Judina Dace

Siers otrajai pelītei

Dace Judina

Siers otrajai pelītei

.

Lasītāji par romānu “Siers otrajai pelītei”

Jau piekto reizi Dace Judina sērijas “Izmeklē Anna Elizabete” jaunajā detektīvā aizrauj mūs ar pirmajām lappusēm. Filigrānā caurviju darbība ne uz mirkli neļauj atslābt uzmanībai.

Šoreiz autore risina mūžseno jautājumu no kurienes rodas ļaunums, kādi ir vardarbības cēloņi, kas notiek ar cilvēkiem, kuri bērnībā pārcietuši pazemojumu un ciešanas, nesaņemot gandarījumu netaisnības brīdī. Gadiem ilgi esam pieraduši reaģēt un cīnīties vienīgi ar sekām, nemeklējot ļaunuma saknes, necenšoties saprast cēloņu un seku sakarības, pat nemēģinot iepriekš paredzēt nelaimi un to novērst. Sabiedrības morālā pagrimuma un degradācijas cēloņu analīze ir būtiska šīs grāmatas vērtība.

Uzteicama ir autores prasme psiholoģiski iedziļināties un atklāt cilvēka personības vistumšākās dzīles, tomēr atrodot tur arī kādu gaišumu.

Ilze Veitnere, tiesu psihiatrijas eksperte

Katra jauna Daces grāmata ir kā ilgi gaidīts, sen neredzēts ciemiņš, no kura nevar šķirties, kamēr nav izrunāts un uzklausīts viss, kas noticis kopš iepriekšējās tikšanās reizes pat tad, ja atkal naktsmiers pagalam. Detektīvromānu sērijas “Izmeklē Anna Elizabete” varoņi jau kļuvuši par labiem paziņām, tādēļ ar nepacietību gaidu kas ar viņiem notiks tālāk?!

Sērijas piektā grāmata “Siers otrajai pelītei” vilties neliek, izlasīt to var vienā rāvienā. Pārsteidza varoņu attiecību sarežģījumi, bet laikam jau viņi mēdz izvēlēties paši savu ceļu, neprasot rakstniekam atļauju. Katrā ziņā pavērsieni ir stipri negaidīti un, domājams, pārsteigs ne vienu vien šīs sērijas fanu.

Šī grāmata ir dziļāka un skarbāka par iepriekšējām. Pat graujoša. Varbūt tuvāka reālajai dzīvei? Tā pavisam noteikti liek aizdomāties par lietām, kam ikdienā un steigā nepievēršam vajadzīgo uzmanību, par to, kā attiecamies pret līdzcilvēkiem, ko sakām un darām, kā interpretējam citu rīcību. Varbūt vajadzētu lielajā skrējienā mēģināt apstāties un padomāt. Par ļaunu nenāks.

Un vēl man prātā doma: nākamreiz pieprasīt autorei grāmatu kopā ar piena litru būs, ko pieliet kafijai, veselībai kaitīgos apstākļos nakšņojot kopā ar jauno romānu!

Una Griškeviča, kultūras portāla “Rīga 2014" oriģinālsatura redaktore

Daces romāns ir par mūsu sabiedrību, tajā valdošajām uzvedības normām. Kas notiek ar cilvēku, kura pasaules uztvere nesakrīt ar sabiedrībā piekoptām uzvedības normām? Baušļi pret mūsdienu uzvedības principiem. Meli, liekulība, pazemojums, vardarbība, asinis, atriebība, nāve…

Sabiedrība maniakus rada pati. Līdzcilvēku nejūtība, formālisms sagrauj ne tikai kāda cilvēka dzīvi, bet arī sabojā to daudziem citiem. Intriģējoši. Pamatīgi un dziļi. Noslēpums atklājas tikai pēdējā mirklī.

Lasot šo romānu, ieraugām sabiedrību visai nepievilcīgā gaismā. Ir jābūt drosmei gan to saskatīt, gan arī uzrakstīt. Manuprāt, Dacei ir izdevies. Braucot cauri Eiropai, domas bieži vien atgriezās pie šī darba.

Aivis Biķernieks, žurnālists un politiķis

Vienkārši sakot, kārtējā superīgā grāmata naktsmiera maitātāja!

“Siers otrajai pelītei” vispirms pārsteidza ar cilvēku (neveras mute viņus saukt par grāmatas varoņiem, jo visi ir tik dzīvi, tik cilvēciski, tepat sastopami) nespēju izrunāt notiekošo, kam sekoja mana rezignētā atziņa gluži kā dzīvē. Atkal pārsteidza Anna Elizabete šoreiz ar savu attiecību risinājumu. Nākamo naksnīgās kafijas krūzi vārot, konstatēju, ka no šīs sievietes es visu laiku gaidu kādu traku izgājienu… un katru reizi viņa mani samulsina, jo esmu gaidījusi pavisam ko citu…

Veids, kā “sērijslepkava” atdara saviem pāridarītājiem, vieš pretrunīgas izjūtas apbrīnu par lielo dūšu un atvieglojumu, ka tomēr ne visi dzīves pāridarījumi tiek atriebti šādi. Un jau atkal salīdzinājums ar reālo dzīvi, kur šādas neradības (pāridarītāji) būtu jāķer ātri, jāsēdina tumšās vietās aiz rūtainiem lodziņiem, bez cerībām tikt ārā. Diemžēl dzīvē ir tā, kā ir.

Bet trakākais atriebes eņģelis nav sapratis, ka ari otrajai pelītei siers ne vienmēr ir par brīvu… Kurš no mums droši var zināt, vai pirmā pelīte, kas pašaizliedzības, muļķības vai neuzmanības dēļ nodrošina otrai brīvo pieeju sieram, tomēr nav bijusi vistuvākā un mīļākā? Un siera cena ir tik augsta…

Jana Priedniece, LTV producente

Sēžu jau divdesmit minūtes, šoks kā pēc īsta šāviena…

Tās ir reizē divas grāmatas. Pirmā talantīgi, ar intrigu uzrakstīts “krimiķis”, izcili cilvēku tipu, rīcības un intuitīvi fen šui pamatlikumu apraksti. Bet Anna Elizabete malacis. Ne darbā vien laime!

Otrā par izvēli. Būt cilvēkam vai necilvēkam. Aizbraukt vai palikt. Sakopt savu zemi vai iekarot svešu. Izvēlēties sava karoga krāsas. Mīlēt vai atriebties. Patīk, ka Dace izvēlas pozīciju “man nav vienalga”. Paldies par grāmatu “ar pēcgaršu”!

Līga Pommere-Ķelle, uzņēmēja, fen šui speciāliste

Lasīju, kā laizot gardumu bļodu. Jau ar pirmajiem teikumiem darbs ierāva, ievilka līdz papēžiem. Paredzēju, ka tā varētu notikt, tāpēc visu dienu veltīju tikai lasīšanai, par citu vienkārši nevarēju domāt. Grāmata rosina pārdomas par to, kā ar savu rīcību varam izsaukt uguni uz sevi, un par to, vai upuris vienmēr ir upuris.

Autore atkal augusi katrs nākamais darbs labāks par iepriekšējo. Domājot par pasaules mēroga kriminālromāniem, vai maz kāds tiek līdzi Daces Judinas darbiem? Es vismaz neesmu lasījusi neko labāku, jo tie nav vienkārši kriminālromāni, te ir kaut kas no vēstures, psiholoģijas, homeopātijas, labs humors, krāšņa valoda. Aizvēru grāmatu un skumšu atkal tāda sajūta, ka jāšķiras no tuviem draugiem…

No šiem detektīviem sanāktu labs seriāls, lasot redzu, cik skaisti tas izskatītos filmā! Sala ar vieglu miglu pār upi saullēktā un Anna rasas piemirkušiem svārkiem… Varbūt ir vērts par to padomāt? Ja nu izdodas?! Būtu kaut kas labs, ko redzēt.

Karina Bērziņa-Stankeviča, neatkarīgā žurnāliste

“Siers otrajai pelītei” ir kārtējā tikšanās ar Annu Elizabeti, viņas “komandu” un jaukajiem mājdzīvniekiem. Ir gan intriga, gan humors, gan mīlestība kā jau aizraujošā, mūsdienīgā detektīvā. Grāmata “iesūc” no pirmās līdz pēdējai lappusei, liekot just līdzi visam, kas notiek ar galvenajiem varoņiem, kas lasītājam nu jau kļuvuši par mīļiem un gaidītiem draugiem. Izlasīju vienā piegājienā!

Atliek cerēt, ka piektā grāmata par Annu Elizabeti nebūs pēdējā. Un liels prieks, ka mūsu pašu rakstnieces detektīvromāni droši var stāties blakus cittautu šāda žanra garadarbiem.

Inga Stugle, profesionāla detektīvmīle

Šis bija pirmais Daces Judinas darbs, kuru man bija tas gods lasīt. Esmu iespaidots gan par intriģējošo, saistošo sižetu, gan patīkami pārsteigts par dialogos iepītajām dzīves gudrībām. Lai ari detektīvi ne tuvu nav mans žanrs, šis darbs ļoti, ļoti patika. Izbaudīju katru

lapu. Tiešām aizrāva, bija pat žēl, ka lasīšanas vidū atbrauca ciemiņi un uz brīdi nācās pārtraukt. Darbs padarīts no sirds. Paldies!

Valts Dalbiņš, uzņēmējs

Romāns patika, ļoti. Raita valoda, mūsdienu problēmu iesaiste. Esmu pārliecināta, ka romāns patiks visiem, kas iecienījuši detektīvus. Vienīgais mīnuss ātri beidzās (gribējās lasīt vēl un vēl…).

Tagad par galveno. Lasot nostiprinājās arvien lielāka vēlme atbalstīt vainīgo, tā teikt, nostājos slepkavas pusē. Varbūt skan jocīgi, bet es viņu attaisnoju. Reizēm pārņem sajūta, ka vienu otru draņķi tiešām derētu piežmiegt, jo ne likumdošana, ne sirdsapziņa tādiem netiek klāt. Nepārtraukti ņirgājoties, pazemojot, bradājot citiem pāri, dzīvo, cepures kuldami… Savā ziņā upuri tiešām bija pelnījuši atmaksu, un romāna noslēgumā gribējās, lai slepkavam būtu iespēja izvairīties no soda!

Spodra Kaļva-Vēvere, detektivmīle; pozitīvi domājoša bibliotekāre

Kā ilggadējam programmētājam man nav nācies daudz baudīt literārus darbus. Tomēr, iepazīstoties ar Daces Judinas grāmatu “Siers otrajai pelītei”, atklāju, ka viņas spēja detalizēti “ieurbties” notikumu sīkumos uzbur tēlainas ainas, kas aizrauj pat visatturīgāko lasītāju.

Lasot romānu, visu laiku uzmanīgi jāseko mainīgajam notikumu virknējumam, un, kolīdz tas izdodas, ir grūti pie kādas lapas apstāties un nolikt grāmatu līdz rītdienai.

Cilvēcīgi dziļas attiecību līnijas. Tik perfekti un smalki aprakstītas nianses, ka var izprast visu triju galveno personāžu situāciju. Jutu līdzi Annai un Ģirtam, savukārt par satrūkušajām attiecībām Mikam ar Annu jāsaka: ja tauriņu vairs nav, ar zvirbuļiem sirdi nepabarosi…

Arturs Kiseļovs, dzejnieks un komponists

Grāmata raisa dziļas pārdomas par to, ka ne vienmēr viss ir tā, kā izskatās sākumā. Reizēm ļaunākais ienaidnieks realitātē izrādās nabaga izmisusi dvēsele, kura vienkārši nespēj atrast citu (vai pareizāku?) situācijas risinājumu.

Romāns ļoti aizrauj, liek domāt un just līdzi varoņiem. Kāpēc siers otrajai pelītei? Visu laiku domāju, kādēļ tāds nosaukums.

It kā Teo beigās sniedz skaidrojumu, un tomēr… Vai tikai tādēļ? Varbūt tādēļ, ka šis pats “siera un otrās pelītes princips” nolasās ari varoņu attiecībās?

Linda Kuikulīte, Ulubeles dzīvniekmeitene un jaunā māmiņa

Viss, cauri, esmu līdz ausim iekšā! Nu kā var viens cilvēks šitik meistarīgi savērpt intrigu!

Lasu, lasu, lasu… Lasu… Lasu…

Kā nav kauna tik aizraujoši rakstīt!!! :D

Bārbala Simsone, Zvaigzne ABC Latviešu literatūras un mākslas redakcijas vadītāja

Izlasīju, nē, izrāvu cauri neatskatīdamās.

(Vai var būt vēl labāks kompliments detektīvgabalam?)

Ar sirdi apskaties…

Moto:

Siers par brīvu ir tikai peļu slazdā un tikai otrajai pelītei…

Saturs

Priekšvārds …………………………………………………..

Ievads. Šovs ir sācies!…………………………………..

1.   nodala. Rīga-Londona ………………………….

2.   nodala. Viņa sapratīs…………………………….

3.   nodaļa. Killinholā………………………………….

4.   nodala. Āķis lūpā…………………………………..

5.   nodala. Trīs slepkavības……………………….

6.   nodala. Ceturtais upuris……………………….

7.   nodala. The Unforgiven…………………………..

8.   nodaļa. Atriebība jābauda auksta………..

9.   nodala. Patiesības serums…………………….

10.   nodaļa. Paši vainīgi!……………………………..

11.   nodaļa. Lūdzu, paskaidro man……………

12.   nodaļa. Grēksūdze…………………………………

13.   nodaļa. Atrodiet vainīgo!………………………

14.   nodaļa. Zem vienām debesīm………………

15.   nodaļa. Esmu grēkojusi!………………………..

16.   nodaļa. Vaina ir kā purvs……………………..

17.   nodaļa. Vadības kontrole………………………

18.   nodaļa. Cilvēces mantība izdzīvos….

19.   nodaļa. Pēc nepārbaudītām ziņām…

20.   nodaļa. Draugi tīmeklī………………………….

Epiloga vietā. Rītdiena ir šodien…………………

Pēcvārds…………………………………………………………

Priekšvārds

Savus maniakus sabiedrība rada pati… Jo pat apaļā pasaulē ir pārāk daudz tumšu stūrīšu. Stikla būris ar tērauda stieplēm ir nomācošs. Reizēm līdz nelabumam un melnai bezcerībai.

Pirms pāris gadiem medijus un sociālos portālus pāršalca īsa, taču nervus kutinoša ziņa par kādu jaunu sievieti, mākslinieci, kura bija atļāvusies savā sociālās saziņas profilā izpaust visu, kas tobrīd bija uz sirds, īpaši neizvēloties izteicienus un apsolot atriebties izliet asinis… Tas notika salīdzinoši neilgi pēc norvēģu maniaka asinspirts, un par šo sievieti ieinteresējās drošības iestādes… Draudi gan izrādījās vien tukšas runas, rūgtuma pilns dzīves sista cilvēka palīgā sauciens. Viss drīz noklusa. Un aizmirsās.

Tomēr… Kaut kas palika. Doma. Par to, kā jūtas Dzīves un Likteņa stūrī iedzīts cilvēks, mazais cilvēks, kuru kādā brīdī nodevuši, pametuši, uzmetuši visi, kam viņš ticējis, uzticējies, uz ko paļāvies. Būrīša stūrī iedzīts dzīvnieciņš šņāc, skrāpējas un kož pēdējiem spēldem aizstāvot to, kas viņam ir visdārgākais, dzīvību un brīvību. Un cilvēks? Interesanti, cik tālu katrs no mums būtu gatavs iet, ja dzīve (līdzcilvēki, apstākļi utt.) viņu iespiestu stūrī?

lā radās šīs grāmatas ideja. Par cilvēku, kuram viss atņemts un kurš izvēlējies atriebties.

Jā, atriebība ir destruktīvs risinājums, kas, protams, nespēj novest līdz laimīgām beigām, un tomēr cik cilvēku, tik risinājumu. Kāds izvēlas aiziet no dzīves, cits pamet savas mājas, zemi un ģimeni, lai dotos uz svešu malu, kur nekas neatgādinātu bijušo, vēl kāds nospļaujas un sāk visu no sākuma. Bet viens no pūļa, viens no inertās masas izvēlas aktīvu risinājumu sodīt savus pāridarītājus. Ignorējot austrumnieku viedo padomu apsēsties un pagaidīt, līdz straume aiznesīs garām ienaidnieku līķus. Šis viens izvēlas rīkoties pats.

To, ka tā nav tikai utopija, skaidri apliecināja gan manis iniciētā improvizētā viedokļu aptauja sociālajos medijos (Vai tēma ATRIEBĪBA kā sods, kā taisnības ierocis, kā mazā cilvēka pēdējā izeja-šodien ir aktuāla? Un kurā brīdī/kādos apstākļos tā būtu attaisnojama?), gan fokusa grupas lasītāju rakstītās pārdomas brīdī, kad esam nonākuši strupceļā, bezizejā, bezcerīgā, cilvēka cieņu pazemojošā situācijā, tumšā tunelī, kura galā nav saredzama pat apkvēpusi desmitvatu spuldzīte, mūsu iekšējā būtība brēktin brēc, lai tiktu sodīti visi tie, kas mums to nodarījuši. Vēlāk? Vēlāk, kad situācija tā vai citādi ir atrisinājusies, nez no kurienes uznirst civilizētās audzināšanas žņaugi, un tas mirklis ir pāri…

Kas paliek? Paliek rūgtums, melna ironija un sarkastiskas prātulas, ar kurām mēs, civilizētie, ikdienā mierinām savu valdības, likumdošanas, priekšnieku vai līdzpilsoņu ievainoto pašapziņu.

Ja tu nedomā tāpat kā es, tātad tev nav taisnība. Un vispār kādas tev tiesības uz savu viedokli?! Visskaļāk bļauj uz tiem, kuri ir pavisam līdzās. Jo citi sen jau pamukuši kur kurais. Tu vari katru dienu urbt kā vergs un nesaņemt ne sprāguša paldies, bet pietiek parādīties pie apvāršņa kādam, kurš pakustinājis tikai pirkstiņu, kā izrādās tas ir tas lielākais darītājs, kam pienākas lielākā atzinība. Lai drīkstētu darīt to, ko vēlies un kas sanāk, vispirms jānolaižas līdz “pienes-padod” līmenim. Galvenais skaļi dziedāt slavas dziesmas un neizrādīt, ka tev ir smadzenes. Tad viss būs.

Skan pazīstami? Un kā nu ne, ja paši, paši vien katru dienu lejam ūdeni uz šīm dzirnavām lasām bulvārpresi, pētām dzeltenos medijus, mīlam izgaršot skandālus, nervus tīksmi kutinošas kaislības, katastrofas un nelaimes (ja vien tās nenotiek ar mums), un mums vienalga, kas notiek ar citiem, kā viņi dzīvo, ko domā un jūt. Ka tik pašiem labi.

Atpērkamies no saviem bērniem ar dārgiem tehniskiem krāmiem, kas nozog viņu laiku, acis, ausis, smadzenes, dvēseli un mīlestību. Un aizmirstam pastāstīt, izskaidrot, iemācīt, ka acis domātas, lai mācītos redzēt un saskatīt. Lai gan būtiskākais nav acīm saredzams. Ar ausīm varētu dzirdēt, klausīties un ieklausīties. Tiesa gan, tieši klusums runā visskaļāk. Bet galvas un smadzeņu esamība varētu rosināt (vismaz) mācīties saprast, lai ar mums nevarētu spēlēt šahu un manipulēt, ar dažām vieglām pareizo sviriņu kustībām panākot vēlamo (bet manipulē taču!). Visbeidzot mugurkauls, teju visbūtiskākā mūsu skeleta sastāvdaļa, būtu jātur taisni un stalti, neliecoties un nemetot kūkumu, lai kā šīs pasaules birokrāti, ierēdņi, kantora žurkas un pašpasludinātie varneši gribētu mūs salauzt, padarot par salīkušiem, gliemežveidīgiem bezdomu radījumiem, kas to vien dara kā truli blenž ekrānā…

Nesagādāsim pasaulei to prieku. Paliksim Cilvēki. Mācīsimies domāt, apjaust sakarības un izdarīt secinājumus! Paši. Redzēt + Dzirdēt + Domāt + Just = > Cilvēkam Būt.

Man ir vaicajuši jūs laikam nemīlat cilvēkus ja reiz izvēlaties rakstīt detektīvromānus?

Tāds savāds jautājums, kas it kā prasa noliedzošu atbildi, piemēram, nē, nē, ko jūs, es viņus visus ļoti mīlu! Ka tik nepadomātu ko nelāgu… Taču nē, tā nav, tāpēc reizēm atļaujos provokatīvi atbildēt ar pretjautājumu bet par ko mīlēt?

Sevišķi tagad, vēlēšanu periodā, kad visi par visiem nolējuši tādu zampu, ka ilgi nāksies mazgāties, lai atgūtu burvīgo vijolīšu aromātu. Vai dažāda līmeņa ierēdņu kabinetos, kur stundas laikā var dzirdēt daudz vairāk melu nekā visos vēlēšanu solījumos (jāatceras, ka sirsnība un atsaucība ir tieši proporcionāla tiešajam vai netiešajam izdevīgumam).

Ir ļoti interesanti un savā ziņā pat aizraujoši lūkoties acīs šādam melim un shēmotājam, izbaudot viņa priekšnesumu un ļaujot domāt, ka tu, naivā muļķe, neredzi un nepamani acīmredzamus melus. Tā teikt, neprasi, lai saprot, ja maksā par to, lai nesaprot… Un katrs taču saprot tā, kā grib saprast, vai ne? Var mirkli piedomāt un var no mušas uzpūst ziloni. Var sarunāt nekrietnības un justies gandarīti. Var savu sirdsapziņu apklusināt, otru nepelnīti apvainojot. Var būtiskas lietas pasludināt par nebūtiskām, un otrādi. Var apsolīt un neizdarīt un uzskatīt to par normālu lietu. Visu var. Lai nu tā būtu, baltie un pūkainie…

Tomēr mīlēt cilvēkus var un vajag. Savējos. Tos, kurus Dzīve un Liktenis mums nolicis līdzās. Tos, kuru acīs, uz mums lūkojoties, iemirdzas prieka un sirsnības dzirkstelītes. Tos, kuru acis nav tukšas. Cilvēki, kuri ar tukšu skatienu piedzimst, nav tik bīstami kā tie, kuru skatiens iztukšojas un nomirst dzīves laikā. Tos pirmos var piepildīt, no otriem gan jābīstas…

Šis romāns rakstījās ilgāk, grūtāk, smagāk un sāpīgāk nekā iepriekšējie. Dažādu iemeslu dēļ.

Varbūt tāpēc, ka tāds laiks. Varbūt tāpēc, ka personiskāks un personīgāks. Varbūt tāpēc, ka, lai iejustos sociopātiska maniaka ādā, tas emocionāli jāizlaiž caur sevi. Ticiet, nebija patīkami.

Bet. Tas bija svētīgs periods. Ļoti daudz pārdomu un savu kļūdu analīzes. Mēs neviens neesam tik ideāli pareizs un viengabalains, lai kādā dzīves brīdī nenonāktu robežsituācijā, kas šķir pilsoni parasto no likumpārkāpēja. Ar Detektīvu Klubu braucot pa Latviju ciemos pie lasītājiem, ikreiz uzdodu šo jautājumu un ikreiz saņemu vienādas atbildes jā, vismaz reizi mūžā, tā vai citādi, ikviens no mums ir pārkāpis kādu likumu vai noteikumu…

Gan rakstot grāmatu, gan vēlāk, rediģēšanas procesā, daudz meditēju un domāju.

Par Laiku, kurā dzīvojam. Par varu, kas ar mums spēlējas. Ūdeni, kas aiztek. Par upēm, kurās divreiz nevar iekāpt. Un ceļu, kas vijas tālāk no kalna lejā, kalnā augšā, cauri mežam, pāri laukam… Pareizajā virzienā, pat ja tas sākumā liekas pretējs agrāk ietajam. Atliek vien ļauties un sekot.

Par sapņiem, kuri naktī, miegā un pa gabalu, iztēlē izskatās citādi nekā īstenībā.

Par lietām, notikumiem un cilvēkiem, kas saistīti savstarpējām saitēm, jo Liktenis mūs savedis kopā, lai kaut ko iemācītu.

Par Mājām, kurās dzīvo Mīlestība, nevis kaktos grab izirušo attiecību ģindeņi. Par Savējiem, kuri spēj radīt Mājas nekurienes vidū.

Un visbeidzot par Dāvanām, kas mums tiek dotas, bet mēs tās vai nu pieņemam, vai…

Ir lieliski, ja kāds pajautā kā tu šorīt jūties? un atnes karstu cigoriņu kafijas krūzi. Siltas rokas ap pleciem, murrājošs dzirnavnieks klēpī, uzticams suns pie kājām. Mājas. Tā.

Lai jums aizraujoši lasīšanas brīži un klusi pārdomu mirkļi!

Dace

levads

Šovs ir sācies!

-    Līzbet, ašāk, vecmāmiņa, ģenerālis, Omīte un Kārlis jau sēž mašīnā! Lidmašīna negaidīs! Miks jau kuro reizi mudināja Annu Elizabeti, kas nekādi nevarēja dabūt ciet koferi. Dod, palīdzēšu!

Viņš bez ceremonijām uzsēdās uz daudz cietušā čemodāna un pavisam viegli to aizsprādzēja. Tad draiski pasmaidīja: Ceru, ka tur nebija nekas plīstošs?

Pūču Mājā valdīja ārkārtīga rosība un pilnīgs haoss.

Un kā nu ne, ja gandrīz visi mājas iemītnieki dodas prom. Atvaļinājumā. Uz Londonu, kur Annas Elizabetes vecmāmiņai baronesei Annai Rozei fon Bergai piederēja jauks četristabu dzīvoklis. Bija iecerēts apciemot arī Kārļa māti Ievu Saulīti viņas vadītajā Holyhead viesnīcā Īrijas jūras krastā, Svētajā salā (Holy Island) un brīdi tur padzīvot bez noziegumiem, līķiem un baisiem nostāstiem.

Apsēdies pie stūres, Miks vērīgi paraudzījās atpakaļskata spogulī.

-   Visi ir mašīnā?

Saņēmis apstiprinošu atbildi, viņš pagriezās pret Annu Elizabeti un, izņēmis no kabatas mazu samta kastīti, atvēra to un pastiepa Annai līdz ar diviem ģeniālākajiem vārdiem, kādus jelkad pazinusi cilvēce: Līzbet, precamies!

Annas Elizabetes mobilā tālruņa zvanu pārmāca skaļu smieklu vētra.

Izmocījusi vārgu “jā”, viņa minūti klausījās, tad dziļi ievilka elpu:

-   Nē, Dina, mēs neuzņemsimies jūsu simtgades svinības. Tieciet galā paši!

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Šis būs stāsts par atriebību. Mans stāsts. Mana daudzdimensiju performance.

Vaicāsiet kāpēc? Vaicāsiet kādai auditorijai? Vaicāsiet ko jaunu tu spēj izdomāt, lai mūs ieinteresētu? Mūs, kas jau visu redzējuši un izbaudījuši?!

Nu, neesiet tik pašpārliecināti un augstprātīgi jūs, viszinošie snobi, lai vēlāk nav rūgti jānožēlo! Jūs mani nekad neesat uzskatījuši par atzinības un uzmanības vērtu. Lai gan zaguši esat bez mēra un jēgas, piedēvējot sev to, ko izauklējis mans prāts un paveikušas manas rokas.

Un nu es jums izrakstīšu rēķinu, kuru nāksies samaksāt…

Kungi un dāmas, šovs ir sācies!

1.  nodaļa Rīga-Londona

-    … tāpēc šobrīd mēs vienkārši nevaram, nē, nedrīkstam neko publiskot, lai nesaceltu lieku ažiotāžu un nedotu masu medijiem iespēju kārtējo reizi apņirgt policijas bezspēcību. Pulkvedis Juris Bramanis, nobeidzot savu runu, bija pietvīcis kā pārgatavojies tomāts un galīgi nosvīdis. Viņš ienīda publiskas uzstāšanās.

Būdams Kriminālpārvaldes priekšnieks, faktiski Valsts policijas priekšnieka labā roka, bet viņa prombūtnes laikā vienīgais aizvietotājs, Bramanis pēdējā laikā sevī bija sajutis vēl neatklātu vadītāja potenciālu un loloja ambiciozu sapni reformēt policiju, liekot tai strādāt tā, kā reiz to darīja milicija, augstākstāvošo pavēles neapsprieda un nekritizēja, bet izpildīja momentā, apakšnieki zināja, kad, ko, kā un kam drīkst teikt, bet preses suņi apzinīgi grauza un skrubināja kauliņus, ko viņiem visžēlīgi pasvieda orgāni, un nevienam pat sapņos nerādījās kaut kas tik absurds kā žurnālistiskā izmeklēšana.

Vai nav ārprāts viņa vietnieks, Smago noziegumu daļas vadītājs, majors Miks Kaķītis, mēnesi novāļājies kūrortā, jau trešo reizi pusgadā paņēmis atvaļinājumu un kopā ar savu sirdsdāmu dauzās pa ārzemēm, bet viņam vienam jāatšaudās no ministrijas! Kā lai viņš zina, kas notiek sociālo mediju tīklos? Un kāds tam visam sakars ar Rīgas maniaku?

Pulkvedis Bramanis sev izdevīgi “aizmirsa”, ka majors Kaķītis pēdējā mēneša laikā bija atklājis vienu no dīvainākajiem noziegumiem mūsdienu kriminālistikas vēsturē Kurzemes piekrastē, viesnīcā SPA Kaijas bija notikušas trīs nežēlīgas slepkavības, vairāki slepkavību mēģinājumi, cilvēka nolaupīšana un liela apmēra krāpšana.

Pateicoties Mika Kaķīša un viņa draugu ģenerāļa Kārļa Basa, kriminālekspertu priekšnieka Egona Damberga, bet galvenais Annas Elizabetes apvienotajiem spēkiem, vainīgo izdevās izskaitļot un aizturēt. Taču majora atvaļinājums kārtējo reizi bija beidzies vēl nesācies, tāpēc nu viņš izmantoja savas likumā noteiktās tiesības uz ikgadējo divu nedēļu atpūtu. Bramanim gan bija pamatotas aizdomas, ka te savu pirkstu pielikusi tā… Anna Elizabete Berga, kurai piemita neciešama īpašība būt klāt visur, kur notiek kaut kas neparasts, un nosmelt viņam no deguna priekšas visas saldās putas. Un vēl tas pašmāju Megrē atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass, viņa bijušais priekšnieks, kurš, tāpat kā Anna, jaucās visur pa vidu un kā smiedamies, kā ņirgādamies par viņu, Bramani, ar vienu mazā pirkstiņa mājienu dabūja gatavu to, kam pulkvedim vajadzēja teju vai visu operatīvo sastāvu.

Juris Bramanis dziļi un no sirds neieredzēja visu Mežāju kompāniju.

Un nu… Rīgā uzradies maniaks… Nogalināti trīs cilvēki, visās nozieguma vietās atstāti vēstījumi. Absurdi, neko neizsakoši teikumi tā vismaz šķita pirmajā acu uzmetienā. Būtu vismaz Dambergs uz vietas, varētu dot rīkojumu atrasto zīmīšu padziļinātai izpētei, bet nē arī viņam atvaļinājums! Gan jau atkal kaut kur sautējas ar makšķeri

rokās… Nudien, nāksies pievērst pastiprinātu uzmanību personālsastāva izglītošanai disciplīnas jautājumos!

Pulkvedis Bramanis smagi nopūtās, cieši paraudzījās sanāksmes dalībniekos un pavēlēja: Par šo lietu ārpus mana kabineta neviens un neko dzirdiet, neko! nedrīkst uzzināt. Visi brīvi! Ejiet strādāt.

Kāda roka nemanāmi ieslīdēja žaketes kabatā un nospieda podziņu Stop…

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Vai jūs lasāt ziņas? Nē? Kāpēc? Vienas vienīgas šausmas, nekā laba, viss jau reiz bijis? O nē! Ziņas ir labas. Palīdz, izglīto, iesaka. Tikai jāmāk lasīt radoši.

Jūs to neprotat jums ziņas ir tikai bezkaislīga informācija. Man? Man ziņas ir draugi.

Lūk, piemēram, vai spējat novērtēt, cik radošs ir šāds piegājiens?

Gar skolu, bērnudārzu vai rota/laukumu lēni brauc skaista mašīna, kurā sēž uzticama izskata vīrietis un sieviete; auto piebremzē, tā durvis nemanāmi paveras, kāda roka izmet aizkustinoši mazu, pūkainu kaķēnu vai kucēnu… Auto apstājas, abi braucēji, skaļi klaigādami un rokas vicinādami, aizbiedē dzīvnieciņu, lai tad skrietu pie bērniem pēc palīdzības sak glupais kustonītis pamucis, palīdziet notvert…

Kas notiek pēc tam? Pēc tam ir viss, ko sirds kāro, porno karaļu filmu studijas un bordeļi, pedofilu dzīvokļi, orgānu donori, baltie vergi, kaujinieki zombiji, cilvēku medību upuri… Un viss tikai tāpēc, ka bērni mīl dzīvniekus un vecāki saviem sīčiem neiemāca turēties no šādām tantēm un onkuļiem pa gabalu.

Varbūt man vajadzētu šo domu izmantot savā performancē…?

\

* * *

-    Nu beidziet, savās mājās viņš neko tādu nedarīs! Cilvēkam jādod otra iespēja! Viņš savu sodu ir izcietis! ģenerālis Bass stingri palika pie sava, kamēr viņu ar skatieniem ēda nost desmit šerpākās Mežāju dāmu kluba runas sievas.

īsi pirms pūčmājnieku aizbraukšanas uz Londonu Mežājus zibens ātrumā bija pāršalkusi nepatīkama vēsts pēc divpadsmit gadu stingra ieslodzījuma uz brīvām kājām ticis Mežāju bieds Sodītais, precīzāk, Bruno Kalpenieks ar iesauku Kalpiņš. Pedofīls un izvarotājs. lā vismaz apgalvoja “zinātāji”. Izcietis sodu, viņš bija atgriezies savās tēva mājās Krustu krogā vai, precīzāk, tā pussagruvušajās atliekās.

Lai gan Krustu krogs atradās pašā pagasta nomalē, mežājnieki šūmējās ne pa jokam cik tur tālu līdz jaunajam Papīrciema sporta un atpūtas centram, kur katru dienu uz nodarbībām ierodas desmitiem bērnu, cik līdz Ugunskapiem, Kartavu kalniņam un Austiņezeram tūristu iecienītiem apskates objektiem? Kurš garantēs, ka tas tur tuvumā neuzglūn kārtējam upurim? Zināms taču vilks spalvu met, bet tikumu… Un no kā tas tur grasās dzīvot, ja neviens saimnieks viņam nedos darbu?

Anna Elizabete šo sarunu bija dzirdējusi caur pusaizvērtām durvīm. Viņa saprata ģenerāļa nostāju, taču nevarēja nepiekrist ciema sievām. Apziņa, ka tepat līdzās, tikai dažu kilometru attālumā, dzīvos sieviešu un mazu bērnu izvarotājs, lika kuņģim riebumā savilkties cietā kamolā.

Atceroties pagātnes notikumus, jo sevišķi vecmāmiņai Annai Rozei nodarīto, Anna Elizabete pret dzimumnoziedzniekiem nespēja izjust neko citu kā pretīgumu un kaut ko, kas viņai pašai dažbrīd izlikās pēc… vēlmes atriebties?

Viņa varēja saprast un, iespējams, pat attaisnot zādzību, ko paveicis izmisumā nonācis cilvēks, saprast, bet ne attaisnot slepkavību, kas izdarīta afekta stāvoklī, kādu glābjot vai aizstāvot sevi vai savu īpašumu. To jā. Taču vēlmi izvarot, pazemot, izņirgāties par upuri, demonstrējot savu pārākumu un visvarenību, šos monstrus Anna ienīda no sirds. Tāpat kā narkomānus un narkotiku tirgoņus. Tās nereti bija saistītas lietas.

Ciema sievu komiteja bija kategoriski pieprasījusi ģenerālim Basam, lai Kalpiņš nekavējoties tiktu padzīts no Mežājiem. Nelīdzēja nedz atrunāšanās par pensijā būšanu un došanos ceļojumā, nedz mēģinājums pāradresēt delegāciju pie pagasta galvas Maigas Lācītes. Jūs to varat, mēs zinām! Un viss. Izstiepies vai saraujies.

Galu galā puses nonāca pie kompromisa jaunais Mežāju inspektora p.i. Gunārs Kalniņš vienotiem spēkiem ar Pūču salas brašajiem puišiem un pagasta dakteri Arvi Konrādu pieskatīs Krustu krogu un tā nekrietno iemītnieku, bet cieminieki no savas puses apņemas būt iecietīgi. Iespēju robežās, protams. Taču pie mazākā pārkāpuma… ducīgā Zaķīšu Milda izteiksmīgi novilka ar plaukstu pār rīkli.

Pūču salā par mājas uzraugiem palika Ģirts Melderis (izbaudot negaidīto divu nedēļu caurumu saspringtajā filmēšanas grafikā), ekspertu priekšnieks Egons Dambergs un kinologs Viktors (viņi abi bija paņēmuši likumīgo atvaļinājumu), kā arī majora Mika Kaķīša jaunākais kolēģis pusstudents Mārtiņš, kurš sevi bija pierādījis Kurzemes raganas lietas izmeklēšanā un rudenī no praktikanta kļūs par štata darbinieku.

Vienīgajai Pūču Mājas sievietei atvaļinātajai redaktrisei Zanei Zālītei tika uzdots čakli rūpēties par četriem saimes vīriešiem un gādāt, lai Omоtes takšelis Figaro un rudais runcis Barons ievērotu stingru diētu. Pēdējā laikā abi bija tā saresnējuši, ka lāga dakteris kļuva ar katru dienu raizīgāks un apmeklēja savus pacientus ar teju matemātisku precizitāti.

Ja dakteris Konrāds šeit viesosies tikpat bieži kā līdz šim, kaķis pilnīgi noteikti drīz atgūs formu, viltīgi nodomāja Anna Elizabete. Pēdējā laikā Zanes zaļganajās acīs bija parādījies sapņains spīdums, un tādās reizēs Barons varēja žēli ņaudēt vai dziedāt uz Pūču Mājas balkona malas bļodiņa kā bija, tā palika tukša.

Lai nu kā, Londonas lidmašīnā Anna Elizabete kāpa ar smagu sirdi. Skumdināja šķiršanās no Grāfa, lai gan Viktors bija apsolījis pelēko vilku uzpasēt un apmācīt par īstu policijas suni. Grāfs šobrīd bija mācībām vispiemērotākajā vecumā.

Viņš domā to paveikt divās nedēļās?

Kuņģī atkal bija jūtami ledainie kaķu nadziņi, kas parasti brīdināja par drīzumā gaidāmām nepatikšanām. Viņa cerēja, ka šī sajūta neattiecas uz majora Kaķīša automašīnā izteikto bildinājumu, kuru visnepiemērotākajā brīdī bija pārtraucis telefona zvans, liekot viņas teiktajam “jā!” izklausīties visnotaļ divdomīgi. Bet varbūt tā an bija?

Kas gan šoreiz varētu noiet greizi? Vecmāmiņa, Omīte un ģenerālis pie labas veselības sēž lidmašīnas trīsdaļīgajā sēdeklī cieši blakus un tukšo jau otro šampanieša glāzi. Arī viņai, Mikam un viņas asistentam Kārlim Saulītim šķietami viss kārtībā, ja neņem vērā Kārļa atdzišanu pēc Mika bildinājuma. Taču tur Anna Elizabete neko nevarēja palīdzēt viņi par šo tēmu bija runājuši vairākkārt, un, ja Kārlis negribēja saprast, nu… tad neko.

Gan jau laiks visu saliks pa vietām…

* * *

… cik iedvesmojoša var būt liliju smarža, domāja Anna Elizabete, augstā vāzē kārtodama ziedus vecmāmiņas plašā Londonas dzīvokļa lielajā priekštelpā. Apaļais bīdermeijera stila galdiņš izskatījās koķetāks nekā parasti. Varbūt tāpēc, ka viņai prātā divu nedēļu atpūta un dažas mīļas nerātnības. Aukstie kaķu nadziņi no kuņģa bija pazuduši, dodot vietu virpuļojošu tauriņu maigajām trīsām. Tāda pacilāta un drusciņ gaisā parauta sajūta, Anna nosmaidīja. Priecīga brīnuma gaidas…

Londona atbraucējus sagaidīja ar spožu sauli, neprātīgi ziedošām narcisēm un maija sākumam neparasti lielām, zaļām, smaržīgām lapām. Kur vien raugies visur jaunā pāra prinča Viljama un Keitas foto. Uz senlaicīgo ēku sienām, divstāvu autobusiem, lidostā, dzelzceļa stacijā, parkā, veikalu vitrīnās, kebos un ikvienā preses izdevumā. Kur vien klausies visi trin mēles par karalisko mantinieku. Strīdas, diskutē, apvainojas, apzvēr… Es zinu…! Es redzēju…! Es dzirdēju…!

It kā viņu dzīvē no tā kaut kas mainītos, it kā šādi viņi justos vērtīgāki, Anna grīni pasmīnēja. Viņai īsti nebija saprotama ļaužu maniakālā tieksme kaut vai iztālēm būt lietas kursā par sev svešo, taču karalisko dzīvju sīkākajām niansēm.

Vai tiešām pašu dzīve ir tik tukša, ka jāaizpilda ar tamlīdzīgu surogātmasu?

*  * *

Vecmāmiņas jaukais dzīvoklis Oksfordstrītā, kā parasti, izstaroja mieru un senlaicīgu omulību. Likās, laiks tajā apstājies kaut kad ap pagājušā gadsimta četrdesmitajiem gadiem, kad sievietes vēl bija dāmas un vīrieši džentlmeņi.

Iespējams, tas atviegloja iekārtošanos. Neviens neprotestēja, kad mazā viesistaba tika piešķirta Annai Elizabetei un Mikam kā topošajam jaunajam pārim (lai nu kāda, taču klīrīga vecā baronese nebija, un Anna pat nesāka iebilst, ka viņas “jā” tomēr īsti nebija domāts Kaķītim, bet negaidītajam zvanītājam), bibliotēka ar ērto sofu Omītei, bet ēdamistabas atvāžamie dīvāni tika abiem Kārļiem.

Kamēr dārgie viesi aklimatizējās, baronese fon Berga lielajā viesistabā bija uzklājusi jauku, tipiski anglisku tējas galdiņu mazmaizītes, dzērienus un augļus.

Pēc tējas pauzes, palūgusi mazmeitai pagatavot tasīti stipras kafijas un atvainojusies viesiem, vecā kundze devās uz savu istabu. Vērojot, cik atviegloti viņa atlaižas savā padilušajā atpūtas krēslā ar augsto atzveltni un aizver acis, Anna Elizabete pirmoreiz nopietni satraucās baronesei taču bija gandrīz simt trīs gadi!

Viņa nekad agrāk nebija raizējusies par vecmāmiņas veselību, taču pēdējo gadu trakie notikumi un uztraukumi nenoliedzami nebija tai nākuši par labu.

-    Tu pārāk daudz kreņķējies par citiem, bērns, laiks beidzot padomāt pašai par sevi, neatverot acis, baronese Anna Roze nomurmināja.

-   Vecmāmiņ…

-    Viss kārtībā, Līzbet. Tikai vēlējos mazliet klusuma. Lidmašīnas ir tik… nogurdinošas.

Un to saka viņas vecmāmiņa, kura, šampanieti dzerdama un saviesīgi pļāpādama ar ikvienu ceļabiedru, krustu šķērsu pārlidojusi visu zemeslodi un kurai atrasties gaisā bija tikpat dabiski kā stāvēt uz savām divām kājām?!

-   Līzbet, tavas un Mika tiesības taču ir spēkā arī šeit?

-   Kā tu to domā?

-   Nu kā vienkārši! Vai jūs drīkstat braukt ar auto pa mūsu kreisajiem ceļiem?

-  Ā… bet, protams! Anna iesaucās. Kas tev padomā, vecmāmiņ?

-   Skotija.

Baronese Annai un Mikam bija lūgusi viņu pavadīt nedēļas nogales braucienā uz Skotijas ziemeļiem, kur dzīvojot sena draudzene, šobrīd ļoti slima, varbūt pat uz nāves gultas. Ārsti vairs nedodot gandrīz nekādas cerības. Gadu arī daudz… Vecā kundze ļoti vēloties sastapt Annu Rozi. Gribot kaut ko izstāstīt.

-   Tāda kā privāta grēksūdze, viņa rakstīja… vecmāmiņa domīgi piebilda.

-   Un ko es tur darīšu? Anna piepacēla uzaci. Viņai attiecībā uz brīvdienām Anglijā bija citi plāni, kuros īsti neietilpa vizītes pie vecām skotu kundzēm.

-    Tici man, jums ar Miku būs ļo-o-oti daudz darba, Anna Roze mīklaini noteica un šķelmīgi piemiedza aci.

-    Noteikti ņemsim viņu līdzi! Nabadziņam tik reti iznāk skatīt kaut ko skaistu, protams, izņemot tevi, Annīt… Tikai darbs un darbs… Zini, tur pa ceļam ir viena pilsētiņa Gretna Green[1]… jums abiem tā noteikti jāredz.

Galu galā baronese savu panāca, un viņi norunāja izbraukt agri no rīta. Trijatā. Pārējie ģenerālis, Omīte un Kārlis teicās rīt doties iekarot Londonas muzejus.

Anna Elizabete ierosināja iziet vakarīgā pastaigā, taču visiem pēkšņi atradās darāms kas svarīgs Omītei jāgludina

tērpi, Kārlim jāsaskaipo vectēvs, bet ģenerālis vienkārši gribēja pasēdēt pie kamīna ar pīpīti un papļāpāt ar baronesi.

-   Miku, šķiet, esam palikuši divatā, Anna nosmaidīja. Nevarēja nepamanīt, cik uzkrītoši pēc Kaķīša bildinājuma visi centās atstāt viņus divvientulībā. Pat uzrunāja citādi tādā saldi mīlīgā balstiņā, kā runājot ar bērnu vai ļoti slimu cilvēku. It kā pēkšņi viss būtu mainījies par simt astoņdesmit grādiem, it kā viņa vairs nebūtu tā pati agrākā Anna Elizabete, bet kļuvusi spitālīga vai garā vāja. Tas tracināja un aizdeva dusmas. Jo vairāk tāpēc, ka viņa pati īsti nezināja savu nostāju “jā” bija atbilde zvanītājam vai Mikam. Katrā ziņā majors Kaķītis ar savu atturīgo izturēšanos šobrīd nekādi neatgādināja romantisku saderināto. Varbūt tā bija kļūda. Pārsteidzīga kļūda…

Dīvainā kārtā, kopā ar Annu Elizabeti pastaigādamies pa vakarīgajām Londonas ielām, majors Miks Kaķītis domāja to pašu.

Vai viņš nebija pārsteidzies? Nelikās, ka Anna par bildinājumu būtu sajūsmā soļo kā zaldāts, galvu nodūrusi, neko sev apkārt neredzot, klusē kā kaps un nesmaida. Sanāk tāda pašizstaidzināšanās pienākuma pēc…

-     Ieiesim? viņš ierosināja, ieraudzījis uz ielas stūra mazu, omulīgu krodziņu ar tipiski anglisku nosaukumu Jautrais Krabis. Viņi bija nonākuši līdz Notinghilai. Jūras mošķītis uz izkārtnes gan vairāk līdzinājās stilizētam Kapteinim Āķim ar četrām spīlēm, toties no krodziņa plūstošās smaržas atgādināja, ka tējas pauze pie baroneses jau sen kļuvusi par vēsturi un vēders nepielūdzami grib ēst. Miks galanti atvēra durvis. Iekšā valdošā omulīgā murdoņa uz krietnu brīdi pieklusa.

Annas Elizabetes uznāciens bija izraisījis stopkadra efektu. Majors Miks Kaķītis pamazām sāka pie tā pierast un savā ziņā pat jutās lepns. Galu galā tā bija viņa sieviete, kura te tagad stāvēja, cēla kā vīzija no pagājušā gadsimta!

Annas Elizabetes izsmalcināti savdabīgais, nedaudz senlaicīgais stils pilsētas mazajam krodziņam piedienēja vairāk nekā ikdienas apmeklētāju džinsi, saburzītie T krekli un ačgārni nēsātās beisbolenes.

Oficiants teciņus metās viņus apkalpot, atiezdams platu smaidu, kas šaurā žokļa un izvirzīto zobu dēļ lika pārskriet drebuļiem. Jā, ar sakodienu briti nevar lepoties, Miks atcerējās amerikāņu jociņu par breketēm lielāko deficītu britu salās, toties angļi nepalika parādā, dēvējot amīšus par staigājošām zobu ķirurgu reklāmām.

Galu galā vakars izvērsās tīri patīkams. Nesteidzīgi baudot jūras veltes ar atdzesētu baltvīnu, viņi pat pamanījās pārmīt dažus teikumus. Par laika apstākļiem, Grāfu un Viktoru, kurš droši vien jau uzsācis apmācības, Baronu, kas noteikti izzadzis no ledusskapja visu sieru, un Egona zivj ošanas priekiem.

Virpinādama rokās vīna glāzi, Anna Elizabete caur to raudzījās sveces liesmā, cenzdamās nemanīt Mika dāvātā gredzena akmens mestos varavīkšņainos starus.

Vai maz vajadzēja to pieņemt, ja tagad bija tā tik neveikli un atsvešināti? Šķita, ka Miku pārņēmusi panika un viņš pēdējiem spēkiem valdās, lai to neizrādītu.

Dziļi ievilkusi elpu, viņa paraudzījās Kaķītī. Labi, lai notiek viņa sāks pirmā…

Vibrējošo, gaidošo klusumu kā naža asmens pāršķēla mobilā telefona zvans.

Miks satrūcies ķēra pie kabatas, paraudzījās displejā un aši nospieda savienojuma pogu. Majors Miks Kaķītis.

Ū, cik oficiāli. Tātad no darba. Bet viņi taču sarunāja! Te nu bija atvaļinājums!

Kaķītis strauji piecēlās, bez skaņas noteica atvaino, es tūlīt! un izsteidzās ārā.

*  * *

-   Jums viņš nekavējoties jāatsauc no atvaļinājuma! Valsts policijas priekšnieka Gunta Bozes balsi skaidri dzirdamā neiecietība gandrīz robežojās ar dusmām. Šie noziegumi prasa visoperatīvāko rīcību, izmeklēšana jāsāk tūlīt, tāpat jau nokavēts. Majors Kaķītis ar savu komandu ir vislabākie. Jūs mani sapratāt, pulkvedi?

Pulkvedis Juris Bramanis caur sakostiem zobiem izmocīja: Tieši tā.

-    Tad zvaniet nekavējoties, lai rīt no rīta viņš būtu darbā.

-   Bet…

-   Nekavējoties!

-   Ģenerāļa kungs, viņš ir Anglijā! Bramanis gluži bez elpas izšāva un, domās kā bērns aizmiedzis acis, gaidīja kas nu būs?

-   Anglijā? Kādā saso… pie velna, ko viņš tur dara?

-   Ceļo. Kopā ar ģimeni.

-  Bet majors Kaķītis taču nav precējies! ģenerāļa Bozes balsī pirmoreiz ieskanējās kaut kas cilvēciskām jūtām līdzīgs.

-  Iespējams. Bet viņam ir krusttēvs, ģenerālis Bass, un… laikam taču arī sieviete.

-  Laikam? Jūs par savu padoto pat to nezināt, Bramani? Kā jūs strādājat? Boze atklāti pavīpsnāja. Labs priekšnieks zina visu.

Pulkvedis Juris Bramanis pietvīka un sakoda zobus tā, ka plombas nošņirkstēja.

-  Starp citu, pulkvedi, kāpēc majors Kaķītis joprojām nav izvirzīts nākamās dienesta pakāpes piešķiršanai? Manuprāt, sen bija laiks… Sevišķi pēc šīs ziemas narkotiku lietas un nesenajiem notikumiem piejūrā. Jūs man nepiekrītat?

-   Es… nu, khm… Manuprāt…

-    Sazvaniet viņu, izstāstiet situāciju un saprotami paskaidrojiet, ka no šīs lietas izmeklēšanas rezultātiem būs atkarīga arī viņa turpmākā karjera pulkvežleitnanta uzšuves un Kriminālpārvaldes priekšnieka krēsls.

-    Bet… es? Bramanim nobāla lūpas un kļuva slikti ap sirdi.

-   Jūs? Pulkvedi Bramani, jums laiks rotēt uz citu resoru… ģenerālis Boze kaut ko klusu nočukstēja, taču ar to pietika, lai uzrunātā acīs iezaigotos alkatīgs spīdums. Vairāk par visu pasaulē Bramanis vēlējās ģenerāļa uzplečus un drošas, mierīgas vecumdienas bez operatīvā darba. Nu tāda iespēja bija radusies, taču situāciju sarežģīja tas drūmais apstāklis, ka viņa Bramaņa nākotne bija pilnībā atkarīga no majora Kaķīša izmeklētāja veiksmes vai neveiksmes. Kāds absurds!

*  * *

Atgriezies pie galdiņa, Miks šķita kā ieradies no citas pasaules. Viņa ķermenis gan te bija, taču gars un domas lidinājās kaut kur izplatījumā.

-   Darbs, bija viņa vienīgā atbilde uz Annas Elizabetes vaicājošo skatienu.

Vajadzēja padomāt, kā tagad labāk rīkoties, neizsaucot pār savu galvu visas dabas katastrofas vienlaikus.

-   Ko tu teiktu par pudeli šampanieša? Miks, cik spēdams jautri, ievaicājās.

-  Kaķīt, tu neproti tēlot. Bet, jā, šampanieti es iedzeršu, Anna klusi atbildēja.

2.  nodaļa Viņa sapratīs…

Jā, viņš grib būt kopā ar Annu Elizabeti to Miks bija sapratis pilnīgi skaidri.

Neviena cita sieviete nekad agrāk nebija spējusi izraisīt viņā tādus emociju kāpumus un kritumus, tā saviļņot un aizkustināt, tā saniknot un uzjautrināt. Viņš pat nespēja atcerēties, kā bija dzīvojis līdz brīdim, kad pirmoreiz sastapa Annu…

Mika draugs, advokāts Dāvids Blūms, kārtojot veco baronu Bergu mantojuma lietas, bija apsolījis aizvest Annu uz Mežājiem, lai parādītu dzimtas namu, taču pievīla automašīna. Miks un viņa sudrabotā toijota laipni pieteicās izlīdzēt, jo vairāk tāpēc, ka tik un tā bija jābrauc pie mātes un krusttēva. Bet tobrīd, kad viņa Anna Elizabete tikko atmodusies no snaudas, vēl miega pilnām acīm, ar ceļasomu rokās atvēra sava mājokļa durvis, Miks Kaķītis bija sapratis ja viņš vispār reiz kādu precēs, tā būs tikai un vienīgi šī sieviete ar zaļgani dzalkstošajām acīm.

Pašam nemanot, aizvadīto divu gadu laikā Anna Elizabete majoru Miku Kaķīti bija pārvērtusi no nesabiedriska vilka vientuļnieka darbaholiķa tīri ciešamā vīrietī, ar kuru dažbrīd pat varēja parunāties, iziet sabiedrībā un… ne tikai…

Miks beidzot bija pamanījis, ka pasaulē ir daudz citu lietu bez policijas un noziegumiem, ka dzīve nesastāv tikai no baltā un melnā, ka viņa paša dievinātais krusttēvs Kārlis atvaļinātais policijas ģenerālis Bass, kolēģu saukts pašmāju Megrē, patiesībā ir vecs, jauks, omulīgs vīrs ar lielu dzīves pieredzi, neizsmeļamu labsirdības un sirsnības krājumu, bet… pēdējā laikā biedējoši svārstīgu veselību.

Tieši vai netieši, ar nolūku vai bez tā zaļacainā kaimiņiene bija atvērusi sen slēgtās un cieši aizdrīvētās sirds durtiņas, liekot apkārtējos saskatīt ne tikai izmeklēšanas objektus, bet pirmām kārtām cilvēciskas būtnes ar visiem trūkumiem un labajām īpašībām. Viņa ir tik līdzīga krusttēvam! Miks bieži pieķēra sevi domājam.

Un nu viņam bija jāsaprot, ko un kā darīt vai teikt, lai nesagrautu pagaidām vēl trauslo iespējamās kopdzīves celtni. Savstarpējā apcelšanās, asprātības, kaimiņu būšana, kopīgi kultūras gājieni, nu labi, arī romantika un daži tuvības mirkļi tas bija viens, bet laulība pavisam kas cits. Vai viņš bija tai gatavs?

Anna ir mīļa, bez Annas dzīve nav iedomājama, taču darbs ir darbs aicinājums, piepildījums un tas nav mazsvarīgi! novērtējums. Ko majors Miks Kaķītis varētu darīt Mežājos, pieņemot to neticamo hipotēzi, ka viņš aizietu no darba un pārceltos uz laukiem? Uzņemtos vietējā policijas inspektora pienākumus? Hmm…

Miks nebija snobs, taču tas skanēja drusciņ nenopietni. Maigi sakot.

Pirms kāda laika, kad Kaķītis it kā ķircinoties, it kā nopietni bija piedāvājis Annai Elizabetei nākt pie viņa par sievu, viņa smejoties gandrīz bija piekritusi, tikai pavisam negaidot stingri noteikusi vajadzētu vispirms sakārtot sadzīvi, lai nav tādas mētāšanās no Rīgas uz Mežājiem un atpakaļ. Miks toreiz šo atbildi bija uztvēris kā viņas neatkarīgās būtības apliecinājumu, proti, faktu, ka Annai tīri labi patīk šī regulārā nosacītā vienatne savā mājā uz salas, kad viņa ir savā vidē, ar saviem dzīvniekiem, bet cilvēki ir tikai vairāk vai mazāk pieciešamas līdzbūtnes.

Arī viņu abu ceļš uz saprašanos nebija gluds vai rozēm kaisīts.

No izpalīdzīga, taču lecīga kaimiņa, ar kuru liktenis savedis kopā Mežmuižā notikušās dubultslepkavības izmeklēšanā, līdz nākamajai vasarai Miks bija kļuvis par labu draugu, bez kura izmeklēšanas grupas atbalsta Pūču Mājas ļaudīm pašiem nez vai būtu izdevies tikt galā ar sarkano vilkaci Artūru Bambānu alias Arvīdu Divupu un viņa līdzskrējējiem četrdesmito gadu baiso noziegumu sērijas izmeklēšanā. Tieši tās lietas noslēgumā, stāvot zem pātagojošām lietus šaltīm meža vidū, Miks bija sapratis, ka nevēlas, lai Anna Elizabete pazustu no viņa dzīves.

Vasaras traģiskie notikumi agrāk pārpratumu pilnās, saspringtās un vēsās attiecības uzsildīja līdz baudāmai temperatūrai rudenī Anna reizēm ar prieku pieņēma viņa ielūgumu uz teātri vai operu, reiz pat uzaicināja līdzi lielā iepirkšanās tūrē, kas beidzās ar noberztiem papēžiem, vēsu dušu un kafiju Mika vecpuiša dzīvoklī. Izbraukumi uz Rīgu atkārtojās regulāri, taču palikt pie Mika pa nakti Anna Elizabete nekad nebija ar mieru, pat ja teātra vakars iekrita piektdienā, kad varētu atļauties arī vēlāku izklaidi vakariņas vai pastaigu pa Vecrīgu. Nezin kāpēc Rīgu viņa nevarēja ciest šķita, ka skaļie pilsētas trokšņi dara fiziskas sāpes ausīm.

Kādu vakaru Kaķītis riskēja pavaicāt kāpēc? un saņēma īsu atbildi: viņi ir par tuvu. Vairs neko nejautājot un neiebilstot, Miks pēc kopīgi pavadītajiem vakariem arvien paklausīgi grieza mašīnu Mežāju virzienā, aizveda Annu mājās, bet pats pārnakšņoja pie krusttēva un mātes Mazkalniņos. Reiz māte pat sarkastiski bija pavaicājusi cik ilgi tu tā bizenēsi kā pustraks dundurs, vai darīsi ar’ ko lietas labā?!

Līdz mēģinājumam darīt majors Kaķītis tika ziemā, kad Mežājus pāršalca nežēlīgu noziegumu virkne, kuru centrā pret savu gribu atkal nonāca pūčmājnieki. Toreiz, uz nepārtrauktu nāves draudu sliekšņa, Miks tā īsti ieraudzīja un apjauta, ko viņiem visiem nozīmē Annas Elizabetes esamība, cik tukša šī pasaule būtu bez viņas un cik trausla ir esības robeža, tāpēc vēlāk, cik spēdams, centās norobežot viņu no jebkādiem satraukumiem un nepatikšanām, ar to izpelnoties brīvdomīgās Līzbetes dusmu uzliesmojumus, ko nācās vien stoiski pārciest.

Majors Kaķītis nekad nebija bijis daiļrunātājs un nemācēja savas jūtas ietērpt skaistos vārdos, tāpēc brīžam, raugoties, cik brīvi un atraisīti Anna tērzē ar aktieri Ģirtu Melderi, studiju gadu draugu un aģentūras stūrakmeni, viņam nācās vien norit pa kādam rūgtam krupim, aizslēpjot greizsirdību aiz lietišķības maskas. It kā jau nekā tāda Annas un Ģirta starpā nebija, taču draudzīgais maigums, ar kādu Melderis izturējās pret Annu, saukdams viņu par Līzbeti, Betu, Sīko un bieži cieši apskaudams ap pleciem, Mikam lika iekšēji laist tvaiku. Taču izrunāties majors nebija spējīgs tad labāk plikām rokām stāties pretī bruņotam huligānu baram.

Ziemas beigās viņš pēdīgi sadūšojās aicināt Annu uz izšķirošo sarunu, taču liktenis atkal izspēlēja ļaunu joku un gaidītā Annas jāvārda vietā Miks dabūja kaklā jaunu izmeklēšanu murgainu, sadistisku slepkavību virkni kādā Kurzemes SPA viesnīcā. Tiesa, nebija ļaunuma bez labuma tur beidzot Anna bija tiktāl atmaigusi, ka ļāva sevi pāris reižu noskūpstīt un pat pārnakšņot savā numuriņā, lielajā gultā, kuras kājgalī kā visu redzošs sargs gulēja Grāfs. Ej pamēģini samīlēt sievieti, viņas vilkam redzot!

Tāds pašnāvnieks Miks nudien nebija.

Viņš bija licis lielas cerības uz šo atvaļinājuma braucienu pūčmājnieki bariņā devās uz Londonu, lai palīdzētu baronesei Annai Rozei fon Bergai pārdot dzīvokli, izvākties un pārcelties uz dzīvi Latvijā. Viņa vēlējās pavadīt mūža nogali savās dzimtajās mājās. Viss, tagad Pūču Mājā būs vēl biezāk ne mirkli vienatnes!

Majors Miks Kaķītis bija jau pieradis, ka Annas mantotajā Bergu namā gluži kā savās mājās dzīvo viņas draugi, viņu draugi, radi un dzīvnieki, radot nemitīgu kņadu un troksni. Nebija tā, ka Līzbete savā mājā kaut mirkli varētu pabūt viena.

Protams, attiecību veidošanai šāds kolhozs pilnīgi noteikti nāca par labu…

Pāris reižu viņš bija dzirdējis, kā Anna Elizabete strīdas ar savu asistentu Kārli.

Pēc Omоtes, Kārļa vecmāmiņas, kāzām ar mūža nogalē atkal atrasto vectētiņu Bišu Miķeli Kārlis bija atteicies kopā ar viņiem doties uz vectēva Dravām, izvēloties palikt Pūču Mājā, Annas Elizabetes tuvumā, šādi vēl vairāk tracinot Miku, kurš jau tāpat viņu nevarēja ciest, uzskatot par izmantotāju. Tiesa, pēdējie divi plecu pie pleca atklātie noziegumi, kuru izmeklēšanā Kārlis bija parādījis apskaužamu lietpratību, Mika domas nedaudz bija mainījuši uz labo pusi, taču tikai nedaudz. Viņš joprojām uzskatīja, ka Kārlis izrāda pārāk nepārprotamu interesi par Annu Elizabeti un tīko viņai uzkundzēties, pakļaujot sev visas mājas norises.

Reiz, pašam negribot, Miks bija kļuvis par liecinieku asai vārdu pārmaiņai.

Kas tu tāds un ko esi paveicis, lai šādi man katru dienu drātētu smadzenes? Nopelniem bagātais skatuves mākslinieks ar lieliskām aktiera dotībām izlikties slimam, beigtam, vārgam, nelaimīgam, aizvainotam, dziļdomīgi klusējošam ik reizi, kad otra teiktais tev nepatīk un nav pa spalvai. Beidz skaust un apvainoties nevietā, liekot otram justies vainīgam visos pasaules grēkos! Es neesmu ne tava māsa, ne māte, ne vecmāmiņa, lai ko tādu visu laiku pieciestu!

Miks nekad netika vaicājis, ar ko Kārlis toreiz bija izpelnījies šo emocionāli nikno un izteicienos nesavaldīgo rājienu no citkārt izturētās Annas, taču, zinot iedomīgā datorģēnija unikālās spējas ik pa laikam uzvesties kā pilnīgam nūģim, tracinot visus (pat Omīte šādos brīžos no mazdēla centās norobežoties), nebrīnījās.

Situācija patiešām bija neapskaužama šī bija Annas māja, viņas ģimenei piederoša saliņa, izlolots un iekārtots zemes stūrītis ar sirdij tuviem cilvēkiem, dzīvniekiem un augiem, bet viens te ņem un izrīko! Ikreiz pēc šādiem ķīviņiem Anna Elizabete likās tāda kā sakritusies un teju vai zemē ielīdusi, liekot Mikam sev nozvērēties reiz viņš Kārlim par šīm nejēdzībām pārskaitīs zobus…

Ja viņš pārceltos uz Mežājiem pavisam, aizejot no darba Kriminālpārvaldē, pametot Rīgu un pārdodot Hospitāļu ielas dzīvokli, iespējams, kādu laiku būtu no kā dzīvot, bet ko tālāk? Sēdēt Annai uz kakla? Viņas svētku un sabiedrisko attiecību aģentūra tik daudz neienesa, lai pabarotu vēl vienu dīku muti.

Saprotams, par liekēdi kļūt Miks negribēja, bet par savu nepiemērotību saviesīgi cukurotu pasākumu rīkošanai bija vairākkārt pārliecinājies.

Varbūt tiešām nopietni apdomāt krusttēva ierosinājumu nodibināt pašiem savu privātdetektīvu aģentūru? Resursi, sakari un pieredze atļautu. Arī klienti būtu par to Miks bija vairāk nekā pārliecināts, jo atsauksmes par viņu atklātajiem smagajiem noziegumiem bija sasniegušas zināmās profesionāļu aprindas…

Pusnopietni, puspajokam pūčmājnieki jau bija spēruši drosmīgu soli aģentūras virzienā aprīļa sākumā noturējuši pirmo, smieklīgi formālo dibināšanas sapulci, ko pārtrauca Annas un Zanes brauciens uz Kaijciemu un iejūgšanās baisajā Kurzemes raganas lāsta lietā. Atmiņa par šiem piedzīvojumiem baltais ceriņš tagad zēla un plauka Pūču Mājas puķu dobē pie dienvidu terases.

Mjā, privātdetektīvu kantora ideja pamazām sāka iegūt reālas aprises…

Nākamais loģiskais gājiens būtu uzņēmuma oficiāla reģistrācija. Visticamāk, uz krusttēva vārda ģenerālis Kārlis Bass bija un palika leģendāra personība, ko lieliski pazina gan kriminālās, gan tiesībsargājošās aprindas, turklāt aģentūra bija vecā policijas vilka ideja! Viņš pats, Miks, varētu palikt kā ārštata konsultants un turpināt strādāt Kriminālpārvaldē. Tas ļautu vajadzības gadījumā pieslēgties izmeklējamajai lietai un piesaistīt arī pārējos kinologu, ekspertus un specvienību.

Savs darāmais atrastos ikvienam arī Annas radošajai komandai. Par viņu piemērotību dažādu psiholoģiski sarežģītu situāciju izspēlēšanai nebija jāšaubās, bet pati Anna Elizabete ar savu unikālo intuīciju un spēju redzēt notikumus bija īsta Dieva dāvana ikvienam izmeklētājam.

Ja tikai viņam joprojām nebūtu bail… no šīm spējām.

Bija vēl kāds aspekts, kas majoram Mikam Kaķītim darīja raizes, ētika.

Ko darīt, kā rīkoties gadījumā, ja (vai kad) jaundibinātajā detektīvkantorī ar savu problēmu ierastos naudīgs klients, kas izrādītos esam tās sugas pārstāvis, kuru ķeršana, neitralizēšana un ietupināšana aiz restēm ietilpst Mika ikdienas pienākumos?

Kā izlaipot, lai noziedznieks nokļūtu aiz restēm, bet aģentūras darbinieki saglabātu tīru sirdsapziņu attiecībā pret klientu?

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TĒO:

Kas notiek jūsu prātos? Vai mums ir kas kopīgs?

Šodien uz labu laimi papētīju cilvēku profilus sociālajos tīklos… Vājprāts tik klaji eksponēt sevi, savus tuviniekus, visai pasaulei izbļaut savas alkas un cerības. Un tad brīnīties, kāpēc nekas nepiepildās.

Tāpēc, ka jūs paši ieliekat ieročus saviem ienaidniekiem tieši rokās!

Nolēmu veikt nelielu sociālo eksperimentu un ievietoju trijos socmedijos vienu un to pašu jautājumu: vai atriebība (kā sods, kā

taisnības ierocis, kā "mazā cilvēka" pēdēiā iespēia) šodien vēl ir aktuāla, un kādos apstākļos tā būtu attaisnojama?

Rezultāts pārspēja manas vispārdrošākās cerības.

IKA: Ņemot vērā policijas bezdarbību, tiesu korumpētību un pastāvošo absurdu likumos, jā vairāk nekā aktuāla, lai neteiktu atbalstāma. Dienvidu tautām atriebība vispār ir goda lieta, mēs te tādi nūģi, otrā vaiga pagriezēji.

ZOlA Ja atriebība domāta kā nogalināšana vai asinsizliešana, tas patiešām vairāk pieder senām kalniešu tradīcijām… Mūsu platuma grādos populārāka rafinēta atriebība mūža garumā…

PHOENIX: Atriebība labāk garšo auksta.

IKA: Atriebība ir bijusi visos laikos, pēc principa tu man, es tev…

PHOENIX: Runā, ka austrumnieki mēdz vienkārši apsēsties pie upes un mierīgi vērot, kad straume aiznesīs garām ienaidnieku līķus. Kopaina parādās ārpus laika, un taisnība triumfē. Tie, kuri tagad dzīvo laimē un labklājībā, kas celta uz pārējo nelaimes un ciešanām, nākamībā vairs neeksistēs. Jo bez dvēseles tas vairāk nebūs iespējams. Līdz ar to nesaskatu jēgu atriebībai ponta pēc. Kāda jēga atriebties nedzīvām būtnēm? Lai gan pazemošanās, upurēšanās un kalpība ir bezjēdzīga, tikai sabiedrība to nesaprot…

TEO: Trešā Mozus grāmata: "Jums nebūs pielaist tiesā netaisnību; tev nebūs zemākā vaigu nievāt, un tev nav godbijībā jābīstas lielais, bet tiesā taisnīgi savu tuvāku. [..] Tev nebūs atriebties, nedz nemitīgi dusmas turēt pret savas tautas bērniem, bet tev būs savu tuvāku mīlēt kā sevi pašu…" BET! Ja mēs visi dzīvotu pēc šiem likumiem, mums tādas domas prātā nenāktu. Zinu pēc sevis ja sods ir netaisnīgs vai, pēc manām domām, par mazu, es iešu un darīšu, ko spēšu!

PHOENIX: Sodīt par nodarījumu nav tas pats, kas atriebties. Bet, ja atriebjoties cilvēks gūst gandarījumu, kaut kas ar viņu īsti nav kārtībā. Pieļauju gan, ka dzīvē iespējami gadījumi, kad atriebība varētu būt attaisnojama, un tie ir mātes un bērna gadījumi. Nosodīt māti, kas atriebjas par nodarījumu bērnam, laikam nespētu neviens. Šodien uz

kaut ko tādu var izprovocēt mūsu tiesu sistēma, kur vainīgais nereti kļūst gandrīz vai par upuri. Šķebīgi, bet tā nu tas ir.

IKA: īstermiņa ierocis, ar kura lietošanu nāksies sadzīvot. Ne visi to apzinās.

PHOENIX: Sevišķi, ja nerunājam par atriebības slepkavību, bet visādām mazāka mēroga un visādām zemiskām aizmugures atriebībām. Cilvēka daba ir mainījusies mazāk, nekā varētu domāt, diez vai ir kāds, kurš uz savas ādas nav izjutis pret sevi vērstu atriebību un atriebes alkas. Un vēl jo grūtāki, dramatiskāki laiki, jo šī parādība novērojama labāk.

ZOIA: Vai atriebība nav garīgā tukšuma un bezpalīdzības ierocis? Aktuāli jā. Mūsu sabiedrībā, šķiet, arī ļaunums drīz kļūs aktuāls. Un tas ir traki. Varbūt jārunā par cēloņiem, kas cilvēkus līdz tādai stadijai noved?

TEO: Kad cilvēkiem vairs nav ko zaudēt, viņi iet uz visu banku…

PHOENIX: Un zaudē. Jo atriebība pat ja izdodas nepaliek bez sekām.

IKA: Atriebties var dažādi dot atbildes gājienu, kas tevi nepazemo un nav pretrunā morālei, vai pārkāpjot visas robežas.

TEO: Interesanti, cik tālu katrs no mums būtu gatavs iet, ja dzīve (līdzcilvēki, apstākļi) viņu iespiestu stūrī?

IKA: Tā nav atriebība, bet sevis aizstāvēšana dažādi jēdzieni un darbības! Diemžēl ir cilvēki, kuriem sevis aizstāvēšana arī šķiet atriebība…

PHOENIX: Tad tā jau ir pašapziņas traucējumu problēma!:) Bet kaitējumi citiem tas parasti nav labi, jo vēršas pret pašu.

TEO: Man gan vairāk ir sajūta, ka jautājums nav tik daudz par pašapziņu, cik par morāli cik augstu katrs uzlicis savu latiņu, kurai lēkt vai nelēkt pāri…

Paldies! Jūs man izsniedzāt indulgenci…

*  * *

Mājupceļš no krodziņa pagāja dīvaini nomāktā gaisotnē. It kā jau tam nebija iemesla, un tomēr… Anna Elizabete skaidri redzēja, kā griežas zobratiņi aiz Mika sarauktās pieres. Viņš kaut ko tik saspringti domāja, ka brīžam nemanīja, kur liek kāju, un reiz, automātiski paraudzījies pa kreisi, jau spēra soli uz brauktuves, kad Anna viņu aiz siksnas atrāva atpakaļ, tieši laikā, lai melnais Londonas taksometrs, nosodoši pīpinot un ātrumu nesamazinot, aiznestos garām.

Majors Miks Kaķītis mocījās sirdsapziņas pārmetumos, ka nāksies Annai sabojāt tik jauki iecerēto atvaļinājumu un arī… Nūjā.

Kā tagad paziņot, ka viņš nebūt negrasās doties uz Skotiju, lai baudītu ceļojumu un, ja izdotos, ari romantisku divvientulību Annas vecmāmiņas ieteiktajā pilsētiņā, bet atgriezīsies savā vecpuiša dzīvoklī Hospitāļu ielā un iejūgsies darbā?

Motivācija un izaicinājums bija vairāk nekā nopietni. Ja Bramanis nemeloja un Miks nespēja iedomāties, kālab lai pulkvedis to darītu, tad līdz viņa, majora Mika Kaķīša, kļūšanai par pulkvežleitnantu un Kriminālpārvaldes priekšnieku bija tikai viens solis, respektīvi viena atrisināta krimināllieta. Pēc tam Bramanis aizrotēs uz ministriju, bet viņš beidzot varēs izveidot tādu komandu, kādu jau sen vēlējies, un strādāt tā, kā pats atzīst par pareizu, ik reizi tramīgi neatskatoties pār plecu.

Ko tas nozīmēs attiecībās ar Annu Elizabeti, sevišķi tagad? Būs jāstrādā vairāk, nopietnāk un atbildīgāk, ilgākas stundas… Retāk sanāks braukt uz Mežājiem…

Vai Līzbete sapratīs, vai nepasūtīs viņu trīs mājas tālāk ar visām parpalām?

Miks pārlieku labi zināja, ko Annai nozīmē Mežāji un Pūču Māja, kādai ellei viņa izgājusi cauri, lai beidzot varētu šo māju saukt par savu. Un galu galā ko šī māja nozīmē arī visiem pārējiem, viņu pašu ieskaitot. Tā nebija tikai vēsturiska celtne uz salas Melnupes vidū, nē, tās bija Mājas, kuru sirds… bija Anna Elizabete. Jau tās dažas dienas, faktiski nedēļu, ko Anna ar Zani nesen bija pavadījušas Kaijciema SPA viesnīcā, izmeklējot raganas lāsta lietu, bija izplēsušas Mika sajūtās milzīgu robu atbraukt pie krusttēva uz Mežājiem, zinot, ka pārupes mājā neviena nav, nē, tas nudien nebija patīkami. Precīzāk, tas bija neizturami. Tieši tāpēc (pamatoti baiļodamies par Annas Elizabetes spēju iekulties nepatikšanās) Miks bija izcīnījis bezalgas atvaļinājumu, kas gan kārtējo reizi pārvērtās izmeklēšanā lauka apstākļos.

Un nu viņam būs nopietni jāiespringst, lai noķertu šo nupat uzpeldējušo Rīgas maniaku… Kaķītis gan iekšēji šaubījās, vai sētnieces un privātdetektīva-amatiera bojāeja, lai cik traģiska tā būtu, dēvējama par maniaka roku darbu, pat ja abi negadījumi notikuši vienā vietā. Droši vien Bramanis, kā parasti, pārspīlē, lai radītu nopietnāku iespaidu un piespiestu viņu rīkoties straujāk un noteiktāk.

Bet majoram Kaķītim nevajadzēja ne dzinēju, ne vagaru. Tieši pretēji jau kopš bērna kājas viņš bija sapņojis tikai un vienīgi par izmeklēšanu, par savu vienīgo paraugu un autoritāti ņemot mātesbrāli un krusttēvu, bijušo Kriminālpārvaldes un vēlāk Valsts policijas priekšnieku ģenerāli Kārli Basu dzīvu policijas darba leģendu. Miks Kaķītis dziļi sirdī loloja sapni dienās kļūt par tādu pašu lietpratēju kā tēvocis, kurš par policijas, izmeklēšanas un detektīva darba aizkulisēm zināja pilnīgi visu, bet, ja ko nezināja, tad arī nebija vērts. Tāpat kā krusttēvs, Miks bija ļoti godīgs un taisnīgs, necieta intrigas un kuluāru spēles, lai gan pēdējos gados, priekšnieka vietnieka amatā esot, viņam bija nācies šo un to iemācīties, tiesa, pret savu gribu. Bet vairāk par visu majoram patika… palīdzēt. Noskaidrot patiesību. Notvert vainīgo un atbrīvot no aizdomām nevainīgo.

Iespējams, tieši šīs īpašības apvienojumā ar fantastiskām darba spējām, stingro raksturu, spriedumu neatkarību, nopietnību un neatlaidību (ko Kaķīša nelabvēļi dēvēja par ietiepību, stulbu spītību vai apsēstību) ļāva majoram veiksmīgi virzīties pa karjeras kāpnēm, un nevienam, pat visindīgākajam intrigantam, prātā neienāca piesaukt radniecību ar ģenerāli Kārli Basu.

Bet nu jau krietni ilgu laiku Kaķītis bija iekļuvis tādā kā bezvēja joslā strādāja labi, noziegumus atklāja, statistikas rādītāji lieliski, par nosacītu paaugstinājumu varēja uzskatīt Smago noziegumu daļas vadītāja amatu, taču dienesta pakāpe kā bija, tā palika… majors. Un viss. Lai gan gadi, izdiena un profesionālie sasniegumi it kā ļautu pretendēt uz kaut ko vairāk. Jo sevišķi pēc pēdējos divos gados atklātajiem nervus kutinošajiem, smagajiem noziegumiem Mežājos; tiem bija pat starptautiska rezonanse. Un šopavasar baismīgā Kaijciema lieta…

Viņš bija izdomājies krustu šķērsu un nācis pie secinājuma, ka ministrijas vadības nelabvēlībai varētu būt trīs iemesli: pulkveža Jura Bramaņa skaudība un bailes no konkurences, pagaidām nezināmi politiskie faktori un… viņa smieklīgais uzvārds.

Nu kā gan tas skanētu pulkvežleitnants Miks Kaķītis? Pilnīgs sviests!

Jau kuro reizi Miks sevi pieķēra gudrojam kā būtu, ja nomainītu uzvārdu uz dzimtas vīriešu līnijai piederīgo Bass. Māte, protams, niknotos, jo Kaķītis bija vienīgais, kas palicis piemiņai no tēva, taču viņai jāsaprot, ka tas nav nopietni. Vēl jau, protams, bija an cits risinājums precoties pieņemt sievas uzvārdu…

Un nu, šķita, ka liktenis beidzot pavērsis pret viņu gaišo pusi. Ja izdosies atklāt Rīgas maniaka lietu, viņam beidzot būs viss kārotais dienesta pakāpe, amats un Anna. Lieliska dāvana četrdesmit piektajā dzimšanas dienā. Ja vien viņa sapratīs…

*  * *

-   Līzbet, tu mani ienīdīsi par to, ko teikšu. Kaķītis strauji apstājās ietves vidū.

-  Tu gribi uz mājām? Anna Elizabete pavīpsnāja. Viņa to bija nojautusi.

-   Nē. Man vajag uz mājām. Zvanīja Bramanis. Noticis kaut kas nopietns.

-   Bet tu taču apsolīji, ka izslēgsi telefonu!

Kaķu nadziņi Annas Elizabetes kuņģī atsāka savu riebīgo nodarbi.

Oho, tad tas patiešām IR nopietni. Šefs taču zināja, ka Miks ir Anglijā.

-   Nedusmojies. Tas patiešām izrādījās svarīgi.

-   Svarīgāk par…

Miks sakoda zobus. No tā jau viņš bija baidījies. No brīža, kad nāksies izvēlēties.

-  Nē, protams. Taču tu mani sapratīsi. Anna, Rīgā plosās maniaks.

Smaga, aprauta nopūta.

-   Es nedrīkstētu tev to stāstīt, taču tu to tik un tā uzzinātu. Redzi, divi pēdējie upuri atrasti manas mājas kāpņu telpā, Hospitāļu ielā. Mūsu mājas sētniece un kaut kāds vīrietis, kas izrādījies privātdetektīvs-pašdarbnieks.

-    Un kāds tev ar to sakars? Kad tas noticis? Viss, atvaļinājums beidzies.

-   Pirms pāris nedēļām. Anna, man jāatgriežas.

-   Labi. Es braukšu tev līdzi, viņa nesatricināmi mierīgi paziņoja.

-   Bet…

-   Es. Braukšu. Tev. Līdzi.

Iebildumi velti. Lēmums nepārsūdzams. Taču to kategoriski nedrīkst pieļaut. Viņam jākoncentrējas šim svarīgajam uzdevumam. Bet Anna… novirzīs domas.

-   Līzbet, paliec te, pie vecmāmiņas. Un pieskati, lūdzu, krusttēvu.

-    Kāpēc? Anna neizpratnē pacēla uzaci, viņas balsī ieskanējās tērauds.

-   Es… Man… būs vieglāk tikt galā vienam. Es negribētu raizēties arī par tevi.

-   Kaķīt, beidz runāt muļķības. Neesmu nekāds mazais bērns! Turklāt……. tu pats mani bildināji, un vai man nebūtu

jāatrodas tev līdzās? To viņa nepateica.

-    Jā, bet… Šefs… īpaši lūdza… neiesaistīt nevienu no jums. Miks sevi ienīda.

-  A-ā-ā… aprāvusies, Anna novilka. Ska-a-aidrs. Labi. Kā teiksi.

Tas ir viss. Miks patiešām nožēlo savu pārsteidzīgo bildinājumu un nevēlas nē, negrib! būt ar viņu kopā. Agrāk nekāds Bramanis, nekāds noziegums nespētu Kaķīti rīkoties pret paša gribu. Tātad Miks NEvēlas, lai viņa brauktu līdzi. Viņam nepieciešams laiks pabūt vienam, lai saprastu, kā ar godu atkāpties.

Majors Kaķītis ne tikai sadzirdēja, bet arī pat fiziski sajuta, kā parasti tik siltā un sirsnīgā Annas balss apmācas un sasalst ledū. Taču darīt tur vairs neko nevarēja.

Vārdi bija izrunāti. Gan jau viņa sapratīs. Vēlāk, kad uzzinās, kāpēc.

Pēc neilgas sarunas ar ģenerāli Kārli Basu vecās baroneses darba kabinetā majors Miks Kaķītis izsauca taksi un drūmāks par negaisa mākoni devās uz lidostu, lai ar vēlo reisu atgrieztos Rīgā. Viņu neviens nepavadīja.

Anna bija aizbildinājusies ar neciešamām galvassāpēm pēc baudītā šampanieša un ieslēgusies istabā, baronese ar Omlti un ģenerāli Basu nomākti un klusu sarunājās pie kamīna, bet Kārlis, izjuzdams mazu, nekrietnu prieciņu, taču visiem spēkiem cenzdamies to neizrādīt, viesistabas tālākajā stūrī ar kādu dedzīgi skaipoja.

3.  nodaļa. Kīllinhola

No Londonas viņi izbrauca līdz ar pirmajiem saules stariem, taču Skotijas ziemeļus sasniedza tikai vēlā naktī.

Vieglāk un ātrāk būtu bijis lidot, Anna Elizabete nodomāja, taču vecmāmiņa bija izvēlējusies auto. Protams, braukt pa ātrgaitas maģistrālēm ar tik kvalitatīvu asfalta segumu, ka pat kafija no tasītes neizlija, bija tīrā bauda. Arī sakoptā ainava un pastkartēm līdzīgās mazpilsētas, kurām nomātais auto ātri izšāvās cauri, priecēja acis. Civilizēta zeme, civilizēti ceļi. Lielas un labi pārskatāmas virzienu norādes. Arī ļaudīm nebija ne vainas, ja pie viņiem vērsās viņu pašu valodā, nevis kaut kādā lauzītā dialektā, piedevām plātoties ar rokām, kā to visā pasaulē mēdza darīt tūristi no austrumu lielzemes, iedomājoties sevi par pasaules valdniekiem.

Reizēm, kad ceļā nācās uz bridi apstāties, lai precizētu maršrutu, nopirktu kafiju vai vienkārši izlocītu kājas, vecā baronese Anna Roze labprāt pārmija pa vārdam ar sastaptajiem ļaudīm un vedināja sarunā iesaistīties arī Annu Elizabeti. Kārlis izvēlējās klusēt, viņa specifiskā angļu datorvaloda saviesīgām sarunām nederēja.

Izbraukuši cauri Kārlailai, Gretnai, Sterlingai, pa vienu no gleznainākajiem Anglijas-Skotijas ceļiem, viņi nonāca līdz Killinai, nelielai Skotijas pilsētiņai, no kurienes bija vien pārdesmit jūdžu līdz Killinholai.

Dīvains nosaukums, nodrebinājās Anna Elizabete, rada drūmas un nejaukas asociācijas. Tad jau rakstītu, kā ir, Killinghola. Skaļi viņa neko neteica.

*  * *

Vecā Killinholas nama tumšā fasāde ar vienu gaišo logu izskatījās spokaini.

-   Pamatīgs miniens, staipīdams notirpušās rokas un kājas, nomurdēja Kārlis. Tad trīsreiz strauji pietupās, lai atjaunotu asinsriti. Pēdējās simts jūdzes brauca viņš, kamēr Anna Elizabete saldi šņākuļoja īrētās automašīnas aizmugures sēdeklī, bet baronese Anna Roze rāmi stāstīja ceļu un komentēja braucienu.

Ellīgi nāk miegs, taču vēl būs jāiepazīstas ar nama saimnieci un, dies’ pas’, jāiedzer obligātā tējas tase. Anna samiegojusies bozās.

Tomēr bažas par gaidāmo piespiedu obligāto tējas dzeršanu izrādījās veltas tā vien šķita, ka lielajā Viktorijas laiku namā visi guļ un ciemiņi netiek gaidīti. Tomēr pēc ilgākas rībināšanas ar apkaltu senlaiku klauvējamo āmuru kāds lēni tuvojās durvīm varēja dzirdēt šļūcošus soļus.

Vecs vai ļoti vārgs cilvēks, nodomāja Anna.

Durvis atvērās tajās, knapi valdīdams trīcošo galvu, iestājās visdīvainākais vīrs, kādu Anna jelkad atcerējās redzējusi Apvienotajā Karalistē, kur dažādu dīvaiņu un brīvdomātāju bija tik daudz, ka dīvainība faktiski kļuvusi par normu.

Ja man kādreiz vajadzētu iestudēt Dikensa Ziemassvētku stāstu, Skrūdža lomai es izvēlētos tikai un vienīgi viņu!

Vecajam vīram bija gara, šaura, it kā saspiesta seja, tikpat garš, viegli nošķiebts deguns un cieši sakniebtas lūpas, kuras, šķiet, nezināja, kas ir smaids. Toties mazās, dziļi iegrimušās ačteles atgādināja možas un kustīgas kniepadatu galviņas (ja tas vispār bija iespējams, proti, ja kniepadatas spētu kustēties).

-    Es esmu Šons. Sons Makfersons. Anabella jūs ļoti gaida. Nāciet!

Nu skaisti! Šons Makfersons un ne vārda, kas viņš tāds irvīrs, virssulainis, dārznieks, notārs vai mājas draugs!

Anna neizpratnē paraudzījās uz vecmāmiņu, taču vecā kundze, acīmredzot gaidāmās tikšanās pārņemta, naski tipināja augšup pa bezgalīgām pelēka akmens kāpnēm, kas veda laikam taču tieši uz debesīm. Griestu augstums katrā stāvā bija vismaz pieci metri. Trešajā kāpņu posmā Annai kājas ikros iemetās krampis.

*  * *

Pēc trim stundām, kad austrumu pamalē jau iezaigojās viegli dzeltenzaļas svēdras, viss bija garām naksnīgā iepazīšanās ar izkaltušo Anabellas kundzi, viskija un krēma liķiera baudīšana un… dīvainais stāsts.

Vecmāmiņa bija uzstājusi, lai jaunieši Anna un Kārlis paliek un to noklausās, par spīti viņu vairākkārtējiem mēģinājumiem pieklājīgi nokopties, aizbildinoties ar nogurumu, miegu un vēlēšanos netraucēt abu draudzeņu sarunu.

Šī nakts daudzējādā ziņā bija neparasta, lai neteiktu pavisam savāda.

Mājas saimniece bija viņus pieņēmusi savā guļamistabā, kas bija milzīga, taču tā pārblīvēta mēbelēm, ka viesiem nācās pārvietoties sāniski. Spilvenu kaudzes vidū vecās kundzes sīkais augumiņš biedējoši atgādināja dzīvu mūmiju, bet pārlieku tievo roku pirksti līdzinājās plēsonīga putna nagiem.

-   Anna Roze, paldies, ka uzklausīji manu lūgumu un ieradies. Un paldies, ka paņēmi līdzi savu mazmeitu. Baidījos, ka nepaspēsiet…

-  Anabella, mīļā, nevajag tā, viss būs labi! Anna Roze strauji iebilda, taču viņu apturēja valdonīgs kaulainās rokas mājiens.

-   Nemierini mani, nevajag. Es zinu, mans laiks ir klāt, taču, pirms aizeju, vēlos jums kaut ko izstāstīt. Kaut ko, kas jau divdesmit gadus nospiež manu sirdi…

Redziet, es neesmu šīs mājas saimniece, kā tas varbūt varētu likties. Arī Šons Makfersons nav mans vīrs, vismaz… ne pēc būtības. Vienkārši tā toreiz bija vieglāk…

Mēs ar māti pārcēlāmies šurp piecdesmito gadu beigās. No Londonas, kur tiku iepazīstināta ar Annas Rozes māti Annu Mariju fantastisku sievieti, īstu dāmu!

Oho, cik šai mūžvecajai būtnei gadu, ja reiz viņa bija tikusies ar Veckundzi?

-   Viņa un toreizējā šīs mājas saimniece, lēdija Alisona Killina, bija labas draudzenes, teica, iepazinušās kara laikā. Misis Berga bija ļoti laipna pret manu māti, kurai toreiz… kura toreiz bija nokļuvusi zināmās grūtībās un vairs nevarēja palikt Londonā, tāpēc misis Berga uzrakstīja lēdijai Killinai un palūdza, vai mēs nevarētu apmesties šeit. Māte bija lieliska virēja, bet es kļuvu par lēdijas laika kavētāju. Tādu kā kompanjoni. Tobrīd man vēl nebija divdesmit… Pamanījusi Kārļa un Annas izbrīnītos skatienus, Anabella viegli pasmaidīja, uz mirkli ļaujot saskatīt reiz bijušo skaistumu. Nemaz nebrīnieties, vecām kundzēm, sevišķi neprecētām, šeit tādas ir joprojām.

Dzīve ritēja rāmi un mierīgi. Lēdija Alisona dzīvoja viena. Viņas vīrs bija gājis bojā lielā Londonas uzlidojuma laikā. Otrreiz viņa neapprecējās. Cik zinu, viņai bija divas māsas un brālis, taču neviens no viņiem nekad netika viesojies Killinholā. Bija daži krustbērni, taču arī viņi lēdiju neapciemoja, tikai regulāri sūtīja Ziemassvētku un dzimšanas dienas apsveikumus un pateicības vēstules par krustmāmiņas dāsnajām dāvanām.

Tas notika… jā, tas notika pirms mazliet vairāk nekā divdesmit gadiem. Vecā lēdija Alisona grasījās svinēt savu astoņdesmito jubileju un apmēram mēnesi iepriekš lika man nosūtīt vēstules visiem saviem radiniekiem. Viņu vidū bija arī brāļa meita Suzanna, kura tobrīd dzīvoja Londonā. Gribot visus sapulcēt vienkopus un izrunāties. Kas zina, cik vairs atlicis, vēloties nomirt mierīgu sirdi…

Es izpildīju lēdijas lūgumu, nosūtīju vēstules un sagatavoju istabas gaidāmo viesu atbraukšanai. Tobrīd mēs dzīvojām ļoti noslēgti tikai lēdija, es un Makfērsons… Šons. Viņš reizē pildīja dārznieka, šofera un namziņa pienākumus. Lēdija Killina bija īstena skotiete, Anabella šķelmīgi pasmaidīja. Smaids kalsnajā sejā ievilka maigākas līnijas.

Pretēji manām bažām visi radagabali ieradās pilnā skaitā. Pēkšņi visiem bezgalīgi rūpēja dārgās tantes veselība un labklājība. Sevišķi Suzannai viņa neatkāpās no lēdijas Alisonas ne soli, turējās līdzās kā tāds… klēpja sunītis, ik vēlēšanos nolasīja no acīm. Vecā kundze sākumā bija piesardzīga, bet ar katru nākamo dienu arvien vairāk ļāvās Suzannas saldās mēles valdzinājumam, un, jāteic, viņa mācēja apburt. Pat es uz bridi noticēju…

Kādu vakaru kundze sasauca visus lielajā zālē un paziņoja esot nolēmusi izdarīt galīgās izmaiņas testamentā, publiski tas tiks nolasīts dzimšanas dienas svinību laikā. Jums vajadzētu redzēt, kas toreiz notika! Visi kļuva kā sīrupā mērcēti…

Tante tur, tante šur, vai jums ko nevajag, vai jums kas nesāp?

īpaši centās Suzanna. Bet lēdija Killina tikai vēroja, klusēja un uzjautrinājās.

Dzimšanas dienas priekšvakarā Suzanna mani pārtvēra pie lēdijas Alisonas istabas durvīm un augstprātīgā tonī paziņoja, ka turpmāk mani pakalpojumi vairs nebūšot vajadzīgi viņa palikšot šeit, kopšot dārgo tanti un rūpēšoties par viņu. Bet es varot doties pelnītā atpūtā, lēdija esot apsolījusi man dāsnu mūža pensiju.

Biju tik apmulsusi un satriekta, ka nespēju pat ieminēties savai darba devējai par nupat dzirdēto. Sagatavoju viņu naktsmieram, kopīgi noskaitījām lūgšanu, un es devos uz savu istabu, kur visu nakti pavadīju nomodā, gremdējoties skumjās pārdomās.

Te pagājis viss mans mūžs gan labās, gan sliktās dienas, te biju apprecējusies un apglabājusi abus savus vienīgos tuviniekus māti un vīru. Vecā lēdija Killina savā ziņā man bija kļuvusi kā pašas tante, un es nespēju iedomāties, ka varētu viņu pamest.

Nolēmu no rīta ar lēdiju Alisonu par visu izrunāties.

Taču no rīta tā vietā, lai modinātu gavilnieci ar ziediem un dziesmām, nācās zvanīt uz tuvējo slimnīcu pēc steidzamas palīdzības. Naktī kundzei bija kļuvis slikti sākušas tirpt rokas un kājas, sāpēt galva un durt sirdī… Klasisks pirmsinsulta stāvoklis, komentēja dakteris, uzslavējot Suzannu, ka viņa saglabājusi mieru un laikus izsaukusi palīdzību.

Lēdija Alisona Killina tā arī vairs nepiecēlās no gultas. Vārguļoja nedēļu, divas, tris. Suzanna kā piemineklis tupēja pie viņas gultas. Arī brīžos, kad vecā kundze lūdza mani palasīt viņai priekšā, Suzanna arvien atrada kaut ko darāmu turpat līdzās, lai mēs ne mirkli nepaliktu divatā. Jāpiebilst, ka lēdijai pēc tās nelielās triekas lēkmes bija apgrūtināta runas spēja, viņa sazinājās galvenokārt ar žestiem un atsevišķām zilbēm.

Varbūt man tikai izlikās, taču vairākas reizes savas vecās kundzes acīs pamanīju tādus kā ļauna prieka zibšņus, un ikreiz viņa raudzījās uz Suzannu. Turpretī citreiz viņa izskatījās tramīga it kā baidītos, it kā vēlētos ko lūgt…

Pēdīgi kādu nakti, kad ārā plosījās īsts Skotijas rudens negaiss jūs neko tādu noteikti neesat piedzīvojuši -, es nekādi nevarēju aizmigt un nolēmu paraudzīties, vai lēdijai ko nevajag. Piegāju pie viņas istabas durvīm un ieraudzīju, ka tās stāv pusvirus. Lēdija arvien lika tās cieši aizvērt, viņa necieta caurvēju, kas šajā vecajā mājā ir vienkārši briesmīgs. Pamanīju, ka kundzes istabā deg gaisma, bet viņas personiskajā vannas istabā šalc ūdens.

Piegāju pie gultas, bet tur… briesmīgi saviebtu seju, bez dzīvības gulēja mana kundze Alisona Killina… Zemē uz grīdas mētājās spilvens.

Nezinu, kas uznāca, taču pēkšņi mani pārņēma ārkārtīgas bailes. Nespēju pakustēties. Tajā brīdī, klusi iečīkstoties, atvērās vannas istabas durvis un pa tām, rokas susinādama, iznāca Suzanna. Viņas sejā nebija absolūti nekādas izteiksmes, paziņojot, ka vecā kundze pirms pusstundas aizmigusi Dieva mierā, tikai acis… acis ledaini urbās manī, kā sakot pamēģini tik kādam kaut ko bilst…

Nākamajā rītā es atstāju šo māju. Apmetos pie Makfērsoniem, Sons laipni piedāvāja kādu laiku padzīvot pie viņa. Pirms gada bija nomirusi viņa sieva, tā nu viņš ar diviem dēliem saimniekoja kā tādi… lāči.

Iespējams, man būtu vajadzējis par redzēto pastāstīt policijai vai vismaz ārstam, kad tas ieradās apskatīt mirušo un izrakstīt miršanas apliecību. Taču tantes mīļotā krustmeita tik ļoti pārdzīvoja un tik demonstratīvi izrādīja savas bēdas, ka man nevērās mute jel ko kādam teikt. Un ko gan tas arī dotu…

Lēdijas Alisonas bēru dienā Suzanna ieaicināja mani bibliotēkā un izmaksāja prāvu summu kā pateicību par krustmāmiņas kopšanu, vienlaikus izsakot cerību vairs nekad neredzēt mani šajā pusē. Viņa grasoties te apmesties uz dzīvi un nevēloties, lai apkārt klīstu pagātnes rēgi… Neko nesakot, devos prom.

Taču pagātnes rēgi atgriezās pie Suzannas Killinu ģimenes advokāta izskatā. Viņš pieprasīja, lai testamenta nolasīšanā būtu klāt arī mēs ar Šonu Makfērsonu.

Izrādījās, lēdija visu savu īpašumu novēlējusi man, kas viņai bijusi kā meita, bet mīļotajiem radu bērniem tika salīdzinoši nelielas naudas summas pat mazākas, nekā

Suzanna jau man bija samaksājusi. Testaments bija sastādīts tik nepārprotami, ka nevienam prātā nenāca to apstrīdēt. Vienīgi Suzanna kļuva jocīga nobālēja, kā spoku ieraudzījusi, un, murminot kaut ko nesaprotamu, grīļodamās izgāja no tās pašas bibliotēkas, no kuras nesen bija izdzinusi mani.

Kopš tās dienas es viņu neesmu nedz redzējusi, nedz arī par viņu dzirdējusi. Iespējams, viņas vairs nav starp dzīvajiem. Lai gan pārāk veca viņa nevarētu būt…

-  Anabellas kundze, kāpēc jūs to visu stāstāt mums, svešiem cilvēkiem? Anna Elizabete pēkšņi pajautāja, pārtraucot baiso klusumu, no kura zvanīja ausīs. Iespējams, tas bija pieklājības normu pārkāpums, taču viņa neredzēja saikni starp vairāk nekā divdesmit gadu seniem notikumiem un viņu šodienas vizīti. Kā mēs jums varam palīdzēt?

-  Es… gribu aiziet mierā… Jūs taču saprotat mani, Anna Roze? Anabella vaicājoši palūkojās Annas vecmāmiņā. Mirkli istabā valdīja gluži vai taustāms klusums.

-   Protams, Bella. Es reiz apsolīju jūsu mātei parūpēties par jums un savu solījumu turēšu. Jūs vēlaties, lai mēs uzmeklējam šo… Suzannu?

-   Tieši tā, gurdi pasmaidīja mājas saimniece. Jūs mani sapratāt pareizi… Nauda nav problēma… Esmu ļoti bagāta. Nolādēti bagāta!!! Lūdzu, uzmeklējiet Suzannu ja vien viņa ir dzīva! un pasakiet, ka es visu zinu, bet esmu piedevusi. Taču par savu toreizējo gļēvulību esmu dārgi samaksājusi… Mantojuma noteikumi aizliedz šo namu pārdot, bet ik nakti es dzirdu, kā aiz sienas kāds staigā un kaut kur tālu šalc ūdens… Zinu, ka tās ir tikai iedomas, tik un tā lieku Šonam pārbaudīt vēl un vēl… Lūdzu, atrodiet viņu, pirms… lēdija Killina atnākusi man pakaļ.

* * *

-    Vecmāmiņ, kāds tev sakars ar šo dāmu un šo dīvaino namu? zem rokas vadīdama baronesi Annu Rozi uz viņai paredzēto guļamistabu, uzstājīgi tincināja Anna Elizabete.

-     Kāpēc viņa aicināja un lūdza tieši tevi?

Kārlis bija gandrīz aizmidzis, jau klausoties, un tikai viņa ilggadīgais rūdījums, vispirms dzīvojot kopā ar Omīti, bet vēlāk darot nebeidzamos aģentūras darbus, ļāva nenokrist no krēsla ar skaļu blīkšķi, taču Anna varēja derēt, ka ik pa brīdim dzirdējusi aizmugures klubkrēslā klusus iekrācienus.

Vecais Makfersons ar taktisku smaidu jaunskungu uz viņam paredzēto trešā stāva istabu bija pavadījis pašu pirmo.

-    Tas taču ir kaut kāds Viktorijas laiku baismu romāns! Tikai nesaki, ka mēs tagad sāksim meklēt šo te Suzannu Kautkādutur? Vecmāmiņ? Kāpēc tu to apsolīji? Vai tu šai ģimenei esi ko parādā? Kāda mums daļa gar viņu pagātnes rēgiem?

-    Palīdzi man ierāpties tajā brīnumā! baronese nesatricināmā mierā palūdza, norādot uz augsto pēļu kaudzi gultā ar tumšsarkanām portjerām un baldahīnu. Viņas istabā visas tekstilijas bija tumšsarkanā krāsā, radot smagnēju iespaidu.

Sapratusi, ka no vecmāmiņas pret viņas gribu neko neizspiedīs nelīdzēs ne pierunāšana, ne kutināšana, ne lūgšanās -, Anna Elizabete iečubināja viņu mīkstajos pēļos, sabučoja un devās meklēt sev paredzēto istabu. Makfērsons bija pazudis.

Lai kurš bija projektējis un būvējis šos Viktorijas laiku arhitektūras briesmoņus, humora izjūtas trūkumu viņam nevarēja pārmest lai nokļūtu savā guļamistabā, kuras dibensiena bija kopīga ar vecmāmiņas istabu, Annai nācās iziet cauri pusmājai, ik pa brīdim pārvarot dažus pakāpienus lejup vai augšup. Un tas viss tikai tāpēc, ka guļamajiem apartamentiem bija vajadzīgas arī palīgtelpas drēbju kambari, labierīcības un sazin kas vēl, un to nekādi nevarēja izprojektēt regulārāk.

*  * *

Annai Elizabetei piešķirtā istaba bija krietnas deju zāles lielumā, auksta un drēgna pēc suņa, bet tukšās telpas vidū majestātiski slējās visu gultu Titāniks milzīgākā gulta, kādu viņa jebkad bija redzējusi. Protams, ar portjerām un baldahīnu.

Ja es tajā apgulšos, mani rīt varēs meklēt ar policiju, Anna nodomāja, taču nogurums darīja savu, un, gluži kā alpīnists iekaro Everestu, jaunā sieviete pieveica septiņus matračus un, pārvilkusi pāri galvai biezo dūnu segu, iegrima dziļā miegā.

Iespējams, dīvainā stāsta iespaidā viņa redzēja sapni drīzāk gan vajadzētu teikt murgainu, šķietami nesaistītu epizožu sēriju.

Trausls augums baltā naktskreklā nesekmīgi mēģina izrauties no stingru roku tvēriena. Spilvens lēni, bet nepielūdzami tuvojas un tad uzbrūk aizmigušai sejai, spiežas klāt, laupot mutei tik dārgos gaisa malkus. Izkaltušas plaukstas pēdējo reizi krampjaini iegrābjas zīda palagos un tad atslābst… uz visiem laikiem.

Anna Elizabete pamodās izmocīta kā samalta starp dzirnakmeņiem. Ledainā kaķu nadziņu sajūta kuņģī bija atgriezusies. Briest kārtējās ziepes…

Ārā vēl bija tumšs, taču pēkšņi tik ļoti sagribējās svaigu gaisu, ka tāpat naktskreklā, uzmetusi pa virsu puscaurspīdīgos rītasvārkus, Anna izlavījās gaitenī un, cenšoties tumsā nekam neuzskriet virsū, kurpes nesot rokā, tipināja uz lielo kāpņu pusi. Kā par brīnumu, izskatījās, ka ārdurvis ir pusvirus, bet no lieveņa bija dzirdama klusa dudināšana.

Ieraudzījis Annu Elizabeti, Kārlis aši pabeidza sarunu un ielika telefonu kabatā.

-   Ko tu par to saki? Nakts klusumā apdullinoši skaļi čirkstinādama taciņas granti, Anna Elizabete kā uzvilkts robots soļoja turp un atpakaļ pa dārza centrālo aleju. Kārlis ar saviem ikdienas velobraucienos trenētajiem kātiem tik tikko spēja tikt viņai līdzi.

-   Par ko? Pili, tantuku vai viņas šausmu stāstu? viņš nevērīgi atjautāja.

-   Par visu. Pamanīji, cik pārbijusies viņa izskatījās trīcēja un drebēja?

-Ja man vienam būtu jādzīvo šajā daudzstāvu kapličā, es arī trīcētu un drebētu.

-  Kārli, neāksties. Viņa taču nav viena. Te ir Šons. Taču… tajā stāstā gan bija kas tāds, kas man lika ieklausīties vērīgāk. Tu neko neparastu nepamanīji?

-   Hmm… Ja neskaita tavas azartā mirdzošās acis, citu neko, viņš apcēlās.

-  Nekaitini mani. Tā sieviete taču ir tuvu nāvei, un šādos brīžos cilvēkam diez vai nāk prātā jociņi spociņi. Un ja nu viņa patiešām redzējusies

-   … kā veco kundzi nomušī pašas radiniece? Bet, ja tā, tad kāpēc viņa par to klusēja veselus divdesmit gadus? Un kāpēc nolēmusi uzticēt šo noslēpumu tavai vecmāmiņai un mums pilnīgi svešiem cilvēkiem?! Kārlis neizpratnē iesaucās.

-  Kuš! Nebrēc tik skaļi, pamodināsi visus Killinholas spokus, nāksies atkauties ar kurpi, Anna nošņāca un pēkšņi aprāvās. Alejas galā ieblāvojās kāds gaišs siluets.

Tā bija vecmāmiņa.

-   Tad, re, kur jūs abi esat… Vai neiesim iekšā?

Trijotne klusēdama pagriezās uz mājas pusi.

Atkal ierušinājusies siltajos pēļos, Anna Elizabete mēģināja aizmigt, taču pēdējo dienu savādie notikumi prātā virpuļoja ar tādu ātrumu, ka kļuva gluži fiziski nelabi. Sevišķi domājot par Miku. Kas tāds varēja atgadīties, lai agrāk lādzīgais, sirsnīgais Kaķītis, teju jau viņas saderinātais, pārvērstos saltā un atsvešinātā… amatpersonā?

Annai gribējās raudāt. Stulbi, stulbi un vēlreiz stulbi! Viņa jau bija paguvusi noticēt, ka abiem ar Miku kaut kas varētu izdoties. Naivā pamuļķe!

Vai tad jau no paša sākuma nebija redzams, ka šim cilvēkam eksistē tikai darbs, darbs un vēlreiz darbs, bet viņas jaukšanās kopīgajās izmeklēšanās tika pieciesta vien tādēļ, ka tās visas tā vai citādi bija saistītas ar Mežājiem un Pūču Māju?l Bet nu majoram Kaķītim bija jauns profesionālais izaicinājums pašam sava maniaka lieta, un visi kaitnieki, ģenerāli Basu ieskaitot, prom no acīm, aiz divām jūrām.

Nu beidzot viņš varēs pašapliecināties un pierādīt sevi priekšniecības acīs! Bez palīgiem no malas un nepiederīgo iejaukšanās…

Anna ieslīga murgaini saraustītā, nemierīgā miegā, vairākkārt modās un ierasti stiepa roku, lai sataustītu Grāfa silti spalvaino kažoku, kas grūtās naktīs allaž sniedza mierinājumu. Tad attapās, ka neatrodas savās mājās, un atkal iesnaudās.

Atmostoties aiz loga spoži spīdēja saule. Annai neciešami gribējās kafiju. Tās dēļ viņa varētu triecienā iekarot Makfērsonu virtuvi… Ar šādu mērķi viņa devās lejup.

-   Šķiet, tev bijusi grūta nakts, Līzbet, naski lēkdams augšup uzreiz pa diviem monstrozo kāpņu pakāpieniem, jautri uzsauca Kārlis.

Viņš atgriezās no ierastā rīta skrējiena un izskatījās tik nepieklājīgi možs, izgulējies, atpūties un… laimīgs, ka Annai Elizabetei kļuva pavisam šķērmi.

Ja viņas sapnim bija taisnība…

-   Ejam dzert kafiju?

-   Jā. Tūliņ. Man tikai kaut kas jāpavaicā vecmāmiņai.

-   Pie brokastīm pavaicāsi.

-   Nē. Tu nesaproti. Man vajag tagad. Tūlīt.

-   Labi. Kā teiksi. Kārlis neuzstāja.

Strīdēties ar sievietēm tik jaukā rītā, kad ārā spīd saule, dzied putni un vecais Makfērsons uz terases klāj brokastu galdu? Beidzot viņš var izbaudīt atvaļinājumu!

Vecmāmiņu Annas Elizabetes jautājums nebūt neizbrīnīja. Šķiet, viņa to bija pat gaidījusi, jo, dziļi ievilkusi elpu, smagi noteica: Man arī tā likās.

4.  nodaļa. Āķis lūpā

-   Man steidzami jāatgriežas Londonā, baronese Anna Roze fon Berga pēc brokastīm negaidīti paziņoja. Visus paskaidrojumus vēlāk, kad tiksimies. Tagad vairs nav laika. Makfērsons jau sagādājis auto ar visu šoferi. Mani aizvedīs, bet jūs, mīļie, aizbrauciet līdz Sterlingai un apskatiet, kur dzimusi britu sterliņu mārciņa. Bet pēc tam iegriezieties skotu robežpilsētā Gretna Green un izbaudiet vietējo virtuvi. Ticiet man, tas ir tā vērts!

Vai tiešām vecmāmiņa šajā brīdī piemiedza Kārlim ar aci? Anna nobrīnījās vien.

*  * *

Kārlis klusēdams vēroja Annas Elizabetes profilu, kamēr viņa, piemiegtām acīm stāvēdama uz tūkstošgadīgā mūra, ar skatienu centās aptvert Sterlingas pilij reiz piederējušo zemju robežas. Par ko tu domā?

-   Par alkatību, pēc krietna brīža atskanēja. Kāpēc nevar tā, vienkārši dzīvo, apstrādā zemi tikai tik, cik tev un tavai ģimenei vajag, varbūt drusku vairāk, lai paliek rezervei tirgum vai nebaltai dienai. Pats izaudzē, pats apēd, pārdod vai iemaini, un viss. Pats sev saimnieks. Bet nē vienmēr kādam vajag uzkundzēties, uzmesties par vagaru, kaklakungu, menedžeri, direktoru, vēl kādu institūciju… Bet mērķis visiem viens atņemt to, ko tu esi ar savām rokām un galvu sastrādājis. Agrāk kungam un baznīcai bija jāatdod tikai desmitā tiesa, tagad krietna puse. Iespējams, ja saskaitītu visus mūsu maksātos nodokļus, pat vairāk…

-   Mjā, gaišas domas tev, Līzbet, prātā, neko teikt. Kārlis uzlika roku viņai uz pleca. Anna aizdomājusies to pat nepamanīja.

-  Kādas nu ir… viņa gurdi atbildēja. Klau, es nespēju aizmirst to stāstu…

-   … Skotijas un Anglijas karaļu cīņu troņa dēļ? Kārlis pazobojās. Par katru cenu vajadzēja piespiest Annu pasmaidīt, lai tad uzdotu vienu jautājumu, kas jau ceturto dienu nelika viņam mieru. Un vēl tas solījums Annas vecmāmiņai!

-   Kādi karaļi, kāds tronis? Viņa iepleta lielas acis. Es runāju par veco Anabellu. Kā tu domā, varbūt mums vajadzētu doties uz Londonu un mēģināt uzmeklēt to sievišķi, par kuru viņa stāstīja?

-  Un ko tu viņai teiksi, pat ja atradīsi? Kārlis iesprauslojās nepatikā. 0, dārgā Suzanna, jūs mūs nepazīstat, taču mēs zinām, ka pirms divdesmit gadiem jūs ar spilvenu nosmacējāt veco lēdiju Alisonu Killinu, lai tiktu pie mantojuma. Lieliski, un ko tālāk? Viens dārgās Suzannas zvans policijai, un mūs aizturēs kā šantāžistus svešā zemē. Austrumeiropiešūs te, Apvienotajā Karalistē, pārāk nemīl, tici man.

-   Neesmu gan pamanījusi, Anna pasmīnēja.

Viņam bija sasodīta taisnība.

-   Tāpēc, ka jūs ar vecmāmiņu slīdat pa dzīvi kā tādas… grāfienes brīvdienās! Ar savu perfekto Oksfordas angļu valodu, pareizo vārdu izvēli, pareizas un elegantas kā… kā… Nu, vai nav vienalga. Nevienam pat prātā nenāktu ar jums meklēt kašķi…

-   Un kas tad tev vainas? Anna Elizabete piepacēla uzaci. Tu lieliski runā…

-   …bet es to negribu! Līzbet, saproti, šis viss nav man! Kārlis iesaucās. Laikam jau pārāk skaļi, jo līdzās stāvošie tūristi nervozi saskatījās. Tas nav man! Man nepatīk tāli ceļojumi, es neesmu lidmašīnu, kuģu un svešas vēstures cilvēks, es… gribu mājās!

Tā, tas nu bija pateikts. Ko viņa tagad darīs? Niknosies?

-   Skaidrs. Tev piemetusies māju slimība, tāpat kā Mikam darbaholisms, Anna iesmējās. Viņai prātā nenāca dusmoties uz Kārli, jo arī pati ik pa brīdim jutās tāpat. Nebija, nu nebija prāta darbs ļaut Kaķītim vienam pašam braukt uz Rīgu, jo vairāk tādā dvēseles stāvoklī! Viņu kāds bija pamatīgi nozombējis…

-   Iespējams, tev taisnība, Kārlis atviegloti nopūtās. Annas Elizabetes klusēšanu viņš bija iztulkojis pa savam.

-   Līzbet, man tev kaut kas jāsaka…

*  * *

Art-of-reveiige.blqgspot.com

TEO:

Vai jūs piedotu tam, kurš nozadzis jūsu nākotnes sapņus, atņēmis mīlestību, sagrāvis ģimeni un laupījis iespēju būt laimīgam? Piedotu? Vai atriebtos?

FOX:

Necepies, palasi Montē Kristo. Atriebība laimi nenes.

TEO:

Bet ko darīt ar tādu, kurš devis nepatiesu liecību pret savu tuvāko, apmelojis un aptenkojis? Mums māca Dievu bīties un mīlēt, savu tuvāko nenodot, neaprunāt, nedz tam neslavu celt, bet tā vietā viņu aizbildināt, visu labu par viņu runāt un viņam par labu vērst. Vai viņi viņi! to nezināja?

Kāpēc Viņa turpināja mani izspiegot un aprunāt? Vienam kaimiņam tā, otram šitā, ar savu izvalbīto aci vienmēr pieplakusi pie mana dzīvokļa durvju atslēgas cauruma… Ko Viņai bija nodarījis Tors? Nabaga dzīvnieks! Un tā aizdusa, briesmīgi sēcošā aizdusa…

Un kas Viņam bija meklējams pie manas mājas, manā dzīvoklī un pie maniem kaimiņiem? Ko Viņš mēģināja izokšķerēt? Vai tiešām…?

Cik viegli ir garāmejot kādam pieskarties un tad vērot, kā viņš lido, lido, lido kā palēninātā filmā… kā lapa no koka… pieci, četri, trīs, divi… Zeme, atveries!

*  * *

Viņi bija pavadījuši trīs jaukas brīvdienas mazajā, gleznainajā Skotijas kalnu robežpilsētiņā, kur pavasaris šķita tikko atnācis. Klaiņājuši pa Gretna Green šaurajām ieliņām, bez jebkāda aprīkojuma mēģinājuši kāpt kalnos, taču tālāk par vietējo viskija destilētavu, viesnīcu un senlaicīgo mērijas ēku nebija tikuši.

Viesmīlīgais brūža īpašnieks Bo, šķelmīgi smaidot, vispirms bija ieaicinājis abus ceļotājus savā svētnīcā, gari un plaši stāstījis par smalko viskija darīšanas mākslu, tad novedis pagrabā, kur grezni stīpotās ozolkoka mucās kā lieli, labi baroti sivēni rindās dusēja un brieda pēdējo trīs paaudžu brūvējumi, kuru vērtība šodien bija lēšama vismaz ar sešām nullēm. Pēc saimnieka nevērīgā apģērba un vairākas dienas neskūtā vaiga gan to nevarēja pateikt.

Vienā rokā turot glāzi ar cēlo dzērienu, otrā tādu pašu tukšu, viņi trijatā rāpās lejup pa krauju nogāzi līdz jautram strautiņam ar ledainu ūdeni. Jo tikai tā baudot dzērienu tā darīšanas vietā kopā ar ūdeni, kas izmantots, varot sajust īsto poēziju.

Kārlis gan kāpa lejup uz strautu kompānijas pēc, jo vēl aizvien saglabāja karojošu pozīciju, noliedzot jebkura alkoholiskā dzēriena lietošanu.

Lai neaizvainotu lāga Bo, Annai Elizabetei nācās turēt divtik. Bo bija sajūsmā.

Kādā patriotisma uzplūdu mirklī dzejiski noskaņotais Bo tūristiem no Latvijas apsolīja atklāt mazās pilsētiņas Gretna Green lielo noslēpumu, kas ik gadu šurp atvilina tūkstošiem tūristu no visas plašās pasaules, un solījumu turēja. Nākamajā rītā viņus pieņēma pilsētiņas miertiesnesis, bet aiznākamās dienas vēlā pēcpusdienā Anna un Kārlis atgriezās Londonā.

Tad redz, kādu triku bija iecerējusi vecmāmiņa! Apprecināt viņu un Miku… Skaisti. Taču neizdevās…

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Cik viegli ir garāmejot kādam pieskarties un tad vērot lidojumu…

Vai zināt, kā tukšā kāpņu telpā izskan āmura sitiens? Hlop… Tin-n-n-nkš!

Mana māte reiz mācīja nebāz degunu, kur nevajag.

*  * *

Tūlīt pēc viņu atbraukšanas baronese Anna Roze, vispirms pavadījusi krietnas trīs stundas noslēpumainās sarunās ar ģenerāli Basu un Omīti, bija sasaukusi improvizētu mājinieku sanāksmi un paziņojusi, ka tagad viņi visi padzīvos Londonā, apmeklēs muzejus, izstāžu zāles un dažus koncertus, tad dosies ciemos pie Kārļa mātes, uz viesnīcu Holyhead Īrijas jūras krastā, lai tur pavadītu garo nedēļas nogali vai pat divas, un tikai pēc tam atgriezīsies Londonā. Vēlāk, kaut kad, īpaši nesteidzoties Latvijā.

Lai nu majors Miks Kaķītis Rīgā izbaudot vienatni… Pagaidām… Reizēm jau vajag padomāt…

Anna Elizabete varēja saderēt, ka redzējusi vecmāmiņas acīs pazibam draiskus velniņus, kad ģenerālis Bass bija piemiedzis ar aci Omītei un krietni saskābušajam Kārlim.

Ja pavisam godīgi, Annai vairs nekārojās braukt atpakaļ, jo šoreiz, atšķirībā no citām Anglijas apciemojuma reizēm, te bija lieliska kompānija un beidzot reiz varētu izdoties brīnišķīgs atvaļinājums.

Gribētos arī papētīt, kāds liktenis piemeklējis vecmāmiņas draudzenes dīvaini baisā stāsta varoni. Varbūt pat mēģināt viņu Londonā uzmeklēt. Lai gan ko viņa tai teiktu, ko vaicātu? Un vispār kādas Annai tiesības bāzt degunu otra zupas grāpī?

Turklāt… bija vēl kaut kas.

Anna Elizabete bažījās par vecmāmiņas veselību un pēkšņo lēmumu pamest Londonu, kur nodzīvota puse mūža, lai atgrieztos Latvijā. Viņa bija mēģinājusi veco kundzi taktiski iztaujāt, taču baronese ar Bergiem raksturīgo skarbi melno humoru mazmeitas rūpes bija noraidījusi, pasmīnot ij nedomājiet, ij neceriet!

Nepatīkamu satraukumu radīja arī fakts, ka četru dienu laikā kopš aizbraukšanas no Mika nebija ne ziņas ne zvana, ne e-pasta, pat nenieka SMS. Laikam patiešām kaut kas nav kārtībā. Nevajadzēja, ai, nevajadzēja viņu vienu pašu laist uz Latviju…

It kā brīdinot par tuvākajā nākotnē gaidāmiem notikumiem, naksnīgās debesis pārklāja biezu negaisa mākoņu sega, kam cauri netika ne rietošās saules stari, ne vēlāk arī mēness blāzma un zvaigžņu raustīgās gaismiņas.

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Nu, kāpēc, kāpēc ļaudis nevar dzīvot paši savu dzīvi? Vienkārši dzīvot un likt citiem mieru? Vispirms Viņš nedēju valkājās gar mūsu māju, sēdēja ar vecenēm uz soliņa un stundām sarunājās ar To Maitu. Pēc tam uzdrošinājās piezvanīt pie mana dzīvokļa durvīm un pieprasīt, lai ielaižu… Esot privātdetektīvs. Ha! Pats vainīgs.

* * *

Pilnīgi dullu galvu no dusmām, īgnuma un pārguruma Miks stāvēja Rīgas lidostā pie bagāžas lentes un gaidīja savas divas ceļasomas. Nakts reisā Londona-Rīga pasažieru bija maz, attiecīgi arī bagāžas. Kravas lūkas gumijotā mute citu pēc cita izspļāva dažādu krāsu, izmēru un vērtības čemodānus, sporta somas un saiņus, atbraucēji māksloti vienaldzīgām sejām nocēla savu īpašumu no slīdlentes un atviegloti devās uz pasu kontroli. Tikai Miks, pussnaudā šūpodamies uz priekšu un atpakaļ, vēl kavējās. Viņa ceļasomu nebija. Pēdīgi lente apstājās.

Ja Miku Kaķīti kaut kas spēja sadusmot, tad tā bija ierēdņu neieinteresētība un kūtrums. Aizsteidzies līdz bagāžas kontroles centram, viņš sākumā ļoti pieklājīgi, beigās itin nikni un uzstājīgi pieprasīja nekavējoties sagādāt viņa somas vai vismaz sniegt jēdzīgu paskaidrojumu, kur tās palikušas. Un uzrādīja dienesta apliecību.

Samiegojusies nakts dežurante kaut no nīgri noburkšķēja par izredzētajiem, kuri no sevis nez ko iedomājas, un pēc ilgas klikšķināšanas noskaidroja, ka Mr. Kakitiss somas sistēmas kļūdas dēļ esot aizceļojušas uz… Romu un rīt pievakarē tikšot atgādātas īpašniekam uz mājām ar kurjerpastu. Lai tikai viņš pasaka, cikos ērtāk.

Velns, kas par jautājumu! Kā lai viņš zina, kur atradīsies rīt un cikos būs mājās?!

Galu galā vienojās par bagāžas piegādi uz lielo policijas māju Čiekurkalnā un nodošanu galvenā posteņa dežurantam pret parakstu. Pēkšņi atmaigusi darbiniece kompensācijai laipni piedāvāja taksometru nokļūšanai mājās.

Ierosinājums tika pieņemts ar pateicību, jo pulkstenis rādīja gandrīz divi naktī, sava transporta Mikam nebija viņa toijotu puiši bija pārdzinuši uz policijas autostāvvietu, bet lidostas autobusi tik vēlu vairs nekursēja. Un viņš bija noguris.

Visu brauciena laiku Miks kāvās ar uzmācīgām domām par to, cik nelāgi viss sanācis attiecībā pret Annu Elizabeti. Viņa nebija vēlējusies pat atvadīties, un viņš bija aizbraucis angļu stilā ar izplēsta cauruma sajūtu dvēselē. Jau mājupceļā no krodziņa nevarēja nepamanīt viņu starpā iezagušos agrāko pieklājīgo vēsumu, kas strauji pārvērtās apledojušā stikla sienā. It kā viņa tur, automašīnā, nebūtu atbildējusi "jā"… Bet vai bija?

Izkāpis no taksometra, Miks mirkli noraudzījās, kā gaišzaļais auto izlīkumo pa šauro piebraucamo ceļu uz ielas. Tad neviļus noskurinājās. Par spīti siltajai maija naktij, viņš sajuta drebuļus Anna droši vien teiktu: tas ir brīdinājums par gaidāmām nepatikšanām…

Nepatikšanas ilgi nebija jāgaida. Mēģinot atslēgt savas kāpņu telpas ārdurvis, viņš gandrīz nolauza atslēgu. Šķiet, kāds labvēlis nomainījis serdeni.

Rīt, precīzāk, jau šodien, astoņos jābūt darbā možam kā gurķītim un vismaz ar trim versijām prātā, bet viņš netiek iekšā pats savā mājā. Ko lai dara? Sētniece beigta…

Ievilcis elpu, Miks uzmanīgi pieklauvēja pie abu pirmā stāva dzīvokļu logiem, gaidot, kurā iedegsies gaisma. Viens tā ari palika tumšs, turpretī otrs atsprāga vaļā līdz kājai un tajā parādījās samiegojies plikpauris ar gaisa bisi rokās.

-  Vai reiz nebūs miera?! Godīgam pilsonim gulēt neļauj! Ielaidīšu sāli pakaļā, mēnesi nevarēsi pasēdēt!

-   Gabriela kungs, tas esmu es jūsu trešā stāva kaimiņš. Miks Kaķītis. Es… tikko pārbraucu no ceļojuma un atklāju, ka ārdurvīm nomainīta atslēga. Vai jūs nebūtu tik laipns un neielaistu?

-  Ak, no ceļojuma… uzrunātais pasmīnēja. Nelaidīšu. Pats ielaidīsieties. Te būs jūsu atslēga mājas komiteja nolēma, ka man tā jāpaglabā līdz jūsu atbraukšanai. Mēs slēdzam. Citādi… pēc tām divām slepkavībām… nav droši.

Izdzirdot pieminam slepkavības, apātija izgaisa kā nebijusi. Maņas saasinājās.

-   Nobijāties? Interesē? Nūja, jūs jau neko nezināt! N-nu… kaimiņš baudkāri iesāka, šķiet, apzināti nemanīdams majora Kaķīša draudīgo iekrekšķēšanos. Bija tā… vispirms mūsu kāpnēs novāca kaut kādu veci, it kā privātdetektīvu, bet pirms dažām dienām mūsu sētnieci. Regīnu. Nolidināja pa kāpnēm. Un tad ar āmuru…

Dubultslepkavība… Un vēl paša mājā, gluži deguna priekšā! Nejaušība? Vai…?

Pievārējis jauno atslēgu, ar vienu roku pieturēdams padusē iežmiegto datorsomu, kurai bija notrūcis rokturis (arī tas vēl!), ar otru Miks atvēra ieejas durvis paplatā spraugā, taču vilcinājās spert soli neapgaismotajā kāpņu telpā, kas šonakt likās draudīgāka nekā parasti. Nu sviests! Viņš, pieaudzis tēvainis, sācis baidīties pats no savas ēnas. Nervi streiko, vai? Sirdīgi nospļāvies, viņš strauji uzlēkšoja sešus kāpņu posmus līdz savam dzīvoklim trešajā stāvā. Līdz patvērumam.

Vai nav maita tas Bramanis?! Nevarēja uzticēt izmeklēšanu kādam citam? Ļaut viņam izbaudīt atvaļinājumu? Tad nevajadzētu nakts vidū skriet šurp pāri divām jūrām, pametot Annu Elizabeti neizpratnē un aizvainojumā.

Nometis datorsomu uz priekšnama galdiņa, Miks iegāja virtuvē, atgrieza krānu, ilgi turēja rokas zem tekoša auksta ūdens, padzērās, noskaloja seju un, iegājis istabā, atkrita ādas dīvāna stūrī. Tikko pieskāries ar galvu atzveltnei, viņš aizmiga kā nosists un gandrīz nogulēja rīta modinātājzvanu.

Mobilā biedēkļa spalgais pīkstiens, kas, kā ierasts, atskanēja sešos no rīta, majoru Kaķīti atrada turpat neizģērbušos, saritinājušos kamolā, neapsegušos. Toties ar šausmīgi sāpošu kaklu…

* * *

Pulkvedis Juris Bramanis šai tikšanās reizei bija gatavojies īpaši rūpīgi tik pieklājīgu un izturētu majors Miks Kaķītis viņu vēl nekad nebija redzējis.

-    Nu sveiks, Kaķīt! Piedod, ka atsaucu no atvaļinājuma. Tāds darbs. Bramaņa balsī šķita trīsuļojam kripatiņa cilvēcības. Paspēji kaut nedaudz atpūsties?

-     Gandrīz. Miks negrasījās jūtināties. Kas noticis?

-      Šķiet, Rīgā uzradies maniaks. Trim noziegumiem līdzīgs rokraksts.

-     Trim? Ziņojumā bija runa tikai par diviem sētnieci un privātdetektīvu.

-     Ir vēl viens. Bet par to vēlāk. Tagad par abiem pēdējiem. Pirmais no trim noticis pirms divām nedēļām, kamēr jūs ņēmāties pa Kurzemes jūrmalu, kaijas un raganas tvarstīdami… Sēdies, nestāvi kājās, saruna būs ilga!

Kaķītis neuzkrītoši izpūta aizturēto elpu. Ņēmāties… Prata gan vecais sakaitināt!

-  Tātad… Bramanis nervozām roku kustībām aizdedzināja riebīgi smirdošu cigareti un dziļi ievilka dūmu. Tātad. Pirms divām nedēļām, kamēr tu biji paņēmis atvaļinājumu, lai kopā ar Megrē un pārējiem atmaskotu to trako viesnīcnieci, te, Rīgā, tavā mājā notika divi, pirmajā acumirklī it kā savstarpēji nesaistīti nelaimes gadījumi: vispirms uz kāpņu šahtas grīdas tika atrastas zināmās aprindās pazīstama kunga Henrika Lunkas mirstīgās atliekas. Viņš sevi pozicionēja kā privātdetektīvu-amatieri, mūsu ceļi dažkārt bija krustojušies, iespējams, arī tu viņu atceries. Pēc nedēļas, mazgājot kāpnes, paslīdēja, nokrita un nolauza sprandu mājas sētniece, 60 gadus vecā Regīna Mahnova.

Mika atmiņa izbūra neliela auguma, padruknu, plikpaurainu, nepatīkami gluma izskata, vienmēr paģiraina vīreļa tēlu. Jā, viņš to labi atcerējās. Galvenokārt neaudzinātības, drausmīgo manieru un uzbāzības dēļ. Henriks Lunka piedalījās visās preses konferencēs un publiskajās diskusijās, uzdeva atbildīgajām personām riebīgus un provocējošus jautājumus, visus satracinot un izjaucot iecerēto dienaskārtību. Pēdējā laikā apsargiem bija dots neoficiāls rīkojums neielaist viņu ministrijas vai Lielās mājas telpās, taču Lunka allaž atrada veidu, kā tur iekļūt.

-   Nu, atceros, Miks norūca. Kas ir ar to privātdetektīvu? Nošauts? Nosities?

Par sētnieci viņš nejautāja, uz īsu brīdi izjuzdams tādu kā klusu prieku, jo visur esošā, visu zinošā tenku vācele Mahnova gadiem ilgi bija tā terorizējusi un tracinājusi visus mājas iedzīvotājus, ka šobrīd droši vien ikvienā dzīvoklī klusi paukšķēja šampanieša korķi.

-   Pirmajā mirklī likās nokritis. Iespējams, no ceturtā vai piektā stāva kāpņu laukumiņa tur eksperti atrada pavairāk viņa cigarešu pelnu un pēdu nospiedumu. Vietējam inspektoram sākumā likās tēvainis piedzēries, pārliecies pāri margām, lai pačurātu, bet nav spējis noturēt līdzsvaru un…

-   Un…? Kaķītis ieinteresējies uzrauca uzaci. Pačurāt? Ceturtais vai piektais stāvs?

-    Nav kritis, nav. Kāds palīdzējis. Vispirms pārmetis pār margām, pēc tam nokāpis lejā, lai pārliecinātos, ka tiešām beigts, un lielākai drošībai ar mazu, jauku āmurīti vēl uzdevis pa pakausi. Tā precīzi.

-   M-jā… Bet kāds man ar to sakars? Miks vaicājoši paraudzījās pulkvedī. Vai tad mūsu iecirkņa inspektors ar Kriminālpolicijas puišiem nestrādā pie šīs lietas? Divas nedēļas pagājušas sen jau varēja vainīgo izskaitļot un noķert.

-   Tie… tev noķers…! Pulkvedim Bramanim pret paša gribu izlauzās kreptīgāks vārds. Viņi vispirms divas nedēļas domāja, ka tas ir nelaimes gadījums tāpat kā jūsu sētnieces bojāeja. Izsaukuši ātro palīdzību, dežurējošo ekspertu praktikantu, jo pārējie bijuši izbraukumā, ātri apskatījuši mirušos, uzrakstījuši špargalku par nāves faktu, un viss. Labi, ka man pietika prāta atsaukt no atvaļinājuma tavu draugu Egonu. Likās neticami, ka vienā kāpņu telpā tik īsā laikā notiek divi tik līdzīgi atgadījumi. Un labi, ka līķi vēl nebija aizvesti kremēšanai. Mums par laimi, viņiem nebija neviena tuvinieka.

Bramanis taktiski noklusēja gan to, ka atkārtotās ekspertīzes ideja pieder policijas priekšniekam ģenerālim Guntim Bozēm, gan to, ka šefs bija viņu desmit minūtes kā mazu puišeli svētījis pēdējiem vārdiem… par kūtrumu un bezdarbību.

-   Un ko Dambergs? Majors Kaķītis bija pati uzmanība.

-   Atklāja, ka abiem bojāgājušajiem uz pakauša, galvas matainajā daļā ir glīti, taču pagalam neiederīgi četrkantaini

caurumi un sadragāti kauli, kas nepavisam neatbilst kritienos gūtajām traumām. Sīkāk pats pastāstīs… Viņš tūlīt būs te.

-   Skaidrs. Un kas ar to trešo līķi?

-  Ar trešo ir tīrā mistika. Hronoloģiski tas noticis krietni senāk, vēl ziemā, šķiet, kaut kad februāra beigās. Pierīgā. Kāds mākslinieks savā darbnīcā nozāģējis sev abas rokas. Viņu atrada pēc vairākām dienām. Dzīvojis viens. Arī tur iecirkņa inspektoram sākumā licies, ka tas varētu būt nelaimes gadījums…

-    Muļķības! Miks dzirdēja sevi iesaucamies. Viņam pārskrēja salti drebuļi. Tas nav iespējams. Vienu roku jā, varbūt, bet ne abas. Ja vien…

-   Tieši tā ja vien. Ja vien upuris nav bezpalīdzīgā stāvoklī un viņam nepalīdz.

-   Bet kas liek sasaistīt to notikumu ar šiem abiem? Vēl nepabeidzis uzdot jautājumu, majors jau zināja atbildi. Nolāpīts, nu gan ir mēsli!

-   Kaķīt, tu taču esi gudrs vecis. Bramanis aizkūpināja kārtējo mušu indes tīstokli. Domā, mēs tevi raustītu bez iemesla? Bet, pats saproti, šī lieta ir… superjūtīga. Boze trako, jo ministrs katru dienu pieprasa sīkas atskaites. Šobrīd visas cerības uz tevi un taviem puišiem. Jums ir zaļā gaisma un visi resursi. Tikai… dabūjiet viņu rokā! Un… Dieva dēļ, neiesaistiet presi! Vēlēšanas taču… Noķeriet, un tad es varēšu mierīgu prātu doties pelnītā pensijā, bet tu nāksi manā vietā par Kriminālpārvaldes priekšnieku. Norunāts?

Pieklājīgi paspiezdams pastiepto roku, majors Kaķītis vērīgi pētīja pulkveža Jura Bramaņa sejas vaibstus, lai saprastu, kas īsti slēpjas aiz paraupjās atklātības. Vai tiešām vēlme pēc mierīgām vecumdienām? Vai arī kaut kas līdz galam nepateikts?

5. nodaļa. Trīs slepkavības

Pie kabineta durvīm pieklauvēja un telpā straujā solī iesteidzās kriminālekspertu brigādes priekšnieks Egons Dambergs. Trīs dienas negulējis, melniem riņķiem ap acīm, viscaur bārdas rugājiem noaudzis… Dusmīgs, uz eksplozijas robežas.

Pamanījis majoru Kaķīti, nedaudz nomierinājās un sniedza sveicienam roku.

-   Prieks tevi redzēt. Izskatās, ka mums no atpūtas un zivīm atkal nekā.

-   Mhm…

-  Labi, puiši, savilksim galus, Bramanis māksloti tēvišķīgi ieteicās, aicinot pie apspriežu galda, taču abi uzrunātie izlikās nemanām no ģenerāļa Basa leksikas patapināto izteicienu, kam teorētiski vajadzētu nozīmēt labvēlību un sirsnību.

-  Šef, man nekā jauna ziņojama nav, izņemot hipotēzi divos gadījumos no trim izmantots klofelīns. Tas pagaidām ir tikai pieņēmums, kopš noziegumu izdarīšanas pagājis pārāk ilgs laiks, bet klofelīns organismā noārdās. Būs nepieciešama sarežģīta un dārga ekspertīze. Ja tas apstiprināsies, būs skaidrs, ka abu vīriešu nogalināšana bijis iepriekš rūpīgi plānots, nevis spontāns noziegums. Sievietes nāve turpretī patiešām varētu būt gan nejaušība, gan atjautīgi izmantota situācija. Iespējams, noziedznieks sākumā pat nav gribējis viņu nogalināt, tikai pabaidīt, bet tā sanācis… Tāpēc izlēmis noslēpt galus, padarot darbiņu līdz galam…

-   Labi. Ejiet. Un dariet, kas jādara. Bramanis smagi atkrita krēslā.

*  * *

-   Nu, Egu, tu esi monstrs, Vecajam gandrīz nelabu dūšu piebiedēji! Kaķītis pasmīnēja, abiem izejot gaitenī.

-   Atriebei par izmaitāto copi tas vēl nebūtu nekas, Dambergs atrūca. Ak, tad tev arī neļāva pavaļoties? Kā nu ne vēlēšanas degungalā, ministrs trīc par savu portfeli, Vecajam draud pensija, bet no augšas ienācis kārdinošs priekšlikums kļūt par ministra padomnieku ar ģenerāļa lampasiem.

Ak tad re, kur tas suns aprakts! Mierīgas vecumdienas… Nu lapsa Bramanis!

-   Skaidrs. Un tagad svarīgi, lai pēdējais skaļais noziegums tiktu atklāts ar glanci, vai ne? Miks nicīgi nosprauslojās. Parastos apstākļos tādai bļaurīgai sētniecei un plencim detektīvam-pašdarbniekam neviens no augšām pat uzmanību nepievērstu, bet tagad… Jums ir zaļā gaisma un visi pieejamie resursi! Viņš zobgalīgi kariķēja Bramaņa saraustīto, priekšniecisko runas veidu.

-   Kaķīt, necepies! Viss nav tik vienkārši. Dambergs atsēdās uz gaiteņa platās palodzes. Ir kaut kas tāds… Klau, ejam iedzert!

-   Tagad, no rīta? Egu, tu dulns esi?

-  Ejam, vecais, es jau trešo nakti neesmu gulējis. Nezinu, ko darīt… Starp citu, kur ir Anna Elizabete un ģenerālis? Egons cerīgi paraudzījās Mikā.

-   Krusttēvs un Anna palika Londonā.

-   Hmm, žel. Bet… Klau, varbūt braucam apspriesties pie tevis?

Miks sajuta no papēžiem līdz pakausim pārskrienam karstu aizkaitinājumu.

Vai tu re, ko! Ekspertu šefs tiešā tekstā liek saprast, ka ar viņa, bez piecām minūtēm Kriminālpārvaldes vadītāja, smadzenēm būs par maz un vajadzīga pašmāju Megrē un viedās raganas palīdzība. Nu nē!

-   Varbūt vispirms izrunāsimies paši un tad manīsim, kādus papildspēkus piesaistīt. Tā tomēr ir policijas lieta. Ejam uz manu kabinetu, tur seifā kaut kas noglabāts!

Asi pagriezies, Miks Kaķītis straujiem soļiem devās prom pa garo gaiteni, nepamanīdams neslēpto pārsteigumu, kas uz brīdi pavīdēja viņa vecā cīņubiedra sejā.

Tādu majoru Kaķīti Egons nepazina. It kā viņš pēkšņi būtu kļuvis par Bramaņa klonu…

*  * *

-   Vecais, dzer un stāsti, kas tur īsti ir ar tiem trim līķiem! ielējis Damberga glāzē no seifa izvilkto dzintaraino metaksu, bet savā ūdeni no karafes, majors Kaķītis stingrā balsī pavēlēja. Viņa līdzšinējo sirsnīgi biedrisko izturēšanos bija nomainījis agrāk nemanīts kundziskums.

Kriminālekspertu priekšniekam Egonam Dambergam tādi izgājieni nepatika, taču viņš noklusēja un nolēma pavērot, kādi vēl brīnumi gaidāmi. Ļaudis mainās.

-  Ar līķiem ir tā. Hronoloģiski pirmais upuris ir tas, par kuru uzzinājām kā par pēdējo. Miris februāra beigās. Precīzu laiku pagaidām nevaru pateikt, jāgaida analīžu rezultāti. Pats saproti siltā darbnīcā nogulēt gandrīz nedēļu…

Nebija gluži pirmā svaiguma. Iespējamais nāves cēlonis kāds ar viņu draudzīgi sadzēris, jo uz galda mētājās tukša konjaka pudele, divas glāzītes un šķīvis ar sakaltušām citrona šķēlītēm, tad kādā brīdī iejaucis upura glāzē nelielu ķīmisko kokteilīti, bet, kad tas atslēdzies, nozāģējis viņam abas rokas. Pēc tam sakopis darbnīcu, likvidējot savas klātbūtnes pēdas, un aizgājis, aizslēdzot durvis no ārpuses.

-   Prieks, kur tu rodies… Kaķītis nomurmināja caur sakostiem zobiem. Šis skaidri izskatījās pēc bezcera.Ja neizdosies atklāt… Kas viņš bija?

-  Mākslinieks. Beidzis Mākslas akadēmiju, grafiķus, taču pēdējos gados vairāk darbojies reklāmdizaina jomā. Reklāmbilžu autors. Zinātāju aprindās viņu dēvēja par perspektīvu kadru. Nils Vēdzele. Varbūt pašam gadījies dzirdēt? No jauno, talantīgo anarhistu trīsdesmitgadnieku paaudzes. Mēs jaunu pasauli… Un tā tālāk.

-   Kāds man ar to varētu būt sakars? Miks riebumā noskurinājās.

Viņš nevarēja ciest visus šos puskoka lēcējus mākslinieķeļus, kuri, uzpļeckājuši uz apdīrātas lapas krāsas pleķīti, stāv apkārt gudriem ģīmjiem un diskutē par dzīves un mākslas simbiozi un mākslinieka kā medija sūtību. Annai reizēm izdevās viņu aizvilkt uz vienas vai otras mākslas izstādes atklāšanu, un ikreiz tās bija īstas zobu sāpes.

-    Labi, klausies tālāk. Mirušo pašās februāra beigās atradusi saimniece sieviete, kurai pieder Vēdzeles īrētā studija-darbnīca. Nākusi pēc īres maksas, durvis ciet, iekšā ne skaņas, bet gaisā vējo briesmīga smaka. Ar savu atslēgu atslēgusi durvis un gandrīz paģībusi, ieraugot lopkautuves cienīgu ainu. Asinis pa visu grīdu, mirušais guļ krietni patālu no kokapstrādes darbgalda, uz tā, apgāzts uz sāniem, ar ripu pa labi, mētājas neliels ripzāģis, bet netālu no tā,

uz darbgalda divas rokas… plaukstas… saliktas ar pirkstiem kopā, kā lūgšanā, Dambergs nervozi iemalkoja no biezās stikla glāzes, savaldījās un turpināja: Kliegdama, bļaudama saimniece metusies uz ielas, uzskrējusi virsū sētniecei, par abām izsaukušas policiju. Atbraucis vietējais inspektors ir viņiem tur viens tāds Ivars Naģis… Pārākais slinkuma pods, kurš no apnicīgā darba brīvajā laikā piestrādā par kazino apsargu un to, lūk, dara dikti cītīgi. Apskatījās visapkārt, saprata būs mēsli, ja sāksies izmeklēšana, pats galā netiks. Par varas mākti gribēja noformēt nelaimes gadījumu un nejaušu nāvi, taču aplauzās sētniece izrādījās bijusī Vidzemes prokuratūras izmeklētāja; pārcēlusies pie dēla uz Rīgu, bet veselības dēļ rosās ar slotu, jo dzīvot tāpat vien, neko nedarot, nespēj. Piezvanīja vispirms man, tad dežūrdaļai, nodeva pa bundžām, ari mūsu kazino sargam nācās uzklausīt dažus laipnus vārdus. Kāds nelaimes gadījums, ja līķis atradās tālākajā darbnīcas galā?! Iesēdināts atpūtas krēslā, apzāģēto roku stumbeņi glīti salikti uz ceļiem, bet klēpī A4 lapa, uz kuras ar upura asinīm uzrakstīts:

Bet tieši pakauša vidū gluži kā firmas zīme kvadrātveida iedobums, acīmredzami no spēcīga sitiena ar āmuru.

Tā? Majora Mika Kaķīša prāts strādāja ar reaktīvo ātrumu.

Jau ar vienu šādu neatklātu lietu pietiktu, lai, noplūdinot to presē, iesētu paniku visos pilsētas iedzīvotājos, kur nu vēl, ja tādas slepkavības bijušas vairākas.

-   Bet, klau… Kāpēc par to neviens nav neko dzirdējis? Kāpēc es neko tādu neesmu lasījis ne diennakts notikumu apkopojumos, ne mēneša kopsavilkumā?

-   Tu tobrīd biji paņēmis brīvu nedēļu. Inspektors Naģis nākamajā dienā iesniedza atlūgumu, bet pulkvedis Bramanis šo lietu pārņēma personīgajā kontrolē.

-   Egu, kā tu par to tik daudz zini? Kaķītis kļuva uzmanīgs.

Personīgā kontrole? Kādas spēlītes pulkvedis Juris Bramanis iecerējis? Tā taču ir acīmredzama nozieguma slēpšana! Vai arī ministrijas vadība šādi viņu pārbauda?

-   Es…? Tā prokuratūras kundze Lilija Leja… es viņu ļoti labi pazīstu, esam kopā strādājuši pie vairākām smagām krimināllietām. Sievišķis kā knīpstanga. Gluži kā…

-   Skaidrs. Tikai nesaki, ka viņa pati uz savu galvu uzsākusi izmeklēšanu?

Miks īgņojās, jo ar katru nākamo Egona izrunāto teikumu arvien skaidrāk izjuta, cik prātīgs bijis drauga sākotnējais jautājums par ģenerāli un Annu Elizabeti.

Stāstījumā bija tik daudz dīvainu detaļu… Krusttēva pieredze komplektā ar Annas vērīgo ausi un leģendāro intuīciju patiešām noderētu.

-   M-nē. Taču viņa man ļoti daudz pastāstīja. Bet, ja negribi klausīties, es iešu.

Majors Kaķītis bija gana vērīgs, lai pamanītu atsalumu Damberga balsī.

-   Egu, izbeidz, tu uzvedies kā tāda… izlutināta caca.

-   Es, vai ne? rūgti iesmējās Dambergs. Bet pats? Nezināju, ka jūs abi ar Bramani esat tik tuvi, ka tu jau runā viņa vārdiem. Nākotnes vara galvā sakāpusi?

Miks salēcās: Par ko tu runā, Egon?

Ekspertu priekšnieks klusējot ilgi viņā noraudzījās, tad lietišķi turpināja:

-   Man vairs nav daudz laika, tāpēc atļaujiet ātri pabeigt ziņojumu. Kad pajautāju Lilijai Lejai, ko vēl viņa zina par nogalināto, kundze pastāstīja dažas interesantas detaļas Vēdzeles tiešais darbs bijis saistīts ar reklāmdizaina aģentūrām, bet brīvajos brīžos viņš niekojies ar instalācijām paticis ņemties gan ar koku, gan metālu. Strādājis un dzīvojis turpat darbnīcā. Divreiz mēnesī Lejas kundze nākusi to uzkopt un ikreiz brīnījusies, kā tādā ellē var dzīvot. Vēdzele pamatīgi dzēris, un viņa vairākkārt brīdinājusi, ka, tā turpinot, viņš labu galu neņems. Tāpēc arī sākumā izbijusies domājusi, ka pati piesaukusi nelaimi. Tā, par Vēdzeli viss.

-    Skaidrs, Miks nomurmināja, aizdomājies par to, kāpēc gan Egona Damberga agrāk tik sausais ziņojumu stils pēkšņi ieguvis it kā noapaļotu, gandrīz cilvēcisku veidu, atgādinot Annas Elizabetes pārdomu pilnos stāstījumus, kuros vienkopus savijās fakti, versijas un izjūtas.

Tā viennozīmīgi bija Annas ietekme! Jūtama, arī pašai klāt neesot. Ar savu enerģētiku viņa spēja sev pakļaut pat Mika komandu!

-Atļausiet turpināt? Egona balsī atkal ieskanējās sausā lietišķība. Par abiem pārējiem upuriem informācija īsumā ir šāda. Privātdetektīvs Henriks Lunka pie jūsu mājas pirmoreiz parādījies pirms divām nedēļām, dežurējis katru dienu it kā kādu gaidījis. Nācis kā uz darbu. Tā vismaz stāstīja solintantes. Viņš mēdzis ar tām runāties izprašņājis par mājas, jo sevišķi jūsu kāpņu telpas iedzīvotājiem. Arī par jums, cita starpā. Ārēji turējies pieklājīgi, pat solīdi, lai gan ģīmis rītos bijis sapampis un sarkans, bet no paša pa kilometru baisi smirdējis pēc fūzefa. Viņam vienmēr bijis līdzi tāds kā koferītis, diplomāts no tumši violetas krokodilādas, droši vien viltotas, bet tajā plāns, viegls dators. Marku tantuki, saprotams, nespēja pateikt. Eksperti līdzās līķim neko neatrada. Acīmredzot slepkava datorsomu paķēris līdzi, lai imitētu laupīšanu. Vai arī viņam bija vajadzīga tieši tā.

-   Vai ir kāda nojausma par precīzu nāves laiku un apstākļiem? Majors Kaķītis turpināja sarunu, cenzdamies neievērot, ka labākais draugs un ilggadējais kolēģis Egons Dambergs uzrunā viņu ar jūs. Kad īsti tas notika?

-   Tieši pirms divām nedēļām. Mēs tikko bijām pabeiguši to viesnīcas lietu, jūs bijāt Mežājos pie ģenerāļa izmantojāt iekrātās brīvdienas. Pārējie droši vien gatavojās gaidāmajam braucienam uz Londonu, nu, bet es… es vācu kopā savus aprūsējušos makšķernieka piederumus, lai mierīgi padzīvotos pie Melnupes…

-   Kas vēl zināms par nogalināto? Kaķītis nereaģēja uz Damberga žēlabām.

Darbs ir darbs, un nav te, ko čīkstēt.

-   Khm… Ļoti iespējams, ka viņam pirms nāves iebarots tas pats vai līdzīgs kokteilītis kā reklāmdizaineram Vēdzelem konjaks ar klofelīnu. Bet pēc tam rumpis pārsviests pāri kāpņu margām, un, lai būtu drošāk, izdarīts kontrolsitiens pa pakausi. Ar četrkantainu āmuru. Starp citu, tieši pēc nedēļas tādu pašu zīmogu uz pakauša tūliņ pēc nokrišanas pa kāpnēm un spranda pārlaušanas saņēma jūsu sētniece. Precīzu un ļoti jaudīgu. Firmas zīme.

-  Tad jau mūsu slepkavam jābūt ļoti stipram vai vismaz sportiskam, skaļi prātoja Miks Kaķītis, iztēlē cenšoties

atsaukt atmiņa savus kaimiņus. Re, cik dīvaini gadiem dzīvo turpat līdzās, bet nevari atcerēties ne sejas, ne uzvārdus…

-     Atļausiet iet? Egons, acīmredzot beidzis savu ziņojumu, aizcirta mapi.

-     Paga, Egu, netrako! Tu taču pats teici ir kaut kas tāds… Miks iesaucās.

-      Ak jā, pavisam aizmirsu. Te būs. Atdosiet vēlāk. Egons atkal atvēra mapi un izņēma no tās divas caurspīdīgas pierādījumu glabājamās kabatiņas. Klusēdams nolika tās Mika priekšā uz galda, pagriezās un straujā solī izgāja no kabineta.

Majors Miks Kaķītis mulsi raudzījās uz divām zīmītēm polietilēna kabatiņās. Abas noformētas pēc visiem likumiem, minot laiku, vietu un apstākļus, kādos pierādījums atrasts. Bet tas savukārt nozīmēja tikai vienu tas patiešām bija maniaks.

Tagad viņa patiešam klusēs. Mūžīgi mūžos.

Uz pirmās zīmītes, kas tika atrasta zem nogalinātā privātdetektīva vaiga, bija īss, taču ironiski precīzs tekstiņš:

Arī otrā zīmīte bija novietota tieši tāpat, tikai zem Mah novas sejas

Protams, nāvi šim briesmīgajam, uzbāzīgajam sievišķim Miks nevēlēja, taču viņas smagnējais, allaž it kā uz priekšu salīkušais stāvs ar taisnajiem, līdz pleciem apgrieztajiem, sirmi ataugušajiem un ar hennu nevīžīgi piekrāsotajiem matiem un skaļo, bļaurīgo balsi, kas pārspēja jebkuru signalizāciju, viņam iedvesa reizē šausmas un riebumu. Tāpat kā pārējiem mājas iedzīvotājiem.

Pirms piecdesmit gadiem kā bērns ieradusies no Krievijas sādžas, kuras nosaukumu nebija iespējams izrunāt, Regīna Mahnova ar kara veterāna meitas tiesībām un skaļu rīkli bija izcīnījusi sev trīsistabu dzīvokli, kuru uzturēt šodien vairs nespēja, tāpēc bija izdomājusi jaunu triku piespieda mājas iedzīvotājus viņas vietā maksāt komunālos maksājumus barterā par to, ka viņa apkopj pagalmu, slauka un mazgā kāpņu telpas. Mīļā miera labad mājinieki piekrita, jo darījums likās izdevīgs pa piecītim no dzīvokļa, lai māja un pagalms būtu tīri un spodri tas nelikās daudz. Taču prieki izrādījās pāragri…

Mahnova savus pienākumus nolēma modificēt, proti, kāpņu telpas gan reizēm izslaucīja un uzmazgāja, turpretī pagalmam nepiedūra ne pirksta, bet, ja kāds kaut ko aizrādīja, sekoja bezgalīga tirāde nesaprotamā dialektā ar obligāto krievu mātes piesaukšanu. Visu mūžu nodzīvojusi Latvijā, Mahnova tā arī nebija papūlējusies iemācīties valodu, toties nīst un lamāt iedzimtos spēja no rīta līdz vakaram un vēl naktīs piedevām. Ar savām sētnieces, apkopējas un komunālo pakalpojumu datu pierakstītājas tiesībām viņa pretēji saimnieku gribai spēja iekļūt un izložņāt visus dzīvokļus, augu dienu visus novēroja, visu par visiem zināja, bet sliktākais tenkoja un izplatīja baumas. Bija pavīdējušas pat aizdomas par sīkām zādzībām, bet pēdējā laikā daudzi sūdzējās, ka Mahnova pagalmā izliekot saindētu un ar saberztiem stikliem pildītu dzīvnieku barību. Patiešām, vairāku mājas iedzīvotāju četrkājainie mīluļi pēc pastaigas pagalmā bija nomiruši lielās mokās.

Pret Miku Kaķīti sētniece vienmēr bija izrādījusi gluži vai verdzisku iztapību, un, kad viņš stingrā balsī bija painteresējies, kāpēc pagalmā mētājas dzīvnieku barība un piedraudējis ar sanepidstaciju un kriminālekspertiem, teritorija tika burtiski izlaizīta un uzbrukumi dzīvniekiem norima. Miks atcerējās, kā Anna, uzzinājusi par bojāgājušajiem kustoņiem, bija nobālējusi un bez skaņas nočukstējusi es viņu pašu piespiestu apēst to saindēto barību, visu līdz pēdējam kumosam!

Lai nu kurš to veceni novāca, faktiski viņš visiem izdarījis milzu pakalpojumu…

Miks apzinājās, ka šādas domas ir policista, virsnieka un vīrieša necienīgas, taču arī viņš bija tikai cilvēks…

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Tikai nesakiet, ka jūs nekad neviens nav saniknojis un novedis tik tālu, lai jūs vēlētu viņam mokošu nāvi simts dažādos veidos. Nesakiet, jo tad jūs melosiet.

Es nerunāju par šīs vēlmes tūlītēju piepildījumu, bet par godīgumu jūsu godīgumu, to atzīstot. Jūs varat neteikt skaļi, es tik un tā zinu, ka tā ir.

Jo citādi nevar būt. Jo jūs visi esat liekuļi. Visi!

Tu, plikpauri, ar saviem sazagtajiem tūkstošiem un nopirkto grilēto bārbiju, domā viņa mīl tevi? Nē, viņa mīl tavu maku, bet, kad tas būs tukšs, nopirks tev vainagu un turpinās mīlēt tavu šībrīža konkurentu.

Un tu, māksliniek, konkursa uzvarētāj? Vai daudz ieguvi ar manu projektu? Kā tev tagad tur, sausās smiltiņās? Uztaisi taču beidzot kādu satriecoši slavenu instalāciju, nu tev rokas brīvas un arī laiks vairs nespiež!

*  * *

-   Fon Bergas kundze, man tā nešķiet laba doma, rāmi pakšķinādams savu ķirškoka pīpīti un pūzdams dūmus kamina mutē, teica ģenerālis Bass.

Anna Roze fon Berga, pirms dažām dienām viena steidzami atgriezusies no Skotijas, atstājot Annu un Kārli kaut kur Sterlingas apkaimē, bija kategoriskā tonī paziņojusi, ka viņai par katru cenu jāatrod Suzanna Kautkādatur, jo tas nepieciešams viņas jaunības draudzenes dvēseles mieram, un izvērsusi vētrainu darbību, apzvanot Londonas izziņu birojus un pētot telefonu grāmatas.

Tagad viņi piecatā baronese, ģenerālis, Omīte, Anna un Kārlis sēdēja pie vakara tējas tases viesistabā un pārsprieda šo neprātīgo ideju.

-   Nē, Basa kungs, tā IR gan laba doma. Turklāt es taču viņai apsolīju! Annas Rozes balsī ieskanējās visiem tik labi pazīstamais Bergu tērauds. Viņa bija izstāstījusi mājiniekiem baiso notikumu un nu savām zaļpelēkajām acīm vērīgi pētīja pārējos.

-  Vecmāmiņ, bet kāpēc? Kāpēc? Anna Elizabete iesaucās. Vai tiešām tu domā, ka mums ir tiesības jaukties svešas ģimenes dzīvē, pat ja tajā atrodami melnumi?

-   Anabella Makfērsone man nav svešs cilvēks. Viņa ir mana draudzene. Un viņa lūdza mūsu palīdzību. Vai ar to nepietiek? Tu taču Zanes dēļ darītu visu iespējamo?

Annai vairs nebija, ko teikt. Vecmāmiņai bija taisnība. Ja uz nāves gultas esošam cilvēkam kas apsolīts, solījumu vajadzēja turēt. Mulsināja fakts, ka šī privātā izmeklēšana jāveic pēc būtības svešā zemē, starp svešiem ļaudīm, kuri, pilnīgi noteikti, alkst trešās pasaules papuasiem atklāt savus rūpīgi glabātos noslēpumus.

Kā viņa to iedomājas? Piesaistīt policiju? Varbūt ģenerālis Bass var palīdzēt?

-   Es par to padomāšu, uztvēris pret sevi vērstos jautājošos skatienus, Kārlis Bass lēni noteica un uzpūta kuplu dūmu mutuli.

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Theodor, Theodore, Teodor vīrieša vārds. Grieķu cilme 0eoбшрос (Theodoros). Nozīme Dieva dāvana (no grieķu Qeoq (theos) "Dievs", 6d)pov (doron) "dāvana"). Dieva dotais. Izplatīts agrīno kristiešu vidū, mūsdienās populārs angļu, vācu, dāņu, franču, itāļu un pārējo veceiropas kristīgo tautu vidū, analogi atrodami ikvienas tautas personvārdu krājumā. Citās valodās Teodoro, Fyodor (Фёдор), Todor, Tudor, Tēodoir, Teodoras, Tuudor, Seodoa (-\lir K7ļ Božidar, Teuvo. Saīsinājumi Theo, Teo, Ted, Teddy, Tedo, Fedya (Федя), Toshko, Doros (Ad)рос,).

Sievišķā forma Theodora, Dorothy. Grieķu cilme. Anglosakšiem Godiva. Nozīme Dieva dāvana.

viņiem bija acis, bet viņi neredzēja.

6.  nodaļa. Ceturtais upuris

Majors Kaķītis sēdēja savā kabinetā pie atvērta klēpjdatora un truli blenza ekrānā.

Nesaprašanās ar Egonu bija atstājusi rūgtu pēcgaršu. Viņa labākais draugs, ar kuru plecu pie pleca iekšlietu sistēmā nostrādāts vairāk nekā divdesmit gadu un kurš nemainīgā mierā, pat ar zināmu humoru spēja sagremot visstulbāko priekšnieku, šodien bija demonstratīvi uzrunājis viņu uz jūs. Tas aizskāra.

Vai tiešām Egons nesaprata atšķirību starp darbu un draudzību?

Šausmīgi smeldza un sāpēja kakls Miks mēģināja norit lāsi konjaka, cerot, ka alkohols izdezinficēs sūrstošo rīkli un nogalēs baciļus, taču kļuva tikai sliktāk. Pret vakaru, kad viņš, ar mokām cenzdamies noturēt vaļā acis, kas pašas krita ciet, gaidīja nodaļas puišu ziņojumus par dienā uzzinātajiem jaunumiem, strauji sakāpa temperatūra un sākās tādi drebuļi, ka zobs uz zoba vairs neturējās. Viņš atspieda pieri pret rakstāmgalda vēso virsmu un… atslēdzās.

*  # *

Pulksten 18.02 centrāle 112 reģistrēja telefona zvanu no izmisušas, lai neteiktu histēriskas sievietes. Atgriezusies no laukos pavadītās nedēļas nogales un nav varējusi iekļūt dzīvoklī. Durvis ciet, iekšā uz visskaļāko skan mūzika, bet vīrs never vaļā un arī uz telefona zvaniem neatbild. Sazvanījusi mājas pārvaldnieku, tas dabūjis rokā sētnieku ar instrumentiem, par abiem atmūķējuši durvis, bet tur…

Slepkavība!

Brauciet paši un skatieties uz vietas, viņa iekšā neiešot! Adrese Strēlnieku iela 3.

Dežurants Uģis Lībietis, redzēdams Kaķīša toijotu stāvvietā un loģiski izsecinājis, ka Smago noziegumu daļas šefs vēl ir darbā, vispirms bija centies viņu sazvanīt, tad sabļaut pa rāciju, visbeidzot, rūkdams un pukodamies kāpa augšā uz ceturto stāvu un atrada majoru bez samaņas guļam uz rakstāmgalda.

Nupat dzirdētās ziņas iespaidā viņš satrūkās Mika parasti bālā, viegli iedegusī seja bija ieguvusi tumši zilgansārtu toni, viņš elpoja saraustīti un sekli un jau pa gabalu izstaroja pulsējošu karstumu.

Nezinādams labāku padomu, vecākais leitnants Lībietis piezvanīja ekspertu grupas šefam Egonam Dambergam visi zināja, ka viņi ar Kaķīti ir labi draugi. Galu galā ekspertiem tik un tā jābrauc uz notikuma vietu.

Būdams jau ar vienu kāju aiz durvīm un ceļā uz mājām un cerot beidzot izgulēties, Dambergs nebija sajūsmā ne par pirmo, ne otro ziņu. Vismazāk viņam šovakar gribējās vēlreiz tikties ar Kaķīti, dusmas vēl nebija pārgājušas, taču Lībieša nosauktās pazīmes un apstāklis, ka majors nekādi nav dabūjams pie sajēgas, viesa nemieru.

Un ne bez pamata. Četrdesmit grādu temperatūra un apgrūtinātā elpošana lika domāt vai nu par akūtu angīnu, vai difteriju. Dambergs izsauca ātros.

Aizdomas par difteriju neapstiprinājās. Angīna. Vīruss. Saasinājuma posms.

Laipni lūgtum mājās, gultā, zem segas, zāles, injekcijas, karsta tēja, miers, dzert daudz šķidruma un daudz miega. Un nekāda darba!

Ātro dakterīte bija nepielūdzama, kurla un akla gan pret Mika Kaķīša apgalvojumiem, ka pēc dzīvības potes viņš jūtoties tik labi kā vēl nekad agrāk, ka viņam nav laika slimot, lai tikai izrakstot ripiņas, viņš tās godīgi izdzeršot, un vispār nekavējoties jābrauc uz notikuma vietu. Dusmīgi noteikusi ja nebrauksiet mājās un neņemsiet slimības lapu, vainojiet pats sevi var sākties sarežģījumi ar plaušām un sirdi, un nākamreiz mēs varam nepaspēt -, viņa devās prom, burkšķēdama, ka, šai darbā strādājot, pieminekli viņam neviens neuzcels.

-    Paldies, vecais, Kaķītis, nedaudz atžirdzis, klusi noteica. Viņam bija kauns.

-   Būs jau labi, Dambergs ierasti atburkšķēja, skatīdamies laukā pa logu. Tu pats tiksi līdz mājām? Ja gribi, varu pa ceļam aizraut, teikšu, lai kāds no manējiem aizdzen tavu mašīnu. Mums jābrauc uz notikuma vietu. Jāsteidzas. Slepkavība. Nez, kas tad nu atkal. Līdz pilnmēnesim it kā vēl tālu…

Damberga ierosinājums kārdināja. Braukt mājās, ielikties gultā un nogulēt vismaz divpadsmit stundas tas likās vilinošāk par ceturkšņa prēmiju.

-  Es tūliņ, tikai iemetīšu kompi somā. Gribu vēl pārskatīt lietas materiālus.

Skatītājs atradies! Stāv un grīļojas… Taču Egons neko neteica vai viņš kāda cāļu māte, lai auklētos ar pieaugušu vīrieti, kurš negrib klausīt ārstiem?

Tajā brīdi iepīkstējās viņa mobilais telefons. Zvanītājs bija operatīvās grupas vadītājs, kurš jau atradās notikuma vietā. Brīdi klausījies, Dambergs sastinga, bez skaņas necenzēti nolamājies, noteica tūlīt būšu! un steidzīgi atvienojās.

-   Kaķīt, mēs esam sūdos līdz ausīm! viņš bez jebkādas goddevības uzrunāja Miku, kurš lēnām, nekoordinētām kustībām centās sapakot klēpjdatoru un ietūcīt to somā.

-   Viņš atkal uzdarbojies. Strēlnieku ielā ir līķis ar kārtējo vēstījumu…

*  * *

Jauniņais operatīvās grupas vadītājs, policijas leitnants Jorens Avotiņš viņus sagaidīja kāpņu telpā. Viņš izskatījās satriekts un ne pārāk stabils uz kājām.

Pusstāvu augstāk, turpat uz kāpnēm, paklājusi apakšā atlocītu žurnālu Lilit, ceļgalus apkampusi, sēdēja noraudājusies nenosakāma vecuma, taču miesās krietni izplūdusi būtne ar dubultzodu, koši oranži krāsotiem matiem, notecējušu skropstu tušu un līdz ausīm izsmērētu ultrarozā lūpu krāsu, kas izskatījās groteski un citkārt būtu licis pasmaidīt, taču šobrīd atbraucēji to pat īsti nepamanīja. Trīs pakāpienus augstāk nervozi smēķēja divi pusmūža vīrieši pēc lielā rezerves atslēgu saišķa un instrumentu kastes spriežot, namu pārvaldnieks un sētnieks.

Majors Miks Kaķītis, pēc tikko pārciestās drudža lēkmes un kāpšanas uz cara laika būves piekto stāvu gandrīz tikpat grīļīgs kā leitnants Avotiņš, īsi sasveicinājās ar raudošo sievieti, pārvaldnieku un sētnieku, palūdza uzgaidīt un kopā ar ekspertu šefu Egonu Dambergu iegāja dzīvoklī. Labi, ka viņš todien neko nebija ēdis…

Tas bija prāvs, labi situētas ģimenes mājoklis, ērti pārplānots un pārbūvēts, omulīgi un ar gaumi iekārtots. Viss liecināja par lielas naudas klātbūtni un saimnieku prasmi likt to lietā. Viesistabā dižojās vismodernākā audio, video un TV tehnika, smagnēji tumšādas dīvāni un atpūtas krēsli, bet telpas dziļumā pa visu galasienu bija iebūvēts sarkankoka bārs, ko rotāja art deco stila kokgriezumi.

Izejot cauri viesistabai, varēja nokļūt guļamistabā un vēl vienā telpā, kas kalpoja par darba kabinetu. Grāmatām noblīvētās sienas un masīvais rakstāmgalds, no vienas vietas nokrauts žurnāliem, enciklopēdijām, mapēm un A4 lapām rokrakstā un datorrakstā, liecināja, ka te kāds nopietni strādājis un kaut kas vai kāds šo darbu pārtraucis procesā.

Mājokļa saimnieku, precīzāk tā mirstīgās atliekas, viņi atrada guļamistabā. Pat daudz pieredzējušajiem Dambergam un Kaķītim aizrāvās elpa, ieraugot nozieguma vietu, kas bija iekārtota kā izgaismota, pret ienācēju pavērsta skatuve.

Istabas vidū atradās liela gulta ar tumšsarkanu smaga zīda baldahīnu un četrām kokgriezumiem rotātām kolonnām, pie kurām piesiets aiz rokām un kājām uz preparējamā stikliņa izplākšņotas vardes pozā gulēja nozieguma upuris. Kails kā no mātes miesām nācis, bāls un stings acīmredzami miris jau krietni sen. Asiņu nebija, arī redzamu vardarbības pēdu ne. Vienīgi… nelaiķim kāds bija aizlīmējis acis ar melnu profesionālo santehnisko skoču, kas nozīmēja to noņemot, upuris paliktu bez skropstām un uzacīm. Bet vīģes lapas vietā baloja A4 lapa ar vienu vienīgu teikumu datorrakstā:

Majoram Kaķītim kļuva fiziski slikti. Te nu tas bija tas pats rokraksts un stils. Rīgas maniaka kārtējais upuris. Laipni lūgti ekstrēmistu šovā! Viņš smagi apsēdās.

Ekspertu šefs Egons Dambergs, bažīgi paraudzījies draugā, nopūtās un ķērās pie darba. Sazvanījis savējos un informējis arī līķu transportētājus, viņš atvēra koferīti.

Tā. Vērīgi nopētījis mirušā atlētisko ķermeni, Dambergs neatrada neko, kas kaut iztālēm varētu norādīt uz attiecību skaidrošanu, fizisku iespaidošanu vai galu galā traumatisku dzimumkontaktu. Seksuālo attiecību nav bijis. Taču visticamāk ir bijusi tāda doma par to liecināja nodegušās sveces uz platās palodzes un gultas sāngaldiņiem, aizsāktā šampanieša pudele ar divām tukšām glāzēm un augļu trauks ar vēl svaigiem apelsīniem, āboliem, mango un vīnogām. Gardēdis.

Interesants likās fakts, ka abas glāzes ir pilnīgi tīras, acīmredzot rūpīgi nomazgātas un noslaucītas. Ne puteklīša. Par pirkstu nospiedumiem nemaz nerunājot. Arī istabā neredzēja ne mazākās liecības par kāda vai kādas klātbūtni. Viss nokopts, satīrīts, aizvākts. Pat mājas saimnieka drēbes, kam vajadzētu atrasties kaut kur istabā vai vismaz vannas istabā. Tātad šis kāds zinājis, ko dara…

-   Egu, vai vari kaut ko pateikt par nāves cēloni? no istabas stūra atskanēja aizsmacis Kaķīša sēciens. Balss bija pazudusi pavisam. Atkal cēlās temperatūra. Viss strauji kļuva vienaldzīgs, gribējās vienīgi gulēt…

-   Šobrīd neko. Pēc sekcijas tad. Pagaidām izskatās, ka kundziņš miris no… sirds mazspējas vai tamlīdzīgi. Varbūt kāds kokteilītis ar piedevām… Izskatās, ka otrais ballītes dalībnieks vai dalībniece pierunājis viņu iebaudīt dzērienu un atlaisties gultā, maigi, bet cieši piesējis un… paveicis iecerēto. Neticu, ka tik liels un stiprs vīrišķis normālā “agregātstāvoklī” mierīgi un bez pretošanās ļautos savaņģoties un aizlīmēt sev acis. Aizsiet varbūt, bet ne aizlīmēt. Un vēl tā zīmīte! Noziedznieks ar šo tekstu un zīmītes novietojumu grib mums kaut ko pavēstīt… Ei, tu klausies?!!

-  Netaurē! Klau-so-sss… Miks nošņāca. Ja esi beidzis, saki, lai pārējie dara savu darbu, un ejam parunāt ar viņa sievu. Tikai runāsi tu, labi, vecais?

Izteiksmīgi pabolījis acis, Dambergs padevās. Redzot drauga nožēlojamo stāvokli un pieļaujot, ka šī nakts būs gara, aizmirsās pat rīta aizvainojums.

Nelaiķa laulene, vēl melnāk noraudātām acīm un izsmērētu lūpu krāsu joprojām sēdēja uz kāpnēm. Viņai līdzās gādīgi apmeties namu pārvaldnieks, bet sētnieks neapmierināti zelēja neaizdegtu cigareti. Dežurējošais policists acīmredzot nebija ļāvis smēķēt.

-    Hmm… Šimanska kundze… lūdzu, pieņemiet mūsu līdzjūtību, nervozi iesāka Egons Dambergs. Viņš bija radis klusējot strādāt notikuma vietā, nevis runāt. Taču majors Kaķītis parunāt vispār nespēja, vēl trakāk grīļodamies turējās pie kāpņu margām. Šimanska kundze, šis ir mūsu izmeklēšanas grupas vadītājs, majors Miks Kaķītis. Mans vārds ir Egons Dambergs. Vai jūs varētu izstāstīt, kas īsti notika?

-Jūs taču nemēģināsiet man iestāstīt… Šimanska dusmīgi nošņauca degunu un nošņācās. Ja tādi uzblīduši dzērāji strādā policijā un vada izmeklēšanu, nebrīnos, ka pie mums cilvēkus slaktē viņu pašu mājās! Es sūdzēšos…

-   Kundze, jūs neatbildējāt uz jautājumu. Dambergs centās būt laipns, saprotot, ka dāmīte nupat piedzīvojusi baismīgu stresu, taču uzbrukums bija jāizbeidz uzreiz.

-   Un jūsu zināšanai: šim uzblīdušajam, kā jūs teicāt, dzērājam, pirms stundas tika saukta ātrā palīdzība un viņa vieta šobrīd būtu slimnīcā, nevis te. Bet viņš atteicās no hospitalizācijas, lai brauktu uz notikuma vietu. Tātad kas te notika?

Miks Kaķītis, vienaldzīgi vērodams žultaino vārdu pārmaiņu, centās saņemties vismaz tik daudz, lai spētu noturēties kājās un nenobrauktu pa kāpnēm ar galvu pa priekšu.

Kā bija teikusi Anna? “Brauc. Tikai to var nākties nožēlot.” Piebūrusi!!!

Negaidītais pretuzbrukums kundzīti bija vedis pie prāta, viņa pat bija pārstājusi šņaukāties un spēja gandrīz sakarīgi atbildēt uz jautājumiem.

Tā un tā, viņa esot Rebeka Šimanska, nelaiķa doktora Gideona Šimanska sieva. Pašai četrdesmit septiņi, vīram piecdesmit četri. Precējušies divdesmit sešus, nē, gandrīz divdesmit septiņus gadus. Šeit, Strēlnieku ielā, mītot vairāk nekā desmit gadu dzīvokli saņēmuši mantojumā no Gideona tēva, kas nu jau viņā saulē. Māte pārcēlusies dzīvot uz Jelgavu pie vecākās meitas, Gideona māsas, kurai tur pieder trīs apģērbu veikali. Tur, pie radiem, arī viņa pavadījusi nedēļas nogali… Vīra māsai dzimšanas diena, diemžēl Gideonam ieplānota svarīga operācija slimnīcā un pēc tam neatliekama tikšanās ar klientu. Viņam Rīgā bijusi ginekologa privātprakse.

-   Vai šī… tik-ša-nāsss bi-ja pare-dzēta mā-jāsss? ar grūtībām izsēca Kaķītis.

-  Protams, ne! Es par to neko nezinu! Rebeka Šimanska pauda sašutumu.

-   Vai pie jūs-su vīra pacienti bie-ži nāca uz mājām? majors čukstus turpināja.

-   Reizēm. Gideons konsultē… konsultēja arī ļoti delikātos jautājumos… Saprotiet, bija klienti, kuri nevēlējās afišēties, nevēlējās, lai par viņiem kāds uzzinātu… Slavenības, biznesmeņi, politiķi… Man vīrs ir… bija… ļoti labs ārsts.

-   Droši vien dārgs, vai ne, Šimanskas kundze? iejaucās Dambergs.

-  Dārgs?… Viss ir relatīvs, Rebeka Šimanska pēc ilgāka klusuma brīža noteica.

-  Vai viņam bija ienaidnieki? Kaķītis ar grūtībām izdvesa viņiem tik ierasto jautājumu. Šķita, doktora kundze nedaudz notrīsēja, taču ieaudzināta savaldība ņēma virsroku.

-   Gribētos ticēt, ka nē. Bet vienmēr var gadīties… Viņa piesarka. Cilvēki ir dažādi, visiem labs nebūsi, katram lūdzējam nepalīdzēsi. Dzīve ir dzīve. Atceros…

Tajā brīdī spalgi iezvanījās namu pārvaldnieka mobilais tālrunis, un Rebekas Šimanskas atmiņu pavediens pārtrūka. Viņa satrūkās un nodrebēja.

-   Es… drīkstu ieiet savā dzīvoklī?

-         Diemžēl pagaidām nē, nopietni atbildēja Dambergs.

-   Šobrīd tur strādā krimināleksperti. Kad viņi būs beiguši, mēs lūgsim jūs pārbaudīt, vai mājoklī nekā netrūkst, vai visas lietas ir savās vietās. Bet tikmēr sakiet, lūdzu, vai jūsu vīram bija mīļākā? Draudzene?

-   Ko jūs uzdrošināties?! Rebeka Šimanska iekliedzās aizlauztā nebalsī. Kā jūs uzdrošināties ar savām aizdomām pulgot cienījama cilvēka piemiņu? Es pārjums sūdzēšos jūsu priekšniecībai. Absolūts takta trūkums!

-   Droši. Sūdzieties. Un jums atbildēs, ka tie ir visparastākie rutīnas jautājumi, ko viena laulātā nāves gadījumā uzdod otram laulātajam. Tieši tāpat kā jautājumu cienītā kundze, kur jūs, jā tieši jūs, bijāt vakardien. Lūdzu, precīzi pa minūtēm!

-         Kā jums… es… Skandāls! Šimanska kampa pēc gaisa.

-    Ir nogalināts mans vīrs, kuru es mīlēju, bet jūs man uzdodat idiotiskus jautājumus!

-   Tie nav… idi-otiski… majors Kaķītis, par spīti sāpošajam kaklam, centās paskaidrot, tā ir parastā procedūra. Turklāt deviņos gadī-jumos no des-mit šādās slep-kavī-bās vainojams kāds no ģi-menes.

Statistikai, pat no gaisa grābtai, visos laikos piemitusi burvju vara. Arī šoreiz. Pāris reižu krampjaini ievilkusi gaisu, doktora atraitne apklusa un aizdomājās.

-   Es vakar un šodien visu laiku biju kopā ar vīra radiem. Viņi var apliecināt. Darbojos virtuvē, palīdzēju uzklāt svētku galdu. Sanāca viesi, mēs runājāmies, smējāmies, skatījāmies mājas video, mazliet arī dejojām. Bet tajā laikā viņš… jau…?

-   Mēs vēl precīzi nezinām, kundze, Dambergs stingri noteica. Tikai pēc sekcijas. Bet jūs neatbildējāt uz otru jautājumu…

-  Ak jā… Šimanska ieslēpa seju rokās. Mīļākā… Ziniet, es nezinu. Goda vārds, nezinu. Gideons bija izskatīgs vīrietis un savam vecumam ļoti temperamentīgs. Es esmu mierīgāka… Reizēm man likās, ka dažas pacientes viņam pievērš pastiprinātu uzmanību, taču nekā tāda netiku novērojusi. Mēs vienmēr esam dzīvojuši ļoti saticīgi vīrs pelnīja naudu, es saimniekoju pa māju…

•La-bi. Paldies-ss. Šodien mēs jūs vairs nemo-cīsim ar jautājumiem. Vēl tikai vien-ss lūgum-ss: vai jūs varētu ie-iet dzīvoklī un pār-baudīt, vai tur vi-ss ir vietā? ieraudzījis, ka Šimansku dzīvoklī ieiet divi vīri ar nestuvēm, klusi palūdza Kaķītis.

Karstā stīpa ap smadzenēm bija kļuvusi vēl ciešāka, kāpņu telpa griezās ap savu asi kā vilciņš, un vienīgā doma, kas vēl spēja noturēties viņa pārmocītajā prātā, jāpiezvana Annai, lai atsauc savus vārdus. Iedomājoties Annu, uz brīdi kļuva labāk.

Ekspertu brigāde savu darbu bija beigusi, nododot stafeti līķu transportētājiem. Rebeka Šimanska, skaļi šņukstot, noraudzījās, kā tiek aiznestas vīra mirstīgās atliekas, tad, palūgusi malā kluknošajam namu pārvaldniekam cigareti, aizsmēķēja, dziļi ievilka dūmu un… negaidīti mierīgi noteica:

-   Labi. Tur vairs nekas nav labojams. Esmu gatava. Iesim.

Šķita, Šimanskas dzīslās plūst nevis asinis, bet motoru dzesējamais šķidrums.

Bezkaislīgi, bet vērīgi palūkojusies visapkārt, viņa citu pēc citas apstaigāja visas telpas, mērķtiecīgi pārmeklējot skapju atvilktnes un plauktus, dažbrīd viegli iespringa, bet tūliņ atviegloti nopūtās, jo meklētais atradās vietā.

-   Viesistabā, kabinetā, virtuvē, labierīcībās un meitas istabiņā nekas nav aizskarts. Nauda vietā, rotaslietas arī. Guļamistabā… šķiet, nav gultas pārsega bija tāds skaists, dārgs, purpursarkans ar zelta izšuvumiem, nopirkām Turcijā… Cits viss uz vietas. Viņa neviltotā sašutumā dziļi ievilka elpu. Sakiet… ko man darīt ar šo gultas veļu un mēbelēm, ar šo dzīvokli? Pārdot? Es te vairs nespēšu palikt! Te, kur… Un ja nu tas slepkavnieks nākamnakt atgriežas pēc manis?

Šimanskas jautājums nopietno situāciju pārvērta groteskā ainā. Abi izmeklētāji knapi noturējās, skaļi neiesmējušies.

-   Sakiet… vai jums ir kāds, kam piezvanīt, lai atbrauc šurp? Vienai palikt nudien nebūtu pārāk laba doma, Dambergs savaldījies nopietni ieminējās.

-   Es…? Šeit?! Ne par kādu naudu! Šimanska ieķērcās tik griezīgi kā vista, ko nejauks puišelis sagrābis aiz astes.

-   Es tai gultā vairs nekad negulēšu! Un jūs sakiet, lai kāds aizvāc tos palagus! Man te vairs neko nevajag! Es braukšu prom!

-  Nē, kun-dze, jūs nebrauk-ssiet vis, nošņāca nedaudz atguvies Kaķītis. Mums-ss vēl būs-ss daudz jautā-jumu. Lū-dzu, no pils-sētas ne-iz-braukt!

Pēkšņās pārmaiņas sērojošās atraitnes izturēšanās un runas veidā radīja šoka efektu. Pat abi daudz pieredzējušie izmeklētāji pabrīnījās par šo metamorfozi īsā laikā Šimanska bija nodemonstrējusi vismaz četras savas daudzšķautņainās personības puses un nebūt ne tās jaukākās.

Galu galā viss vairāk vai mazāk atrisinājās.

Šimanska sazvanīja vīra māsu Raeli, kura apsolījās iespējami ātri ierasties un palikt tik ilgi, cik būs nepieciešams. Abas vienojās vīra mātei pagaidām neko neteikt vismaz šovakar vēl ne. Lai mierīgi izguļas, un tad… Bēdām laika pietiks vienmēr. Pie viņas paliks Raeles vīrs Ādams un abi pieaugušie dvīņi.

Šimanskas lūgums aizvākt gultas veļu tika izpildīts operatīvi un precīzi. Eksperti tik un tā būtu to izdarījuši. Ekspertu grupai pabeidzot notikuma vietas un pārējo telpu apskati, guļamistaba tika aizslēgta un aizzīmogota, stingri piekodinot saimniecei nevērt to vaļā un neiet iekšā. Kaķītim bija tāda dīvaina sajūta, ka šis spēles laukums vēl nav atklājis visu. Varbūt rīt ar skaidru galvu…

Pēc ilgas un īdzīgas tielēšanās Šimanska beidzot atļāva viņiem ielūkoties vīra darba kabinetā atrodamajos papīros. Ātri pārskatījuši dokumentu un grāmatu grēdu uz galda, Miks un Egons tur neko interesantu neatrada. lāpāt līdz malām piebāztajos grāmatplauktos. Telpas stūrī melnēja smags veclaiku seifs. Aizslēgts. Bet atslēgas, protams, nebija. Arī dzīvokļa saimniece neziņā raustīja plecus sak, ko nu es, tas vīra seifs, vīra dokumenti privāto pacientu kartītes, es šajās lietās nejaucos. Iespējamo atslēgas atrašanās vietu nezināja. Gideons smalko seifa atslēdziņu vienmēr esot nēsājis līdzi masīvā sudraba ķēdē ap kaklu.

Miks un Egons saskatījās. Mirušajam ap kaklu nekā nebija. Tātad slepkava paņēmis seifa atslēgu tieši tāpat, kā piesavinājies dzīvokļa saimnieka atslēgu komplektu vai gan citādi durvis būtu tik akurāti aizslēgtas no ārpuses? Tagad atlika vien jautājums: vai seifa saturs vēl ir vietā vai arī to aiznesis slepkava?

Aizzīmogojuši arī darba kabinetu un piekodinājuši saimniecei pat nemēģināt tajā iekļūt, viņi beidzot bija gatavi doties prom. Vēl tikai vajadzēja pārmīt kādu vārdu ar abiem kāpņu telpā gaidošajiem vīriem namu pārvaldnieku un sētnieku.

Abi bija pamatīgi sapīkuši un, kā šķiet, arī nosaluši. Ducīgais pārvaldnieks Maksis Mazais dusmīgi purpināja par policijas patvaļu, kas liek godīgiem pilsoņiem gaidīt necilvēcīgos apstākļos, savukārt sētnieks bija sažļembājis jau kuro cigareti.

-   Kas jums zināms par šo negadījumu? Egons Dambergs pēkšņi pajautāja.

-   Nu… e-e… Šimanskas kundze man piezvanīja ap kādiem pieciem vakarā esot tikko atbraukusi no laukiem, vīram vajadzētu būt mājās, taču uz durvju zvanu viņš nereaģē, lai gan iekšā nenormālā skaļumā dārd briesmīga mūzika. Lūdza, lai atnāku paskatīties, vai kaut kas nav atgadījies ar atslēgu.

-   Un jūs…?

-  Nu… e-e… Pasaucu Gunču, nu, Gunāru Zvirbuli, lai ņem savu štrumu kasti un nāk līdzi. Mazums, kas lēcies. Visi esam tikai cilvēki. Mjā… Viņš skaļi nočāpstināja biezās lūpas. Cilvēki, jā. Taču, ziniet, to gan negaidīju. Doktors no skata tik godīgs, respektabls cilvēks, bet izrādījās īsts meitu ģēģeris. Tikai slikti sanāca, tā j a. Viņu gan var saprast ar tādu grenadieri dzīvojot, ikviens mestu kāju pār ilksi… Šimanska ir mūsu mājas… aktīviste un visu redzošā acs. Viņš pēkšņi aprāvās un, nervozi paraudzījies apkārt, nokremšļojās. Tas… khm… brīžiem tas nogurdina…

Sētnieks Zvirbulis turpretī izrādījās ciets rieksts neviena vārda, tikai jā un nē.

Vai durvis bija aizslēgtas? Jā. No ārpuses? Jā. Vai dzīvokļa iekšpusē atslēga bija slēdzenē? Nē. Vai slēdzenes mehānisms bija bojāts? Jā. Durvis galu galā tika uzlauztas? Nē (sētnieks parādīja profesionālu skrūvgriežu, knaibļu un mūķīzeru komplektu). Iegājāt iekšā? Jā. Tālāk par priekšnamu? Jā. Ko redzējāt?

-   Tā bija elle, Gunārs Zvirbulis izmocīja pirmo paplašināto teikumu.

Arī viņš nelaiķa doktoru Šimanski raksturoja kā cienījamu cilvēku. Bijis vienmēr laipns, sveicinājies, apstājies parunāt. Ne tā kā viņa kundze valdonīga un žultaina, vienmēr neapmierināta būtne.

Vai, atverot durvis un ieejot dzīvoklī, manījis kaut ko neparastu? Nē.

-  Tikai… tā mūzika. Briesmīga. It kā visi elles velni korī kviektu un spiegtu. Kā viņš ko tādu varēja paciest? Mašīnā vienmēr skanēja Radio Klasika… Es katru ritu dabūju klausīties, kamēr viņš sildīja motoru.

Miks saausījās. Radio Klasika? Tas šķita loģiski. Respektablam ārstam ar lielisku izglītību un senām ģimenes tradīcijām tāda būtu daudz piemērotāka nekā Metallica šo disku viņi bija atraduši CD pleijerā. Pirātiskais, pārspiests un rakstīts uz datora.

Vajadzētu iedot Kārlim, lai izpēta, Mikam iešāvās prātā reizē ar karstu satraukuma vilni, nedrīkst, šefs taču pavēlēja nevienu citu neiesaistīt, turklāt viņi visi ir Anglijā!

7. nodaļa. The Unforgīven

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Cik dīvaini izskatās cilvēks ar aizsietām acīm. Ar aizlīmētām acīm. Muļķīgi. Smieklīgi. Kaitinoši. Nožēlojami.

Viņš taču mani nepazina! Maita. Nolādētais izvirtulis! Viņam likās, ka spējis mani savaldzināt. Mani?! To, kam viņa dēļ dzīve beidzās pirms desmit gadiem, pat vēl nesākusies. To, kam viņš noteica nepareizu diagnozi un savu kļūdu neatzina pat tad, kad bija jau par vēlu. Viņam bija acis, bet viņš neredzēja…

Cik daudzsološi šņāc gaiss, ievelkot medikamentu šļircē! F-f-f-f-šikk!

Un cik viegli noslēpt dūrienu, ja uz galvas tik daudz melnu, pinkainu sprogu!

Metallica. The Unforgiven. Nepiedots. Man nav ko zaudēt.

*  * *

Bija jau vēla nakts, kad Egons Dambergs izlaida Miku Kaķīti pie viņa mājas Hospitāļu ielā. Viņi bija braukuši ar Mika toijotu, Dambergs pie stūres, bet viņa paša daudzcietušo busiņu ekspertu brigādes puiši nogādāja Lielās Mājas stāvlaukumā. Paredzēdams, ka vakarpusē novērotā drudža lēkme naktī varētu atkārtoties, un zinot, ka majors Kaķītis dzīvo viens, viņš ar veca drauga tiesībām bija uzprasījies uz naktsmājām. Cik nu miegam vairs bija atlicis? Piecas stundas.

Astoņos viss atkal sāksies no gala. Dīvaini, bet Miks nebija pat mēģinājis protestēt…

-   Konjaku gribi? tikko pārkāpis mājokļa slieksni, ierunājās Kaķītis.

-  Gribu, Dambergs nogurumā knapi spēja pavilkt kājas.

Malks cēlā franču dzēriena uz brīdi uzmundrināja.

Egons nolēma riskēt.

-   Kaķīt, tā, protams, nav mana darīšana, un tomēr kas ar tevi notiek?

-   Kā kas? Miks saprata, ka no atbildes neizvairīsies, tomēr mēģināja līkumot.

-   Vecais, izbeidz. Tu runā Bramaņa vārdiem, uzvedies kā pamatu zaudējis, negribi pat dzirdēt Annas Elizabetes vārdu, visbeidzot gandrīz atstiep ķelenes pats savā kabinetā un tas tev šķiet normāli?

-   Nieki. Esmu nedaudz apaukstējies. Lidmašīnā sapūta.

-   Protams. Un es esmu Mātes Terēzes reinkarnācija! Dambergs saniknojās.

-   Liecies mierā. Iedzeram un ejam gulēt! Miks mēģināja mainīt sarunas tēmu.

-   Nelikšos gan. Tūlīt pat piezvanīšu, nē, uzrakstīšu tavējiem! Lai zina, kas notiek. Vecais, es dzirdēju, ka tu esot bildinājis Annu? Dambergs vērīgi palūkojās draugā.

-   Tavs informators sniedzis kļūdainu informāciju. Un, nē, tu viņiem nezvanīsi un nerakstīsi! Mēs paši tiksim galā… Līdz brošai, vienmēr tikai Anna un Anna! Nē, mēs paši… Miks gurdi atlieca galvu pret dīvāna atzveltni un acumirklī aizmiga.

Ekspertu šefs Egons Dambergs domīgi turpināja sūkt savu konjaku. Tad klusi iegāja virtuvē. Pievilcis tuvāk ķebli

un ērti iekārtojies pie augstās letes, nolika sev priekšā planšetnieku, ieslēdza un atvēra skaipu. Jā, tur jau viņš bija. Kā parasti…

Kādu brīdi majora Kaķīša šaurajā vecpuiša virtuvē klusi tikšķēja viegli pirkstu galu pieskārieni ekrānam. Pēdīgi Dambergs ekrānā izlasīja ilgi gaidītos vārdus:

Braucu mājās. Lidmašīna sešos divdesmit. Sagaidiet lidostā.

Atviegloti nopūties, viņš izslēdza datoru un tikpat klusu atlaidās uz virtuves stūra dīvāniņa. Nebija jēgas trokšņot, izlaižot saliekamo krēslu istabā un meklējot segu, ja gulēt tik un tā atlicis vien pāris stundu.

* * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Gedeon ebreju cilmes vīriešu vārds. Nozīme iznīcinātājs.

Dažādas vārda formas vīriešu vārdiem Gideon, Gaйtan, Gideon, Gaston, Godwin, Gideoni, Gautam. Dažādas vārda formas sieviešu vārdiem Gudny, Gittan, Gitana, Gudine, Gaetane, Godwina.

Viņš BIJA iznīcinātājs…

* * *

īsais mirklis līdz modinātāja pīkstienam aizlidoja kā nebijis. Galīgi dulnu galvu, bez segas gulēdams, nosalis, ilgodamies pēc vēl vismaz četrām stundām veselīga miega vai sliktākajā gadījumā milzīgas krūzes dubulta espreso, Dambergs slējās augšā un gāja modināt majoru Kaķīti, kurš klusi gulēja, ietinies dīvāna pārsegā.

Drauga dīvainā elpa, precīzāk, tās trūkums, acumirklī aizdzina pēdējās snaudas paliekas. Nu, johaidī beigts? Nē,

majors bija dzīvs, taču bez samaņas. Toties ar tik zemu temperatūru un tik vāju pulsu, ka droši varētu tēlot aizgājēju.

Veltīgi izmēģinājies dabūt viņu pie samaņas, liekot lietā visus reiz apgūtos mājas apstākļos izmantojamos paņēmienus, Dambergs padevās un izsauca ātros.

-     Vai es neteicu, ka tā būs? dusmīgi rājās jaunā neatliekamās palīdzības dakterīte. Tā pati, kura pēcpusdienā bija iešļircinājusi Kaķītim dzīvības poti un novēlējusi atpūsties, vai, vēl labāk, doties uz slimnīcu. Nu, tagad taču jūs vairs neiebildīsiet? Viņam ir drudzis, akūta angīnas forma, saasinājums, kas var krist uz sirdi. Jūs taču nespējat pat mierīgi izgulēties! Dusmīgs skats uz dīvāna pārsegu.

-     Viss, es pacientu ņemu līdzi uz slimnīcu! Nestuves! Jūs taču palīdzēsiet, vai ne? Jauniņš sanitārs metās laukā pa durvīm, bet Dambergs, apjautis, ka pēdējais teikums attiecas uz viņu, piekrītoši pamāja ar galvu.

-     Salieciet somā visu, kas jūsu draugam varētu būt vajadzīgs nedēļai, dvieli, dažus apakšveļas komplektus, higiēnas piederumus, dokumentus, daktere jau laipnāk ierunājās, joprojām turēdama Mika roku, pulsu meklējot.

-    Bet es… nezinu, kur kas stāv… Viņš nav… viņš ir… mans kolēģis, tas nu reiz bija brīdis, kad skarbais vecis Egons Dambergs mulsumā sāka stostīties. Vai tiešām šī jaunā, skaistā būtne nodomājusi, ka viņi ar Kaķīti ir… dzīvesbiedri?

-     Paraugieties tajā skapī, dakterīte dzīvesgudri norādīja uz masīvu divdurvju skapi istabas tumšākajā stūrī. Tur patiešām atradās viss vajadzīgais.

Tikmēr bija atgriezies sanitārs. Dakterītei nesot savu koferi un Mika līdzņemamo mantu somu, viņi divatā nonesa joprojām bez samaņas esošo majoru līdz ātrās palīdzības mašīnai un uzmanīgi tajā iecēla.

-              Paldies, tālāk mēs paši, daktere vēra ciet durvis.

-     Varbūt… gribat braukt līdzi?

-     Dakterlt, uz kuru slimnīcu jūs viņu vedīsiet? Dambergs strauji ievaicājās.

-     Uz Gaiļiem.

-     Brauciet, es jums pēc brīža sekošu savā mašīnā. Man te vēl…

-    Kā vēlaties. Meklējiet uzņemšanā.

Ātrie aiznesās, un Dambergs skriešus metās augšā pa kāpnēm.

Tā, vispirms savākt savas mantas, tad atrast Kaķīša dzīvokļa un mašīnas atslēgu, aizslēgt durvis un prom.

Jau rūcinādams pa vēl krēslaini tukšajām Rīgas ielām, Dambergs attapās, ka mašīnas dokumenti, visticamāk, joprojām atrodas pie Mika un viņš šo vāģi faktiski ir nozadzis. Štrunts, gan jau vāciņi izglābs, Dambergs nosmīnēja. Normālos apstākļos viņš nekad tā nedarītu, bet šo rītu par normālu saukt nu nekādi nevarēja.

Jātiek līdz slimnīcai un vēl jāpaspēj uz lidostu pretī Annai Elizabetei…

*   * *

It kā jauzdama vienas pasažieres milzīgo nepacietību, Londonas lidmašīna Rīgas lidostā nolaidās septiņas minūtes pirms paredzētā laika. Rīta reiss bija patukšs, un Anna Elizabete bez aizķeršanās tika cauri gan muitai, gan pasu kontrolei.

Pie ielidotāju vārtiem miegaini mīņājās daži sagaidītāji. Anna vērīgi pārlaida skatienu zālei Egonu nekur neredzēja. Bet apsolīja taču…!

-     Piedod, nokavējos, es tikko no slimnīcas, meklētais pēkšņi iznira līdzās.

Annai Elizabetei pārskrēja auksti drebuļi. Tātad tomēr! Vai viņa nebrīdināja?!

-     Cik tas ir nopietni? gariem soļiem steidzoties līdzi Dambergam, viņa jautāja.

-   Ārsti teica nedēļu intensīvajā. Viņš sevi nodzinis teju pie gala, kaut kas nav kārtībā ar sirds ritmu un veģetatīvo sistēmu. Re, vecis kā māja, bet izrādās…

-      Nevar taču nepārtraukti dedzināt sveci no abiem galiem, Anna klusi noteica. Viņa juta žēlumu un dusmas reizē. Cik reižu bija teikusi Mikam -pasaudzē sevi, bet viņš vīriešiem raksturīgajā tiepībā bija vien attraucis būs labi, neķer kreņķi!

-     Aizvedīsi mani uz slimnīcu? Tas nebija jautājums, drīzāk nepārprotama pavēle.

Dambergs neviļus sarāvās. Nu kā lai viņai pasaka, ka majors Kaķītis pirms nepilnas stundas, slimnīcā atvēris acis, bija kategoriski pieprasījis neko nestāstīt Annai Elizabetei un turēt viņu simts gaismas gadu attālumā gan no slimnīcas, gan izmeklējamās lietas.

Egu,ja tu izmuldēsies, par makšķerēšanu Melnupē aizmirsti!!! Uz visiem laikiem!

-     Anna, labāk vispirms aizbrauksim uz Hospitāļu ielu. Man ar tevi jārunā…

*   * *

Majora Kaķīša vecpuiša dzīvokļa lepnums vairākcipamīcu sienas pulkstenis, kas rādīja laiku sešās lielākajās pasaules pilsētās, notinkšķināja pusdienlaiku. Egons jau sen bija prom, aizsteidzies uz darbu, taču Anna joprojām sēdēja kā sastingusi pie atdzisušās un neaizskartās kafijas tases.

Tātad tā tas bija… Miks nevēlējās viņu ne redzēt, ne dzirdēt, ne uzticēties… Bet tā lieta taču ir vairāk nekā briesmīga! Nav brīnums, ka viņš sabrucis. Kāpēc gan viņi atkal nevarētu strādāt kopā tāpat kā vienmēr? Vai tiešām kaut kāda ambicioza priekšnieķeļa pavēle Kaķītim ir svarīgāka par to, kam viņi kopīgi gājuši cauri? Galu galā svarīgāka par abu attiecībām (ja par tām vispār varēja runāt)?

Anna Elizabete sajuta nepārvaramu vēlēšanos tūlīt un uz līdzenas vietas tikt ar visu skaidrībā. Sakāpinātās emocijas karsēja asinis. Lai viņš, acīs skatoties, pasaka liec man mieru! Lai pasaka! Vismaz nebūs vairs šī nemiera un mokošo šaubu!

Klusa iekšējā balstiņa gan prātīgi brīdināja nepārsteigties un nedzīt zirgus auļos, bet nogaidīt, līdz slimnieks tiek uz kājām, taču šoreiz Anna tajā neklausījās.

Galu galā arī viņa taču bija tikai cilvēks! Sieviete.

Viss bija sagājis pilnīgā ķīlī negaidītais, publiskais bildinājums, viņas mulsais un nepārliecinošais jā, stīvā saruna krodziņā, kas beidzās ar gandrīz sataustāmu atsvešinātību, Mika aizbraukšana neatvadoties un nu caur Dambergu nodotais lūgums (nē, pavēle!) likties mierā, kamēr šī lieta netiks atklāta… Ja vispār tiks…

Kā bija teicis Egons? “Majors Kaķītis uzvedas kā nozombēts?" Bet varbūt…

Anna Elizabete studiju gados bija saskārusies ar praktiskās psiholoģijas jaunā novirziena neirolingvistiskās programmēšanas pasniedzēju, kurš lekciju laikā faktiski nodarbojās ar hipnozi un suģestiju, ar savām liesmojoši melnajām acīm sagūstot ikvienu skatienu un iedvešot studentiem visnotaļ dīvainas idejas.

Un ja nu Bramanis Mikam salicis "enkurus", lai varētu viņu viegli vadīt?

Par spīti abu priekšnieku rīkojumam, Egons tomēr bija izstāstījis Annai Elizabetei par tā saukto Rīgas maniaka lietu, neaizmirstot padalīties ari savās šaubās par pulkveža Jura Bramaņa nolūku godīgumu. Zini, pēdējā laikā strādāt kļūst arvien grūtāk, brīžam rodas sajūta, it kā notiktu mērķtiecīga pretdarbība…

Anna nešaubījās, ka Damberga zemapziņas fiksētos signālus varētu itin viegli pamatot ar pavisam reāliem faktiem.

Ja tikai kādam būtu laiks un patika rakties pa visiem tiem mēsliem.

Viņa atcerējās pēdējo sarunu ar ģenerāli Kārli Basu īsi pirms izbraukšanas viņš bija ieaicinājis Annu Elizabeti baroneses Bergas kabinetā, ilgi klusējis, nervozi cenšoties piebāzt ķiršķoka pīpīti, līdz beidzot noteicis:

-      Līzbet, mans krustdēls ir pārvērties. Es viņu vairs nepazīstu. Man šķiet, ka tajā galā notiek kas savāds. Bet zini lai ko tu nolemtu darīt, es tevi atbalstīšu…

*   * *

Anna trīcošiem pirkstiem pacilāja aploksni ar notikuma vietu fotogrāfiju kopijām. Pārkāpjot izmeklēšanas noslēpumu, Egons bija tās atstājis, kā garāmejot, kā provocējot piebilzdams varbūt tu pamanīsi to, ko mēs nespējam ieraudzīt…

Jau ar vienu reizi pietika, lai redzētais burtiski tiktu iededzināts viņas atmiņā, bet nu, vēlreiz uzmanīgi pārskatot attēlus, Anna Elizabete sajuta pazīstamo ledaino kaķu nadziņu atgriešanos, bet tas varēja nozīmēt tikai vienu zemapziņa fiksējusi to, ko vēl neredzeja acis un neapjauta prāts.

Kas gan tas varēja būt? Rokraksts? Noziegumu izdarīšanas veids? Ierocis? Izmantotie rekvizīti? Zīmītes ar aprautajiem teikumiem pirmajā personā rakstītas atzīšanās vēstules formā…? Ko slepkava šādi gribēja pateikt? To, ka nogalinātie savu nāvi bija pelnījuši un šī bijusi atmaksa? Taisnā tiesa? Likteņa roka?

Domas miglojās un jaucās, it kā to skrējienu traucētu kāds neredzams tīkls.

Egona stāstītais atkal un atkal uzvirmoja atmiņā gluži kā zem ūdens redzams gravējums akmens plāksnē izplūdušām līnijām, tomēr vienlaikus asi un skaidri.

Par gaidāmo majora Mika Kaķīša paaugstināšanu Egons bija uzzinājis visnotaļ prozaiski ēdot pusdienas Lielās Mājas kafejnīcā. Klusi apsēdies stūrītī aiz kolonnas, bet lielais šefs, pulkvedis Juris Bramanis, viņu nepamanījis, iekārtojies tās otrā pusē un, pusdienas ēzdams, pa mobilo skaļi un emocionāli sarunājies ar sievu, sajūsmināti klāstīdams tai par nākotnes izredzēm.

-    Viņš mani neredzēja, toties es viņu dzirdēju lieliski, jo kafejnīca bija tukša un Bramanis burtiski taurēja. Turklāt man ir labas ausis…

Ne tikai, nodomāja Anna, arī ass prāts.

-     Anna, ar Miku notiek kas nelabs, mirkli klusējis, Egons ierunājās. Varēja redzēt, ka šī saruna viņam nāk grūti, jo savā ziņā tā tomēr bija aizmuguriska rīcība. Es šorīt runāju ar ģenerāli… Tikai tu viena vari vest viņu pie prāta. Ja vien tas vispār vēl ir iespējams. Zinu, ka šobrīd uzvedos kā veca bāba, īsta tenku vācele, bet… man būs žēl, ja viņš noskries no sliedēm. Un man būs kauns, ka viņu pazīstu, ja nekas nemainīsies. Nevarēšu ieskatīties Basam acīs… Līzbet, nekad nebūtu domājis, ka cilvēks, ar kuru plecu pie pleca dienējām armijā, noturoties gan pret ģedovščinu, gan kaukāziešu brālību, tagad salūzīs un apmetīs kažoku… karjeras dēļ.

-    Egu, ko gan mēs cits par citu zinām, Anna Elizabete bija domīgi noteikusi. Tu taču Miku pazīsti ilgāk, un, ja pat tev tas ir brīnums, tad ko lai saku es?

-    Bet jūs taču… Egons atvēra muti, lai ko iebilstu, bet tūlīt aizvēra. Atvaino.

*   * *

Un nu viņa trolejbusā brauca uz Gaiļezeru. Tomēr. Nemiers neatkāpās, un Anna saprata ja to neizdarīs tagad, iekšējais tremolo viņu saraustīs sīkos gabaliņos.

Tad redz, kā. Karjera un paaugstinājums. Un viņa bija domājusi… Savā ziņā cerējusi.

Tātad tās rozes ziemā uz balkona, gredzens mašīnā un kopīgais brauciens uz Londonu nenozīmēja pat ne tik daudz, lai atklāti pateiktu, ka bez Rīgas maniaka ir vēl arī papildu iemesls, kāpēc Miks vēlas atgriezties Rīgā viens. Vai viņa nebūtu sapratusi?!

Galu galā bija tikai normāli, ka vīrietis savos četrdesmit piecos vēlas stabilu karjeru, sen pelnīto dienesta pakāpi, cilvēka cienīgu algu ar sociālajām garantijām. Tas bija viņa pašcieņas un pašvērtējuma jautājums. Bet. Pēc vairāk nekā divu gadu pazīšanās, lai neteiktu ģimeniskas kopā būšanas, pēc tik daudziem kopīgi atklātiem noziegumiem un dzīvības briesmām viņa jau nu būtu pelnījusi vismaz tik daudz kā elementāru atklātību…

* * *

-      Kas jūs viņam esat? Intensīvās terapijas nodaļas māsiņa bija baisāka par aisbergu, kas nogremdēja Titāniku.

-     Slimnieku apmeklēt drīkst tikai radinieki.

-    Es… Anna Elizabete gribēja teikt “saderinātā”, taču aprāvās. Vai tad bija?

-     Labi. Aisbergs atmaiga. Piecas minūtes, ne ilgāk.

Un tur viņš gulēja. Bāls, aizvērtām acīm, līdz zodam sasegts ar krāsu sen zaudējušo slimnīcas segu. No sistēmas statņa lejup stiepās tieviņas caurulītes, kurās pilēja caurspīdīgs šķidrums. Interesanti, kāda ir diagnoze un kādas zāles viņam te dod?

Anna sajuta skaudru žēluma un līdzjūtības uzplūdu. Miks izskatījās tik nomocīts, bet viņa te ar savām emocijām. Varbūt labāk būtu iet prom, pirms viņš modies, un sarunu atlikt uz citu reizi? Klusi kāpdamās atpakaļ, viņa slīdēja uz durvīm…

-    Kad tu atbrauci? pēkšņi atskanēja sēcošs jautājums. Pelēkās acis bija vaļā.

-     Šorīt. Viņa apstājās pussolī. V-velns…

-     Kāpēc? Es taču lūdzu… Kaķīša skatiens bija atguvis tērauda spožumu.

-     Bet tu taču… Miku, ko saka ārsti?

-    Ko es? Ar mani viss kārtībā. Īslaicīgs sametiens, tas viss. Rīt izrakstīs.

Anna Elizabete raudzījās majorā Kaķītī un nesaprata, vai vispār jelkad pazinusi šo cilvēku. Tik auksts, tik noraidošs, tik ļoti sevī noslēdzies. It kā būtu apmainīts. Ģenerālim Basam taisnība. Kaut kas ir noticis…

Viņa nolēma pamēģināt vēl pēdējoreiz. Ja neizdosies, tad… nu tad neko.

-     Kaķīt, kāpēc tu tā? Kas ar tevi īsti ir? Varbūt es varu kaut kā palīdzēt? Ja tevi rīt laiž laukā, es varētu palikt Rīgā… Uztaisīšu pļavas ziedu vannu, būsi kā jauns! Man šķiet, es tev pagājušovasar iedevu to ķocīti ar augu maisījumu…

-      Līzbet… izbeidz. Lūdzu, liecies mierā! Man nevajag ne zāļu vannas un pesteļus, ne viduslaiku burvestības un vīzijas. Un man pilnīgi noteikti nevajag aukli. Pats tikšu galā. Es tevi nelūdzu lidot šurp. Lūdzu, brauc uz mājām. Man… jāstrādā!

Anna apstulba. Balss, kas izrunāja šos vārdus, bija sveša un metāliska. Kā robots, kas atskaņo to, ko viņā ielicis programmētājs. Viņa cieši paraudzījās uz Miku, taču vārti jau bija aizvērušies. Viņš gulēja acīm ciet, sakniebtām lūpām, it kā cenzdamies savaldīties, lai neizlauztos vēl kaut kas. Nu labi, Kaķīt, kā vēlies…

Klusi noklikstēja palātas durvju roktura mēlīte, un telpā iezagās kapa klusums.

-     Dēls, dēls… Tu esi pilnīgs muļķis, blakusgultas kaimiņš, večuks tā ap astoņdesmit, izsēca un pagrieza Mikam muguru.

Kaķītis pats to lieliski apzinājās. Tā vien šķita, ka tikko viņš bija izdarījis lielāko kļūdu mūžā. Bet… tā vajadzēja. Šobrīd. Nedrīkstēja Annu Elizabeti iesaistīt šajā izmeklēšanā, kura, kā Kaķītis juta, būs baisākā lieta viņa karjerā. Nedrīkstēja riskēt ar viņas dzīvību. Un… tas viņam bija jāpaveic pašam. Vienam. Nevar taču vienmēr slēpties aiz sieviešu brunčiem. Citādi viņš pārstās sevi cienīt…

Majors Miks Kaķītis dziļi ievilka elpu, lai nomierinātos.

Gaisā vēl virmoja Annas smalkās Versace smaržas, liekot līdz sāpēm sakost zobus.

Vēl jau varēja viņu sasaukt vai vismaz sazvanīt. Vēl varēja. Varbūt…?

Viņš jau pastiepa roku uz naktsgaldiņa pusi, kad prātā ieskanējās Bramaņa vēsā balss:

-     Major Kaķīt, es paļaujos, ka jūs tiksiet ar šo lietu galā bez nepiederošu personu piesaistīšanas?

Roka bezspēkā atslīga uz segas.

#  * *

Cenšoties savaldīt asaras, kas nepielūdzami riesās acīs un smagi ritēja pār vaigiem, Anna Elizabete pilnīgā autopilotā izskrēja cauri nebeidzamajiem Gaiļezera slimnīcas labirintiem. Iekāpusi trolejbusā uz Rīgas centru, viņa apsēdās aizmugures stūrī un izvilka telefonu. Pirksts pats sataustīja un nospieda vieninieku. Ātrais zvans. Ģirts.

Viņam šobrīd vajadzētu būt Mežājos, Pūču Mājā. Starp filmēšanām bija iestājies neplānots pārtraukums, arī izrāžu šonedēļ nebija, un Melderis nekavējās to izmantot, lai padzīvotu Pūču salā un pamakšķerētu.

Varētu jau, protams, piezvanīt arī Zanei, lai viņa ar Ķirša kundzi atbrauc pakaļ, taču to Anna nevēlējās divu iemeslu dēļ. Pirmkārt, nojauta viņai teica, ka Zanei par notiekošo labāk nezināt, otrkārt, draudzenei bija ko darīt arī bez Annas Elizabetes zudušās dvēseles glābšanas, jo viņa šobrīd izdzīvoja pati savu attiecību drāmu, un, treškārt, Ģirts no visiem mežājniekiem bija pats racionālākais un mierīgākais.

-     Braucu, gaidi, bija viņa vienīgie vārdi klausulē.

Cik labi, ka viņa nebija paspējusi izkravāt ceļasomu!

Anna Elizabete pārlaida rezignētu skatienu Mika viesistabai. Droši vien šī ir viņas pēdējā viesošanās Hospitāļu ielas dzīvoklī. Situācija bija vairāk nekā slikta.

Lai nu kā viņa vismaz mēģināja. Pat piedāvājās palikt Rīgā, ko nekad agrāk nebūtu darījusi. Bet Miks bija ne tikai atraidījis viņas tuvošanos un palīdzības piedāvājumu, bet arī bezceremoniāli atgrūdis un sāpīgi aizvainojis, iedzeļot par zāļu vannām un vīzijām. Par viņas intuīciju un spēju redzēt, ko nekad nebija varējis izprast.

Interesanti, kur viņš būtu, ja ne šīs pašas vīzijas? Anna rūgti nodomāja, atceroties aizvadīto gadu notikumus samezglotajās, dzīvībai bīstamajās situācijās tieši viņas viedie sapņi bija izveduši izmeklēšanu no strupceļa, ļaujot izskaitļot un aizturēt vainīgos.

Labi, tātad tas bija paldies vietā…

Izvilkusi no printera baltu lapu, Anna Elizabete apsēdās pie virtuves galda un, bezgaršīgo, atdzisušo rīta kafiju malkodama, lēni uzrakstīja dažas rindiņas. Tad, divkārt pārlocījusi lapu, nolika to viesistabas datorstūrī, uz klaviatūras.

Tur Miks to pilnīgi noteikti atradīs.

Majoram Kaķītim bija dzelžains un nemainīgs paradums vienalga, cikos pārnācis mājās, viņš obligāti pārbaudīja visus trīs savus e-pasta kontus un kopš zināma laika arī ziņojumus sociālo portālu pasta kastītēs un skaipā.

Protams, viņa būtu varējusi uzrakstīt Mikam e-pastu vai aizsūtīt SMS, taču ar roku rakstītā vēstule likās personiskāka. Pēc neilgām pārdomām Anna Elizabete paņēma vēstuli un satina rullītī, par turētāju uzmaucot Mika dāvāto saderināšanās gredzenu.

8.  nodaļa. Atriebība jābauda auksta

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Jūs esat lēni un kūtri. Iegrimuši pašapmierinātībā.

Visu, ko dzīve dod, uztverat kā pašu par sevi saprotamu, kā jums pienākošos.

Bet tā nav. Tas, kurš nenovērtē sev doto, to zaudē.

Ko gan jūs teiksiet, kad Liktenis nolems jums atņemt visu, kas dārgs?

Tikai Liktenim būs manas rokas.

*   * *

Ģirts paspēja laikā. Neko neteicis, nopētīja Annu, nosodoši pašūpoja galvu (vai tā izskatās nule saderinājusies, no ārzemju brauciena atgriezusies jauna sieviete?) un sirsnīgi viņu apskāva. Tad iekrāva lielo ādas ceļasomu Ķirša kundzes bagāžniekā un atvēra priekšējās durvis.

-     Lūdzu, grēfien! Šādi viņi mēdza apcelties studiju laikā.

-    Ģirt, dod atslēgas man! Braukšu pati. Anna Elizabete pastiepa plaukstu.

-    Līzbet, sēdies un nemuļķojies, tu taču esi pārgurusi! draugs vilcinājās.

-     Mel-de-ri! At-dod! Man. Vajag. Padomāt. Tikko jaušama toņa maiņa, kas nesola neko labu. Kāp iekšā, un braucam!

Ģirts nopūtās un pasniedza atslēgas. Ko tur daudz iebildīsi, ja ķiršsarkanais audi ir Annas mašīna, viņa vecais kraislers atkal remontā, un tā bija zināma patiesība, ka Anna Elizabete vislabāk brauca tieši tad, kad bija par kaut ko noraizējusies, nikna vai dusmīga.

-    Runāsi arī? aptuveni pēc ceturtdaļstundas ātra brauciena Ģirts pavaicāja.

Viņi jau bija laukā no Rīgas un patlaban nesās pa tukšo šoseju Mežāju virzienā. Šādā tempā pēc pusstundas būsim mājās, viņš paguva nodomāt, kad Anna strauji nogriezās pa kreisi šaurā meža celiņā, kas vairāk līdzinājās takai.

-     Mhm. Runāšu, viņa atburkšķēja. Tad dziļi ievilka elpu un pārspīlēti možā balsī iečivinājās: Te kādreiz bija foršs meža celiņš, tāds gleznains. Starp citu, kā jums šīs dienas vieniem pašiem klājās?

-    Kā nu klājās. Kas var notikt nepilnas nedēļas laikā? Ģirts atjokoja, bažīgi vērodams, ar kādu niknumu Anna dzen mašīnu pa grambaino meža ceļu.

-     Daudz kas, Anna Elizabete atteica. Piemēram, var sabrukt sapņi. To viņa noklusēja.

Arī Ģirts, viņu iesāņus vērodams, klusēja. Tad uzlika plaukstu uz Annas labās rokas delma un viegli saspieda.

-     Līzbet, apturi mašīnu. Apstājies!

Tas izskanēja tik nopietni, ka Anna Elizabete paklausīja.

-     Kas noticis? Es taču tevi pazīstu labāk nekā tu pati sevi, vei, tev vairs nav sejas, tikai koka maska. Miks? Sastrīdējāties? Pašķīrāties?

Šajos vārdos bija viss izbrīns, pārsteigums un… tāds kā atvieglojums?

Viņa klusēja.

-     Kāpēc? Viņš dzer? Kaujas? Ir varmācīgs? Vai tiešām cita sieviete? Ar katru nākamo frāzi Ģirta labi nostādītais baritons ieguva arvien jaudīgāku kāpinājumu, tā apliecinot, ka viņš patiešām ir satraucies. Līzbet, tu taču negribi teikt, ka pareizajam Mikam Kaķītim ir kreisais sakars? Līzbet… tu taču zini, ka es… tikai pasaki! Es viņam…! Melderis teju vai palēcās. To nu viņš nespēja iedomāties mierīgais, izturētais majors, virsnieka paraugs, un šādi sāpināt Annu!

Viņš, Ģirts Melderis, būtu gatavs noklāties tepiķa vietā zem Annas kājām, ja vien viņa kādreiz nopietnāk paraudzītos viņa virzienā un saprastu, ka aiz šķietamās donžuāna ārienes joprojām slēpjas tas pats kautrīgais Vidzemes zēns, kuram viņa toreiz, vēl studiju gados, smalkjūtīgi palīdzēja tikt galā ar akcenta īpatnībām, bet pēc skarbajiem pārdzīvojumiem ar savu gandrīz vai vīru varmāku un sadistu, aktieri un diemžēl Ģirta kursabiedru Edgaru, vairāk nekā pusgadu dzīvoja pie viņa un vakaros palīdzēja mācīties lomas. To pusgadu Ģirts atcerējās kā visjaukāko laiku tās bija gandrīz ģimeniskas attiecības, kādu viņam vēlāk vairs nekad nebija bijis.

Toreiz, no rīta uz teātri iedams un vēlu vakarā atgriežoties mājās, viņš zināja, ka tiek gaidīts. Anna viņu aprūpēja un apčubināja, ar prasmīgu galvas un spranda masāžu glāba regulāro migrēnas lēkmju laikā, savukārt Ģirts atdarīja, gaiņājot prom viņas nakts murgus. Reizēm viņa naktīs kliedza, tad viņš lēca augšā no gultas un skrēja uz mazo meitas istabiņu, lai apskautu un mierinātu; cik bieži gadījās tā arī aizmigt pusguļus, pussēdus, uz šaurās gultas maliņas, ar Annas galvu uz pleca.

Tie bija jauki brīži, jaukas atmiņas.

Tieši tāpēc viņš tik labprāt brauca uz Pūču Māju. Tur bija Anna. Tur bija Mājas.

Un nu kā bija ziņojis Kārlis, viņa mašīnā bija pateikusi (vai gandrīz pateikusi) jāvārdu majoram Mikam Kaķītim, taču, kā izskatījās, cienītais likumsargs to nespēja novērtēt.

Ģirts uzmanīgi nopētīja Annas rokas saderināšanās gredzena pirkstā nebija.

-     Līzbet, lūdzu, uzklausi mani un nepārtrauc. Es zinu, ka tu par mani domā tikai kā par vecu draugu un kolēģi, ar kuru kopā var paveikt pat neiespējamo, un mēs to ne vienu reizi vien esam pierādījuši, bet, Anna, mīļā Anna, atver taču acis un paraugies apkārt Viņš (ar šo izkāpināto Viņš Ģirts domāja Miku Kaķīti) tev neder! Jā, viņš ir izskatīgs un gudrs, nopietns un uzticams, labā fiziskā formā un sievietēm droši vien patīk. Bet viņš nav tev piemērots! Tu esi mākslas cilvēks, bet viņš ir policists, likuma kalps, prāta iemiesojums. Tu mēģini lidot, viņš velk tevi atpakaļ, pie zemes. Nē, es negribu teikt, ka tu būtu gaisīga, dod Dievs ikvienam tik stingri stāvēt uz savām kājām. Vienkārši Mikam neliekas nopietni ne tas, ko mēs darām, ne tas, ko plānojam darīt. Viņa skatījumā tā ir pieaugušu cilvēku muļķošanās bērna prātā!

Anna saknieba lūpas. Ģirtam bija taisnība, sasodīta taisnība. Viņi bija iecerējuši Mežmuižā atvērt radošās darbnīcas, kur divreiz nedēļā apkaimes ļaudis varētu nākt uz dažādām nodarbībām sevis izzināšanai un savu iekšējo kompleksu apkarošanai runas stundām, meditatīvo vingrošanu, sadziedāšanās vakariem.

“Lieliska doma! Ne tikai maize baro cilvēku,” bija noteikusi vecā Zaķīšu Milda un pirmā pierakstījusies uz visām nodarbībām. Šobrīd gribētāju jau bija ap pussimtu, ģenerāli Basu ieskaitot. Viņu īpaši vilināja sadziedāšanās un stāstu vakari. Savukārt Miks, uzzinot, ka pat krusttēvs iesaistījies šajā apšaubāmajā avantūrā, paraustīja plecus.

Majoru Kaķīti nodarbināja ideja par detektīvaģentūras dibināšanu.

Viņa aizdomājās. Miks, protams, bija jauks, sirsnīgs, izpalīdzīgs, mīļš un tuvs, taču viņā bija arī kaut kas līdz galam neizprotams vairākas aizslēgtas istabas gluži kā Zilbārža pilī. Taču katram savi dēmoni, ar ko jātiek galā.

Bet Ģirts… Jā, Ģirts vienmēr līdzās, kad vajag. Arī izpalīdzīgs, mierīgs kā māja, neprātīgi talantīgs, izvilcis visbezcerīgākos pasākumus, palīdzējis viskutelīgākajās dzīves situācijās. Uzticams un tik tuvs, ka viņi saprotas pat ne no pusvārda, bet no acu skatiena, žesta vai neviļas kustības. Droši vien, ja Annas Elizabetes vietā būtu jebkura cita sieviete, viņa būtu ar mieru pārdot velnam dvēseli un mirtu aiz sajūsmas jau par iespēju vien automašīnā sēdēt līdzās Ģirtam Melderim, bet dzirdēt sev adresētu simpātiju apliecinājumu no šī skaistā, talantīgā aktiera būtu viņas mūža sapņa piepildījums.

Anna Elizabete šo vairāk nekā desmit kopīgi nocīnīto gadu laikā bija zaudējusi aklo, skolniecisko jūsmu par Meldera caururbjoši zilajām acīm, juteklisko lūpu izliekumu, allaž rūpīgi kopto trīsdiennieci un lieliski trenēto ķermeni. Viņai viņš bija mājinieks, savējais, kurš tiek pieņemts tāds, kāds ir. Normāls vīrietis, kurš līdztekus savai publiskajai profesijai ir arī labs draugs un prot daudz ko dzīvē noderīgu, piemēram, zāli pļaut, mašīnu labot vai ēdienu gatavot.

Tagad viņa paraudzījās Melderī pavisam citām acīm. Drauga sejā vīdēja agrāk nemanīta nopietnība, bet viņa dzidrām vasaras debesīm līdzīgais, parasti gaišzilais skatiens bija satumsis gandrīz naksnīgi melns, un tajā vīdēja agrāk nemanīts dziļums vilinošs un reizē biedējošs. Tikai ne to! Ne tagad!

-     Melderi, beidz ālēties un nemuldi pa tukšo, lai vēlāk nav jānožēlo, Anna mēģināja uzburt sejā draiski ķecerīgu smaidiņu, lai mazinātu spriedzi. Citādi vēl drusku un mierinājumam tu būsi ar mieru mani apprecēt. Nevajag!

-    Un kāpēc gan ne? Melderis pavīpsnāja. Kāda man vaina? Divas rokas, divas kājas, viena galva, viss pārējais arī pilnā komplektācijā un darba kārtībā. Visām patīk, tikai Anna Elizabete smādē…

-    Es neesmu visas… viņa gandrīz nedzirdami noburkšķēja. Netaisos ne ar vienu dalīties. Vai nu visu, vai neko…

Tomēr Ģirts bija sadzirdējis.

-      Līzbet… iespējams, es esmu neglābjami nokavējis. Droši vien… vismaz pāris gadu, un vilciens sen jau aizgājis, un tomēr vai tu nāksi pie manis?

Tā nebija slavenā un visai Latvijai tik labi zināmā Ģirta Meldera zemi jutekliskā skatuves balss, kuru dzirdot tūkstošiem sieviešu kārtas skatītāju kusa svētlaimē.

Tas bija apmulsuša vīrieša klusais lūgums beidzot viņu ieraudzīt.

-     Ģirtu… Ko tu runā? Annai Elizabetei apjukumā pat asaras saskrēja acīs. Viņa viegli pieskārās drauga delnas virspusei un to noglāstīja. Pēc visa, kas noticis?

-     Un kas tad ir noticis?! Ģirts uzliesmoja. Jā, viņš tevi bildināja, jā, tu piekriti vai gandrīz piekriti, jā, jūs aizbraucāt ceļojumā, un pieļauju, ka tur nenodarbojāties tikai ar vēstures pieminekļu apskati… Nu un?! Arī es šos gadus neesmu bijis ne mūks, ne svētais, dzīvs vīrietis tomēr… Taču tas nemaina manu attieksmi pret tevi, nemaina manas jūtas, un šodien, Anna, tu zvanīji tieši man! Man un nevienam citam!

Tāpēc, ka neviena cita nebija! Anna gandrīz pateica, taču aprāvās. Negribēja aizvainot.

Turklāt viņam bija taisnība. Visās kritiskajās un grūtākajās dzīves situācijās, ja neskaita vecāku atvešanu no Liepājas lidostas pagājušajā ziemā, līdzās bijis tieši Ģirts.

Un vēl… viņa teiktais bija saviļņojis kādas senas atmiņas, kas likās uz mūžu noglabātas pieputējušos bēniņos.

Toreiz, dzīvojot Ģirta dzīvokļa mazajā meitas istabiņā, viņa bija pateicīga par mitekli un aizstāvību pret varmācīgo draugu Edgaru (nu jau nelaiķi uzradies no nekurienes, viņš pagājušajā ziemā bija noslīcis, precīzāk noslīcināts, Mežāju ezerā). Pamazām šīs mājīgās, abpusējās rūpes bija kļuvušas tik ierastas un pašsaprotamas, ka vakaros, kad Ģirts, pārnācis no teātra, atlaidās uz grīdas, lai izstaipītos un atpūtinātu muguru, viņš vispirms ļāva Annas spēcīgajiem, jūtīgajiem pirkstiem izknaibīt un izdauzīt saspringtos kakla un spranda muskuļus, bet pēc tam ilgi mēdza gulēt, ielicis galvu viņai klēpī.

Likās, tā bijis un būs vienmēr.

Viņam bija skaisti veidots ķermenis, un Anna Elizabete uz to raudzījās kā uz mākslas darbu, klusi apbrīnojot dabas pilnību un cilvēka pacietības rezultātu.

Reizēm viņi niekojās ar mājas fotosesijām Annai patika bildēt faktūras, un Ģirts neiebilda, ka tiek izmantota viņa auss, roka, plecs, bārdas fragments vai acs zīlīte. Prāta neienāca, ka varētu būt citādi.

Taču reiz, kad Anna, visu nakti rakstījusi kārtējo recenziju, bija turpat pie galda aizmigusi (kā viņa mēdza sacīt, ar degunu klavierēs), Ģirts bija gādīgi satinis viņu segā un nepamodušos aizvedis uz savu plato gultu, bet pats atlaidies blakus. No rīta viņi pamodās, cieši apskāvušies un ietinušies vienā segā, tik saderīgi kā divas karotes kastītē.

Anna joprojām skaidri un detalizēti atcerējās to rītu Ģirta pelēkzilās acis, kas gluži kā tumši atvari bija iesūkuši viņu, laupot jebkādas pretošanās spējas, karsti maigās, jutekliskās lūpas, kas garšoja pēc ķiršu tabakas un piparmētrām (Melderis toreiz bija niekojies ar pīpīti), un lielās, siltās rokas, kas solīja drošību un modināja agrāk neizjustu trauksmi…

Toreiz viņi bija ļāvušies straumei, tiešā un pārnestā nozīmē izsvītrojot šo dienu no vēstures un tā arī neizkāpjot no gultas.

Kādā brīdī starp nomodu un snaudu Anna pieķēra sevi domājam Ģirts ir pārāk jauks un, ja viņi ļausies šim neprātam, kļūs arī pārāk tuvs un mīļš, lai spētu viņu ar kādu dalīt. Ne uz skatuves, ne dzīvē. Tāda nu reiz viņa bija. Ar šo domu laižoties miegā, Anna Elizabete bija cieši apskāvusi Ģirtu, kurš pretēji viņai tonakt ilgi neaizvēra acis, domādams, ko darīt tālāk.

Viņš bija pārkāpis paša nosprausto robežlīniju, taču to nenožēloja.

Kaut nu Anna Elizabete domātu tāpat! No viņiem sanāktu lielisks pāris. Gan viņa ar laiku aizmirsīs savu varmācīgo bijušo viņš, Ģirts Melderis, par to parūpēsies.

Teātrī viņam tika labas lomas, netrūka arī piedāvājumu filmēties un ieskaņot reklāmas. Naudas faktoram nebija nozīmes. Arī Annas rakstus labprāt drukāja; par ko raizēties?

Ģirts lietas tvēra vienkārši, sarežģījumus un psiholoģiskās peripetijas atstājot skatuvei. Tobrīd viņš neaizdomājās, ka tas, kas pašam bija tikai darbs, otram varētu radīt nepatiku, diskomfortu un pat ciešanas. To viņš saprata tikai vēlāk, izlasījis Annas Elizabetes atstāto zīmīti.

Torīt Ģirts pamodās lieliskā noskaņojumā spirgts un izgulējies, ne vēsts no migrēnas, pasaule rādījās koša un brīnišķīga. Vienīgi līdzās neviena nebija viņš gulēja, maigi un cieši apķēris spilvenu.

Nodomājis, ka Anna Elizabete mazajā virtuvītē vāra kafiju, viņš omulīgi izstaipījās, iztēlojoties laiskas brokastis gultā, taču klusums ieilga un kļuva biedējoši kliedzošs. Ne troksnīša, ne skaņas, pat ne grīdas dēļa iečīkstēšanās. Jauzdams savādu nemieru, Ģirts apskrēja nelielo mājokli.

Anna bija prom. Ar savām divām somām, drēbēm un portatīvo datoru.

Virtuvē, atbalstīta pret kafijas automātu, blāvoja zīmīte.

Un viss nekādu komentāru vai paskaidrojumu. Ģirts izgāja cauri īstai ellei, prātā pārcilādams visus varbūtējos iemeslus no savas iespējamās izgāšanās gultā līdz pat nezināmam sāncensim, bet tā arī netika gudrs.

Kapec viņa aizgāja?

Anna Elizabete piezvanīja pēc mēneša. Pastāstīja, ka abas ar Zani atradušas lētu istabiņu Rīgas vecajā centrā un grasās dibināt svētku pakalpojumu aģentūru.

-     Tu piedalīsies? Anna klusi pajautāja.

-    Protams! Melderis nevērīgi braši bija attraucis, mežonīgi priecādamies par iespēju atkal būt viņai līdzās.

Vismaz nelielus skatuves mākslas pamatus piecos konservatorijā nomocītajos gados taču bija apguvis… Zinātāji runāja, ka esot pat tīri ciešams aktieris…

*   * *

Šķiet, viņi bija domājuši vienu un to pašu, jo brīdī, kad Ģirts pasniedzās, lai satvertu Annas Elizabetes rokas, viņa iedarbināja motoru, uzgāzēja, un jaudīgais auto, spolējot un šķiežot granti uz visām pusēm, palēcies aizjoņoja pa meža ceļu.

Līzbete brauca kā apsēsta, it kā no tā būtu atkarīga dzīvība. Bet varbūt patiešām tā jutās. Ģirtam neatlika nekas cits kā cieši turēties, lai, par spīti drošības siksnai, straujākajos līkumos neiekristu viņai klēpī.

Viņš mazliet brīnījās parasti jau Anna visnotaļ pragmatiski un loģiski no diviem ceļiem izvēlējās īsāko, ar labāko segumu. Acīmredzot šodien viņai vajadzēja izlādēties. Lai nu tā būtu. Vēl bija salīdzinoši gaišs, un, ja šis meža ceļš ir tikpat garš kā Rīgas-Mežāju šoseja, viņi tik un tā drīz būs mājās.

Kurzemes-Zemgales robežzona pavasara beigās izskatījās lieliski maigais zaļums un skurbinošās smaržas rosināja romantiskām sajūtām, bet trakais lidojums pāri grambām un saknēm pamatīgi atvēsināja. Domādams savu domu, Ģirts izklaidīgi vēroja apkārtni kokaudzes kļūst blīvākas, putnu dziesmas skaļākas, zeme smaržo, logi vaļā kas nekaiš baudīt pavasari?! Upīte, tiltiņš, pagrieziens. Ceļš. Bet ceļš nez kāpēc pamazām sašaurinās, un tā segums pasliktinās. Vairāk māla un tādu kā melnu dūņu… Risēs dziļākas…

-     Līzbet, tu esi pārliecināta, ka zini šo ceļu? Ģirts uzmanīgi pajautāja.

-    Jā, protams. Atceros, es te pagājušajā vasarā braucu.

Meža rallijs turpinājās. Ar klusu cerību, ka gan jau kļūs labāk. Nekļuva, parādījās peļķes. Dziļas. Viņi pabrauca garām pamestām mājām. Ceļš sašaurinājās vēl uz pusi, grambas padziļinājās divtik. Saslīdēja. Anna virtuozi izgrieza stūri un atguva kontroli. Un turpināja lavierēt, taču sejā vairs nebija tās drošības, kas pirms brīža. Tomēr viņa spītīgi brauca tikai uz priekšu.

Nākamais līkums veda garām vēl vienām pamestām mājām, aiz kurām pletās paprāva laucīte, ko šķērsoja… divas risēs izmirkuša un uzrūguša trekna māla. Auto slīdēja un zvalstījās. Kā pa dzīviem s…m, Ģirts sev neraksturīgi rupji nodomāja. Anna Elizabete joprojām varonīgi dzina rēcošo mašīnu uz priekšu, cenšoties šķērsot nelielo lauciņu, jo pārsimts metru tālāk atkal vīdēja normāls grantēts meža ceļš.

Ģirts jau gribēja teikt, lai viņa beidz trakot un apstājas, taču saprata, ka tam nav jēgas dubļi līdz pusriteņiem, apgriezt auto nav iespējams, jo brīnišķīgi zaļganais lauks patiesībā ir pamatīgi kūdrains dūksnājs, ar ūdeni pilniem, dziļiem grāvjiem šaurā ceļa abās pusēs. Tur ietrāpīt būtu nu ļoti nepatīkami. Apgriezties nevar, arī apstāties nedrīkst, jo tad būs cauri izkustināt nevarēs, iespolēs, un bez vilcēja viņi laukā netiks. Varēs nakšņot mašīnā nekurienes vidū. Aizmugure jau tā iet līkumu līkumiem, un tikai Ķirša kundzes un Līzbetes iedzimtā spītība viņus vēl notur uz ceļa.

Viņš ar pieaugošām bažām vēroja, kā Anna pamazām padodas. Rokas uz stūres uz mirkli atslāba, un notika tas, no kā Ģirts bija visvairāk baidījies, Ķirša kundze iespolēja. Tā un šitā. Nekā. Anna mēģināja vēl un vēl. Bezceris.

Iemirgojās benzīnlampiņa, bet, paldies Dievam, nodzisa.

-     Šodien tak lējos! Vēl būtu jābūt kādiem desmit litriem! Ģirts neizpratnē iesaucās.

Tikmēr Anna bija nolēmusi izkāpt un apskatīties, cik tad liela tā skāde īsti ir.

Bīurkš, un pāri potītēm dūksnājā. Čmok! Dubļi kāri nozaga vienu kurpi, apskaujot pēdu saltiem, slapjiem pirkstiem. Viņa klusi iekliedzās un, pieķērusies auto durvīm, izmīcījās no dubļu gūsta un patvērās mašīnā.

Par spīti neapskaužamajai situācijai, Ģirts, paskatījies uz Annu Elizabeti, skaļi iesmējās. Brīdi neizpratnē noraudzījusies, viņa tam pievienojās.

-     Nu, Susaņiniete, ko tagad darīsim? Melderis caur smiekliem izmocīja.

-    N-nezinu… Iesim kājām, Anna nomurmināja. Kaut kā taču laukā jātiek…

-    Basiņām? Bez kurpēm? Tālu tu tiksi? Un tava bagāža?

-     Ir citi varianti? Anna sabozās. Pati bija šo putru ievārījusi un nu nezināja, kā izstrēbt. Lai gan viņa bija laba braucēja, līdz šim vēl nebija nācies no dūksts vilkt laukā līdz asīm iestigušu mašīnu. Pat nojēgas nebija, kā tas darāms.

-    Samainīsimies? Ģirts ierosināja. Ļauj man pamēģināt. Sliktāk jau nekļūs, ja galīgi iegrimsim, varēsim nakšņot mašīnā, re, kur suņa sedziņa. Divatā būs silti, bet rīta gaismiņā es iešu meklēt palīdzību. Bet visļaunākajā gadījumā mēs ar visu auto nogrimsim kūdras purvā, nākotnes arheologi mūsu kauliņus atradīs kopā dīvainas formas zārkā un nodēvēs šo vietu par rituālo apbedījumu.

-        Brīnišķīgas izredzes, Anna iespurdzās. Melderi, izbeidz! Labi, maināmies!

Ciešā burzīšanās vienam gar otru pat lielas automašīnas salonā, vakara krēslai tumstot un nezināmām briesmām no purva glūnot, izrādījās saviļņojošs un elektrizējošs mirklis.

-     Saturies un nekliedz, Ģirts klusi pabrīdināja.

Turpmāko Anna Elizabete nespēja izskaidrot.

Ar kādām ekvilibristu metodēm Ģirts pierunāja līdz asīm iestigušo Ķirša kundzi saņemties un atmuguriski izbraukt vairākus simtus metru pa dziļiem, slideniem dubļiem un līkumainu ceļu līdz puslīdz cietam pamatam? Bet pierunāja. Riepai mīkstais? Apmainīja. Izmanevrējis līdz pamesto māju stūrim, viņš uzmanīgi apgrieza braucamo pretējā virzienā un angļu mierā pajautāja Annai: Tālāk brauksi pati?

-     Nē, man vienam vakaram ekstrēmās jautrības pietiek, viņa nosmaidīja un pasniedzās pēc salvešu paciņas bardaciņā. Pagaidi drusku.

Manevrēdams mašīnu atpakaļgaitā un skatīdamies pa atvērto durvju spraugu, Ģirts bija nošķiedies ar dubļiem. Par mašīnas tīrību un reiz tumšsarkano krāsu labāk bija nedomāt.

Pieliekusies tuvāk, viņa ar salveti uzmanīgi notīrīja prāvākās dubļu piciņas no drauga plakstiņiem, vaigiem un virslūpas. Velns, tas nu gan būtu kinematogrāfiski skaists kadrs, Anna draiski pasmīnēja un nošmaukstināja pārsteigto Melderi uz dubļainā degungala.

Viņam izrādījās lieliska reakcija cieši sakampis Annu, gandrīz izceļot no pasažieru sēdekļa, viņš to apskāva un pievilka sev klāt, ilgi un neatraudamies skatījās acīs, vērojot, kā draiskulību nomaina nopietnība, un pēc tam bezgalīgi lēni, kā īpaši palēninātā filmas kadrā, pieliecās tuvāk, it kā dodams viņai pēdējo iespēju atgrūst un bēgt vai…

Anna nebēga, bet pasniedzās pretī. Loks bija noslēdzies.

Te nu viņi abi atkal bija turpat, kur pirms desmit gadiem, kad viņa, studijas nesen beigusi, savu ceļu meklēdama, bija samīlējusies jaunajā, skaistajā un bezgala talantīgajā skatuves zvaigznē Ģirtā Melderī, taču, neuzdrošinoties par viņu tik savtīgi sapņot, bija pieņēmusi Ģirta drauga Edgara aplidošanu un gandrīz kļuvusi par tā sievu.

Edgars izrādījās dzērājs, narkomāns un psihopāts ar maniakāli valdonīgu, šizofrēnisku māti. Un tikai Ģirta draudzīgais atbalsts ļāva Annai aizbēgt no šīm attiecībām salīdzinoši veselai un pie pilna prāta.

*   * *

Viņa vienmēr bija mīlējusi Ģirtu.

Kā draugu, tikai kā ļoti ļoti labu draugu! tā Anna sev bija iestāstījusi, neatļaujot neko vairāk kā brālīgi māsīgu sirsnību. Bet vai tiešām tikai kā draugu? Vai tikai? Tad ko nozīmēja šis vibrējošais satraukums?

Kopā ar Miku šādas lidojošas sajūtas nebija. Tikai rāms miers. Drošība jā. Varbūt.

Taču šodien tā bija sabrukusi, pārvēršoties melnā, mutuļojošā atvarā. Tik melnā kā kūdras dūksts. Nē, viņa negribēja domāt par Miku! Viņš savu izvēli bija izdarījis, tagad viņas kārta izdarīt savējo.

Anna Elizabete atspieda pieri pret Ģirta plecu.

Lai tā būtu.

-    Anna, un tomēr kāpēc tu toreiz aizgāji? viņš klusi pavaicāja.

Labi lai notiek, viņa pateiks. Nav jau, ko zaudēt.

-    Tāpēc… Tāpēc, ka negribēju tevi ne ar vienu dalīt. Biju pārāk jauna, mīlēju tevi un nespēju nodalīt reālo dzīvi no skatuves.

Tā, tas bija izrunāts.

Iestājās ilgs klusums. Apskāviens kļuva ciešāks.

-    Toreiz… Toreiz tu mani mīlēji. Un tagad? Ģirta balss bija aizsmakusi, it kā viņš maija vidū pēkšņi būtu saķēris angīnu. Roka uz Annas pleca viegli trīsēja.

-     Tagad… Anna Elizabete pasmaidīja un viegli pārvilka ar rādītājpirkstu pār viņa vaigu, tad maigi pieskārās ar lūpām reljefajam, spēcīgajam atslēgkaulam, pār kuru stiepās zilu dzīsliņu tīklojums.

Ģirta āda smaržoja pēc saules, ugunskura dūmiem un kaut kā mulsinoša… Bet lūpas joprojām garšoja tāpat kā toreiz pēc piparmētrām un ķiršu tabakas. Lai gan viņš sen vairs nesmēķēja…

9.  nodaļa. Patiesības serums

Pūču Māja viņus sagaidīja domīgi piemiegtām acīm logu aizkari pusaizvilkti, namā neviena nav, vestibilā uz galda zīmīte: “Nevarēju jūs sazvanīt. Esmu pie Arvja doktorātā. Grāfs pie Viktora suņu skolā Rīgā. Figaro pie Miķeļa Dravās.”

Tātad Zane ir pie lāga daktera, un lielajā namā viņi ir divi vien.

Pirmo reizi pēc ilgiem laikiem Anna Elizabete bija savā mājā viena. Nē, viena ne ar vīrieti. Mīļu, simpātisku, kaislīgu vīrieti. Un līdzās neviena nepiederīgā…

-    Tu taču mani tagad nedzīsi prom? Ģirts bija pārpratis un nepareizi iztulkojis viņas domīgo klusēšanu. Viņam ietrīsējās balss.

-    Nē, protams, ne. Aizslēdz, lūdzu, lielās durvis un nāc augšā. Viņa pār plecu rāmi pasmaidīja. Lai gan sirds sitās priecīgās gaidās, pakrūtē skrāpējās ledainie kaķu nadziņi.

Anna gribēja mirkli pabūt viena un saprast, vai tas, ko viņa tagad grasījās darīt, ir slikti un nepareizi. Vai tā bija tieksme atriebties Mikam Kaķītim par piedzīvoto aizvainojumu, atraidījumu, sāpināšanu un pāridarījumu? Bet viņus taču fiziski nekas nesaistīja nu, vai gandrīz nekas -, par ko tad atriebties?

Varbūt tomēr tas, kas tagad notika, nozīmēja pavisam ko citu reiz mākslīgi, ar prāta auksti dzelžaino kontroli apklusinātas jūtas beidzot bija atmodušās un pieteikušas savas tiesības uz dzīvi?

To varēja pārbaudīt tikai vienā veidā.

Kad Ģirts uznāca līdz Annas istabai, tajā valdīja krēsla, aizkari aizvilkti, balkona durvis vaļā, uz senlaicīgā spoguļgaldiņa dega viena vienīga svece, bet pati Anna Elizabete, tērpusies gaiši violetā jūgendstila rītatērpā, stāvēja pie galdiņa un kaut ko lēja divās mazmazītiņās slīpēta Venēcijas kristāla glāzītēs.

-     Kas tas ir? Ģirts pārsteigts vaicāja. Šajā brīdī Annā Elizabetē bija kaut kas raganīgs. Pavisam cita sieviete nekā tā, ko viņš līdz šim pazina.

-    Patiesības serums, viņa mīklaini nosmaidīja un pastiepa vienu senlaicīgo mākslas darbu uz Ģirta pusi. Par mums un par Laiku, kura nav.

Dzidri kā tāli zvaniņi noskanēja kristāls.

Ģirts jutās apmulsis. Dzēriens bija garšīgs un kaut ko ļoti atgādināja varbūt tvanīgu vasaras dienu pļavā, kur aug meža zemenītes…

-     Kas tas bija? viņš vēlreiz pārjautāja, apskaudams Annu un cieši pievilkdams sev klāt. Vairs netraucēja ne stūre, ne ātrumkloķis, ne rokas bremze, ne automašīnas salona šaurība. Tas bija brīdis, ko viņš bija gaidījis desmit gadus kopš rīta, kad viņa aizmuka neatvadoties…

-     Mīlas dzēriens, kas parādīs, vai viss patiešām ir tā, kā mums šobrīd šķiet, Anna atsmaidīja un cieši apskāva Ģirta muskuļoto kaklu. Taureņi atsāka virpuļdejas, un istabā pēkšņi iesmaržojās meža zemenītes karstā dienvidū.

Senlaicīgā spoguļgaldiņa lielajā atvilktnē atradās visparastākais meža zemeņu uzlējums, darināts pēc vecās baroneses Annas Rozes fon Bergas receptes…

*   * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Brīdī, kad mānīgi domājat, ka esat drošībā, un rāmā omulībā izbaudāt zagtos laimes mirkļus, viss tikai sākas. Es visu redzu, visu dzirdu, visu pamanu.

Vai tev labi klājas man paredzētajā vietā?

Papriecājies vēl mirkli, drīz es nākšu tev pakaļ.

*   * *

Viņus pamodināja neganta bungošana, kas skanēja kaut kur tālu un tajā pašā laikā pavisam līdzās.

-            Kas, ellē ratā, tur ārdās? pacēlies uz elkoņa, Ģirts mēģināja noturēt vaļā miegainās acis. Anna cieši gulēja un sapņaini smaidīja. Lai izguļas. Beidzot.

Viņš klusi izslīdēja no segas apakšas, ielēca džinsos un tāpat puskails izgāja kāpņu galerijā. Troksnis nemazinājās. Basām kājām nodipinājis pa kāpnēm, Ģirts atslēdza lielās ārdurvis. Tā bija Zane. Tikpat skaļa un neapvaldīta kā vienmēr, tikai šoreiz, šķiet, viegli iereibusi. Vai noreibusi. No pavasara.

-           Ā, Ģirtiņ, tu mājā? Jau…? Bet es domāju… Mēs… Zane vainīgi palūrēja pār plecu.

Aiz viņas nervozi mīņājās cienītais dakteris Arvis Konrāds. Ahā! Pavasaris…

-     Labrīt, Zanlt, sveiks, dakter, nāciet taču abi iekšā, ko stāvat? Ģirts vēlīgi pakāpās atpakaļ, ielaizdams nācējus.

-     Kafiju dzersiet?

-    Nē, nē, paldies. Es… labāk iešu, dakteris sāka nervozi mīņāties. Kā skolas puika, kas pirmoreiz pavadījis meiteni mājās. Zanīt, ej atpūties un izgulies, es… tagad iešu un… es tev piezvanīšu.

-     Bet, Arvi… Mēs taču… Zanei ietrīcējās lūpa.

Maigais zilums uz viņas kakla runāja pats par sevi.

-     Ziniet ko, ļaudis, jūs taču esat lieli un gudri, tad nu arī uzvedieties kā tādi, nevis kā dižciltīgas jaunavas, Ģirts draisld iesmējās, uzsita pārsteigtajam dakterim pa plecu tā, ka tas salīgojās, un uzskrēja pa kāpnēm, pār plecu uzsaukdams: Es eju… gulēt, bet jūs tieciet galā paši. Ir taču pavasaris!… Tikai durvis aizslēdziet!

Pārsteigtais pārītis spēja vien noblisināt acis, ieraugot, kurās durvīs pazuda Ģirts.

Klusi ieslīdējis Annas Elizabetes istabā, Ģirts nedzirdami apgrieza atslēgu, izņēma to un ieklausījās. Lejā dobji nodārdēja ārdurvis, skaļi noklikšķēja atslēga, un kāpnēs, čīkstinot vecos pakāpienus, švīkstēdami tuvojās divi pāri soļu, ko pavadīja smejoši čuksti un slāpēta spurgšana. Cenzdamies būt klusi, viņi tāpēc kļuva divkārt skaļāki. Soļi aizlavījās gar durvīm uz Zanes istabu.

-    Kas tur bija? Anna čukstus pavaicāja. Zaļās acis bija plati atvērtas.

-     Zane. Ar dakteri Konrādu. Ir taču pavasaris… Ģirts nosmaidīja un neizģērbies ieslīdēja zem segas. Nāc azotē! Samīļosimies un pagulēsim vēl drusciņ, labi?

Aizmiegot Anna sapņoja par dejojošiem taureņiem virs degoša kūdras purva.

*   * *

"Mik,

lai neapdraudētu Tavu karjeru un izmeklēšanu, aizbraucu.

Tu būsi lielisks Kriminālpārvaldes šefs. Lai Tev veicas.

Tu mani noliedz un neuzticies. Tātad jā tomēr nebija jā.

Anna"

*   * *

Majors Kaķītis bezspēcīgās dusmās skraidīja pa istabu no viena stūra otrā un atpakaļ.

Kas tie par murgiem? Ko viņa tur rakstīja?

Vai tiešām Līzbete, vienmēr tik gudrā un redzīgā Anna Elizabete, nespēja saskatīt un saprast, ka viņam šobrīd jākoncentrē spēki, lai atklātu četrus baismīgus, acīmredzami rafinētus, ciniskus un labi pārdomātus noziegumus, neapdraudot un neievelkot tajos nevienu no mājiniekiem?

Vai viņa nesaprata, ka Miks cenšas to pasargāt? Par kādu neuzticēšanos vai noliegšanu viņa runā? Ko vai kuru viņš bija noliedzis?

Vai tad tas ir tik slikti un nosodāmi gribēt beidzot izcīnīt savu vietu zem saules, nostāties uz kājām, lai galu galā varētu nodrošināt sevi, savus mājiniekus un, iespējams, ģimeni, kad tāda būs. Ja tāda būs, Kaķīt, ja… Izsmējīga iekšējā balstiņa ņirgājās dziļi pakausī. Tu taču pats… Vai nesaprati, ko viņa teica jā nebija jā.

Miks vairākkārt centās Annu sazvanīt. Taču nesekmīgi viņas telefons bija atslēgts, ari Pūču Mājas vietējais numurs neatbildēja. Viņš mēģināja sazvanīt Zani un Ģirtu. Abi

mobilie tālruņi bija izslēgti vai ārpus zonas. Vai viņi visi sazvērējušies? Kas notiek?

*   * *

-      Būs sprādziens makaronos, Anna Elizabete murmināja, ciešāk ierotīdamās Ģirta azotē un ieelpojot viņa ādas saulaini samtaino smaržu. Tiklīdz viņi uzzinās…

-     Lai ir. Man vienalga. Es to pat gribu. Galvenais, lai tu… Ģirts maigi noglauda un noskūpstīja viņas matus.

-     Anna…

-    Mmm… Viņa pavēra vienu aci. Viņš bija tik silts un īsts. Jā? Ko?

-     Anna, vai tu paliksi ar mani? Nesmejies… Es pilnīgi nopietni… Ģirta balsī jautās saspringtas gaidas un neviltots satraukums. Zinu, varbūt tas nāk par ātru. Bet pirmoreiz mūžā sievietei saku kaut ko tādu, un tas nav nemaz tik viegli kā uz skatuves… Anna?

Viņa klusēja un aizvērtām acīm kaut ko saspringti domāja.

-     Līzbet, apžēlojies! Es tevi nelaidīšu laukā no gultas, kamēr tu neatbildēsi jā.

Es jau vienreiz atbildēju “jā", un, re, kas no tā sanāca. Skaļi gan viņa to nepateica.

-     Melderi, Melderi… Pārdzīvosim pirmo vētru un tad atgriezīsimies pie šī jautājuma. Labi? Anna Elizabete uzspieda skaļu buču uz Ģirta degungala.

Viņš to vien bija gaidījis.

Pārdzīvosim… To bija vieglāk pateikt nekā pēc tam izdarīt. Pārdzīvosim? Kad visi Pūču Mājas iemītnieki, veco baronesi, Omīti, ģenerāli un Kārli ieskaitot, bija liecinieki tam, kā Miks viņai uzdāvina gredzenu. Labi, viņa to bija atdevusi atpakaļ.

Taču izšķirties ar Miku un tās pašas dienas vakarā lēkt gultā ar siržu lauzēju Ģirtu Melderi…

Kurš zinās un ticēs, ka viņu starpā bijušas senas jūtas? Tikai Zane. Viņa vienīgā zināja toreiz un, iespējams, nojauš tagad. Tāpēc jau arvien it kā prasīja atļauju, pirms mēģināja pievērst sev Ģirta uzmanību. Bēda, nē, laime, ka viņam Zane nepatika.

-               Sīkais, ko tu prāto? Ģirts sabužināja viņas matus.

-    Ceļamies? Šausmīgi gribas ēst. Vingrošana rosina ēstgribu…

-     Melderi, tu esi nekauņa! Anna Elizabete iesmējās gaišus smieklus. Priecīgus un līksmus, nevis skumjus un viedus. Kā toreiz, kad Ģirta vecpuiša dzīvoklītī viņi kā bērni dauzījās, brokastīs cīkstoties par svaigi ceptām franču bagetēm.

Uz balkona atskanēja baismīgs brīkšķis, un pa atvērtajām durvīm istabā ievēlās milzīgs, ruds, apaļi spalvains kamols. Barons. Ar krietnu siera gabalu zobos. Ierūcies viņš palīda zem gultas un, skaļi čāpstinot, sāka baudkāri ēst.

Gandrīz vienlaikus stāvu zemāk Pūču Mājas virtuvē spalgi iesvilpās tējkanna, ziņojot par kafijas tapšanas procesu.

-    Līzbet, ejam brokastīs! Ģirts vingri izlēca no gultas un meklēja kreklu.

Anna Elizabete smaidot vēroja viņu puspievērtām acīm, gudrojot, kā labāk rīkoties nosūtīt Ģirtu uz virtuvi kā izlūku vai kāpt lejā abiem reizē. Es tūlīt!

Labi, nav ko tēlot mirstošo grāfieni. Galu galā savējie sapratīs.

* * *

-     Līzbet, kas notiek? sakrustojusi rokas uz krūtīm, Zane ilgi un pētīgi noraudzījās Annā Elizabetē, kas nesatricināmā mierā mazgāja brokastu traukus. Abi vīrieši mēmā solidaritātē bija devušies pļaut mauriņu nedēļas laikā zāle bija izstiepusies līdz pusstilbam.

-     Nekas. Viss ir labi. Anna rūpīgi sakāra kafijas krūzītes uz āķīšiem. Un tev?

-     Tu izvairies no atbildes.

-    Jā. Tu arī, vai ne? Tagad Anna maniakālā uzcītībā spodrināja izlietni.

Zane ilgi klusēja. Tad noriskēja pajautāt: Kaķītis zina?

-    Ko tieši? Anna ar skatienu ieurbās draudzenei sejā. Kas tieši viņam būtu jāzina?

-    Nu… ka tu… ka jūs ar Ģirtu… Jūs taču… Vai tad ne? Citkārt brašā žurnāliste pinās kā vista pakulās, nespēdama noformulēt vienu konkrētu jautājumu.

-     Nē. Šī strupā atbilde bija tikpat daudznozīmīga kā dīvainais jā pirms nedēļas.

* * *

Art-of-revenge. blogspot.com

TEO:

Vai šajā pasaulē kādu maz uztrauc, kas notiek viņam līdzās uz ielas, blakusdzīvoklī, kaimiņu mājā, pilsētā, aiz robežas? Svarīgs taču ir tikai un vienīgi "es".

Cilvēki gadiem dzīvo cits citam garām, noskaužot pat tik daudz kā labrīt!

* * *

Majors Kaķītis jau kuro reizi būrās cauri Damberga atsūtītajam slēdzienam par Strēlnieku ielas dzīvokļa apskatē

atrastajiem pierādījumiem un līķa autopsijas rezultātiem. Lasīja un nespēja uztvert jēgu. Domas atteicās pakļauties gribai, spurdzot uz visām pusēm kā izbiedētu putnu bars, kad kaut kur netālu atskanējis šāviens.

Mirušā asinīs konstatēts liels daudzums alkohola. Un klofelīna klātbūtne.

Noziedznieks aiznesis līdzi visus todien vilktos nogalinātā apģērba gabalus.

Par spīti tam, ka mirušais gultā atrasts kails, intīmu attiecību pirms nāves nav bijis.

Iespējamais nāves cēlonis: nāvējoša anestētiķa lidokaīna hidrohlorīda injekcija.

Darbistabas datora cietā diska… nav. Izskrūvēts un aiznests. Strādājis zinātājs.

Seifa atslēga, kas vienmēr karājusies ķēdītē uz kakla, pazudusi. Seifs tukšs.

Dzīvokļa durvis aizslēgtas no ārpuses, slēdzene sabojāta, bet atslēga pazudusi.

Blakuskabinetā radio atskaņoja Igo dziesmu. Bet dzīvē viss ir savādāk…

Jā, vecais, nu gan tu esi ieberzies. Un trepes nav līdz, un draugi nepalīdz…

Kaķītis tik vien spēja kā grīni par sevi pasmīnēt. Šodien viņš vismaz septiņpadsmit reižu bija mēģinājis sazvanīt Annu Elizabeti, Pūču Māju, Zani, Ģirtu un pat dakteri Konrādu. Klusums. It kā Mežājus būtu pārņēmusi nāvējoša sērga, un visi iemītnieki izmiruši.

Vajadzētu aizbraukt un izrunāties šī doma atkal un atkal pavīdēja prātā, bet Miks centās to ignorēt .Ja reiz Anna nevēlas atbildēt uz telefona zvanu, neceļ un arī nepiezvana, viņš jau nu nebūs tas, kurš pa galvu pa kaklu skries skaidroties…

Spalgi iezvanījās majora Kaķīša mobilais tālrunis. Anna.'.'.' Grābdams mazo aparātiņu, viņš apgāza pusizdzerto kafijas krūzi, noslīcinot eksperta slēdzienu darvaini melnā lāmā.

Tā nebija Anna, bet pulkvedis Juris Bramanis ar īsu pavēli: Kaķīt, ienāciet pie manis!

*   * *

Bramanis kabinetā nebija viens. Viņam pretim pie galda sēdēja noraudājusies jauna sieviete izmisumā degošu skatienu, rokās žņurdzīdama nelielu fotoalbumiņu.

-    Atrodiet manu bērnu, lūdzu, atrodiet manu bērnu! viņa atkārtoja kā mantru.

-      Lūdzu, nomierinieties, Krastiņas kundze… Maija… Bramanis ar savu patuklo augumu pastiepās pāri tukšajam galdam, lai paustu tēvišķīgu atbalstu, taču sieviete to nemanīja.

Viņas pirksti nervozi virināja ievalcētās albuma lapiņas. It kā no tā kaut kas mainītos.

Majors Kaķītis klusi nokremšļojās, neuzkrītoši atgādinot par savu klātbūtni.

-     Ak jā, Krastiņas kundze, atļaujiet iepazīstināt šis ir Smago noziegumu nodaļas vadītājs, majors Miks Kaķītis. Viņš un viņa nodaļa būs atbildīgi par jūsu lietu. Lūdzu, izstāstiet majoram Kaķītim visu to pašu, ko pastāstījāt man. Ja vēlaties, varat palikt šajā kabinetā. Man jūs diemžēl jāatstāj pēc septiņām minūtēm sākas apspriede pie ministra.

Kaķītis nesaprata, ko tikko dzirdējis. Ja viņš bija pareizi sapratis, sieviete bija ieradusies meklēt palīdzību, jo pazudis bērns, bet Bramanis te svarīgi iznesās… N-nuJ

-Ja neiebilstat, dosimies uz manu kabinetu, tur ari visu pārrunāsim, viņš ierosināja.

Sieviete, ne vārda nesakot, piecēlās un kā zombijs, kājas velkot, viņam sekoja.

Pulkvedis Juris Bramanis atviegloti uzelpoja. Trūka tikai šī histēriskā sievišķa. Bērns pazudis! Nolaupīts! Droši vien aizdauzījies kaut kur ar klasesbiedriem, tas viss, bet māmuķīte ceļ paniku, it kā viņiem te nebūtu nekā nopietnāka, ko darīt!

Klusiem soļiem piezadzies pie kabineta durvīm, viņš žigli apgrieza slēdzenē atslēgu un apmierināts atslīga ērtajā ādas dīvānā. Ja nebūtu tik agra priekšpusdiena, pulkvedis ar prieku ielūkotos sienas skapja bāriņā, bet nē, vēl nevar. Patiešām jāaizbrauc pie ministra. Un, ja viņš, Bramanis, grib vecumdienas vadīt siltā vietiņā, tagad jābūt īpaši uzmanīgam.

-    Lūdzu, te būs. Kaķītis nolika Maijai Krastiņai priekšā kūpošas kafijas krūzīti. Otru tādu pašu sev. Jau piekto šodien. Smagi apsēdās, pamasēja pulsējošos deniņus un teica: Stāstiet…

-      Saprotiet, viņa, Dita, tā nekad agrāk nav darījusi. Nekad! Mēs ar vīru meitai neko neaizliedzam un neuzspiežam, tomēr ir zināmi noteikumi, kas jāievēro. Mājās jābūt ne vēlāk par astoņiem vakarā, ja kaut kur dodas, vienmēr jāpasaka, kur un ar ko kopā… Bet nu jau otro dienu no viņas ne ziņas, ne miņas.

-    Atvainojiet, cik jūsu meitai gadu? Kaķītis saausījās. Bērns. Vai tomēr tīnis?

-    Trīspadsmit. Ditai ir trīspadsmit gadu. Es zinu, jūs tūlīt teiksiet parasta lieta, gan atradīsies, draudzenes, puiši, pusaudžu problēmas… Bet, saprotiet, Dita nav tāda! Mēs viņu esam audzinājuši pavisam citādi viņa mācās, dejo, dzied korī, sporto. Viņai nav laika parastām pusaudžu muļķībām! Maijas Krastiņas balsī ieskanējās fanātiska nots.

0, māmulīt, tu taču esi no tiem monstriem, kuri savam bērnam vispār neļauj ne dzīvot, ne elpot! Tavs skuķis, visticamāk, šobrīd ar draudzenēm sūc vieglos kokteilīšus un klausās mūziku, Miks ar nepatiku nodomāja, veroties Krastiņas sejā, kur gailēja neprātā degošas acis. Tomēr skaļi paust savas atziņas neriskēja. Ja nu tomēr noticis kaut kas nopietns…

Stāsts, vismaz sākumā, likās tipiskāks par tipisku.

Vakar no rīta Dita, kā parasti, pirms astoņiem devusies uz skolu. Pēc mācībām vēl bija paredzēta klavierstunda un tenisa treniņš, mājās meitai vajadzēja būt ap sešiem, vēlākais, pusseptiņiem. Kad viņa nav pārradusies deviņos, vecāki nolēmuši zvanīt policijai uzzināt, vai nav kādas ziņas par iespējamu nelaimes gadījumu. Taču tur viņus atsēdinājuši ar repliku atraduši, par ko uztraukties, gan pārnāks, pameklējiet pie draugiem. Bet viņai neesot tādu draugu! Izzvanījušies uz visām trim skolām nekā. Kopš diviem pēcpusdienā Ditu Krastiņu neviens nebija redzējis. Izgaisusi. Gaišā dienas laikā un bez pēdām.

Lai kā Mikam negribējās to darīt, nācās vien uzdot parastos jautājumus. Vai ģimenē ir labas attiecības? Jā, protams, nemaz nevarētu būt citādi! Maija Krastiņa sašutumā izslējās kā kalns.

-     Mēs cits citu ļoti mīlam! Vienmēr pieskatām un rūpējamies viens par otru, cenšamies izrunāt nesaskaņas, lai gulēt aizietu bez kašķiem, pārpratumiem un ar sauli sirdī, sieviete runāja gluži vai citātos no psiholoģiskās pašpalīdzības rokasgrāmtām.

Majors Kaķītis neticīgi viņā paraudzījās vai tas maz bija iespējams? Aiziet gulēt bez kašķiem, pārpratumiem un ar sauli sirdī… Ja otrs ar tevi pat runāt nevēlas…

-     Labi, rakstiet iesniegumu. Visu to, ko stāstījāt, iespējami sīkākās detaļās. Visu, ko zināt par viņas draugiem un skolasbiedriem. Tāpat aprakstiet, kas jūsu meitai bija mugurā, vai viņai ir kādas īpašas pazīmes, rētas…

-Jūs gribat teikt, ka viņa… Maija Krastiņa asi ievilka elpu un nobālēja.

-     Neko es negribu teikt. Tāda ir procedūra, Kaķītis mierīgi atteica. Negribētu jūs sāpināt vēl vairāk, tomēr man nāksies to pajautāt: vai jūsu meitai bija draugs, nu, puisis?

-    Ko jūs… viņai taču tikai trīspadsmit gadu! Krastiņai, likās, nokritīs žoklis. Viņa taču vēl tīrais bērns.

Žēlīgais Dievs, kādā pasaulē šī sieviete dzīvo? Trīspadsmitgadīgi skuķi šodien sen vairs nav bērni, un savs puisis (vismaz virtuāls vai iedomu līmenī) ir gandrīz katrai tīnei, citādi pārējās viņu nograuztu no zemes virsas. Kaķītis ļoti labi atcerējās, ko par saviem studijas audzēkņiem bija stāstījusi Anna Elizabete un ko ik dienas dzirdēja darbā no kolēģiem, kuriem bija tāda paša vecuma bērni.

-    Un tomēr… padomājiet. Varbūt jūsu meita datorā rakstīja… raksta dienasgrāmatu, glabā fotogrāfijas? Vai viņai ir profils kādā no sociāliem portāliem Draugos, feisbukā, tviterī?

-    Es neložņāju pa savas meitas personīgajām mantām! Krastiņa lepni atcirta. Mūsu ģimenē tas būtu kaut kas neiedomājams.

Bet vajadzētu. Tad tu te tagad nesēdētu tik pašapzinīga un reizē izmisusi.

-    Labi, tad darīsim tā atstājiet man dažas jūsu meitas fotogrāfijas, vēlams, atšķirīgas. Mēs reģistrēsim jūsu iesniegumu un uzsāksim operatīvos pasākumus. Bet jūs vēlreiz painteresējieties skolā, pie klasesbiedriem, draugiem un, ja kaut ko uzzināt, dodiet mums ziņu. Varbūt viņa jau gaida jūs mājās?

Kaķītis centās radīt optimistisku iespaidu, lai gan, paņēmis rokās pazudušās Ditas Krastiņas fotoattēlus, saprata, ka tik viegli nebūs. Lielā mute ar biezajām, krāsotajām, it kā kaprīzi uzmestajām lūpām, mazās, pārbagāti nokrāsotās actiņas un izaicinoši izlocītais, nebūt ne bērnišķīgais augums liecināja šis meitēns nav tik nevainīgs, par kādu tiek uzskatīts.

Mīlošā māte neredzēja, kas slēpās aiz dārgās atvases maigās bērna sejiņas. Bet majors Miks Kaķītis šādas mazgadīgās piedzīvojumu kārotājas bija vilcis laukā no visādiem zaņķiem. Pārskatījušās dažnedažādus TV šovus un pārseksualizētos tīņu žurnālus, kas to vien darīja kā reklamēja kosmētiku, bezgaumīgas lupatas un slavināja tukšu, spožu dzīvesveidu, viņas alka pamēģināt alkoholu, smēķus, jā, arī narkotikas un vīriešus. Mikam par mūsdienu pusaudžiem vairs nebija nekādu ilūziju.

Maijai Krastiņai viņš gan neko neteica nebija reāla iemesla. Vismaz pagaidām.

*   * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Ak jūs, glumie moralizētāji! "Netaisnība prasa gandarījumu, bet aizvainojuma brīdī aprēķini bieži sajūk un izvirst nejaukā atriebībā, daudz rūgtākā, nekā pats saņēmis? Saldais atriebības mirklis bijis īss, bet sekas ilgas. Vēlme atdarīt otram nekad nav bijusi pozitīvo un cildeno rīcību sarakstā, bet glabājas cilvēka dvēseles "tumšajos failos", brutālākā vai izsmalcinātākā veidā pastāvot ikvienā no mums. Atriebība savā ziņā pieder pie ļaunā, bet ļaunums ir līdz galam neizprotama mistērija."

Ko jūs zināt cik rūgts vai salds bijis tukšojamais aizvainojuma biķeris, lai pēc tam spriestu te pienāktos atriebības kripatiņa, bet te vesels vezums?

10.  nodaļa. Paši vainīgi!

Majors Miks Kaķītis saspringti būrās cauri Rīgas maniaka lietas materiāliem, iekšēji sodidamies, ka nevar, kā ierasts, Pūču Mājas lielajā virtuvē pie kafijas tases to izrunāt un apspriest ar pārējiem.

Šī lieta, pareizāk, lietu apkopojums, bija kaut kas tik dīvains, ka Mikam trūka padoma, no kura gala ķerties klāt, lai gan izmeklēšanas darbā viņš nebija iesācējs atklāts tik daudz sarežģītu noziegumu, aizturēti noziedznieku simti. Tomēr pretēji citām, kur upuris vai cietušais atradās vienā robežas pusē un slepkava vai noziedznieks otrā, un viss ir skaidrs jau pašā sākumā izskaitļot, notvert, iesēdināt -, šīs lietas apstākļi viesa nepatīkamas aizdomas, ka zemūdens akmeņi būs lielāki un asāki, nekā redzams virspusē.

Jau zīmītes vien bija ko vērts! Faktiski slepkava tieši un netieši norādīja viņi paši pie visa ir vainīgi! Paši upuri vai viņu rīcība bijusi viņu nāves iemesls.

Cik viegli un vienkārši!

Atliek vien tādi sīkumi kā ar ierobežotiem resursiem izpētīt četru savstarpēji nesaistītu cilvēku personības, dzīvi, darbu, ģimenes, draugu, radu un paziņu loku, neaizmirstot par aktivitātēm sociālajos portālos, jo, kā zināms, liela daļa mūsdienu cilvēku dzīves kļuvusi virtuāla un reizēm īstās atbildes slēpjas tieši tur. Un vēl kāds nieks salāgot šo četru personu dzīves pieturpunktus un viņu psiholoģiskos profilus, lai atrastu iespējamās krustpunktu vai pārklājumu vietas.

Kā te noderētu Kārļa datorprasmes, Annas Elizabetes psiholoģijas zināšanas, intuīcija un Zanes sakari mediju aprindās! Kaķītis gan sevi tūliņ apsauca: nē, viņš tiks galā pats!

*   * *

Beidzoties mācību gadam, Mežāju Lauksaimniecības skolas direktore Dzintra Vilka bija nolēmusi sasaukt lielo sapulci ar pagasta vadības, iedzīvotāju un Annas Elizabetes svētku aģentūras pārstāvju piedalīšanos.

Kopš pagasta kultūras dzīves organizatores Sofijas Angelovskas pašnāvības visu aizvadīto gadu par Mežāju kultūras dzīvi bija gādājusi Anna Elizabete ar savējiem tāda bija vienošanās ar pašvaldību, savukārt Dzintra Vilka par varītēm bija centusies visās spraugās iestūķēt kādu no savas skolas kolektīviem, lai cik iederīgi vai neiederīgi tas dažkārt būtu.

Un tagad, mācību gada beigās, domājot par jauno rudens sezonu, viņa bija izlolojusi lielu un godkārīgu plānu padarīt Mežāju Lauksaimniecības skolas Lielo zāli par pagasta kultūras dzīves centru, atņemot līdzšinējo godu Mežmuižai.

Pagasta priekšsēdētāja Maiga Lācīte par šo ideju nebūt nebija sajūsmā un nevilcinājās paust autoritatīvi noraidošu viedokli, izraisot skolas direktores Dzintras Vilkās acumirklīgas dusmas:

-    Bet kā jūs nesaprotat? Mūsu telpas ir daudz modernākas, mums ir visa nepieciešamā skatuves tehnika, skaņas un gaismas aparatūra, un galu galā mums ir štata pasākumu režisors! Pagastam vairs nevajadzētu tērēt tās milzīgās summas ārpakalpojumiem, varētu vairāk naudas atvēlēt skolas atbalstam.

Anna Elizabete, Ģirts un Maiga Lācīte saskatījās. Tad, redz, kā! Vilcene izdomājusi, kā uz citu rēķina pamatīgi iedzīvoties, iegūstot trīs par vienu cenu. Nu tā gan nenotiks!

*   * *

īsti atbilstoši savam uzvārdam Mežāju skolas direktore Vilka pamazām bija atklājusi savu īsto dabu viņa tikai no ārpuses bija maiga un pūkaina, dziļākajā būtībā saglabājot ledaini vērtējošu attieksmi. Un Anna Elizabete ar savējiem bija ļoti izdevīga, jo šī mācību gada laikā bija atslogojusi skolas darbiniekus no visiem tiem sabiedriskajiem darbiem, ko viņi brīvprātīgi obligātā kārtā bija darījuši agrāk.

Tas bija Ģirts, kurš ievēroja un smalkjūtīgi pievērsa Annas Elizabetes uzmanību: kopš traģiskā Ziemassvētku koncerta Mežāju kopienas interešu vārdā viņu aģentūra tiek arvien dziļāk ievilkta pasākumos citā pēc cita, uzņemoties arvien jaunus darbus un pienākumus.

-     Līzbet, piedod par netaktisko jautājumu, bet vai skola tev par to maksā? Cik atceros, tu minēji tikai dramatisko studiju? Vai tas nozīmē arī scenārijus skolas pasākumiem, to vadīšanu, konkursu nolikumus, prezentācijas, fotosesijas, stila sesijas, koncertus, lektoru atlasi un Rīgas viesmākslinieku pasākumu producēšanu? Par kādiem līdzekļiem tu to dari? Atbalsti Eiropas jaunās vadlīnijas par brīvprātīgo darbu?

Ģirtam bija sasodīta taisnība. Aizvadītā mācību gada laikā Anna bija norijusi ne vienu vien krupi, kad direktore, saldi smaidot, burukuģa cienībā kārtējo reizi iepeldēja aktu zālē ar pazīstamo tekstiņu es te tā izdomāju… Kas nozīmēja viņa atkal izperinājusi manipulāciju, kā piespiest par brīvu izdarīt to, par ko citkārt maksātu labu naudu.

Un tagad viņa vēlējās atņemt aģentūrai pašvaldības līgumu par pasākumu rīkošanu, pievākt to sev un piespiest Annu Elizabeti un pārējos darīt to pašu par velti. Vai ne?

Reiz Anna tomēr bija sadusmojusies un taktiski aizrādījusi Vilkai, ka principā par saviem nepilnajiem simts eiro mēnesī, ko saņem kā dramatiskā pulciņa vadītāja, izdara desmitreiz vairāk, turklāt aģentūras dalībniekiem spiesta piemaksāt no savas kabatas.

-    Mīļā Anna, bet jūs to darāt mūsu visu un arī savā labā. Jūs taču arī esat kopienas locekle! Reizēm vajag uzupurēties! direktore bija atbildējusi ar labi iestudētu stīvu smaidu. Bērni ir mūsu nākotne!

Nu bija Annas Elizabetes kārta pacelt uzaci. Ar šādu atlīdzību man tādas nebūs.

-    Nu ko jūs, Anniņ, runājat, jums vēl visa dzīve priekšā, turklāt jums pieder muiža, jums ir pašvaldības pasūtījumi un… tā jūsu radošā komūna.

-    Vilkās kundze, jūsu nebeidzamie darbi apēd visu manu brīvo laiku, un tie sen jau pārsnieguši manus tiešos pienākumus.

-    Dabā jābūt līdzsvaram turīgajiem jāatbalsta mazturīgie, Vilka bija atcirtusi, un viņas balsī bija izskanējusi tāda nopietnība, ka Annai neatlika nekas cits kā pārsteigumā blenzt direktores izblīdušajā sejā, mēģinot saprast, ko nupat dzirdējusi. Kurā brīdī jaunā, talantīgā skolotāja, kādu to atcerējās pārējie kolēģi, bija pārvērtusies vienaldzīgā, sarūgtinātā pusmūža sievā, skaudīgā pret dzīvi un kolēģiem, gatavā ieriebt visiem un ikvienam? Turklāt jums ir neatbilstoša kvalifikācija, jums nav pedagoga izglītības, vairāk maksāt es jums nevaru, un faktiski ari ar bērniem jūs nemaz nedrīkstētu strādāt…

-    A, tātad, lai pusgada laikā no nulles iestudētu trīs izrādes un gādātu skolai diplomus, lai veidotu koncertus un pasākumus jūsu neesošā vietnieka vietā tam man visa pietiek, tikai algai nepietiek? Anna Elizabete bija lēni piecēlusies no galda un atspiedusies pret to ar abām rokām. Nu tad, mīļā Vilkās kundze, mūsu sadarbība beigusies. Turpmāk es nodarbošos tikai ar maksas pasūtījumiem, un lai jums izdodas paskaidrot saviem skolas jauniešiem, kāpēc tā. Un vēl es jūsu makā nelienu, esiet tik laipna un lieciet mierā manējo, citādi būšu spiesta lūgt ģenerāli Basu nopietni painteresēties, kāpēc jūs vairāk nekā desmit gadus nemanījāt to traģēdiju, kas notika ar Uģi Akmeni, esot līdzās skolā, dzīvojot gandrīz kaimiņos ciemā un regulāri kontaktējoties ar jūsu bijušo vietnieku, Uģa tē… audžutēvu Arni Akmeni. Šķiet, jums bija izdevīgi to neredzēt? Domāju, ka Mežāju Lauksaimniecības skolā drīz tiktu izsludināta vakance direktora amatam, vai ne?

Vilkās sarkanā seja kļuva bāli zaļa. Anniņ, pagaidiet, varbūt mēs varam sarunāt?

-    Nē, mēs nevaram. Visu labu. Durvis, skaļi noklaudzot, aizvērās.

Iespējams, viņas būtu varējušas vienoties. Taču bija vēl vairāki incidenti, ieskaitot tik derdzīgu pieprasījumu kā ziņot par kolēģu noskaņojumu un sarunām studijas mēģinājumu laikā, klajiem meliem par izglītības nodaļas piešķirto finansējumu un mistisku Annas Elizabetes scenāriju mapju pazušanu no viņas darba kabineta.

Vai tiešām cilvēki nekad neiemācīsies, ka jebkuru informāciju iespējams pārbaudīt?

Pamazām, pašai turoties sāņus un vērojot no malas, Annai Elizabetei bija atklājusies ļoti nepatīkama aina acīs skatoties, tiek bārstīti skaisti, cēli vārdi un liekulīgi laipni solījumi, kamēr aiz muguras džinkst dunči un lāpstas. Viņa vairs nevēlējās būt saistīta ar šo sistēmu, kurai, vismaz teorētiski, būtu “mazajā cilvēkā jāieliek viss labākais”…

Jā, žēl to jauniešu, kuriem aizvadītā nepilnā gada laikā viņa bija paspējusi pieķerties un kuri uzrādījuši atzīstamas talanta iezīmes, apliecinot ir, ir jēga strādāt tālāk. Žēl arī to dažu citādi domājošo kolēģu.

Tieši tāpēc Anna Elizabete un Ģirts Melderis bija izlolojuši projektu par Radošā centra izveidi Mežmuižā tas aizstātu izputējušo pašvaldības kultūras nodaļu un ļautu ikvienam mežājniekam, lai kādā vecumā viņš būtu, radoši izpaust savus talantus.

Pagasta priekšsēde Maiga Lācīte bija solījusi rast šim mērķim finansējumu.

Tātad nu viņas ar Vilku atrodas pretējās barikāžu pusēs. Labi, lai nu tā būtu!

*   * *

-    Pirms uzsākt diskusijas par kultūras pasākumu organizēšanas funkciju pārdali Mežāju pagastā, es vēlētos lūgt Mežāju Lauksaimniecības skolas direktori Dzintru Vilku sniegt paskaidrojumu par diviem mēneša sākumā notikušiem incidentiem, no kuriem viens beidzās traģiski. Cik

jinu, abās lietās uzsākta izmeklēšana? Maigas Lācītes Dalsī skanēja ledus.

Dzintra Vilka nebija gaidījusi šādu pašas iecerētās sapūlies pavērsienu, turklāt vēl publisku.

-     Es nedomāju, ka šobrīd vajadzētu iztirzāt šos notikumus…

-    Bet jūs, Dzintra, nedomājiet! Nedomājiet un atbildiet jz jautājumu! Priekšsēde no rāmi smaidošā meduslāča bija pārvērtusies īstā meža saimniecē. Kā iespējams, ka skolas direktore neredz un nepamana, ka viņas vadītajā mācību iestādē divi vecākie audzēkņi vairākus gadus terorizē, apsmej, fiziski aizskar un seksuāli izmanto jaunāku skolnieku, un to mēs uzzinām tikai tad, kad viņš izdarījis pašnāvību?

-     Tas vēl nav pierādīts fakts… Vilka vārgi mēģināja iebilst, taču balss nodevīgi trīcēja.

-    Kurš fakts nav pierādīts? Zēna nāve? Pasakiet to Salvja Alena vecākiem! Lācīte uzkliedza.

-     N-nē… es… domāju… tas otrs… Uz skolas direktori šobrīd bija žēl skatīties. Viņa zināja un visiem spēkiem pūlējās parādīt, ka nezina. V-varbūt to izdarīja t-tas t-tur, kas dzīvo vecajā Krustu krogā? Nu… tas izbijušais cietumnieks?!

Anna Elizabete vērīgi paskatījās uz Dzintru Vilku vai viņa pati apjēdza, ko nupat bija pateikusi? Kādā veidā cilvēks, kurš tikai pirms pāris nedēļām atbrīvojies no ieslodzījuma vietas Daugavpilī, būtu spējis trīs gadus pazemot un mocīt nepilngadīgu puišeli Mežājos?

Vai ar tik absurdu jautājumu Vilka cenšas novērst uzmanību no sava vecākā dēla Modra, kura vārds arī figurē šajā lietā līdztekus Vilkai pietuvinātā skolotāja Maigoņa Pēdas klusajiem favorītiem pēdējā kursa audzēkņiem Laurim Odinam un Vitam Lorim.

Viņa neviļus aizdomājās par Kārļa vectēva, bitenieka Miķeļa Priedes reiz pausto atziņu zēni, kuriem vecāki devuši sieviešu vārdu vīrišķās formas, jau kopš bērnības tiek būtībā sakropļoti, uzspiežot duālu dabu, iekšējās pretrunas un nerealizētas vai nerealizējamas fantāzijas. Droši vien psihologiem un seksologiem te būtu kas sakāms, taču, cik nu Anna Elizabete bija novērojusi, ļoti bieži tas atbilda patiesībai. Biedējoši bieži.

Kāpēc vecāki deva meitenēm zēnu un zēniem meiteņu vārdus? Vai tiešām neapjauta, ka šādi savam paša bērnam aizver vienus no galvenajiem likteņa vārtiem un viņam ar šo dīvainību, vienaudžu apcelšanos un lauzto enerģētiku būs jāsadzīvo ja ne gluži viss mūžs, tad vismaz līdz sešpadsmit gadiem, kad, pasi kārtojot, beidzot varēs vārdu nomainīt?

*   * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Cik gan smieklīgi jūs esat, cenšoties saprast. Jūs nesapratīsiet. Arī viņi ne. Nespēja un negribēja.

Viņa pati to vēlējās. Pati man uzrakstīja. Lūdzās, lai izglābju no viņu despotisma.

Tagad viņai ir labi. Tur neviens nemeklēs. Un viņš apsolīja pieskatīt…

*   * *

Kopš Maijas Krastiņas meitas Ditas pazušanas vēl nebija pagājušas likumā noteiktās trīs dienas, taču majors Kaķītis bija izsludinājis meitenes meklēšanu.

Kaut kas nelika mieru, tāpēc viņš aizsūtīja Mārtiņu to pašu pusstudentu, kas jau vairāk par pusgadu atradās

praksē Smago noziegumu nodaļā, pie Krastiņiem uz mājām. Pārmeklēt meitenes istabu, mantas un datoru.

Aizdomas apstiprinājās pat ja neņemtu vērā tīņiem raksturīgo romantiski traģisko skatu uz dzīvi pārsaldinātos, suicīdiskos un depresīvos attēlus no žurnāliem, elku foto un plakātus, tad ieskats datora interneta pārlūka vēsturē sarkanajam trauksmes signālam lika iedegties visā košumā. Ditas Krastiņas e-pasts glabāja saraksti ar kaut kādu Teo, un pēdējā vēstule bija saņemta tieši stundu pirms pazušanas; viņas pastkaste bija attālināti pārlūkota no mobilā telefona. Tātad pazušanas dienā trispadsmitgadīgā Dita bijusi gan dzīva, gan spējīga komunicēt, turklāt visai vētraini, ja reiz puisim rakstījusi “atbrauc man pakaļ uz skolu, negribu vairs redzēt viņu pretīgos ģīmjus, lai paši tiek galā ar to krupi!”.

Atlika vien sīkums no trim burtiem un e-pasta adreses teo@teo.net izlobīt sūtītāja identitāti un adresi. Kaut te būtu Kārlis! Kaķītis kuro reizi nodomāja. Mārtiņš bija uzcītīgs un pat attapīgs, taču viņam līdz Kārļa datorzināšanu līmenim rāpus līdz Mēnesim.

Hmm, “pretīgie ģīmji” un “krupis” nepavisam neliecināja par harmoniskām un mīlas pilnām attiecībām ģimenē, lai ko apgalvotu Krastiņas kundze. Un kas domāts ar “krupi”?

Kā ņirgājoties, skaļi un paģēroši iezvanījās Mika mobilais tālrunis.

Un atkal viņš kā puika grāba mazo klausulīti, cerēdams šķidro kristālu ekrānā ieraudzīt vārdu Anna, un atkal cerības nepiepildījās. Tas bija ekspertu priekšnieks Dambergs.

Ar reti nepatīkamu vēsti kamēr puiši pētījuši Ditas Krastiņas istabu un datoru, ģimenes māte Maija Krastiņa viesistabā demonstratīvi strādājusi ar savu klēpj datoru -

sūtījusi un saņēmusi e-pastus. Pēkšņi viņa skaļi iekliegusies un gandrīz nometusi to zemē.

Izrādās, e-pasta kastītē tikko iekritusi vēstule, kas saturēja nepārprotamus draudus.

Sūtītājs teo@teo.net .

Tā. Tas nozīmē, ka meitene patiešām pazudusi, un tā nav mātes aklā iedoma. Cits jautājums: nozagta, aizvesta vai tomēr devusies prom labprātīgi? Un kas ir “krupis"?

Majors Kaķītis deva dažus konkrētus rīkojumus ekspertu šefam, beidza sarunu un atkal pievērsās Rīgas maniaka lietas materiāliem. Viņš apdomāja tikko dzirdēto Ja nav man, nebūs arī tev. Kā tas saderēja ar Es vairs nezagšu. Es klusēšu. Es vairs nebāzīšu degunu svešās darīšanās un Man bija acis, bet es neredzēju? Atbilde bija acīmredzama tieši.

Rīgas maniaks bija ar viņiem sazinājies. Pirmo reizi. Pēc četrām slepkavībām un vienas nolaupīšanas. Acīmredzot ziņa mātei bija tikai aisberga redzamā daļa. Pārējais bija klajš izaicinājums: vai jūs spēsiet mani atrast un apturēt?

Vēlreiz ievanījās mobilais. Mirkli klausījies, Miks pārgurumā nolaida telefonu uz galda.

Ak tad tā tas bija… Krupis tā Krastiņu vecākā meita dēvēja gaidāmo bērnu, kam rudenī bija jāienāk ģimenē. Izrādās, abi Krastiņi tik ļoti priecājušies par gaidāmo mazuli, ka Dita sajutusies lieka, katrā ziņā viņas uzvedība un runas veids pēdējo mēnešu laikā krasi mainījušies,

vecāki vairs nav spējuši ar atvasi tikt galā, tāpēc spieduši apmeklēt visas iespējamās interešu nodarbības, lai novērstu domas citā virzienā. It kā uz brīdi tas nostrādājis, taču māte ievērojusi, ka pēdējo divu nedēļu laikā Dita kļuvusi arvien vieglāk saērcināma, nervoza, brīžam agresivitāte un rupjība mijusies ar depresīvu apcerīgumu…

*   * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Britu pētnieki esot atklājuši, ka noziegumu pieaugums reālajā dzīvē ir proporcionāls noziegumu pieaugumam TV un kino ekrānos. Ha! Nudien, jaunums! Ja seksu un asinis tik labi nepirktu, vai gan ko tādu ražotu un rādītu? Asiņu jūra no ekrāna gāžas viesistabā uz tepiķa cool! Bet, kad es tīmeklī pabrīdinu asins lietus līs, mani sola iespundēt kreizenē.

Es izaugu ar Zaķīšu pirtiņu, Zelta sietiņu, Ezīti miglā, Nesu un Nesiju, Fantodromu. Nekā perversa, slepkavīga, ļauna. Labi, arī es smējos par krievu Nu, pagaidi! Kā mēs visi.

Bet tie bija ar roku zīmēti, labsirdīgi varoņi nevis monstrozie Simpsoni, Spandžbobs un Cukurgalvas, no kuriem naktīs rādās bezgalīgi murgi. Tāpat kā no Zāģa, Kliedziena un Amerikāņu šausmu stāstiem, par ko tā fano gan lieli, gan mazi.

SOLA:

Ko cepies, kas tev liek skatīties? Pastāv taču izvēles brīvība un tāda lieta kā TV pults. Neskatīties ir vieglāk un veselīgāk nekā tukši ārdīties. Pēkšņi parādās daudz vairāk laika grāmatām, sportam, radošām nodarbēm. Lasi! Kas tev liek to kasti slēgt iekšā?

TEO:

Bet tā taču mūsu daudzinātā Rietumu kultūra! Jo vairāk līķu, jo labāka komēdija! Tas jau sen vairs nav atkarīgs tikai no TV cilvēkam pašam jānonāk apstākļos, kad kastē noskatītais uzvedības modelis sāk attiekties uz viņu. Tikai tad saprot. Vai nesaprot.

LEA:

Skaidrs, pie izvarošanu skaita pieauguma vainīgas jeņķu multenes! Nu tagad tikai pasaki, ka nīstajā padsavienībā skolās un bērnudārzos noziegumi nenotika, arī pedofilu nebija. Bērni netika nolaupīti no bērnudārziem, un uz ielas nevarēja norauties pa muti?

TEO:

Varēja, protams. Bet tas, kas tagad notiek medijos, ir degradējoši un nepieņemami, un tas tiek darīts apzināti. Tas pats Toms un Džerijs pele terorizē kaķi: sit, slīcina, maļ gaļasmašīnā, pārkrāso, noskuj, nopļauj asti, uzmet uz galvas kalēja laktu. Bet nekas kaķis pieceļas, iepūš sev bicīšos un atkal ieņem sākotnējo formu. Smieklīgi? Diez vai, jo bērniem ir tendence atdarināt. Tad nu nav ko brīnīties par rezultātu.

SOLA:

Toms un Džerijs izcila multene, vēl tagad savos gandrīz piecdesmit labprāt to skatos kopā ar sīčiem. Patīk bojeviki, šausmenes, fantastika, arī krievu seriāli. Bet esmu pacifists.

*  * *

-    Kaķīt, mums ir vēl vieni mēsli! klausulē auroja galīgi pārskaities Egons Dambergs.

-     Patiešām… Miks rezignēti paraustīja plecus. Un kas tad šoreiz?

-     Vēl viens noziegums. Mūsējais! Tas pats autors un rokraksts. Bet noticis ap gadu miju, kad mēs Mežājos narkotiku ražotājus ķērām. Manējie atrakstījušies un nobāzuši arhīvā. Tikko, savu plauktu kārtodams, atradu neredzētu mapi…

Majoram Mikam Kaķītim pēkšņi gribējās iegaudoties uz Mēnesi. Stāsti!

-     Ko nu tur daudz. Olafs Tenters, četrdesmitgadnieks ar astīti, bijušais mediju grupas Magnum Lux reklāmas

direktors. Dzīvojis Siguldā. Nosities, braucot ar savu restaurēto Daimler gandrīz pilnībā atskrūvētas divu riteņu skrūves, tas bijis tikai laika jautājums. Pārgalvīgs braucējs, minis ātri, nu un noplaucis lejā no Lorupes gravas tilta.

-    Un kā tas… Kaķītis neiecietīgi iesāka, bet Dambergs viņu asi apturēja.

-     Klausies un nepārtrauc! Tenters bijis slavens ar savu neiecietību pret kolēģiem, sevišķi sievietēm, nav spējis ar cilvēkiem sarunāties klātienē, tкte-а-tкte, bet vienmēr sūtījis visiem e-pastus. Viņa pastkastītē atradās vēstulīte.

Kā tur Anna teica kuņģī skrāpējas ledaini kaķu nadziņi? Tagad es zinu, kā tas ir.

-    Un kāpēc par to neviens neko agrāk neziņoja? Kaķītis īgni noburkšķēja.

-     Noformēja kā pašnāvību. Vēstule taču bija? Bija. Domāja, ka pats sev iesūtījis. Nu vairs neko nelaiķis jau sen cauri krematorijas liesmām nonācis debesīs. Vai ellē.

A rt-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Kad sabiedrība zaudē pamatprincipus, kas uztur, attīsta un pilnveido indivīdu, seko morāla degradācija un nabadzība. Audzinātāji var runāt un stāstīt līdz izkaltušām mutēm, bet, kamēr mediji baros mūs ar mēsliem, nav ko cerēt. Un, kamēr mēs ar gardu muti to labumu ēdīsim, nekas nemainīsies. Paši vien esam vainīgi. Kas darās TV, internetā? Apzināts stulbums kļūst par normu. Nožēlojami. Ja nesapratīs, ka ļaunumu paši pavairo, nekas nemainīsies. Bet mums jau nav inteliģences, kas nodrošinātu nākamās paaudzes tikumību un sabiedrībai labvēlīgu dzīves skatījuma ideoloģiju. Tā vietā mūsu apkaklītes veido partijas un izdomā shēmas, kā likumīgi izlaupīt valsti un sastādīt perfektas atskaites ES kungiem. Ne velti reiz vācu hronisti atzīmēja, ka latvietim izglītības iegūšana ir iespēja izcelties ciltsbrāļu starpā. Tagad tas notiek mēs cildinām diplomus, ne prātu!

*  * *

Tā. Pie velna Bramani un viņa noteikumus! Jāsatiek Anna un jāizrunājas. Par visu.

Pēc stundas neprātīga brauciena majors Miks Kaķītis nobremzēja Pūču Mājas pagalmā.

Ķirša kundze atradās savā vietā, Ģirta sarkanais kraislers un Zanes zaļā škoda arī. Visi mājās. Tomēr lielās durvis aizslēgtas. Varbūt uz virtuves terases? Žigli apskrējis ap māju, Kaķītis izdzirdēja jautras balsis un Grāfa rejas kaut kur upmalā. Skaidrs, makšķerē!

Dakteris Arvis Konrāds un Zane liedaga smiltīs spēlēja improvizētu pludmales volejbolu ar Annu Elizabeti un Ģirtu Melderi. Grāfs rāmi sēdēja malā, ar skatienu sekojot bumbas lidojumam. Annai padevās laba tālā serve, un Ģirts, garām skrienot, viņu sakampa, strauji sagrieza riņķī un apveltīja ar kaislīgu skūpstu, uz ko viņa atbildēja. Tikpat karsti…

Mikam ausīs iedunējās sāpīgi āmuriņi. Muļķis tu esi, muļķis! Pats būsi vainīgs, pats kodīsi pirkstos! Viņš sakustējās, lai dotos prom. Šajā brīdī Anna Elizabete atskatījās…

11.   nodaļa. Lūdzu, paskaidro man…

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Attiecību speciālisti izpētījuši, ka cilvēkam gan lielam, gan jo sevišķi mazam bērnam, lai viņš varētu normāli augt, attīstīties, dzīvot un justies labi, dienā nepieciešami apmēram 70 pieskārieni… Dažādi pieskārieni. Vēlams cilvēciski… Bet radības kronis savā milzu pašvērtībā sēž ziloņkaula tronī, kompensējot to ar darbu, hobijiem, dzīvniekiem…

*  * *

Sāpīgie āmuriņi ausīs bija pārvērtušies pneimatiskajos veseros.

Pats vainīgs, pats vainīgs… Kodīsi pirkstos, kodīsi pirkstos… Kā tāds banāls šlāgeris.

Sīkā, riebīgā balstiņa prāta dzīlēs atkal un atkal kā mantru atkārtoja slimnīcas kaimiņa izteiktos vārdus. Kad aiz Annas Elizabetes noklaudzēja palātas durvis, telpā bija iestājies biezs klusums. Pēdīgi vecais vīrs, paslējies uz elkoņa, ilgi un pētoši bija nolūkojies Mikā Kaķītī, kurš gulēja aizvērtām acīm, cīnīdamies ar vēlmi lēkt laukā no gultas un skriet viņai pakaļ.

-    Dēls, dēls… Tu esi pilnīgs muļķis! Tādas kā viņa aiziet un vairs neatgriežas. Pats būsi vainīgs, pats kodīsi pirkstos, bet būs jau par vēlu. Es reiz tā savu dzīvi samaitāju.

Ģirts sajuta, ka Anna viņas rokās sastingst un atraujas nostāk. Aktiera trenētais skatiens pamanīja strauju kustību uz nogāzes. Viņi saskatījās.

Skaidrs, pamiers beidzies. Atsākas karadarbība.

-     Sīkais, netrako! Ja gribi, es ar viņu parunāšu…

-    Nē, Ģirtu, es pati, Anna Elizabete atraisījās no apskāviena un lēniem soļiem kāpa pa nogāzi augšup. Tā nebūs viegla saruna. Bet tas ir jāizdara. Kaut nu Miks pagaidītu…

Kaķītis sēdēja uz virtuves terases kāpnēm un virpināja pirkstos neaizdegtu cigareti. Raugoties, cik lēni viņa nāk šurp, Miks skaudri izjuta šī mirkļa nozīmi pēc pusstundas nekas vairs nebūs tā, kā bijis. Nevajadzēja braukt…

-    Nu, sveiks, Miku… Annas parasti možā, it kā smejošā balss bija tumša, dziļa un… aizsmakusi? Man prieks, ka atkal esi uz kājām. Kādas muļķības viņa te gvelza?

-              Līzbet, man vajag tavu palīdzību… Kaķītis izgrūda.

-     Ir laiks parunāties?

-     Kafiju dzersi? Anna Elizabete pār plecu pajautāja. Atbildi nesagaidījusi, pagriezās, uzkāpa pa terases pakāpieniem un atslēdza virtuves durvis.

Kopš kura laika Pūču salā slēdz ārdurvis? Kas noticis?

-     Mums te viens puišelis izdarīja pašnāvību. Vietējie vaino to nesen atbrīvoto pedofilu un izvarotāju Bruno Kalpenieku, Kalpiņu, kas apmeties uz dzīvi vecajā Krustu krogā, taču, manuprāt, tur bijis kas cits. Perēklis ir Lauksaimniecības skolā, un Vilka cenšas to noslēpt.

Annas rokas rāmi kustējās, ierasti iemērot vecajā sudraba kafijkannā kafiju, naža galiņu kanēļa, melno piparu, dažas krustnagliņas un šķipsniņu sāls. Ūdens negribēja vārīties.

-    Un tu…? Tu taču tur… Kaķītis vērīgi viņā paraudzījās.

Stāvēdams pussoļa attālumā, viņš mežonīgi vēlējās

Annu apskaut un sajust, ka viss ir tāpat, kā bijis, nekas nav mainījies, un Līzbete tūliņ uzsmaidīs savu silto zaļganzeltaino smaidu, taču prāts bremzēja apstājies, tu taču pats redzēji!

Jā, ko gan viņš bija redzējis?

Ģirts apskāva Annu un noskūpstīja, un viņa atbildēja.

Bet viņi taču arī agrāk bija apskāvušies.

Jā, bet ne TĀ!

-     Nē, es tur vairs nestrādāju. Kopš atbraucu no Londonas. Šis tas ir mainījies…

-     Skaidrs. Līzbet, lūdzu, paskaidro man…

Tomēr no sarunas nekas nesanāca, jo virtuvē ar joni ielidoja Grāfs un, sajūsmināti asti vēcinādams, sāka lēkāt ap Miku, cenšoties viņu suniski sabučot.

-     Tā vien šķiet, ka Viktoram ar disciplīnas mācību nav pārāk veicies, Miks pasmīnēja.

-     Nē, viss ir kārtībā. Vienkārši Grāfs tevi mīl un cenšas to izrādīt, Anna noteica.

Jā, Grāfs mīl. Bet tu? Un viņš pats?

-      Klau… Līzbet, man jāatvainojas par savu izturēšanos… Miks izmocīja. Viņa zilpelēkās acis bija kļuvušas gandrīz melnas, ierasti drošā balss knapi dzirdama. Toreiz Londonā pēc Bramaņa zvana es jutos apjucis. Saproti, viņš piedāvāja visu paaugstinājumu, dienesta pakāpi, nopietnu amatu, bet ar vienu noteikumu atklāt Rīgas maniaka lietu, izmantojot tikai oficiālos resursus un neiesaistot nevienu no jums. Nav noslēpums, pie kādām lietām mēs esam kopīgi strādājuši un ka plānojam dibināt savu privātdetektīvu aģentūru. Droši vien tāpēc… Plus Bramaņa personīgā nepatika pret bijušo priekšnieku ģenerāli Kārli Basu un Annu Elizabeti. Taču to Miks taktiski noklusēja.

-    Un kas tagad ir mainījies? Ūdens beidzot bija uzvārījies. Anna pielēja kafijkannu.

-    Daudz kas. Es… mēs ar Egonu sapratām, ka palīdzība tomēr būs vajadzīga.

Kāda velna pēc viņš piesauc nabaga pārstrādājušos Dambergu, kurš pat nenojauta par šo braucienu uz Mežājiem, citādi būtu uzprasījies līdzi, lai kaut mirkli pabūtu pie upes?!

-    Kāda palīdzība? Ja runājam par sakariem un datorlietām, ģenerālis un Kārlis joprojām ir Londonā. Bet es… Tu tiešām vēlies stāstīt man… mums par savu lietu? Un kur tad noteikumi par izmeklēšanas noslēpumu? Bramanis tev noraus galvu… Garām. Ne tas!

-     Man pie pa… kājas Bramanis ar visu ministru! Dambergam taisnība šī lieta ir dīvaina kopš pirmās dienas. Murgaina. It kā kāds visu laiku strādātu pretī neviena pavediena, neviena pierādījuma… Turklāt… Esot karastāvoklī ar tevi, es nespēju padomāt, viņš gribēja teikt, bet tā vietā izspēra: Man pietrūkst mūsu ikvakara apspriežu… Krusttēvu un Kārli jau sazvanīju, viņi ielidos no rīta, Egons sagaidīs un atvedīs. Nu ko palīdzēsiet?

Ko viņš dara? Visiem spēkiem cenšas sasiet stīgas, kuras satrūkušas un kurām pazuduši gabaliņi. Neskanēs… Vai tiešām Mikam svarīga tikai šī lieta un, nonācis strupceļā, viņš gatavs meklēt izlīdzinājumu, lai tikai to izdotos atklāt? Redzēja taču, kas notika upmalā… Tātad viņam tas neko nenozīmēja? Anna uzmanīgi salēja kafiju divās krūzītēs.

-     Miku… Anna uzmanīgi ierunājās. Vai tas ir viss? Tu man neko vairāk negribi teikt?

-    Par ko tu runā, Līzbet? Kaķītis bēra kafijā jau ceturto karotīti cukura.

Nu, Kaķīt, paldies! Nostādīji mani muļķa lomā. Bet nu labi, lai būtu!

-     Par mums… Tevi, mani. Par Ģirtu.

Majors Miks Kaķītis brīdi klusēja, ritmiski maisīdams krūzītē pēc kanēļa smaržojošo, darvaini biezo melnumu.

Ko tagad teikt? To, ka viņš ir muļķis, lūgt piedot, atgriezties un mēģināt vēlreiz? Upmalā Līzbete bija izskatījusies laimīga. Ar Ģirtu. Nenoliedzami, viņiem saskanēja. To jau sen varēja manīt. Līdzīgas nodarbes, mazāka vecuma starpība. Ģirts ir izskatīgāks, emocionālāks, spēj pateikt un izrunāt, kas uz sirds. Ne tā kā viņš…

-    Anna, šķiet, pēc visa, kas notika Londonā un slimnīcā, man nav tiesību izteikties. Tu savu nostāju darīji zināmu. Es to pieņēmu. Lai gan tici, tā nebija domāts. Es negribēju tevi sāpināt. Gredzenu… lūdzu, paturi kā draudzības zīmi. Tā bija dāvana no tīras sirds…

Kaķītis nolika to uz galda, nervozi iedzēra malku pārsaldinātās kafijas un sāka klepot.

Anna Elizabete klusēdama viņu vēroja.

Te nu tas bija. Bet par vēlu. Nu jau par vēlu.

Domās viņa risināja mēmu dialogu ar Kaķīti.

-    Miku, kāpēc tu biji tik noraidošs? Es tev siltu roku, es tev soli pretī, bet tu pats…

-     Tu taču zini, cik ļoti es neuzticos cilvēkiem. Neuztver to personiski.

-     Zinu. Jutu. Un redzēju. Un nesapratu, ko darīt, lai tas mainītos…

-    Tā nebija tava vaina. Bet paldies, ka mēģināji.

-     Tie daži brīži, kad tev bija saule acīs, bija tā vērti.

-     Tu taču zini, ka esi man vajadzīga, Līzbet.

-     Tu arī. Biji. Kā cilvēks, kā labs un uzticams draugs, kā mīļotais vīrietis mīlošs un mīlēts. Nenodalot. Ar to es domāju gan spēju izrunāties, paklusēt, vienkārši būt līdzās un sajust, ka blakus ir īsts un dzīvs cilvēks, gan vēlmi paņemt otru pie rokas, apskaut un noskūpstīt, un tā palikt ilgi, ilgi. Jā, arī samīļot un iztrakoties. Bet tev to nevajadzēja.

-    Līzbet… Anna…

Viņa atkal bija un reizē nebija te. Šādos brīžos Miks Kaķītis nesaprata, ko lai dara cilvēks fiziski atrodas līdzās, bet būtībā kaut kur citur. Kur? Pie kā? Ar ko?

-     Līzbet… Anna…

*  * *

Uz terases kāpnēm noskanēja trīskārši soļi, un virtuvē cits pēc cita ienāca Zane, dakteris Arvis Konrāds un Ģirts. Grāfs priecīgi ierūcās un pavēcināja asti. Miks pēkšņi sajutās ļoti lieks un nevietā.

Viss, viņiem pašiem sava pasaulīte, nav te, ko bāzties.

-     Līzbet, mūs gandrīz odi nokoda! Zane ierasti skaļi pažēlojās, izliekoties nemanām taustāmi sabiezējušo saspīlējumu. Un vispār laiks gatavot vakariņas! Ēdīs visi?

-     Es… braukšu uz Mazkalniņiem, Miks saminstinājās. Kā viena, laimīga ģimene…?

-     Kaķīt, izbeidz! Tava māte aizbraukusi pie radiem uz Rīgu, tur neviena nav. Kas tevi baros? Bet mums būs jaunie kartupelīši ar sēņu mērci un Līzbetes zāļu salātiem! Zane kārdināja. Tev jāēd esi noslimojies galīgi bāls.

Miks ļāvās pierunāties un palika, lai gan vēlāk lādēja sevi pēdējiem vārdiem. Kumoss spriedās rīklē, sarunas nevedās, uz jautājumiem viņš atbildēja vienzilbīgi, pēdīgi, atteicies no kafijas un aizbildinādamies ar nogurumu, nolēma braukt mājās un nepalikt nakšņot Pūču Mājā. To viņš tomēr nespēja. Zem viena jumta ar viņiem abiem…

Anna Elizabete izgāja uz lieveņa pavadīt un klusēdama noraudzījās sudrabainās toijotas sarkanajās gabarītu ugunīs. Gredzenu viņa nemanot bija ieslidinājusi Mika jakas kabatā.

-    Kreņķējies? Ģirts, nedzirdami pienācis, uzsedza viņai uz pleciem savu džemperi.

-     Mazliet. Kaut kā ellīgi nelāgi ap dūšu…

-     Kaķīša dēļ? Mjā, nedaudz stulbi, piekrītu. Un tomēr, Līzbet, varbūt viss ir tā, kā tam jābūt… Ne tā? Viņš cieši apņēma Annu ap pleciem. Ejam iekšā.

Majors Kaķītis tomēr uz Mazkalniņiem neaizbrauca. Brīdi pasēdējis otrā tilta pusē mašīnā ar izslēgtām gaismām un motoru, nolēma, ka tikpat labi var atgriezties Rīgā un rīt no rīta pats lidostā sagaidīt atbraucējus un atvest viņus uz Mežājiem.

Būs iemesls vēlreiz ielūkoties Pūču Mājā. Varbūt Anna tomēr piekritīs palīdzēt… Miks priecātos, ja iecere par privātdetektīvu aģentūru tomēr īstenotos. Par spīti visam.

Vai gan viņi kādi zīdaiņi, lai netiktu galā ar dzīves piespēlētu neparastāku situāciju? Kamēr vien cilvēks ir dzīvs, nekas nav neatgriezenisks to nu reiz viņš bija iemācījies.

Varbūt šī sāpīgā personīgā pieredze tieši šobrīd ir vajadzīga, lai viņš beidzot spētu saprast, kas ir tas, ko patiešām dzīvē vajag un bez kā nākotnē var iztikt?

Bet vai viņš to spēs?

TEO:

Viņš nepamanīja manu slimību. Nu ir par vēlu. Man vairs nav, ko zaudēt.

Lai tad būtu septiņi. Septiņas dienas, septiņas krāsas, septiņas sveces. Katram viena.

*  * *

Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad Pūču Mājā ieskanējās vietējais telefons un čerkstoša, vecišķa balss nosēca:

-    Nododiet Basam -ja viņš nevēlas, lai drīzumā ciemā notiek slepkavība, aizvāciet Kalpiņu no Krustu kroga. Tur atkal notiek nelāgas lietas…

*  * *

Ģirts, kurš samiegojies bija noskrējis lejā pie telefona, brīdi apjucis pasvārstīja rokā klausuli, tad lēni kāpa augšup.

Anna Elizabete saldi gulēja, apskāvusi spilvenu. Saimnieces pusē, gultas kājgalī bija saritinājies Grāfs. Pavēris miegainu aci un atpazinis nācēju, suns atslāba un dziļi nopūtās.

-    Nu nepūt, vilciņ, nepūt. Kaut kā mums tomēr nāksies sadzīvot, Ģirts pasmaidīja.

Viņš joprojām jutās savādi kā negaidītu dāvanu saņēmis. Daudz lielāku un nozīmīgāku nekā visi iepriekšējo gadu skatuves apbalvojumi, kopā ņemti.

Viss bija noticis un mainījies pēkšņi no pilnīgās bezcerības sajūtas, Annai aizbraucot uz Londonu, un Kārļa skaipa ziņojuma par majora Kaķīša savdabīgo bildinājumu

līdz nākamajai, jau daudz cerīgākajai ziņai par Mika pēkšņo atgriešanos Rīgā, baroneses, Annas un Kārļa izbraucienu uz Skotiju. Un visbeidzot Līzbetes negaidītais zvans “atbrauc man pakaļ” līdz ar visu, kas tam sekoja. Ģirts prata novērtēt likteņa doto otro iespēju.

Kaut nu tikai Anna Elizabete nepārdomātu!

Šovakar Ģirtam bija licies, ka viņa tā kā nosvārstās, taču tas bija tikai gaistošs mirklis, un, jau ieejot mājā, Annas roka atkal rāmi gulēja viņa plaukstā, izstarojot mierīgu siltumu.

Bet, ja godīgi, Melderis no sirds juta līdzi Mikam Kaķītim. Viņam majors vienmēr bija paticis tāpat kā ģenerālis Kārlis Bass, kuru Ģirts klusībā uztvēra kā tēvu vai vectēvu.

Kā tagad veidosies viņu visu attiecības? Vai ģenerālis spēs pieņemt faktu, ka viņš, Ģirts, izjaucis mīļotā krustdēla iespējamo laimīgo laulību? Un kā būs ar Kaķīti? Šovakar Ģirtam bija licies, ka majors labprātāk viņu nošautu, nevis sniegtu roku. Kā būs tālāk? Viņi ar Annu šajā krastā, Pūču salā, kamēr Mazkalniņu iemītnieki pāri upei, cits cita acu priekšā? Vai majors turpmāk Mežājos būs retāks viesis?

Un ko teiks pārējie pūčmājnieki? Zane ūn dakteris jaunumus uzņēma bez emocijām dzīvē gadās visādi, nav ko šūmēties. Turklāt viņiem bija citas lietas, par ko raizēties.

Bet vecā baronese fon Berga, Kārlis, Omīte un Bišu Miķelis? Nu, vismaz teorētiski, Līzbetes vecmāmiņai Annai Rozei viņš tīri labi patika, vecā kundze nekad to nebija slēpusi. Arī Omīte, Kārļa vecmāmiņa, Ģirtu turēja mīļu.

Kārlis? Te bija ko padomāt. Zinot viņa dziļo pieķeršanos Annai, tāpat abu bezgalīgos strīdus un kašķus, varēja gadīties visādi. Bet kāpēc tad viņš bija sūtījis Ģirtam šīs ziņas, ja tas nebija savdabīgs palīgā sauciens? Kārlis un majors Miks Kaķītis nekad nebija īpaši slēpuši savu rezervēto attieksmi vienam pret otru, un reiz Kārlis bija nīgri izmetis drīzāk viņš novēlētu Annu Ģirtam, nevis tam pārnopietnajam ledus gabalam, kurš viņu nespēj novērtēt. Ar ledus gabalu, protams, bija domāts Miks Kaķītis.

Tā jau ir-ja Annai ar Miku kaut kas nopietns arī bija, tad tas ir tā satrūcis, ka vairs nav labojams. Todien, kad Anna Ģirtam piezvanīja, tikai aklais nebūtu pamanījis tukšumu viņas acīs, lai cik rūpīgi to slēptu. Ja reiz tauriņu vairs nav, ar zvirbuļiem sirdi nepabarosi!

Vai viņam tagad būtu jājūtas vainīgam? Vai, izmantodams sievietes vājuma mirkli, viņš gaidītā atbalsta vietā to būtu pavedis un ievilcis savā azotē? Nu gan! Varbūt tā varētu izdarīties ar jaunu, nepieredzējušu meitēnu, ne jau ar tādu sievieti kā Anna Elizabete, kura pati izvēlas, kurš vīrietis (un vai vispār) būs tai līdzās.

Viņš, Ģirts Melderis, turpmāk darīs visu, lai Līzbetei šī izvēle nebūtu jānožēlo.

Ar šo kluso apņemšanos viņš paslīdēja zem segas un ierotījās Annas līkumā. Mājas.

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Vienīgais, kas vēl atlicis, vienaldzīgi norobežoties no visa notiekošā, nedomāt par to un gluži kā aukstā kara laikos neskatīties ne pa labi, ne pa kreisi. Jo vienkāršāks un seklāks būsi, jo ilgāk dzīvosi. Salīdzinošā mierā un labklājībā.

Pasaules pārvaldes sistēmai vajadzīga cilvēku globālā degradācija. Trulu aitu baru vieglāk pārvaldīt. Un muļķīgi domāt, ka mēs vai jebkura cita valsts esam pati par sevi, nē, mēs visi tiekam vadīti soli pa solītim pasaules vareno interesēs.

Nākamās paaudzes, mūsu bērni vairs nespēs sevi atražot, jo… šobrīd visos veidos un ar visādām pretpotēm tiek samazināta un iznīcināta cilvēces reproduktīvā spēja. Gripas vīrusi un cīņa ar tiem… It kā. Patiesībā cilvēku skaita samazināšana līdz zelta miljardam. Neraizējieties ne es, ne jūs tajā neietilpstam. Un gan jau ar mums pienācīgi tiks galā. Kā tas notiks? Mirkli pacietības, gan paši redzēsiet. Mazs kariņš, vidēja mēroga epidēmija, mākslīgi radīta un gudri vadīta dabas katastrofa un ne akmens uz akmeņa nepaliks.

Kā reiz dziedāja Juris Strenga profesora Moriartija lomā paliks tik ēna no cilvēces…

Tāds ir Pasaules valdnieku nodoms, kuru mūsu pakalpiņi pārcilvēciskā centībā palīdz īstenot, sabaroti ar solījumiem un glaimiem par savu piederību pie elitārās sabiedrības daļas, kas paredzēta saglabāšanai. Tik vien vajag nedaudz naudas, nedaudz šķietamas varas, nedaudz glaimu un… dari ar viņiem visu, ko tev vajag un ko vēlies!

Vienkāršākās, dabai un Saulei tuvāk stāvošās tautiņas mēs dēvējam par primitīvām, taču viņi savā dabas bērnu tiešumā ir daudz patiesāki, īstāki un atklātāki par mums. Jā, varbūt ne tik izglītoti akadēmiskā nozīmē, varbūt ne tik izsmalcināti, pārsmalcināti un manierīgi, toties sirdsgudri, uzticīgi un uzticami.

Ja viņi saka tu esi mans draugs -, tad tā arī domā un rīkojas, nevis ar sirsnīgu smaidu nogremdē, iedzen bankrotā vai atņem darbu, lai vietā ieliktu kādu savējo, kuru pēc tam virzīt pa karjeras kāpnēm uz augšu, kamēr pārējie var sprāgt badā.

Viņi godā savus mazos brāļus mājdzīvniekus un savvaļas kustoņus. Nenogalina bez jēgas. Ir līdzās līdz galam. Neatstāj pie patversmju vārtiem savu laiku nokalpojušu dienesta suni ar apliecību aiz kaklasiksnas un neizmet uz ielas kaķi ar neārstējamu audzēju, gādīgi līdzās noliekot rožukroni…

Viņi pazīst augus, akmeņus, ūdeņus un to dziedinošo spēku. Godā to un izmanto, nevis ar uguni, zobenu un krusta zīmi metas iznīcināt citādi domājošos.

Nākotne? Jūs domājat, tāda pienāks? Ar obligāto cilvēku čipizāciju un elektronisko uzraudzību? Piedodiet, es tādu nākotni nevēlos! Un, ja reiz man jāaiziet, paņemšu līdzi bariņu lielāko dergju un riebekļu. Varbūt kādam no tā kļūs vieglāk.

*  * *

Tādus murgus Anna neatcerējās sapņojusi kopš pērnās vasaras, kad Pūču salas liedagā atrastie apdegušie cilvēku kauli aizsāka vienu no baisākajām pēdējo gadu izmeklēšanām, kas aizstiepās cauri vairāk nekā septiņdesmit gadiem. Toreiz Annu gandrīz ik nakti vajāja aizgājušo dienu vīzijas pagātnes tēli, cilvēki bez sejām, tumši un gaiši stāvi.

Šīs nakts murgiem bija pat ļoti konkrēts saturs.

Majors Miks Kaķītis, nez kāpēc tērpies viduslaiku mūka drānās, krāva malku milzīgā ugunskurā, latīņu valodā skaļi skaitīdams nesaprotamus vārdus, taču to tulkojums vibrēja turpat gaisā: “Savi dēmoni ir katram, no tiem jātiek vaļā, ziedojot visdārgāko. Dzīve mēdz lauzt dvēseles, pārbaudot to uzticību Mūžīgajai Ugunij un Gaismai. Nav tādas lietas kā jūsu un mūsu pasaule, ir viena kopīga Laiktelpa. Ar akmenī iekaltu ētiku un uzvedības noteikumiem. Un visi, kas to pārkāpj, nonāk sārtā.”

Anna Elizabete izjuta stindzinošas šausmas un bailes, taču nespēja ne atmosties, ne pakliegt likās, viņu sapinuši neredzami valgi. Sapnis turpinājās.

Bruģēta ieliņa noveda līdz masīvām ozolkoka durvīm, aiz kurām stāvā slīpumā uz leju aizvijās kāpnes tik šauras kā viduslaiku pilīs. Vienīgi sienas nez kāpēc apdarinātas ar skaidu plati, kas reibinoši smaržoja pēc svaigi zāģēta koka. Anna kāpa lejup, nesdama milzīgu saini, taču ar katru nākamo pakāpienu eja sašaurinājās un pazeminājās, līdz viņa par vēlu saprata, ka ir sagriezusies sāniski, pieliekusies un iesprūdusi, bet iespēju pacelt kāju un pakāpties atpakaļ liedz milzīgais sainis, kas izaudzis desmitkārt lielāks un pilnībā nobloķējis izeju. Zemāk gan aicinoši vīdēja durtiņas, kas, iespējams, izveda brīvībā, taču tās nebija lielākas par dzīvnieku durtiņām cilvēku māju ārdurvīs. Viņa mēģināja kliegt…

… liels, tumšs stāvs melnā, plīvojošā apmetnī, stāvēdams ar muguru pret viņu, bezkaislīgi izteica apsūdzību laulības zvēresta neturēšanā, neklausoties iebildumos par laulības kā tādas neesamību un ilgo gadu vientulību, rūpējoties par citiem. Anna pūlējās klauvēt pie tumšās būtnes sirds, vaicājot: vai nevar būt tā, ka divas pasaules satiekas īstajā brīdī, lai viena otrai būtu mierinājums, sniedzot siltumu un pateicību? “Mierinājums ir mānīgs, pateicība nav īstās jūtas!” skanēja ledaina atbilde. “Grēka alga ir nāve. Ir septiņi grēki. Katrai nedēļas dienai viens. Ir septiņas krāsas. Katrai dienai viena. Kad būs visas kopā, debesīs aizvīsies varavīksne, un tu saņemsi algu.” Būtne pagriezās pret viņu ar seju, un Anna šausmās apjauta, ka tas ir šoziem mirušais Ģirta studiju biedrs Edgars, kurš reiz gandrīz bija kļuvis par viņas vīru. Viņš apmeta Annai ap kaklu smagu ķēdi…

Skaļi kliegdama, smagi elpodama un satvērusi kaklu, it kā viņu kāds žņaugtu, Anna pamodās un pielēca gultā sēdus… Suns izbailēs izvēlās no gultas un trauksmaini ierējās.

-     Kuš, kuš, Sīkais, viss ir kārtībā, tas bija tikai slikts sapnis! Viņu stingri satvēra Ģirta rokas, un, lai kā Anna kārpījās, tvēriens neatslāba. Rimsties, rimsties, būs labi. Labi? Elpo, elpo!

Pamazām viņa nomierinājās. Ģirta apskāviens sniedza drošību, liekot aizmirst nupat redzētās šausmas. Viņa lēni atlaidās uz vīrieša pleca.

-     Līzbet, kas tas bija? Atkal tāpat kā toreiz? viņš klusi pajautāja.

-     N-nezinu. Ceru, ka nē. Biju jau aizmirsusi, kā tas ir… Varbūt vienkārši šodien, nē, vakar bija par daudz notikumu, Anna nopūtās. Piedod, lūdzu, ka pamodināju…

-    Ko tu runā… Piedod?! Ģirts ierūcās. Viņš bija šo murgu cēlonis, bet viņa atvainojas tipiski Līzbetes garā! Labāk nomirs, bet nelūgs palīdzību. Žigli uz vēdera!

Maigā muguras un spranda masāža jau pēc dažām minūtēm ieaijāja Annu Elizabeti rāmā snaudā. Toties Ģirts vēl ilgi gulēja vaļā acīm, krustu šķērsu pārdomādams dzīvi.

Viņa bija trauslāka nekā ārēji izskatījās. Viņu nevarēja atstāt vienu. Sevišķi naktīs…

12.   nodaļa. Grēksūdze

Ģenerālis Bass un Kārlis, apkrāvušies savām ceļasomām un abu vecmāmiņu sūtījumiem (lēdijas tomēr bija izlēmušas vēl kādu brīdi palikt Londonā), stāvēja ielidošanas zāles vidū un lūkojās apkārt no Egona, kurš bija solījis sagaidīt, ne vēsts.

-     Labrīt, krusttēv! Sveiks, Kārli! Ejam, atstāju auto pie dzeltenās līnijas… Miks Kaķītis pastiepa roku pēc ģenerāļa lielā čemodāna un strauji pagriezās uz izejas pusi. Mums atkal ČP, Egons ar puišiem jau notikuma vietā. Nedusmosieties taču, ja tagad aizraušu jūs uz Hospitāļu ielu, bet uz Mežājiem brauksim pievakarē. Visi. Kā pie piektdienas…

Abi uzrunātie steigšus sekoja. Ģenerālis apsēdās aizmugures sēdeklī, Kārlis priekšā.

-     Šķiet, jums te visi pekles velni pasprukuši. Kas tad nu? Bass šķietami nevērīgi pajautāja, cieši lūkodamies Mika sejā atpakaļskata spogulī. Viņi nesās uz Rīgu.

-    Ir tā, kā tu saki, krusttēv, tāpēc gribēju lūgt jūsu visu palīdzību. Notiek nesaprotamas lietas, un šoreiz laikam gali stiepjas tur, kur… V-velns!!! Kaķītis strauji nobremzēja pēkšņi uz ielas izskrējuša puišeļa priekšā.

Viņa māte biezi krāsota garkājaina blondīne, Eifeļa torņa augstpapēdenēs un topiņā, kura vairāk nebija kā bija, uz trotuāra aizrautīgi pļāpāja ar tādu pašu skaistumsaīonu inventāru, tikai otrs bērns rāmi gulēja ratiņos.

Puišelis, aptuveni trisgadnieks, no šoka sabijies, atkrita sēdus un sāka skaļi raudāt. Tarkšķe beidzot attapās, pieļodzījās pie brauktuves, bezceremoniāli sagrāba bērnu, pierāva kājās un iepļaukāja, pēc tam pagriezās pret joprojām stāvošo auto un uzbļāva: Dzert vajag mazāk, nolāpītie alkoholiķi, ka neredz, kur brauc!

Kārlis sašutumā teju palēcās, ģenerālis Bass tvēra pēc auto durvju roktura, bet viņus apturēja Kaķīša nogurusī balss: Nav ko. Braucam. Nav laika.

Krustdēls izskatās uz izdegšanas robežas, ģenerālis prātoja.

Jau Londonā viņš bija sapratis, ka nav labi, bet Mika paziņojums par atgriešanos Rīgā un Annas Elizabetes pēkšņā noslēgšanās apliecināja ir sliktāk, nekā domāts.

Mika citkārt zēniski jautrajā sejā bija parādījušās agrāk neredzētas rūgtuma rievas, bet lūpas ik pa brīdim sakniebās taisnā svītrā. Puika ir aplauzies. Tieši tā, kā es brīdināju… Droši vien Anna. Darba dēļ viņš tā nepārdzīvotu.

Ziņas no Londonas uz Mežājiem un atpakaļ visu laiku bija ceļojušas nepārtraukti par to gādāja Kārlis un Egons. Mājinieki zināja gan par grūtībām savādās izmeklēšanas gaitā, gan par Kaķīša pēkšņo saslimšanu un nokļūšanu slimnīcā, gan Annas atgriešanos Mežājos tik daudz Egons bija pastāstījis.

Tagad nu Kārlis Bass mēģināja izsecināt, kas varētu būt noticis. Negribējās ticēt, ka Anna Elizabete vienkārši tāpat pamestu kādu no savējiem slimnīcā… Jābūt iemeslam!

-     Mik, Līzbete Rīgā? Varbūt viņa var mūs aizvest, lai nav jāgaida vakars?

Kaķīša sejā noraustījās muskulis. Anna ir Mežājos.

Kārlis, kurš zināja tikpat daudz, cik ģenerālis, klusējot vēroja savādo dialogu.

Ko ģenerālis Bass šādi cer izprovocēt? Kaķīša grēksūdzi? Tas nenotiks. Majors klusēs.

-    Tālāk jūs paši, labi? Man jāskrien. Kaķītis palīdzēja izcelt no bagāžnieka ceļasomas un nervozi pažvadzinājās pa jakas kabatu. Te būs dzīvokļa atslēgas…

Uz lieveņa flīzēm kaut kas melodiski notinkšķēja, pievēršot uzmanību. Gredzens.

Kaķītis acumirklī to pacēla, ielēca mašīnā, un toijota spolēdama aiznesās.

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Viņš mani lamāja kā suni. Stundu no vietas. Neparko. Faktiski par to, ko nebija izdarījusi viņa piegulētāja. Bet man bija jābrauc pie klienta. Auto noskrēja no ceļa.

Arī pēc tam viņš mani lamāja. Publiski. Par to sūda dzelzs gabalu. Atteicās apmaksāt slimības lapu, lai gan avārija notika darba laikā viņa radītā stresa dēj. Atlaida no darba.

Ko gan es dotu, lai redzētu viņa seju pēdējās minūtēs!

Tev nebūs sevi turēt Dieva vietā!

*  * *

Gados jaunajam operatīvajam darbiniekam Jorenam Avotiņam, kuram šī bija pirmā patstāvīgā pieredze kā grupas vadītājam, divu nedēļu laikā nācās piedzīvot jau otro satricinājumu. Ierodoties izsaukuma vietā, viņam likās, ka reiz jau tā ir bijis.

Aizslēgtas durvis, slēdzenē kaut kas sastūķēts, pie durvīm nervozi mīņājas namu pārvaldnieks, bet viņam līdzās nikna dzīvokļa saimniece, kura to izīrējusi kādam, kas nu atļāvies nekrietnību būt beigts un pagalam. Turklāt vēl tik melodramatiskā veidā sēžot pie divām personām uzklāta vakariņu galda ar ziediem un pusnodegušu sveci!

Majors Miks Kaķītis sarokojās ar ekspertu priekšnieku Egonu Dambergu.

Viņi sapratās bez vārdiem. Viena uzrautās uzacs kustība mūsējais! izteica visu.

Miks bez skaņas nolamājās un pamāja Egonam ar galvu ejam iekšā! Viņu bija pārņēmusi rezignācija labi, ies un apskatīsies, bet, ja tur pabijis Rīgas maniaks, atkal nebūs nekā izmeklēšanai noderīga viss būs nokopts, aiznests un satīrīts.

Tā arī bija. Lai gan… Šoreiz nozieguma vieta vairs neatgādināja skatuves iekārtojumu, tajā bija kaut kas personiskāks. Parasta dzīvojamā istaba, galds uzklāts divām personām. Tas nebija oficiāls galda klājums, kādu Miks bija redzējis Pūču Mājā svētku reizēs, nē, tas bija kaut kas intīmāks, mājīgāks. Tā viņi ar Līzbeti senlaicīgajā, omulīgajā Bergu nama virtuvē vakaros mēdza dzert kafiju, pārrunājot jaunumus… Iesmeldzās.

Velns, vai tiešām viņš netiks vaļā no domām par šo sievieti?! Tur vairs nekas nav darāms, pats vainīgs, atliek tikai sakost zobus un dzīvot tālāk.

Varbūt šovakar viņa tomēr piekritīs uzklausīt un aprunāties… Tāpat kā agrāk…

-     Vecais, atmosties! Egona skaļā balss atsauca Kaķīti īstenībā. Mēs taču it kā strādāt esam atnākuši…? Rau, kur kārtēja mīlestības vēstulē! Viņš ar roku noradīja uz galda tālāko stūri dziļāk istabā.

Tur sēdēja dzīvokļa īrnieks Pāvils Upenieks, pareizāk sakot, viņa nedzīvais ķermenis.

Ar garu adītu šalli krūšu augstumā piesiets pie krēsla, viņš joprojām atvērtām acīm raudzījās telpā notiekošajā, lai gan, pēc ekspertu vērtējuma, bija miris jau vairāk nekā divpadsmit stundu. No krekla krūšu kabatas līda laukā trīskārt pārlocītas baltas A4 lapas mala.

Nu skaidrs! Vēl viens, kurš pats vainīgs sava navē…

-Johaidī, kad tas reiz beigsies!!! Kaķītim izlauzās. Viņš būtu gatavs kailām rokām nožmiegt to mērgli, kas, šķiet, izjuta perversu baudu, par viņiem ņirgādamies.

Nu kā viens cilvēks varēja būt tik labi informēts par kriminālistikas aizkulisēm, lai nevienā nozieguma vietā neatstātu neko vai gandrīz neko izmeklēšanā izmantojamu?

Lai nu ko rādītu Holivudas blokbāsteros un populārajos CSI ekspertu seriālos, kur no viena apdeguša matiņa iespējams noteikt vainīgā personas kodu un adresi, Latvijas kriminālistu un tiesu mediķu ekspertiem līdz tik fantastiskai tehnikai un datubāzu iespējām vēl tālu…

-    Vecais, paskaties, te kaut kas ir! Dambergs satraukti iesaucās. Viņa baltā lateksa cimdā tērptā roka turēja vīna glāzi, kuras dibenā varēja saskatīt gaišus nosēdumus.

Nevar būt! Vai viņu noziedznieks būtu pieļāvis pirmo paviršību? Tad varbūt uz glāzes atradīsies arī kāds jauks pirksta nospiedumiņš?

Kaķītis sajuta enerģijas pieplūdumu, ko vēl papildināja atradums otrā istabā uz darba galda stāvošajā datorā, e-pastā atradās plaša sarakste ar sievieti, vārdā Dora. Varbūt tas bija saīsinājums vai iesauka? Lai nu kā, pēdējā vēstule bija viņas atbilde uz ielūgumu vakariņās. Un tas jau bija kaut kas. Ja datorekspertiem izdotos izčekot sievietes IP adresi, varbūt šī Dora varētu viņiem palīdzēt ja ne citādi, tad ar informāciju par nogalināto.

Bet varbūt tieši mistiskā Dora atbildīga par notikušo? Pēc galda klājuma ziediem un sveces taču bija skaidri redzams, ka nelaiķis gaidījis sievieti. Bet vai sagaidījis? Lūk, tāds bija jautājums. Gaisā it kā virmoja kaut kas smalks un Kaķīša degunam ļoti pazīstams…

Par pašu slepkavības faktu šaubu nebija diez vai normāls cilvēks sietu sevi pie krēsla, lai tad iedzertu saindētu vīnu. Vai otrādi. Tas tehniski nebija iespējams. Turklāt atkal, tieši tāpat kā ārsta slepkavības gadījumā, dzīvokļa durvis bija aizslēgtas no ārpuses, sabojājot slēdzeni. Dzīvoklī citas atslēgas netika atrastas. Secinājums viens noziedznieks, varbūt noziedzniece, atnācis, ticis ielaists, nodarījis savu darāmo, pēc tam, paņemot atslēgu, aizgājis… pametot nozieguma vietu nesakoptu? Steidzās? Varbūt kāds iztraucēja?

Miks jau kuro reizi nervozi ievilka nāsīs gaisu. Labi hiacintes. Bet to smagajai smaržai cauri vijās kaut kas netverami gaisīgs un līdz sāpēm pazīstams. Versace! Annas smaržas!

Kaķītis bija kinestētiķis un kā tāds pasauli uztvēra ar visām maņām redzi, dzirdi, ožu, tausti vienlaikus, pat ja no malas reizēm izskatījās nesatricināmi mierīgs vai bezjūtīgs.

Apjausma, ka noziegumā varētu būt vainojams kāds vai kāda, kurš lieto tādas pašas smaržas kā Anna Elizabete, viņu neprātīgi saniknoja. Tā likās kā svētuma zaimošana.

Bet varbūt… Vienā acumirklī cauri smadzenēm izskrēja vājprātīga iedoma. Un ja nu tā būtu Līzbete? Lai nu kuram, bet viņai pilnīgi noteikti pietiktu prāta, gudrības un zināšanu apvest ap stūri viņus visus un vēl visu kinologu komandu piedevām…

Nu murgi! Kaķītis nepatikā noskurinājās, jau pati doma vien likās perversa.

-   Tev slikti? Tu jau labu brīdi ošņājies kā tāds pēddzinējs suns… Egons uzknāba.

Suns?/ Suns! Ģeniāli! Neko neatbildējis, Kaķītis izrāva no kabatas mobilo un nospieda četrinieku. Ātrais zvans. Vieninieks bija rezervēts Annai, divnieks ģenerālim Basam, trijnieks Egonam, bet četrinieks kinologam Viktoram Mihailovam.

-     Ko tu ceri izspiest no tā nabaga dzīvnieka pēc tam, kad te izmīņājies vesels ziloņu bars, mūs abus ieskaitot? Dambergs aiz noguruma čerkstošā balsī pavaicāja.

Es gribu zināt un būt pārliecināts, ka te nav iejaukta Līzbete, Miks gandrīz atbildēja, taču laikus aprāvās un noburkšķēja: Dzīvosim redzēsim…

Dambergam tomēr nebija taisnība. Viktora melnais vilks Zorro kaut ko atrada.

Nepatikā rūkdams, viņš tuvojās nelaiķim, ilgi stāvēja tam līdzās, it kā domādams, tad ar zobiem sakampa šalles stūri un pavilka. Šalle atrisa visā garumā, kā čūska izvijoties uz grīdas. Apkārt uzvirpuļoja mazas, baltas, no vienas puses aprakstītas piezīmju lapiņas, un gaisā atkal uzvēdīja izsmalcinātais Versace smaržu aromāts.

Tev nebūs zagt.

Tev nebūs sevi Dieva vietā turēt.

Tev nebūs svešā mājā kašķi meklēt.

Tev nebūs nepatiesu liecību dot.

Tev nebūs laulību pārkāpt.

Tev nebūs aklam būt.

Sešās lapiņās teksts sākās ar Tev nebūs…

Bet divas bija pilnīgi citādas: Ja nav man, nebūs arī tev.

-    Apturiet mani!

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Viņš bija gaidījis kādu citu es to skaidri redzēju, durvīm atveroties. Tomēr viņam likās amizanti ieaicināt mani iekšā un piedāvāt glāzi vīna. Tā nevajadzēja darīt. Pats vainīgs.

Tev nebūs laulību pārkāpt. Tev nebūs iekārot un nodot.

*  * *

Kaķīti gaidīdami, abi Kārļi Hospitāļu ielas nelielajā virtuvītē nesteidzīgi dzēra kafiju.

-     Ko tu par šo visu domā? Bass negaidot pajautāja savam jaunākajam vārdabrālim.

-     Par ko tieši? uzrunātais pārvaicāja, cenšoties iegūt laiku.

-      Neizliecies nu! Tu tikpat labi kā es zini, kas notiek. Ja ne pat labāk… Ģenerālis viņā cieši palūkojās. Kārlis mierīgi izturēja urbjošo skatienu. Gredzenu pamanīji?

-    Jā. Tobrīd Kārlis sev par kaunu bija izjutis acumirklīgu prieka uzplūdu, taču skaļi par to neatzītos, pat vilkts pie karātavām. Izskatās, ka Līzbete viņam to atdevusi atpakaļ…

-     Tas jau bija sagaidāms. Pēc šādas aizskriešanas… Bass rūgti noteica. Viņam bija žēl krustdēla miesīgs māsasdēls, vienas asinis! Taču vienlaikus viņš uz Miku niknojās. Vai gan pirms diviem gadiem netika brīdinājis, lai nejauc Annai galvu, ja nodomi nav nopietni?

Bet trakākais tas puika nebija ļauns, tieši pretēji labs un gaišs. Šī vārda tīrākajā nozīmē. Tikai pārāk nodevies savam darbam, modernāk sakot darbaholiķis. Tik lielā mērā, ka savos gandrīz četrdesmit piecos vēl nav uz palikšanu ievedis mājās nevienu sievieti, lai gan nūģis īsti nav un arī ar veselību puisim, šķiet, viss kārtībā. Ko darīt, ja viņa lielākā kaislība ir izmeklēšanas darbs? Miks daudzkārt bija atzinis, ka profesionālajā jomā vēlas līdzināties ģenerālim Basam. Viņš nezināja, ka dievinātais krusttēvs darba dēļ reiz gandrīz palika bez ģimenes sievai bija apnikusi vīra mūžīgā aizņemtība, dežūras un bailes pārnāks, nepārnāks? un viņa, sakrāmējusi čemodāniņu un paņēmusi bērnus, bija aizgājusi pie mātes. Kārlim Basam ilgi un pazemīgi nācās pierunāt viņu atgriezties…

Taču Anna Elizabete nav ģenerāļa salīdzinoši miermīlīgā kundze Elza, Anna ir daudz straujāka un asāka. Viņa neapmierināsies ar pusatbildēm vai pusdzīvi, viņai vajag vai nu visu, vai neko. Viņa dod, bet prasa arī pretī.

Bass bija vērojis, kā pagājušo divu gadu laikā mainās māsasdēla pasaules uztvere no stingra un noslēgta policijas virsnieka, kam ir tikai balts un melns, viņš bija pamazām pārvērties gandrīz sirsnīgā vīrietī, lai gan sākotnēji Mika un Annas Elizabetes attiecības bija visai drastiskas ārēji būdams skarbs un vēl labprāt apzināti kultivēdams šo dzelzs veča tēlu, viņš dziļi sevī slēpa viegli ievainojamu sirdi un kaudzīti kompleksu, tajā skaitā nedrošību pret sievietēm, ko zēniski maskēja ar bravūrību.

Toties Mika uzskati par morāli un ētiku vēl joprojām bija ļoti polāri, lai neteiktu radikāli. Ģenerālis, pats būdams jautras dabas, sirsnīgs un atvērts cilvēks, nevarēja nepamanīt, cik smagi Mikam brīžam nācās sadzīvot ar Pūču Mājas iemītnieku raibo baru un viņu rakstura īpatnībām. Sevišķi viņu kaitināja aktiera Ģirta Meldera dzīvais raksturs un brīvā izturēšanās. Turpretī ģenerālim Ģirts ļoti patika, viņš juta lietaskoku un nemaz nebrīnītos, ja Līzbete beidzot viņā ieskatītos… Ar Ģirtu viņai būtu mierīgāk un siltāk.

Un bija vēl kas… Kārlis Bass, būdams tiešais Mazkalniņu-Kalniņu dzimtu pēctecis, zināja un pazina vecmāmiņas māsu Veco Lavīzi, kuras neparastās spējas bija pārmantojusi Anna Elizabete. Veco policistu gaišredzīgās vīzijas nespēja ne nobiedēt, ne samulsināt, jo viņš zināja, ka tās rada supersmalka un pārjūtīga pasaules uztvere, taču mīļotais māsasdēls, gluži tāpat kā viņa māte, Kārļa Basa māsa Zelma, brīžam uzvedās kā… viduslaiku tumsoņa, piedēvējot spējas redzēt teju pašam pekles valdniekam un viņa nelāgajiem nodomiem attiecībā uz cilvēces pastāvēšanas iespējām.

Pretēji savai mātei Miks nebija reliģiozs, taču Annas ņemšanos ar zālītēm, augiem, akmeņiem un meditācijām uztvēra kā nenopietnu, pārejošu sievišķīgu vājību un laika kavēkli. Turpretī ģenerālis Bass, vairāk dzīvodams pa Pūču Māju nekā paša Mazkalniņiem, ne vienu reizi vien bija pārbaudījis LIzbetes zāļu maisījumu iedarbīgumu, līdzot tikt galā ar saaukstēto pūsli, nierakmeņu lēkmi un sāpošo muguru. Miks gan bija pukstējis par vizīti pie nopietna medicīnas speciālista, taču ģenerāli pārspēt spītībā nebija iespējams.

Ja nu tomēr Anna Elizabete ir Miku atraidījusi, jācer, ka viņam pietiks veselā saprāta izturēties kā vīram, nevis puišelim nemēģināt atriebties Annai vai tam, kuru Anna reiz izvēlēsies, lai kurš tas būtu. Ģenerālim pret šo jauno sievieti bija īpašas jūtas. Zinot visu, kam Līzbete savos trisdesmit-un-dažos gados izgājusi cauri, viņa beidzot pelnījusi laimi…

*  * *

Tikmēr Mežājos, Pūču Mājas virtuvē, Anna Elizabete un Zane risināja līdzīgu sarunu.

-    Līzbet, viņi šovakar atbrauks. Visi. Ko tu domā darīt?

-     Kas man būtu jādara? Anna rāmi piepacēla uzaci. Brīdinājuma žests.

-      N-nu… Jūs ar Ģirtu taču jau nedēļu dzīvojat kopā.

-    Precizēsim mēs guļam kopā. Bet kopā dzīvojam mēs visi! Ari tu! Anna Elizabete pasmīnēja.

-     Un…? Ko tu ar to gribēji teikt?

-    Vai tev… vai tu… viņiem kaut ko teiksi? Zane izmocīja un ņēmās berzt galdu.

-     Zanīt, beigsim izlikties! Tu gribēji zināt, vai Miks ir lietas kursā par manām un Ģirta attiecībām? Jā, jo es viņam atdevu saderināšanās gredzenu, pateicu, ka šis tas ir mainījies, viņš mūs abus redzēja pie upes apskaujamies, un lai nu kas, bet muļķis majors Kaķītis nav. Vai tas būtu jāzina pārējiem? Gan paši visu sapratīs. īpašu preses paziņojumu neplānoju sniegt un īsti nesaprotu, kāda kuram daļa, ar ko, kad un kāpēc es tiekos! Zanīt, vai es atbildēju uz tavu jautājumu? Annas balsī skanēja agrāk nedzirdēta dzēlīga ironija.

-     Līzbet, nedusmojies, es tikai… domāju par to, kas notiks tālāk? Mika žēl… Draudzene mulsi centās taisnoties.

-     Negribētos, lai viņi viens otram kaut ko nodara.

-    Kas? Miks ar Ģirtu? Liecies mierā, nav taču vairs viduslaiki! Vai tad viņi upmalā ies šauties vai duelēties ar trimmeriem? Anna negribot pasmaidīja. Visi lieli cilvēki. Ja paši esam ko pārpratuši vai salaiduši dēlī, pašiem arī jātiek galā. Mute domāta, lai izskaidrotos.

-     Līzbet… Zane, vēl vairāk samulsusi, ierunājās. Vai jums ar Ģirtu… nopietni?

-     Zane… Anna, atdarinot Zanes toni, pārjautāja: Vai jums ar dakteri… nopietni?

Abas skaļi iesmējās. Spriedze atslāba.

-     Labi, un tagad gan atzīsties kas notiek starp tevi un Arvi Konrādu? Šīs nedēļas laikā viņš jau gandrīz pārvācies šurp ar visu savu koferīti un zāļu skapi, nāksies vēl bibliotēkas istabā doktorāta filiāli atvērt, Anna Elizabete smaidot draiski pavaicāja.

-   Līzbet… Nu es… mēs… iespējams, precēsimies, Zane, pietvīkusi kā tomāts, izmocīja.

Patiesībā Annas jautājums nemaz tik viennozīmīgs nebija. Dakterim Arvim Konrādam virs doktorāta atradās mazmazītiņš dienesta dzīvoklītis (no pašvaldības dzīvojamā fonda), taču par nopietnu apdzīvojamo platību topošai ģimenei to nevarēja dēvēt. Anna Elizabete klusi cerēja, ka jaunais pāris nelolo cerības uz palikšanu ievākties Pūču Mājā, piemēram, abās augšējās istabās, ko līdz šim apdzīvojusi Zane un Ģirts.

Kopš vecās baroneses Annas Marijas fon Bergas atstātā mantojuma pieņemšanas Anna Pūču Mājā ne mirkli nav bijusi viena. (Ja neskaita to vienu nakti pirms dažām dienām, kad viņi ar Ģirtu palika divatā.) Pamazām vien Annas draugi, draugu draugi, radi un paziņas, kā arī viņu dzīvnieki bija raduši mājvietu zem Pūču Mājas jumta un attiecīgi arī viņas sirdī un dvēselē. Viņa jutās par tiem atbildīga, rūpējās un raizējās. Kārlis, Ģirts, Zane, tagad arī Arvis Konrāds. Miks un ģenerālis Bass. Kārļa vecmāmiņa Omīte un vectēvs Bišu Miķelis, kuri pat pēc ziemā noslēgtajām laulībām un pārcelšanās uz Miķeļa Dravām tomēr labprāt viesojās Bergu namā. Un nu arī pašas vecmāmiņa Anna Roze bija izteikusi vēlēšanos mūža pēdējos gadus pavadīt dzimtas namā.

Kāda personiskā dzīve var būt namā, kur katrā istabā pa ļautiņam?

Pēdējā nedēļa bija atnesusi tīkamas pārmaiņas. Ģirts Annu Elizabeti neprātīgi lutināja nevienam neļāva modināt, apdarīja rīta darbus, ieskaitot brokastu kafiju, ļaujot viņai atpūsties. Dīvaini, bet parasti uz visiem un ikvienu greizsirdīgais Grāfs Ģirtu bija pieņēmis absolūti rāmā suņa dvēseles mierā, un naktis viņi uz maiņām sargāja Annas sapņus.

*  * *

-     Vecais, vai jūs ar Annu Elizabeti varētu mūs ar Zani pagodināt, kļūstot par vedējiem? bija viss, kas lāga dakterim Arvim Konrādam bija sakāms par notikušajām pārmaiņām.

-      Protams. Kad? bija vienīgā iespējamā atbilde no Ģirta Meldera puses.

-     Jūlija beigās. Paldies. Arvis paspieda Ģirtam roku. Ar to vīru dialogs bija galā.

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Vai zināt, ko apgalvo psihologi? Audzināšana esot visefektīvākā svira, lai noturētos rāmjos un nepakļautos zemiskiem impulsiem. Varmākām bērnībā bijusi vardarbības un agresijas pieredze, kas deformē domāšanu, alkstot izlauzties. Ļauni, atriebīgi, īgni, ar visu neapmierināti cilvēki savā ziņā paši ir upuri, jo netiek galā ar dzīvi. Un atriebīgs cilvēks, par spīti saldajam atriebības mirklim, nevar būt laimīgs, jo negatīvais pievelk negatīvo.

Kas rada šo mīnusa tieksmi? Vienkārša atbilde negūts gandarījums netaisnības brīdī.

Redz, Vecajā Derībā stāv rakstīts aci pret aci, zobu pret zobu absolūtais taisnīgums. Vienīgi ja man kāds izsit aci, es viņam nedrīkstu par to nocirst galvu. Bet, īstenojot atriebību, smalkie aprēķini nojūk. Izdaru nevis to pašu, bet citu, jo esmu sāpināts, man nodarīta netaisnība un es gribu gandarījumu. Ļoti daudzās situācijās likums to neparedz.

Tad atliek atriebība pats piespried sodu, un pats to izpildi.

Es tā izdarīju. Un, ziniet, neko nenožēloju. Man nebija un nav, ko zaudēt.

13.   nodaļa. Atrodiet vainīgo!

-    Nu labi, mani mīļie, savilksim galus! Ģenerāļa Basa iemīļotais omulīgais teiciens, kas arvien lika domāt viss būs labi, šovakar izskanēja dīvaini ironiski. Miku, sāc tu!

Viņi atkal, kā ierasts, sēdēja pie prāvā virtuves stūra galda. Anna Elizabete ar Grāfu pie kājām, Zane, Ģirts, Kārlis, Miks un ģenerālis. Trūka abu vecmāmiņu un Bišu Miķeļa, toties viņu vietas bija ieņēmuši ekspertu šefs Egons Dambergs, kinologs Viktors ar savu melno vilku Zorro un… Mežāju dakteris Arvis Konrāds. Tā bija gribējuši Miks un ģenerālis.

Galdā kūpēja kafija un Annas tikko ceptā drupačkūka. It kā nekas nebūtu mainījies…

Varētu pat teikt komanda pilnā sastāvā, īstais brīdis svinīgai uzrunai, Miks pasmīnēja. Tā vietā viņu gaidīja grūts uzdevums publiski lūgt mājiniekiem piedošanu un palīdzību. Kāpēc publiski? Tāpēc, ka diez vai šeit bija kāds, kurš nezinātu, kas īsti noticis Londonā un Rīgā, to viņš skaidri redzēja klātesošo sejās.

-    Khm… majors Kaķītis mulsi nokremšļojās, vilkdams laiku un meklēdams vārdus.

Viņš centās neredzēt, ka Anna Elizabete apsēdusies otrā galda galā. Kādreiz viņi sēdēja līdzās. Šovakar viņai pie labās rokas sēdēja Ģirts, pie kreisās Kārlis.

Protams, uzticamie sargi! Bet viņš, Miks, nelūgtais akmens viesis…

-    Es… vispirms gribētu visiem pateikt paldies, ka piekritāt un atradāt laiku satikties. Tā… pavasarī mēs ar krusttēvu, ģenerāli Basu, spriedām, ka vajadzētu nodibināt pašiem savu detektīvu aģentūru, taču tālāk par sarunām pie kafijas netikām. Lai gan savā ziņā SPA Kaijas lietu varēja uzskatīt par šīs vēl oficiāli nenodibinātās aģentūras ugunskristībām. Un nu man jālūdz jūsu palīdzība Rīgas maniaka lietā. Ir noticis tik daudz nejēdzīgu noziegumu, kuros trūkst gan versiju, gan pierādījumu, toties ir vienojošais elements. Vakar notika vēl viens. Oficiālā izmeklēšana nonākusi strupceļā vai tuvu tam, un man… Mums ir vajadzīgas netradicionālas idejas. Varbūt tas palīdzētu izkustēties no vietas. Citādi… ir sajūta, ka spolējam līdz acīm dubļos.

Anna Elizabete neuzkrītoši paraudzījās uz Ģirtu. Viņš paraustīja uzaci. Sagadīšanās.

-    Turklāt… Varbūt man to nevajadzētu teikt, taču neatstāj sajūta, it kā šie notikumi tiktu vadīti no augšas, klusi piebilda ekspertu priekšnieks Egons Dambergs.

-    Nu, nu… No šīs vietas, lūdzu, paskaidro sīkāk! Ģenerālis Bass paliecās uz priekšu un ieurbās viņā ar skatienu.

-      Kaķīt, piedod, es tomēr runāšu! Dambergs dziļi ievilka elpu un izstāstīja par pirmo sanāksmi, kurā pulkvedis Juris Bramanis tās dalībniekiem kategoriski bija aizliedzis kaut ar pušplēstu vārdu kādam ieminēties par tobrīd notikušajām trim slepkavībām. Damberga vietnieks bija šīs sapulces gaitu ierakstījis diktofonā. Tūlīt pēc tam sekoja vadības lēmums nekavējoties atsaukt no atvaļinājuma majoru Kaķīti un viņa komandu. Cik zinu, Bramanim ar Kaķīti bija nopietna saruna…

Dambergs apklusa. Viņš negribēja iegāzt draugu, atklājot viņa savādās, ambiciozās pārmaiņas pēc sarunas ar Kriminālpārvaldes šefu un iespējamā šis vietas apsolījuma.

Taču Miks bija nolēmis neklusēt.

-     Saruna patiešām bija nopietna. Neslēpšu, man glaimoja vadības atzinība par agrāk paveikto un absolūtā zaļā gaisma šis jaunās lietas izmeklēšanā. Tas likās varens izaicinājums. Mulsināja tikai viens kategoriskais noteikums neiesaistīt un nepiesaistīt nevienu no jums, bet izmantot tikai policijas iekšējos resursus…

-… kas būtu saprotami, sevišķi, ja darīšana ar maniaku, noteica ģenerālis Bass.

-    Teorētiski jā. Praktiski neraugoties uz zaļo gaismu un it kā absolūti visiem brīvi pieejamiem resursiem, mēs neesam tikuši tālāk par kārtējā nozieguma traģiskā fakta konstatāciju, notikuma vietas apskati un niecīgo atradumu dokumentēšanu. Tā vien šķiet vai nu noziedznieks ir nenormāli gudrs un zinošs tieši kriminālistikā, vai arī viņam palīdz kāds no iekšlietu orgāniem. Vai arī… Miks uz mirkli saminstinājās. Viņš pats ir no mūsu sistēmas, un visa šī lieta faktiski nav nekas cits kā viens vienīgs farss un uzmanibas novēršana no kaut kā cita, daudz svarīgāka.

-     Krustdēl, tu mani biedē, Bass klusi ierunājās. Es pats par to esmu daudz prātojis, sevišķi, lasot tendenciozos rakstus par notiekošo kārtības un tiesību sargu aprindās, taču tik tālu gan neaizdomājos… Cik, tu saki, šobrīd to noziegumu? Varbūt visu pēc kārtas?

*  * *

Un atkal viss bija kā senāk. Vai vismaz tā likās…

Majors Miks Kaķītis sev pierastajā lakoniskajā stilā sniedza ātru pārskatu par visiem notikušajiem un šobrīd reģistrētajiem noziegumiem, pie sevis klusi cerot, ka to nav kļuvis vairāk, tikai viņi to vēl nezina…

Klātesošie klausījās klusējot, nepārtraucot un neuzdodot nevienu jautājumu. Kā nu kurš radis Anna Elizabete paralēli ātri rakstīja blociņā piezīmes un jautājumus, Kārlis domīgi plūkāja savus jau tā īsos mateļus, Ģirts kaut ko saspringti pūlējās atcerēties, bet Zane ik pa brīdim pieliecās pie daktera Konrāda auss, lai ko iečukstētu. Ģenerālis Bass, rāmi pakšķinādams apgrauzto ķiršoka pīpīti, slidināja skatienu pār vakarīgās apspriedes dalībnieku sejām un domāja, ar ko gan tas viss beigsies šī Mika dīvainā ideja piesaistīt Pūču Mājas kompāniju Rīgas maniaka lietas izmeklēšanai.

Bet tikmēr no Kaķīša stāstītā pamazām ieskicējās baiss zīmējums…

*  * *

Viss it kā sācies ar abām šķietami nejaušajām slepkavībām Hospitāļu ielā.

-     Pirms trim nedēļām, pašās aprīļa beigās, kamēr mēs risinājām SPA Kaijas raganas lāsta lietu, manas mājas kāpņu telpā tika nogalināts privātdetektīvs Henriks Lunka. Amatieris. Asociācijā reģistrējies nebija, lai gan dažreiz mūsu ceļi bija krustojušies. Glums tips, nesimpātisks, hroniski paģirains un pilnīgi neaudzināts. Tomēr viņam piemita fantastiskas informācijas ieguves spējas. Un vēl esmu gandrīz pārliecināts, ka no Lielās mājas kāds viņam noplūdināja operatīvās ziņas un varbūt arī ko vairāk. Iespējams, Lunka nestrādāja gluži sev šī versija šobrīd tiek pārbaudīta, lai gan neticu, ka jel ko atradīsim. Ja viņa nāve nav nejaušība, visi gali sen jau nosieti… Majors Kaķītis smagi nopūtās.

Negribējās, ai, kā negribējās stāstīt par baisi melnajām aizdomām, kas nez no kurienes ik reizi, kad viņš mēģināja sasummēt visas šīs lietas epizodes, atkal un atkal atdūrās pret pulkveža Jura Bramaņa neizprotamo attieksmi un savdabīgo ieinteresētību…

-     Lai nu kā, ar Henrika Lunkas nāvi saistās vairākas dīvainības. Vispirms viņš aptuveni pusotru nedēļu grozījies ap mūsu māju, ar tumši violetas krokodilādas datorčemodāniņu klēpī sēdējis uz soliņa, kaut ko vērojis, kaut ko pierakstījis, pļāpājis ar visu zinošajām tantēm un sētnieci. Tad savā nāves dienā stāvējis uz platformas starp ceturto un piekto stāvu, tā, lai pa logu redzētu garāmejošos un nākošos, vienlaikus paturot acīs arī dzīvokļus. Atliek secināt, ka viņš gaidījis un novērojis kādu konkrētu cilvēku. Gaidījis ilgi tur sabirusi gandrīz arama kārta pelnu, bet radiatori nosēdēti spīdīgi.

Lūk, bet kas tāds varēja notikt, lai viņš attaptos lidojam ar galvu pa priekšu lejā kāpņu šahtā, tas vēl jānoskaidro. Turklāt, kā uzskata eksperti, kritiena sākumpunkts atradies pusstāvu augstāk tas ir, no dzīvokļu platformas. Mēs pārbaudījām un apvaicājāmies trīs dzīvokļu iemītnieki neko nezināja ne par šo lietu, ne par tādu Lunku, bet ceturtajā jau pusgadu neviens nedzīvo. Arī es neesmu to iemītnieku redzējis. Khm… cik nu es vispār mēdzu būt mājās… Miks uz brīdi pieklusa, paraudzījās pie galda sēdošajos, skatienam īpaši pakavējoties pie Annas, kura aizrautīgi rakstīja piezīmes, tad turpināja:

-    Tātad. Sākumā dežurējošajam inspektoram bija licies, ka Lunka varētu būt kaut kāds sadzēries bomzis, kurš uzkāpis tuvāk bēniņiem iešņabot, sagribējis pačurāt, pārliecies pāri kāpņu margām, bet nav spējis noturēt līdzsvaru un…

Taču ekspertīze atklāja pavisam citu amu: privātdetektīva kungam kāds “palīdzējis” satverot no mugurpuses, pārmetis pāri kāpņu margām. Bet pirms tam visticamāk, uzcienāts ar klofelīna un šņabja kokteili, kas strauji rada bezfilmu. Tad metējs paveicis savu melno darbu, bet, lai būtu pilnībā drošs, ar mazu, jauku āmurīti uzdevis upurim precīzu kontrolsitienu tieši pa pakausi.

Miks pastiepās līdz sudraba kannai un vēl sev ielēja Annas gatavoto kanēļkafiju.

-     Labi. Ejam tālāk. Nākamais upuris mūsu sētniece. Regīna Mahnova. Sešdesmit gadi. Briesmīgs sievišķis, īsta pastardienas bazūne. Piecdesmito gadu beigās, lielās padomju tautu staigāšanas laikā, kā bērns ieradusies no attālas Krievijas sādžas. Kara veterāna meita, atdzimstošās Lielkrievijas idejas slavinātāja, nenormāla bļaure, tenkotāja to saku no paša pieredzes. Krita uz nerviem pilnīgi visiem ošņājās, novēroja.

Viņai kā sētniecei bija pienākums katru mēnesi savākt un nodot namu pārvaldei ūdensskaitītāju rādījumus, tad nu viņa šos brīžus izmantoja, lai iemestu acis visās telpās, vienalga, vai dzīvokļu saimnieki to gribēja vai ne.

Cik atceros, iedzīvotāji sūdzējās namu pārvaldei, ka pēc Mahnovas vizītēm pazūd sīklietiņas vai sasirgst un lielās mokās aiziet bojā mājdzīvnieki. Atklājās, ka viņa pagalmā izliek saindētu un ar saberztiem stikliem pildītu dzīvnieku barību. Iespējams, kādu tas varēja satracināt tik tālu, lai nolaistu dārgo Regīnas tanti pa kāpnēm, jo tieši tā, pēc ekspertu teiktā, arī noticis brīdī, kad apkopēja mazgājusi kāpņu telpā grīdu, kāds viņu nogrūdis tenteriski pa kāpnēm un piebeidzis…

Katrā ziņā mūsu iecirkņa inspektors krietni ilgi kavējās ierosināt krimināllietu, cerot atrakstīties ar nelaimes gadījumu, un tikai laimīgais gadījums, ka no atvaļinājuma tika atsaukts Egons, ļāva saprast, ka viss ir daudz nopietnāk. Jā, iespējams, bijis strīds, dusmas, roku palaišana, varbūt kāds gribējis sētnieci tikai pabaidīt, bet sanācis tā, kā sanācis. Dzīvē gadās visādi. Taču, ja tas būtu noticis nejauši, vai gan vainīgais nedarītu visu iespējamo, lai vērstu par labu, vismaz piezvanot ātrajiem? Bet tā vietā ar āmuriņu…

-    Miku, drīkst jautājumu? Anna Elizabete nenocietās. Viņa jau labu brīdi neapzināti un tracinoši klaudzināja ar pildspalvas galu pa galdu.

-     Protams. Atvieglojums Kaķīša balsī bija gandrīz sataustāms.

Līzbete tomēr pieslēdzās! Viss būs labi.

-     No tava stāstījuma izriet, ka Mahnova savas dzīves laikā bija ieriebusi ikvienam, un tas nozīmē: vismaz teorētiski viņas nāve varētu būt izdevīga visai mājai un turpmāk visiem dzīve kļūtu tikai gaišāka. Tātad slepkava izdarījis lielu pakalpojumu, aizvācot traucēkli… Vai šajā kontekstā var pieņemt, ka par Mahnovas bojāejas katalizatoru kļuva viņas pašas raksturs, iedaba un… pazīšanās ar privātdetektīvu Henriku Lunku?

-     Līzbet, kā tu to domā pazīšanās? Kaķītis saausījās. Tu kaut ko zini?

-     Nē, tīri hipotētiski. Ja Lunka bija ložņa un okšķeris un divas nedēļas kādu novēroja, būtu tikai loģiski uzskatīt, ka viņš meklēs otru tādu starp vietējiem, lai iegūtu maksimāli daudz informācijas. Un, ja Regīna zināja visu par visiem, iespējams, tas vienīgais, kuru vaktēja Lunka, nolēma triecienu izdarīt pirmais un tikt vaļā no abiem. Ko jus zināt par savas mājas, bet, precīzāk, tavas kāpņu telpas iedzīvotājiem? Ko saka soliņtantes?

Miks uz brīdi sastinga. Kāds viņš ir bijis muļķis! Lika savas grupas jauniņajiem apstaigāt dzīvokļus, uzdodot triviālos jautājumus: vai kāds kaut kad kaut ko aizdomīgu nav redzējis un vai nav manījis violeto krokodilādas datorsomu? Faktiski šādi brīdinot iespējamo vainīgo, ja tāds tiešām dzīvo viņu kāpnēs.

Pārmāca nepatīkamā sajūta tikko bija izskanējis kaut kas ļoti būtisks, tikai viņš to palaidis garām. Galvā skanēja uzmācīga sīkbalstiņa un ko tu zini par saviem kaimiņiem? Vārdus, uzvārdus, profesijas, sejas? Vai tiešām zini? Uz ielas paej garām neatskatoties…

-     Man cits jautājums, ierunājās Kārlis. Kas notika ar Henrika Lunkas datoru?

-      Nav ziņu. Pazudis. Kad viņu atrada, līdzās mirušajam nekā nebija, Miks atteica. Arī aptaujātie mājas iedzīvotāji teicās aizvadīto nedēļu laikā to manījuši (protams, Lunka taču no sava datora nešķīrās!), tomēr neko vairāk pateikt nevarēja. Varbūt slepkava datorsomu paņēmis, lai imitētu laupīšanu. Bet varbūt viņam bija vajadzīgs tieši tas.

-    Kurš atrada Lunkas līķi? Anna Elizabete pēkšņi ieskatījās Mikam tieši sejā.

-    Khm… Sētniece. Regīna Mahnova, Kaķīša vietā atbildēja Dambergs. Tu domā…?

-    Es nedomāju. Vienkārši pajautāju, viņa iebilda. Ja Mahnova bija tāda, kāda bija, ja viņa zināja, ka Lunka kaut ko, kādu vai pat kuru meklē, varēja taču rasties kārdinājums arī pašai visu uzzināt un varbūt gūt no tā kādu labumu sev… Tikai viņa pārrēķinājās.

-    Lizbet, tu pieļauj, ka sētniece nočiepa datoru, lai izpētītu, ko vai kuru Lunka te meklējis, un lai varētu meklēto personu šantažēt? rāmi ierunājās ģenerālis Bass.

-    Jā gan. Vai tā nevarētu būt? Ja datoru ar visu somu nepaņēma slepkava, tad otrs ticamākais kandidāts Mahnova. Anna Elizabete sajutās nelāgi. Ko viņa tādu pateica?

-     Annai taisnība, Miks sacīja. Es arī par to iedomājos un liku Mārtiņam soli pa solītim pārbaudīt Mahnovas dzīvokli. Nekā. Iespējams, nokavējām.

Miks bija ieradies no Londonas trīs dienas pēc Regīnas Mahnovas slepkavības.

-    Viņas atslēgas bija uz vietas? izšāva Anna. Ģenerālis Bass atzinīgi pasmaidīja.

-              Nē, atkal atbildēja ekspertu priekšnieks Dambergs.

-     Nevienas. Dzīvokļa durvis bija aizvērtas tikai ar šlepera mēlīti. Bet mājas kaimiņi teicās redzējuši viņai pamatīgu atslēgu saišķi.

-     Taisnība. Bija viņai tāds žvadzēja vien. Parasti pie jostas kā tādai pils pārvaldniecei. Laikam gribēja, lai visi redz, ka viņai pieder vara, Miks atcerējās.

-    Drīkst, es papildināšu? pēkšņi ierunājās Egons Dambergs. Miks pamāja ar galvu. Ir divas ļoti būtiskas nianses. Zīmītes. Abos gadījumos pie mirušajiem tika atrasti vēstījumi.

Anna Elizabete to jau zināja no paša Egona agrāk stāstītā. Tik un tā viņai pārskrēja salti drebuļi. Vēstījumi… Tie nebija tikai vēstījumi. Tie bija baismīgi vārdi, kas apstiprināja izdarīto, vienlaikus uzliekot atbildību par savu nāvi pašiem upuriem.

-     Tātad. Pirmo zīmīti atradām zem nogalinātā privātdetektīva Henrika Lunkas kreisā vaiga. Pirms kritiena tur nokļūt zīmīte nevarēja, un tas nozīmē tā atstāta ar pilnīgi konkrētu nolūku. Ko, starp citu, apliecina arī teksts: Es vairs nebāzīšu degunu svešās lietās.

-     Un otrajā gadījumā? Ģenerālis Bass ieurbās Egonā ar skatienu.

-     Tas pats. Otrs vēstījums bija novietots tieši tāpat zem Mahnovas kreisā vaiga. Un tas pats lakoniskais, ironiski precīzais atzīšanās teikums: Es klusēšu.

Telpai pārskrēja ledaina gaisa vilnis, un iezagās sprādzienbīstams klusums.

*  * *

-    Bet, cik saprotu, tas vēl ne tuvu nav viss? ģenerālis Bass atsauca visus īstenībā.

-    Jā. Turklāt ar trešo upuri ir pavisam savādi. Majors Kaķītis ievilka elpu nākamajam netīkamajam stāstam. Noziegums noticis Arrigā pirms krietni ilga laika, februāra beigās, kad mēs vēl risinājām to starptautiskā narkotiku karteļa lietu; un, ja tagad pēkšņi pa dīvainiem apkārtceļiem neuzpeldētu informācija par toreiz notikuma vietā atrastu zīmīti ar vēstījumu, mēs par to, visticamāk, tā arī neko neuzzinātu. Pirmkārt, tāpēc, ka vietējais inspektors to par katru cenu gribējis noformēt kā nelaimes gadījumu…

-     …tipiski… klusi nomurmināja Anna Elizabete, taču Miks izvēlējās nereaģēt.

-     …un, otrkārt, tāpēc, ka pulkvedis Bramanis bija pārņēmis šo lietu personīgā kontrolē.

Apspriedes dalībnieki saskatījās. Atkal. Tas notiek atkal.

It kā nepietiktu jau ar Dīvainā Līgovakara lietu, kā viņi to sauca, un pagājušās ziemas murgu, vienlaikus risinot četras slepkavības un cenšoties atšifrēt starptautisku narkotiku tranzītshēmu. It kā nepietiktu ar izsmalcināto slepkavu klusajā Kurzemes piejūras ciemā, kas, slēpdamies aiz vietējās leģendas, nogalināja septiņus cilvēkus…

Atkal Liktenis viņiem piespēlēja lietu, kas jau pašā sākumā liekas baismīga, bet kas notiks tad, kad atklāsies visa, pagaidām nezināmā informācija?

Nepatīk man tā Bramaņa kontrole, nepatīk. Viņš nekad neko nedara bez personiskā izdevīguma, domāja ģenerālis Kārlis Bass, atceroties kopīgi nostrādātos gadus, kuru laikā bija vērojis, kā Bramanis no izdarīga un gudra vietnieka pārvēršas aptaukušā starplikā starp savu datorgaldu un ērto Kriminālpārvaldes šefa krēslu.

Un tagad viņš acīmredzot spēlē pats savu spēli. Vai arī kāds manipulē ar Bramani, cenšoties ar viņa rokām izdarīt to, ko nevar atļauties pats, savukārt pulkvedis dara to pašu ar saviem padotajiem. Sanāk tāda nekrietna karstu oglīšu grābšana ar citu rokām…

-   Es turpināšu… Kaķītis pacilāja tukšo tasīti. Anna Elizabete steigšus pastiepās pretī ar kafijas kannu, un Mika skatiens satumsa. Ģirts cīnījās ar nepārvaramu vēlmi uzsmēķēt.

-    Tātad. Kā jau teicu, februāra beigās kādā Arrīgas garāžā, kas pārveidota par radošo darbnīcu, Bauskas ielas tālākajā galā, tika atrasts jauna brīvmākslinieka Nila Vēdzeles līķis. Ar nozāģētām rokām. Asiņu šļakatas pa visu telpu, mirušais bija novietots krietni tālu no darba galda ar izslēgto ripzāģi, faktiski tālākajā darbnīcas galā, iesēdināts atpūtas krēslā, apzāģēto roku stumbeņi glīti sakārtoti klēpī. Pakauša vidū gluži kā firmas zīme kvadrātveida

iedobums, acīmredzot no spēcīga sitiena ar āmuru. Jādomā, tā paša āmura, jo, starp citu, izmēri sakrita. Bet uz darba galda brīvās virsmas skaisti, kā lūgšanā saliktas… plaukstas…

-     …un zīmīte… nomurmināja Anna Elizabete.

-Jā, un zīmīte, apstiprināja Miks, kura atradās upurim klēpī, novietota tā, lai viņš to it kā lasītu. A4 formāta lapa, uz kuras ar paša Nila asinīm uzrakstīts:

-     Kurš viņu atrada? Zane bija saslējusies un rotījās laukā no daktera Arvja Konrāda apskāviena. Ahā, kaujas zirgs sajutis labu stāstu! Anna nosmīnēja. Tikai līdz rakstīšanai šobrīd vēl kā līdz Mēnesim…

-    Garāžas saimniece, tās ielas sētniece, bijusī Vidzemes zonas prokuratūras izmeklētāja Lilija Leja. Kundzīte solīdos gados, bet prāts kā žilete! Egons Dambergs ieguldīja savu artavu stāstā. Iecirkņa inspektors Ivars Naģis, kurš mēģināja atšauties gan jau čalis pats vainīgs -, tā no viņas dabūja, ka jau nākamajā dienā izlēma par prātīgāku iesniegt atlūgumu un iet strādāt kazino par apsargu… Es no savas puses viņai piekrītu neredzēt acīmredzamu slepkavību var tikai hroniski stulbs vai… nopirkts kruķis.

-             Nu, vecais, paldies par kruķi! Miks grīni pasmīnēja.

-     Pacentīšos atdarīt ar labu… Šis mirušais no visiem ir vissenākais. Vismaz tā bija līdz vakardienai. Bet par to vēlāk. Līdz brīdim, kad tika atrasts, mākslinieks bija nogulējis siltā telpā krietni ilgāk par nedēļu. Iespējamais nāves cēlonis vispirms sazāļots ar konjaka-klofelīna kokteilīti, bet, kad atslēdzies, novietots paredzētajā vietā un apstrādāts tā vismaz eksperti teica, analizējot asiņu šļakatu virzienu. Uz galda atrasta tukša konjaka pudele, divas glāzītes protams, tīras, un šķīvis ar sakaltušām citrona šķēlītēm.

-     Ko par upuri stāsta Lilija Leja? Starp citu es viņu pazīstu, krietna sieviete, vairākkārt esam strādājuši kopā! Egu, tu biji klāt tai sarunā? Kārlis Bass aizkūpināja pīpīti un vainīgi palūkojās uz Annu Elizabeti, kas taktiski izlikās neko neredzam.

-    Jā, es ar viņu esmu runājis. Lejas kundze, kā ierasts, mēneša pēdējos datumos nākusi pēc īres maksas par garāžu. Un apmulsusi. Parasti Vēdzele nekad nav slēdzis durvis, pat uz nakti ne, lai gan bieži tur nakšņojis. Tagad durvis ciet, bet iekšā skan mūzika. Viņa ar savu atslēgu atslēgusi durvis un atsprāgusi atpakaļ smaka, karstums, rokas uz galda…

-     Puiši, ko mēs par šo mākslinieku zinām? ģenerālis domīgi ievaicājās. Atzīšos godīgi, es no šodienas jauno mākslinieku vārdiem zinu vienīgi Ritumu Ivanovu, un viņu vairs jaunajiem īsti nepieskaitīsi. Bet darbi interesanti. Kādos ūdeņos peldēja šis Vēdzele?

-     Pārsvarā reklāmdizains. Beidzis Mākslas akadēmijas grafiķus, aizrāvās ar datorgrafiku. Daudzu pazīstamu reklāmbilžu autors. Strādājis neatkarīgi vairākām aģentūrām vienlaikus. Kolēģi slavēja, konkurenti aprunāja. Darbnīcas telpu saimniece Lilija Leja pastāstīja vēl ko brīvajos brīžos Vēdzelem paticis ņemties ar instalācijām stiķējis kopā ādas, koku, pudeles, stieples un metāla gabalus, saucis to par konceptuālo mākslu. Viņai gan tā hroniskā netīrība jau bijusi līdz kaklam, vairākkārt gribējusi uzteikt…

-    Pag, pag, vai tik tas nav tas pats Vēdzele, kurš ar lielu skandālu pirms pusotra gada aizgāja no Magnum Lux? Zane saausījās. Jau pusgadu viņa bija brīva no darba attiecībām ar šo koncernu, taču saites nebija sarāvusi. Man gan ar reklāmistiem nav bijis gandrīz nekāda sakara, taču atceros bija liels burkšķis par to, ka zem viena jumta notiek tā-ā-ā-das lietas. Kaut kas par nozagtiem projektiem. Bet kauč sit man’ nost, nespēju atcerēties!

Tas sasauktos ar darbnīcā atrasto zīmīti, Miks pēkšņi satraukti nodomāja. Tā tomēr bija laba doma saaicināt visus uz kārtīgu breinstormu, un lai Bramanis iet uz vienu vietu!

-     Zanīt, vai tu varētu neuzkrītoši painteresēties par šo tipu? Tev izstāstīs vairāk…

Zane vērīgi palūkojās vispirms uz Miku, tad uz Annu, kura nemanāmi pamāja ar galvu.

-     Labi. Pamēģināšu. Un neiedomājies, ka tas tev nāks par zilām acīm…

-    Meitenes, būšu jūsu parādnieks. Kaķītis tomēr bija pamanījis mēmo dialogu.

*  * *

Lielajā hallē jau labu brīdi ārdījās telefons.

Ģirtam apnika klausīties, viņš izsteidzās pa virtuves durvīm, lai pēc brīža atgrieztos.

-    Tūlīt te ieradīsies Mežāju Lauksaimniecības skolas direktore. Es no viņas asarainās bļaustīšanās nesapratu gandrīz neviena vārda kā vien: “Viņi to arestēja… nav slepkava… atrodiet vainīgo…! Braucu pie jums!” Ko tas viss nozīmē?

-    Tikai to, ka Melnpils policija beidzot kādu aizturējusi par zēna novešanu līdz pašnāvībai, skarbi noteica Anna Elizabete. Es ar viņu nerunāšu. Lūdzu, bez manis!

14.   nodala

»

Zem vienam debesim

-    Anniņ, kas noticis? Ģenerālim Basam no rokām izkrita pīpe. Tik noraidošu, lai neteiktu rupju, atbildi no Annas Elizabetes viņš vēl nekad nebija dzirdējis. Parasti tieši viņa bija tā, kas uzņēmās palīdzēt pat tiem, kuri palīdzību nemaz nebija pelnījuši.

Anna Elizabete neteica neko, tikai švīkāja blociņā visādus ķeburus.

-     Es laikam atbildēšu Līzbetes vietā. Majors Kaķītis dziļi ievilka elpu. Policijas vadība centralizēti izsludinājusi kampaņu tiesāto izvarotāju un pedofilu apzināšanai kur dzīvo, ko dara, cik bīstami citiem. Kārtējās Eiropas vadlīnijas pārejai uz attālināto, elektronisko kontroli… Bet, kā jau tas pie mums mēdz notikt, daudzviet to īsteno ar drastiskām metodēm.

Mežājos pēdējā laikā bijuši divi ievērības cienīgi notikumi Mežāju Lauksaimniecības skolas audzēkņa pašnāvība, iespējams, seksuālas un fiziskas vardarbības dēļ, un Kalpiņa, izvarotāja Bruno Kalpenieka, brīvlaišana. Divpadsmit gadi aiz restēm ir nopietns laiks, lai pārdomātu bijušo un turpmāko dzīvi, taču jāatceras, ka maniakus un seksuālos varmākas pāraudzināt nav iespējams. Vien uz laiku apturēt.

Pēdējā laikā bijis pārāk daudz sūdzību par to, ka šie noziedznieki pēc atbrīvošanās drīkst netraucēti dzīvot normālā vidē, un faktiski neviens pat neuzzina par šādu bumbu ar laika degli. Bet ir tikai loģiski, ka vēlēšanu gadā visām valsts struktūrām pēkšņi sāk rūpēt iedzīvotāju labklājība…

-     Vecais, ar tādu runu tu varētu balotēties deputāta beņķim, ironizēja Dambergs.

-      Nezobojies. Vakar no rīta bija sanāksme. Kārtējā. Daudz runāšanas, maz jēgas. Kaķītis noguris pārvilka ar plaukstu pār pieri. Neciešami grauza acis. Pārslodze…

Anna Elizabete lēni piecēlās, piegājusi pie zāļu plaukta, nocēla trīs cieši aizvākotus poķīšus un vērīgi paraudzījās Mikā darīt vai nedarīt?

Viņš nolaida skatienu. Bija kauns, neciešams kauns. Par savu izrunāšanos slimnīcā. Viņa spēja pārkāpt tam pāri un piedāvāt palīdzību, bet viņš… Miks pamāja ar galvu.

Ģirts domīgi noraudzījās šajā bezvārdu intermēdijā. Tas nebūs tik vienkārši…

*  * *

Aiz pusaizvērtā virtuves loga nošvīkstēja grants un notarkšķēja rokas bremze. Vilka.

-     Labi, es iešu augšā. Te būs. Nomazgā acis un pārējo izdzer. Anna Elizabete nolika Mika priekšā prāvu bieza stikla krūzi, kurā jautri griezās kumelīšu galviņas, vībotņu lapas un vēl kāds Mikam nezināms augs, un, garajiem svārkiem plīvojot, strauji izgāja no virtuves. Mirkli pakavējies, Ģirts viņai sekoja. Piecēlās ari Zane un dakteris Konrāds.

-    Mēs nu laikam arī… noteica Zane. Mēģināšu sazvanīt kādu no izdevniecības.

Virtuvē palika tikai vīrieši četri policisti, Kārlis un divi vilku suņi.

No ārdurvju puses skanēja nepacietīga bronzas zvaniņa šķindoņa.

Kārlis aizsteidzās uz halli.

-    Vai kāds man var paskaidrot, kas te notiek? kinologs Viktors Mihailovs klusi un ātri pavaicāja. Šajās mājās vienmēr bijis silti, bet šodien pat sunim zobi klab… Un Anna…

-    Vēlāk, vēlāk. Vispirms tiksim galā ar skolas direktori, Egons pačukstēja.

Tobrīd Kārlis atvēra virtuves durvis, lai palaistu sev pa priekšu noraudājušos Dzintru Vilku. Ne vēsts no pierastās cienības un dižmanibas, tagad tā bija izmisusi sieviete, kas atnākusi lūgt palīdzību cilvēkiem, ar kuriem citkārt negribētu pat sēdēt pie viena galda.

Aplaidusi ašu skatienu visapkārt, viņa vīlusies pajautāja:

-    Vai Anna nepiebiedrosies? Viņa taču ari pieder pie Mežāju kopienas, dzīvojam visi zem vienām debesīm…

Kaķītis sarāvās. Ak tad tā tas bija! Lai kas būtu noticis personiskajā dzīvē, zombējums direktores Vilkās smadzenēs acīmredzot ielikts uz mūžu. Nez kāpēc viņai šķiet, ka visiem un ikvienam būtu jāizjūt kaut kāds pienākums pret skolu, pret Mežājiem, pret mistisko kopienu… Viņš varēja iedomāties, cik ļoti šie vārdi tracināja Līzbeti, kurai derdzās tukšas runas. Miks daudzkārt bija pieredzējis situācijas, kad Anna, apnikusi sēdēt un klausīties garu plānošanu, paņem slotu, grābekli vai trimmeri un pusvārdā iziet plašajā pagalmā…

-     Basa kungs un jūs… kungi, lūdzu, palīdziet man! Dzintra Vilka bija zibenīgi ieslēgusi sievišķīgi lūdzošos toņus. Es nezinu, pie kā vēl lai vēršos. Viņi ieradās, apgrieza riņķī visu māju, paņēma līdzi Modri un aizbrauca. Tajā mašīnā redzēju ari Lauri Odiņu un Vitu Lori. Bet tas taču ir ārprāts viņi ir mūsu skolas lepnums! Pēdējais kurss, izcili sasniegumi mācībās un sportā! Par kādām apsūdzībām, par kādiem apvainojumiem var būt runa?! Ja tam puišelim, nu, tam Salvim Alenam, bija labila psihe, ja viņš nolēma pats sev ko nodarīt, kāpēc par to jācieš citiem? Un vispār kāpēc jūs nepārbaudāt to Krusta kroga arestantu? Viņš taču tieši par šādiem noziegumiem sēdējis, vai ne?

Ģenerālim Basam, klausoties šo tirādi, miermīlīgiem kāpuriņiem līdzīgās ķerainās uzacis saraucās vienā mežonīgā, dusmīgā līnijā. Viņš jau atvēra muti, lai ko teiktu, taču majors Kaķītis izrādījās žiglāks:

-    Vilkās kundze, mēs šorīt Rīgā, Kriminālpārvaldē, lielās sapulces laikā tieši runājām par situāciju Mežājos. Un, ticiet man, tā patiešām ir nopietna. Tieši jums nopietna. Ne jau pirms divām nedēļām atbrīvotais cietumnieks Bruno Kalpenieks, kurš divpadsmit gadus bijis izolēts no sabiedrības, vainojams pie tā, kas noticis un notiek jūsu vadītajā skolā, bet gan jūsu pārlieku liberālā attieksme, aklums un vienaldzība, ļaujot zem skolas jumta ierīkot īstu čūsku midzeni. Tā nav draudzīga attieksme pret audzēkņiem, tā ir visatļautība un viena grupējuma uzkundzēšanās otram. Atvainojiet manu skarbumu, taču mēs jau ziemā redzējām, cik ļoti jums personīgi rūp savu audzēkņu likteņi.

-     Kā jūs… Ko jūs ar to gribat teikt? Vilka mēģināja tikt pie vārda, taču Kaķītis neļāva.

-    Jūsu acu priekšā gadiem tika lauzti un kropļoti Uģa Akmeņa un viņa mātes likteņi, un varmāka bija ne vairāk, ne mazāk jūsu bijušais vietnieks izglītības darbā Arnis Akmens, cilvēks, uz kura sirdsapziņas būtu vismaz četras slepkavības, ja viņš nebūtu nosities aizturēšanas operācijas laikā. Vai nav ironiski, Vilkās kundze? Tik mazs zemes stūrītis, un tik ļoti nezināt par to, kas notiek lidzās? Dzīvojam taču visi zem vienām debesīm…

-     Jūs… nevarat… jūs taču nezināt… Vilkai nobālēja cieši sakniebtās lūpas.

-     Atklāti sakot, mani tas neinteresē, majors Kaķītis skarbi atteica. Krimināllietas ir uzsāktas, ar tām strādās citi. Ne es, ne ģenerālis Bass izmeklēšanā nepiedalīsimies. Un arī neiesaistīsimies ne jūsu labā, ne pret jums, ja vien Mežāju notikumi nekrustosies ar citām lietām, kā tas šeit nereti gadās. No tā gan neviens nav pasargāts.

-     Tātad jūs mani nevēlaties pat uzklausīt? Dzintra Vilka saslējās kā saniknots vērsis.

-               Nē, kāpēc ne, ģenerālis Kārlis Bass rāmi novilka.

-     Runājiet, tamdēļ jau esat atnākusi.

-    Redziet, viss nav tā, kā varbūt izskatās, beidzot tikusi pie vārda, Dzintra Vilka bezceremoniāli apsēdās senlaicīgajā krēslā galda galā un smagi atzvēlās pret polsterēto atzveltni, kas brīdinoši nokrakšķēja. Grāfs un Zorro pabāza ziņkārīgus, melnus purnus no galda apakšas, acumirklī iedzenot direktori klusās šausmās. Viņai ne pārāk patika suņi kā tādi, bet policijas suņi, jo īpaši lieli vilki, burtiski paralizēja gan gribu, gan runas un kustību spējas.

*  * *

Dzintra Vilka jau sen bija prom, bet vīri kā sarunājuši joprojām sēdēja pie vaļējām virtuves durvīm. Sarunas pēcgarša bija pārāk riebīga, gribējās to izvēdināt.

Kārlis uz bridi bija aizgajis uz savu darbistabu, Egons un Viktors uz lieveņa smēķēja.

-     Krusttēv, tu taču netici tam, ko viņa stāstīja? Miks Kaķītis pēkšņi ievaicājās.

-    Pati par sevi vai par aizturētajiem jauniešiem? Ģenerālis Bass domīgi kūpināja pīpi.

-    Abējādi. Klau, bet ziemā viņa taču tāda nebija, vai ne? Toreiz, kad mēs piespiedu kārtā pārcēlām Ziemassvētku koncertu no Mežmuižas uz Lauksaimniecības skolas aktu zāli. Cik saprotu, viņa šogad pamatīgi izmantojusi Annas Elizabetes aģentūras pakalpojumus?

-    Diemžēl jā, ģenerālis drūmi pamāja ar galvu. Maksāja Līzbetei mazāk nekā pusi no minimālās, bet par to pretī izspieda ne tikai teātra nodarbības vien. Un nu izplānojusi pārņemt kultūras un izklaides pasākumu organizēšanu redz, skolas telpas esot piemērotākas, ari resursu viņiem vairāk!

-     Nu, nu, un kurš tad viņai tos rīkos? Kaķītis grīni pasmīnēja.

-               Vilka bija domājusi Līzbeti… Bass samiedza acis.

-      Būtu taču izdevīgi atņemt viņai pašvaldības jumta līgumu, savākt pasūtījumus un attiecīgi finansējumu sev, nolikt Annu uz nepilnu aldziņu, piespiest strādāt savā labā, bet pašai gozēties saulītē.

-     Bet… Miks strauji ievilka elpu, lai paustu viedokli.

-     Bet mūsu Līzbete nolika viņu pie vietas atbrauca no Anglijas un uzmeta Vilkai galdā atlūgumu. Pateica, ka nespējot sastrādāties, ja partneris nav godīgs. Abi ar Ģirtu taisīs Mežmuižā Radošo centru tādu kā alternatīvu kultūras namam, kur dažāda vecuma ļaudis varētu atrast sev kaut ko darāmu. Es jau pieteicos vecākās paaudzes deju ansambli un korī, reiz taču biju varens dziedātājs un dejotājs! Ģenerālis pasmaidīja ūsās.

Majors Kaķītis satriekts domāja.

Neko no tā viņš nebija zinājis. Tik pārņemts ar savu darbu un karjeru, ka palaidis garām, kas notiek ar tuvākajiem cilvēkiem… Ko viņš zina par savu krusttēvu, par viņa dzīvi un piepildītajiem vai nepiepildītajiem sapņiem? Ko par Annu Elizabeti, ja, protams, atmet paša iedomību, ka viņa varētu pakārtot savu dzīvi viņējai kā tāda samuraja sieva?

Viņš vēlas turpināt karjeru iekšlietu sistēmā, vilina arī ideja par privātdetektīvu aģentūru, vienīgi biedē nezināmais kā sākt, vai izdosies?

Bet Anna? Vai viņa domā tāpat? Vai piedalīsies? Līzbetes unikālā intuīcija būtu īsti vietā, lai ko viņš savos pārguruma murgos būtu izmuldējies slimnīcā.

Taču tagad, kā izskatās, Ģirts sargā Annu vēl niknāk nekā Grāfs ar suni vismaz kaut ko var sarunāt, ar Melderi nav pat ko mēģināt… Jau ziemā, toreiz, kad Anna Elizabete, ieraudzījusi no ezera izvilkto slīkoni, savu melno biedu, bija noģībusi turpat uz ledus, Miks Kaķītis Ģirta sejā bija nolasījis, ka Annas dēļ viņš gatavs jebkuram sprandu aplauzt, taču tobrīd nebija pievērsis tam uzmanību.

Bet velti…

*  * *

-     Nu, Belcebuls izdzīts? Anna Elizabete, nemanāmi ienākusi virtuvē, jautrā balsī ievaicājās. Viņa izskatījās tik moža un atpūtusies, ka Miks nošņirkstināja zobus.

Nu protams, viņi taču aizgāja divatā, un, kā zināms, vislabākā atpūta ir divvientulība.

Majoram Kaķītim prāta nevarēja ienākt, ka Lizbete un Ģirts bēniņos kārtojuši arhīvu.

-    Jā, aiznesās kā velns ar vējlukturi, sēra smaka vien palika pāri, tagad cenšamies izvēdināt, atjokoja nupat ienākušais Egons Dambergs. Klau, vajadzētu turpināt…

-    Es pasaukšu pārējos. Viņa apsviedās uz papēža un, brunčiem plīvojot, aizsteidzās.

V-velns, Līzbete izskatās tik sasodīti labi…

Kaķītis paberzēja pieri un ielēja sev vēl kafiju.

-     Kas tur īsti bija ar tiem Vilkās protežē? kad visi atkal bija ieņēmuši agrākās vietas un galdā kūpēja svaiga kafija, Anna Elizabete pavaicāja. Ko viņa gribēja?

-    Kā ko? Lai izpestī dārgos eņģelīšus no Melnpils īslaicīgās aizturēšanas izolatora, kur viņi, protams, nokļuvuši nevainīgi kā jēriņi, Miks paironizēja un uz brīdi apklusa, pārdomājot, cik no šobrīd zināmā drīkst stāstīt. Jūs jau saprotat… tam, ko teikšu, līdz izmeklēšanas beigām jāpaliek šajās sienās.

Mums jau sen, kopš ziemas notikumiem, bija zināmas aizdomas, ka ar Mežāju Lauksaimniecības skolu kaut kas nav kārtībā bijām saņēmuši vairākus nopietnus signālus, ka šīs skolas IP adrese pārāk bieži figurē aizdomīgās interneta vietnēs, kur tiek propagandēta un provocēta vardarbība, arī seksuāla, un rasu naids. Devu savējiem uzdevumu novērot un ziņot, bet, tā kā zināmu laiku nekas ievērības cienīgs nenotika, par Mežāju skolu aizmirsu. Un nu… šī puišeļa pašnāvība… Vienlaikus vairākās tīmekļa vietnēs no skolas datoriem ievietoti aicinājumi nesamierināties ar citādajiem, kas bojā nācijas genofondu un karmu. Un tamlīdzīgas nelādzības…

-    Klau, Līzbet, tu droši vien to puišeli pazini, kāds viņš bija? Tiešām…

-    Ko tiešām? Ja tu domā, vai viņam bija citāda seksuālā orientācija, tad jā, iespējams, lai gan neesmu ne klīniskā psiholoģe, ne seksopatoloģe, ne antropoloģe, lai izskaidrotu, kāpēc tā varētu vai nevarētu būt, Anna domīgi atbildēja. Taču ja runājam par novērojumiem… Jā, Salvis Alens patiešām bija skolasbiedru zobgalību un apcelšanas objekts. Trausls augums, izteikti meitenīga, līgana gaita, lipīgi manierīga runa un žesti, bet galvenais savos četrpadsmit gados, kad interese par pretējo dzimumu ir pilnīgi normāla parādība, viņš burtiski fanoja par vecāko kursu puišiem stundām varēja sēdēt sporta zālē, vērojot, kā viņi spēlē basīti vai voleju, bet, aicināts piebiedroties, vienmēr sarka un bēga prom. Reiz lielie puiši pieķēra viņu lūram pa atslēgas caurumu zēnu dušas telpā, toreiz Salvis smagi atrāvās un salauztā deguna dēļ ilgi neapmeklēja skolu. Bet pēdējā laikā viss bija it kā normalizējies. Viņš bija sevi atradis mākslinieciskajās aktivitātēs. Lai gan… Kad skolas talantu konkursā Alena atveidotais Maikls Džeksons tika izsvilpts kā pārāk tizls, viņš vairākas dienas nebija skolā.

-     Vai puisim bija draugi? Kaķītis pavaicāja.

-Jā un nē. Nē, ja runājam par skolasbiedriem. No Alena vairījās visi gan puiši, gan meitenes. Un, jā, viņam bija labas attiecības ar informātikas un fizikas pasniedzēju Maigoni Pēdu. Abus vienoja interese par datoriem, stundām ņēmās pa laboratoriju… Anna pēkšņi aprāvās, it kā sapratusi, ko nupat pateikusi… Tu gribi teikt…?

-    Es vēl neko negribu teikt. Tāpat negribētu arī, lai kāds no šīs mājas bāztu tai lietā degunu. Tur ir tāda melna un lipīga dūksts, ka, ja mēs tiksim līdz laimīgam galam, Zanei publikācija garantēta, to es apsolu, Miks cieti noteica.

-    Bet… vai tie čaļi patiešām varētu būt vainojami Alena nāvē? Tā bija pašnāvība?

-    Līzbet… Visam savs laiks. Pacieties. Kad varēšu, izstāstīšu. Pagaidām milzīgs paldies par informāciju, tā ļoti palīdzēs. Sirsnīgi domātais smaids sanāca šķībi greizs.

-      Labi, draugi, mums vēl tāls ceļš ejams, ja gribam šonakt izrunāt visus noziegumus, ekspertu priekšnieka Egona Damberga balsi ieskanējās nogurums un viegla neiecietība. Piedodiet manu steigu, taču ir piektdienas vakars, un es pat šeit dzirdu, kā Melnupē lēkā vimbas…

Visi skaļi iesmējās. Damberga spēja izkliedēt pat vissaspringtāko situāciju bija patiesi leģendāra. Tieši tāpēc viņu tik labi ieredzēja gan priekšnieciba, gan operatīvais sastāvs.

-    Egum taisnība. Tātad kur mēs palikām? majors Kaķītis retoriski pajautāja.

-     Pie izbijušā Magnum Lux reklāmdizainera Nila Vēdzeles, un jūs aizsūtījāt mani ievākt informāciju, attrauca Zane. Tad nu ziņoju man ir daži interesanti jaunumi. Teikt tūlīt?

Kaķītī cīnījās vēlme nepacietīgi iesaukties jā, sper laukā! ar nepieciešamību izstāstīt līdz galam par noziegumiem. Nē, visus jautājumus un komentārus pēc tam!

-    Labāk vispirms tiksim galā ar kopsavilkumu. Tur taču nav nekas degošs, Zanīt?

-     Mierīgi pagaidīs, viņa norūca, mazliet sapīkusi par noraidījumu no spēles laukuma.

-    Tad nu tā. Tajā pašā dienā, kad, atlidojis no Londonas, tikos ar Bramani un pārņēmu lietas, pievakarē notika vēl viens noziegums. Tāds pats rokraksts, tādas pašas metodes no ārpuses aizslēgts dzīvoklis, pazudusi atslēga, iekšā skaļi dārd mūzika, bet mirušais atstāts tādā pozā, kas jau pati par sevi ir vēstījums. Plus vēl zīmīte.

Majors ātri un konspektīvi pārstāstīja sabiedrības krējuma smalko kaišu speciālista ginekologa Gideona Šimanska grotesko nāves ainu, neaizmirstot nedz viņa valdonīgās sievas Rebekas dusmu izvirdumu, nedz pārvaldnieka un sētnieka nīgro bubināšanu…

-     Tad tu saki dzīvoklis bija tukšs? pavaicāja Kārlis Bass.

-      Pilnīgi. Tajā neviens neslēpās, mēs rūpīgi pārbaudījām. Ekspertu sākotnējais slēdziens miris vismaz divpadsmit stundu, bet vēlākā sekcija apliecināja vairāk nekā diennakti.

-    Un nekas nebija pazudis? Nauda, dārglietas, antikvariāts, datortehnika?

-     Nekas, izņemot seifa atslēgu un datora cieto disku.

-     Kā tā? Kārlis iepleta acis. Viņam kā datoriķim acumirklī bija āķis lūpā.

-    Vienkārši. Rūpīgi izskrūvēts, izņemts un aiznests līdzi. Strādājis zinātājs, ar vieglu smīnu noteica Egons Dambergs, klusībā uzjautrinādamies par uzdevumu, ko tūliņ sagādās savam gados jaunākajam ne-policijas kolēģim, kura unikālās spējas un zināšanas augsti vērtēja. Saki, Kārli, kurā gadījumā tu zagtu datora cieto disku?

-    N-nu… Pirmām kārtām tad, ja man trūktu laika. Ja es nevarētu uz sitienu to nokopēt. Lai tiktu pie kādas e-pasta sarakstes un/vai privātajām datubāzēm dokumentiem, līgumiem, rēķiniem, fotogrāfijām. Lai izpētītu visu citu pieejamo informāciju. Varbūt lai atrastu kaut ko, kas attiecas tieši uz mani. Lai slēptu pēdas gan par meklēto, gan par manu esību. Nu, kaut kā tā… Kārlis prātoja, skaitīdams līdzi uz pirkstiem. Atbildēju?

-    Jā gan. Paldies. Dambergs nosmaidīja.

Patiešām ziķeris!

-              Tikai viena nianse… klusi ierunājās Anna Elizabete.

-     Disku varēja paņemt, arī vēloties novirzīt uz viltus sliedēm vai, tieši pretēji, lai kaut kam pievērstu uzmanību…

Majors Kaķītis saausījās. Ko viņa nupat pateica? Novirzīt? Nē, pievērst uzmanību? Vēl viens vēstījums? Sak te bija kaut kas, ko jums vajadzētu redzēt? Tāpat kā seifā, ko gan bija izdevies dabūt vaļā, bet kas bija tukšāks par tukšu viss saturs aiznests līdzi.

-    Labi, bet tādā gadījumā kā jūs skaidrotu apstākli, ka mirušais savā gultā tika atrasts kails, ar rokām un kājām piesiets pie gultas stabiem, taču intīmu attiecību viņam nav bijis. Toties acis gan aizlīmētas ar santehnisko skoču, kuru noraujot mirušais paliktu bez skropstām un uzacīm. Sazāļots ar ierasto kokteilīti konjaks plus klofelīns, taču nāves cēlonis bijis nāvējoša anestētiķa lidokaīna hidrohlorīda injekcija. Ģenitālijas delikāti piesegtas ar A4 lapu, viens vienīgs teikums datorrakstā: Man bija acis, bet es neredzēju. Nekur neviena pirkstu nospieduma, neviena nepiederīga matiņa vai diedziņa. Toties slepkava aiznesis līdzi visas upura drēbes un gultas pārsegu. Kāpēc tā?

-    Drīkst, es izteikšu minējumu? ierunājās līdz šim klusējušais dakteris Arvis Konrāds, mulsi knibinādams īkšķa nagu. Viņam šādas vakara apspriedes pie kafijas bija kas jauns, bet nu, šķiet, nāksies pierast, ka šajās mājās par noziegumiem runā tāpat kā citviet par koncertiem vai teātru pirmizrādēm. Galu galā ar ko tad tie viens no otra atšķiras? Izdoma un īstenība? Vai tomēr izdoma un izdoma? Konrāds nokremšļojās un saņēmās: Vai nevar būt tā, ka noziedznieks šādi centies upuri maksimāli cilvēciski pazemot? It kā norādīt uz viņa visvājāko vietu. Iespējams, liekot izjust to, ko reiz izjutis pats.

Daktera teiktajam bija bumbas sprādziena efekts.

Maksimāli pazemot? Cilvēciski pazemot? Kur kaut kas tāds varētu būt iespējams?

-    Klausieties, bet Arvim taisnība! Anna iesaucās. Kur gan vēl cilvēks jūtas tik bikls, nobijies un, jā, iespējams, arī pazemots sava ķermeņa fizisko un garīgo problēmu dēļ, ja ne ārsta kabinetā? Un, pasarg Dievs, ja ārsts izrādās cilvēciski nelabvēlīgs, sadistisks, varu izbaudošs vai… viņa pieklusa, skatiens aizklīda tālumā, uzstāda nepareizu diagnozi…

Majors Kaķītis skatījās uz viņu, acu neatraujot. Lūk, tas atkal notika! Līzbete vienkārši skaļi formulēja to, kas jau vairākas dienas bija urdējis viņa zemapziņā. Ārsts. Nepareiza diagnoze. Atriebība, maksimāli pazemojot.

-    Bet tad jau… viņš iesāka, nespēdams noticēt, kailums, skočs, injekcija, datubāze…

-     … varētu norādīt uz ārsta pacientu vai pacienti, kam godātais medicīnas korifejs reiz noteicis nepareizu diagnozi, un tas radījis paliekošas fiziskas vai psiholoģiskas sekas. Kailums lai ārsts sajustos līdzīgi pacientam apskates vai procedūru laikā. Bezpersoniski, anonīmi, ķermeniski. Injekcija nu, tas tāpat skaidrs. Nāve. Bet, lūk, skočs… Anna Elizabete pieklusa. Bezpalīdzība. Aklums. Nespēja mainīt situāciju. Vai varbūt… Tu teici bez skropstām un uzacīm? Arvi, kurām slimībām un kuros gadījumos raksturīgas šādas fiziskās pazīmes? Galvas matu un ķermeņa apmatojuma izkrišana?

-      Nu, skuķi, tu esi vella pulveris! Ģenerālis Bass sajūsmā skaļi uzsita sev pa celi un pastiepās pēc pīpes, taču atlika to atpakaļ uz galda. Atliek vien atrast godātā daktera pacientu reģistru, izpētīt, kuriem bijušas atbilstošas diagnozes. Un aprunāties.

-     Baidos, krusttēv, ka ar to nebūs tik vienkārši, Miks nopūtās. Kā jau minēju, daktera Šimanska mājas datora cietais disks ir profesionāli izoperēts un aiznests tieši tāpat kā seifa saturs tur tagad peles varētu futbolu spēlēt. Dārgā sērojošā atraitne Rebeka Šimanska paziņoja, ka nezinot, ko vīrs glabājis seifā, bet, iespējams, tur atradušies privāto pacientu faili. Tā ka… Var tikai iedomāties, cik konfidenciāla un vērtīga informācija šobrīd ir mūsu noziedznieka rīcībā un kā to var izmantot… Šimanska īpaši uzsvēra slavenības, biznesmeņi, politiķi… Situēti. Un visi nākuši pie Gideona Šimanska uz mājām…

-     Paga, Kaķīt, nesvied plinti krūmos! Kārlis neraksturīgi familiāri viņu uzrunāja. Viss varbūt nav tik ļauni, kā izskatās. Neviens datubāzes īpašnieks to nekad neglabās tikai vienā eksemplārā, noteikti kaut kur jābūt rezerves kopijai kompaktdiskam, flešam, teraboksim, jebkam un jebkur. Vai jūsējie patiešām pārbaudīja visas iespējamās vietas?

Miks Kaķītis sastinga un saskatījās ar Egonu Dambergu.

Kārlim taču bija sasodīta taisnība! Šodienas tehnoloģijas pilnīgi noteikti pieļāva, ka viņu meklētais mierīgi varēja atrasties kādā grāmatā, fotoalbumā, sērkociņu kastītē, suvenīrlādītē jebkur!

Bet tas savukārt nozīmēja, ka ārsta mājās un ari oficiālajā darba kabinetā jāsarīko otrreizēja apskate un faktiski jāizjauc viss pa sastāvdaļām. Ja Kārlim taisnība, un, visticamāk, tā ari ir, šajā datubāzē varētu būt ieslēpts tas slepenais pavediens vārds un uzvārds, kas ļautu izkļūt no bezvēja zonas, kurā viņi atradās visu pēdējo nedēļu.

-     Egu, piedod, bet zivīm un Melnupei būs jāpagaida, Miks uzrunāja Dambergu, kurš acu priekšā sačākstēja līdzīgi savītušam gurķim. Rit agri mēs ar tevi, Viktoru un Zorro braucam uz Rīgu. Mēģināsim labot savas kļūdas. Ja vien jau nebūs par vēlu…

15.   nodala

Esmu grēkojusi!

-     Vai kādam ir vēl kas jautājams par šo lietu? enerģiski ievaicājās majors Kaķītis. Izredzes beidzot izkustināt iestrēgušo vezumu un varbūt pat atrast ja ne meklējamās personas vārdu, tad vismaz norādi uz to spārnoja.

-    Man. Pat nejautājams, bet piebilstams. Egons Dambergs, iekšēji saņēmies, bija ticis pāri dusmām par makšķerēšanas prieku zudību. Tikko atcerējos divas lietas toreiz, pēc pirmreizējās Šimansku dzīvokļa apskates, kad kāpņu telpā runājāmies ar Strēlnieku ielas trešās mājas pārvaldnieku Maksi Mazo, viņš minēja, ka nelaiķa daktera sieva Rebeka esot ļoti dominējoša, nu, īsts grenadieris, ar kuru dzīvojot ikviens mestu kāju pār ilksi. Arī pati Šimanska kundze pēc ilgas minstināšanās nenoliedza, ka vīram varētu būt bijusi mīļākā, viņš bijis ļoti temperamentīgs. Savukārt sētnieks Gunārs Zvirbulis, kurš atmūķēja durvis, brīnījās par mūziku, kas skanēja istabā, proti, dakterim mašīnā paticis klausīties Radio Klasiku, bet dzīvoklī vājprātīgā skaļumā dārdinājusi Metallica.

-     Kurš albums? painteresējās Anna Elizabete.

-     Tas nebija albums. CD pleijerā ievietotajā diskā bija viens skaņdarbs. The Unforgiven.

-     Nepiedots… Papildinājums trešajam vēstījumam… viņa nočukstēja.

-     Tieši tā. Dziesma vienkārši novilkta no interneta, uz datora iecepta matricē un uzlikta, lai griežas pa riņķi. Vai no šī viendziesmas diska iespējams kaut ko izspiest? Atminos, toreiz vēl nodomāju -jāiedod Kārlim, viņš noteikti atradīs to, ko nespēj atrast citi, nosmaidlja Egons Dambergs. Kārlis, to izdzirdot, acu priekšā izauga par galvas tiesu.

Jau ar vienu šādu neatklātu lietu pietiktu, lai, nopludinot to presē, iesētu paniku visos pilsētas iedzīvotājos, kur nu vēl, ja tādas slepkavības bijušas vairākas, Miks atcerējās savas domas, kas bija aizskrējušas gaisos tūlīt pēc pirmās informācijas par maniaku.

*  * *

Pulkstenis rādīja pustrīs naktī. Viņi bija aizsēdējušies. Taču tas vēl nebija viss.

-Ja vēl esat pie saprāta un dzīvības, ātri izstāstīšu par pēdējo dienu notikumiem. Vai arī ejam gulēt un turpinām agri no rīta? Nē, tad mums jābrauc uz Rīgu, Kaķītis skaļi prātoja.

-     Tagad! vienbalsīgi izsaucās ģenerālis, Anna, Kārlis un Ģirts. Zane snauda uz doktora Konrāda pleca, pa brīdim klusi iesvilpjoties.

Pārējie saskatījās. Lai guļ! Negribējās modināt.

-    Sākumā šķita, ka nākamā lieta uz mums nemaz neattiecas, tomēr izrādījās cieši saistīta trīspadsmitgadīgas meitenes, Ditas Krastiņas pazušana. Māte domāja, ka bērns ir nolaupīts, tāpēc pirms nu jau trim dienām atskrēja pie Bramaņa pēc palīdzības, un viņš, kā parasti, šo lietu uzgrūda mūsu nodaļai. Kad parunājos ar izmisušo māti Maiju Krastiņu, pirmais, kas uzkrita viņai par meitu ir pārsteidzoši neobjektīvs viedoklis, es pat teiktu viņai gan ir acis, taču viņa neredz, ka bērns savus vecākus gluži vienkārši ienīst. Par spīti māmiņas apgalvojumam mēs ģimenē dodamies gulēt ar sauli sirdī. Tā vietā, lai izrunātos un sniegtu pusaudzei šajā vecumā tik nepieciešamo mīlestību, vecāki pāri galvai aizņemti ar drīzumā gaidāmo mazuli, bet vecākais bērns tiek nošķūrēts prom no acīm uz skolu, kori, dejām, tenisu, peldēšanu. Ne minūtes sava laika.

Toties viņas istabā mēs atradām grēdu kosmētikas, datoru ar interneta pieslēgumu un e-pasta saraksti ar kaut kādu Teo, kam pazušanas dienā tika adresēta vēstule ar izmisīgu lūgumu “atbrauc man pakaļ uz skolu, negribu vairs redzēt viņu pretīgos ģīmjus, lai paši tiek galā ar to krupi!”. Jautājums šobrīd tikai viens: kur tas skuķis palicis? Pie kā slēpjas?

-    Krupis droši vien ir gaidāmais bēbis, Anna skaļi minēja, pārsteigdama Miku Kaķīti, kuram šī atklāsme bija nākusi krietni ilgāk un grūtāk, savukārt Teo… varētu būt saīsinājums no Teodora un attiekties tiklab uz vīrieti, kā sievieti…

Mika Kaķīša smadzenēs iemirgojās sarkanā lampiņa. Teo… Teodors. Vīrietis. Sieviete.

-    Ir vēl kas, manīdams šefa apjukumu, sarunas pavedienu pārņēma Egons. Tajā pašā dienā meitenes māte savā e-pastā saņēma nepārprotamu draudu vēstuli: Ja nav man, nebūs arī tev. Sūtītājs teo@teo.net . Kārli, es gribētu tev ko lūgt…

-     Nojaušu. Jau meklēju, Kārlis izvilka no jakas kabatas savu jaudīgo planšetnieku un ienira ciparu pasaulē. Ar katru mirkli viņa slaidie pirksti uzņēma arvien lielāku ātrumu, bet pelēkajas acīs iespīdējās aizrautības liesmiņa. Viņš bija savā elementā dzina pēdas.

Anna Elizabete aizdomājās:

Ja nav man, nebūs arī tev.

Es vairs nezagšu.

Es klusēšu.

Es vairs nebāzīšu degunu svešās darīšanās.

Man bija acis, bet es neredzēju.

Kas tas bija? Kāpēc tas tik ļoti lika domāt par bibliskiem vēstījumiem un pareģojumiem?

Kā te noderētu Mātes kundzes palīdzība! Ak, ja varētu piezvanīt?!

Taču Mātes kundze, augsti godātā kultūrvēstures un ētikas profesore Rozmarija Berga, ar Annas tēvu, vēstures profesoru Kārli Jēkabu Rožkalnu bija ļāvušies otrajai jaunībai un pirms mēneša devušies sevis meklējumos uz Indiju un Tibetu, tā teikt pakāpelēt pa kalniem un rast apskaidrību.

Kā viņas trakajai mātei bija izdevies pierunāt rāmo un nosvērto tēvu uz tādām dullībām, Anna tā arī netika gudra. Bet fakts bija un palika negrozāms vecākus nekādi nevarēja dabūt rokā. Telefoni izslēgti, uz e-pastiem neatbild.

Tātad atbildes nāksies meklēt pašai. Vai varbūt jautāt vecmāmiņai…

-     Klau, es atcerējos kādu dīvainību! Varbūt nevietā un nebrīdī, bet labāk tagad nekā nekad! Ģirts, atmodies no vieglās, caurspīdīgās snaudas, kurā bija nemanot ieslīdzis, skaļi iesaucās: Vakarnakt bija jau krietni pāri pusnaktij, kad vestibilā atskanēja tālruņa zvans un kāda vecišķa balss nosēca: Nododiet Basam -ja viņš nevēlas, lai drīzumā ciemā notiek slepkavība, aizvāciet Kalpiņu no Krustu kroga! Tur atkal notiek nelāgas lietas…

Visi saskatījās. Vai atkal? Un atkal Mežājos? Vai nepietika ar ziemas notikumiem?

-     Kaķīt, tu neko neesi pateicis par Tenteri! kaut ko atcerējies, iekliedzās Dambergs.

-    Kuš, nebrēc, redzi bērni guļ! Miks norādīja uz abiem suņiem, kas gulēja eņģeliski dziļā miegā, un dažiem pieaugušajiem, kuri nesekmīgi cīnījās ar miegu. Stāsti pats!

-     Labi. Vakar savā kabinetā, kārtodams arhīvā nodotās mapes, uzdūros interesantiem ierakstiem Olafs Tenters, bijušais mediju grupas Magnum Lux reklāmas direktors, ap gadu miju nosities, braucot ar savu automašīnu, nolidojis no Lorupes gravas tilta. Sākumā tas tika nodēvēts par nelaimes gadījumu alkohola reibumā, taču izrādījās kāds labvēlis gandrīz pilnībā atskrūvējis divu viņa Daimler riteņu skrūves… Bet viņa e-pastā atradās nāves dienā iesūtīta vēstule: Es turēju sevi Dieva vietā.

-     Kuš, nu laid tak mani!… es taču jau pirmīt gribēju izstāstīt! atskanēja bazūnei līdzīga balss. Zane bija pamodusies nikna kā lapsene un par varītēm gribēja runāt.

-     Ja jūs nebūtu mani pārtraukuši un aizbāzuši muti, tagad zinātu, ka mūsu bezrokainais mākslinieks Nils Vēdzele strādājis tiešā Olafa Tentera pakļautībā. Mediju koncernā Magnum Lux. Pie mūsu mīļotajiem draugiem Ilgas un Dināra Lokiem. Labi strādājis, labi pelnījis, jo Tenters, tāpat kā Vēdzele, ne visai cienīja sievietes, bet sarunāties ar jebkuru cilvēku, pat ja tikai par laiku un benzīna cenām, viņam likās līdzvērtīgi neiespējamajai misijai, tālab Tenters par labāku atzina sūtīt e-pastus varot kodolīgāk izteikties un vēlāk vajadzības gadījumā pierādīt pašu sūtīšanas faktu.

-     Tad to tu uzzināji? Anna Elizabete uzrāva uzaci.

-     Ir vēl kas. Cilvēks, ar kuru es runāju… sieviete… Ašs skatiens uz Arvja Konrāda pusi, pastāstīja, ka gada sākumā abi divi Tenters un Vēdzele bijuši iesaistīti autortiesību lietā. Izsludināts konkurss par labāko pilsētas vakara avīzes vāka konceptu, un abi nolēmuši piedalīties. Taču kādai kolēģei, kura izdevniecībā strādājusi pusslodzē, faktiski mājās, tikai reizumis iegriežoties birojā, lai parunātos ar cilvēkiem, savā skicē bija izdevies iekļaut visu projektam nepieciešamo, un izskatījās, ka šī iecere varētu nest uzvaru. Nezinu, kā, bet Vēdzele bija pamanījies mākslinieci apvārdot, un viņa tam uzticējusi savu skici. Liels bijis jaunās sievietes pārsteigums, ieraugot savu projektu uzvarētāju trijniekā, taču ar citu vārdu.

Viņa bija mēģinājusi izrunāties gan ar Vēdzeli, gan Tenteri, savu tiešo priekšnieku, taču nekādas reakcijas abi palika uzticīgi viens otram, tā teikt, roka roku mazgā. Tenters vēl kārtīgi sabļāvis. Nabaga meitene tajā pašā dienā, braucot komandējumā un nespējot novaldīt mašīnu, uztriekusies apmalei, tā sabuktējot dienesta vāģi un izpelnoties jaunas šefa dusmas, turklāt īpaši agresīvā formā. Viņa izvēlējusies par labāku iesniegt atlūgumu un aiziet. Bet pēc divām nedēļām šefs, Olafs Tenteris, cietis avārijā…

-   Tas pats rokraksts, tā pati domāšana atkal! nobālušām lūpām nočukstēja Anna Elizabete. Atriebties, atdarot tieši tā, kā nodarīts pāri. Zanīt, kā sauca mākslinieci?

-    Teodora. Teodora Kalpeniece. Man tā šķiet. Ja es neko nejaucu…

Majors Kaķītis salēcās.

Viss saklikšķēja vietās. Teo kā paraksts e-pasta vēstulēs. Teo kā domēns.

Dora kā vārds e-pasta sūtījumos pēdējā upura datorā.

Teo. Dora. Teodors. Teodora. Bet Kalpeniece? Kas tik pazīstams šajā uzvārdā?

Viņš saskatījās ar Annu Elizabeti. Viņas acis smaidīja.

Līzbete zināja atbildi. Juta.

*  * *

-    Es jums vēl kaut ko neesmu izstāstījis, cenzdamies apspiest satraukuma drebuļus, steigšus ierunājās majors Kaķītis. Pulkstenis nepielūdzami tuvojās pieciem rītā.

Viņš ātri savilka svarīgākos pieturpunktus aizvakardienas notikumā: līdzīgo paņēmienu neitralizēt ārdurvju slēdzeni; demonstratīvi scēnisko nozieguma vietas iekārtojumu šoreiz vidi veidoja gan divām personām klātais vakariņu galds, ziedi un līdz pusei nodegusi svece, liekot domāt par romantisku tikšanos, kas beigusies traģiski; upuri mākslas vēsturnieku un kritiķi Pāvilu Upenieku, kurš, ar garu, adītu šalli piesaitēts pie krēsla, atvērtām acīm raudzījās apkārt notiekošajā, lai gan bija miris iepriekšējā dienā. Un dažus sīkumus, kas šķita daudzsološi, vīna glāzi ar miegazāļu paliekām, e-pasta saraksti ar sievieti, vārdā Dora, un… smalkās Versace smaržas, kas vienā apmātības mirklī bija likušas domāt, ka noziegumā varētu būt iejaukta Līzbete. To gan majors Kaķītis noklusēja.

-     Bet vēstījums? Kāds šoreiz bija vēstījums? Anna nepacietīgi knakšķināja pirkstus.

-    Krekla krūšu kabatā trīskārt pārlocīta balta A4 lapa ar tekstu datordrukā: Tev nebūs iekārot un nodot. Bet… vispār bija deviņi vēstījumi. Kad Zorro parāva šalles stūri, no tās uz grīdas izlidoja sešas zīmītes, kuru saturu mēs jau zinām, un divas vēl neredzētas.

Tev nebūs zagt.

Tev nebūs sevi Dieva vietā turēt.

Tev nebūs svešā mājā kašķi meklēt.

Tev nebūs nepatiesu liecību dot.

Tev nebūs laulību pārkāpt.

Tev nebūs aklam būt.

Ja nav man, nebūs ari tev.

Apturiet mani!

Nu tas bija izdarīts viņš bija visu (vai gandrīz visu) izstāstījis, vecie draugi bija pacietīgi uzklausījuši, uzdevuši patiešām sakarīgus jautājumus un it kā garāmejot pasnieguši tādas glābšanas auklas, aiz kurām pat behemotu no purva varētu izcelt…

Miks Kaķītis jutās pateicīgs. Un ja vēl Kārlim izdotos kaut ko uztaustīt…

Anna Elizabete klausījās Mika un Egona stāstījumu, domājot, cik pareiza bijusi viņas nojausma jau pirmajā mirklī, kad Dambergs, nespēdams izturēt drauga pēkšņās pārmaiņas, bija riskējis un atklājis viņai tobrīd zināmos faktus, neaizmirstot piebilst par gandrīz taustāmi sajūtamo pretdarbību no augšas.

Toreiz Egons bija atstājis paciņu fotogrāfijas no notikuma vietām, izmetot cerību varbūt tu pamanīsi to, ko mēs nespējam ieraudzīt…

Jau pirmo reizi pārlūkojot attēlus, Anna Elizabete sajuta ledainos kaķu nadziņus, kas nozīmēja vienu zemapziņa bija kaut ko fiksējusi. Tagad, pārskatot Damberga līdzpaņemtās pārējo noziegumu vietu bildes, kaķu nadziņi sāka skrāpēties vēl asāk.

Kas bija tas, ko redzēja acis, bet neapjauta prāts?

Attēli bija asi un izplūduši reizē it kā skatīti sapnī vai caur ūdeni.

Un pēkšņi viņa saprata. Atcerējās. Sapnis! TAS sapnis! Briesmīgie murgi naktī pēc izskaidrošanās ar Miku Kaķīti. Viņš bija parādījies tumšās mūka drānās, svešs un auksts, kraujot malku milzīgā (viņai domātā) sārtā, latīņu valodā skali skaitot vārdus par katra individuālajiem dēmoniem un atbrīvošanos no tiem, ziedojot visdārgāko… Baisajā vēstījumā figurēja septiņas dienas, septiņas krāsas, varavīksne un algas diena. Toreiz viņa bija uztrūkusies pilnīgi iztukšota un pārbijusies. Bet tagad… saprata vēstījuma jēgu.

-    Klausieties, man ir ideja! Varbūt pilnīgi garām, un tomēr… Mūsu Rīgas maniaks patiešām ir sieviete. Izmisusi, līdz galējai robežai novesta, stūri iedzīta sieviete, kurai savulaik ļoti nodarīts pāri. Un viņa nolēmusi atriebties, ikvienam no saviem pāridarītājiem atdarot tieši tikpat sāpīgi, kā tas reiz nodarījis viņai.

Padomājiet: kāpēc atšķiras zīmīšu stils noziegumu vietās no pēdējās kolekcijas?

Pie bijušā kolēģa, mākslinieka Nila Vēdzeles: Es vairs nezagšu. Tev nebūs zagt.

Kādreizējā bosa Olafa Tentera e-pastā: Es turēju sevi Dieva vietā. Tev nebūs sevi Dieva vietā turēt.

Pie privātdetektīva Henrika Lunkas līķa: Es vairs nebāzīšu degunu svešās lietās. Tev nebūs svešā mājā kašķi meklēt.

Pie sētnieces Regīnas Mahnovas mirstīgajām atliekām:

-    Es klusēšu. Tev nebūs nepatiesu liecību dot.

Ārsta Gideona Šimanska apsūdzība skanēja: Man bija acis, bet es neredzēju. Tev nebūs aklam būt.

Savukārt pie pēdējā upura, mākslas kritiķa Pāvila Upenieka atrastā zīmīte vēstīja: Tev nebūs iekārot un nodot.

-    Tev nebūs laulību pārkāpt.

Visi adresāti, kuri bija saņēmuši vēstījumu ar atslēgvārdiem “tev nebūs”, ir miruši. Un tikai nolaupītā vai aizbēgušā bērna, meitenes pusaudzes Ditas Krastiņas, mātei atsūtīta ziņa: Ja nav man, nebūs arī tev. Tas nozīmē meitene vēl ir dzīva.

Bet pie pēdējā upura atrastajā astotajā zīmītē skan izmisīgs lūgums: Apturiet mani!

-     Līzbet, ko tu ar šo visu gribi teikt? Ģenerāļa Basa acīs no miega un noguruma vairs nebija ne vēsts, majors Kaķītis atgādināja lēcienam saspringušu tīģeri, bet abi policisti Egons un Viktors saskatījās un pasmaidīja. Tas bija nostrādājis! Tūlīt būs!

Tikai Ģirts Melderis, sēdēdams Annai Elizabetei aiz muguras, juta, cik vibrējoši ledainas strāvas plūst no viņas ķermeņa. Viņš baidījās. Tas no viņas prasīja pārāk daudz…

-    Līzbet, varbūt nevajag? Ģirts viegli pieskārās viņas plecam. Anna sarāvās.

-    Būs labi, Ģirtu, būs labi. Mazliet pagaidi. Tūlīt. Viņa saņēmās. Ko es gribu teikt? Tikai to, ka meitene ir dzīva. Pagaidām. Bet mūsu noziedznieks… noziedzniece… sasniedzis galējo robežu un vēlas tikt notverts. Pēdējā zīmīte ir palīgā sauciens…

-     LIzbet, vai ar tevi viss kārtībā? Līzbet…

Līdz apziņai izlauzās Ģirta norūpējusies balss un karsta suņa mēle, kas laizīja roku.

Anna lēni atvēra acis. Viņas istaba. Ģirta siltās, stiprās rokas. Grāfa pūkainais kažoks. Viss kā parasti, tikai sajūta gan tāda, it kā viņa būtu atgriezusies no piecu gaismas gadu attāluma…

-     Tu mani nobiedēji, Līzbet… Ģirts, cieši turēdams viņas roku, klusi teica.

-     Kas… kas notika? Balss gandrīz nebija.

-     Tu neko neatceries?

-     Tad jau nejautātu, vai ne? Anna ātri atguva ikdienišķo spīvumu. Nu?

Ģirts nopūtās. Viņa bija nelabojama. Tikko mazliet dzīvāka, tā metas izrīkot.

-     Nu… Pēc pēdējā paziņojuma, kurā tu savilki kopsakarības starp zīmītēm noziegumu vietās un pēdējo, acīmredzot demonstratīvi atstāto zīmīšu kolekciju, visi mūsu tiesībsargi, ģenerāli Basu ieskaitot, aiznesās uz Rīgu. Pat Kārli aizstiepa līdzi. Meklēs tos datubāzu bekapus un ko nu tur vēl. Kaķītis kā sasvilis. Uzlicis uz ausīm visu savu nodaļu, nu viņiem vairs no sestdienas nekā. Laikam šīs nakts saruna palīdzēja…

-     Lai nu tā būtu… Anna Elizabete nogurusi atlaidās spilvenos. Kur Zane?

-     Abi ar dakteri Konrādu saimnieko pa virtuvi. Teicās brūvēt kaut ko brokastīm. Bet mums ar tevi lika sargāt aizmuguri un gaidīt ciemiņus. Saturies, vakarā ielido abas vecmāmiņas! Ģenerālis atvedīšot no lidostas.

-     Žēlīgs Dievs, arī tas vēl… Viņai izlauzās negribēti aizkaitināta nopūta. Nu kāpēc tieši tagad? Viņas nevarēja atbraukt vēlāk?

Bija tik labi savās mājās justies kā noteicējai un saimniecei. Bija labi just, ka līdzās ir vīrietis, ar kuru būt kopā. Kurš vēlas būt kopā, nevis slēpties aiz mūžam nepadarāmiem darbiem, paša uzkrautas pienākumu un atbildības nastas un… bailēm no viņas.

Un tagad tas atkal atsāksies. Rūpes, raizes un pienākumi. Māja skudru pūznis…

Ģirts Melderis taktiski noklusēja, ka vēl pirms neilga brīža, lejā, virtuvē, pēc sava pēdējā paziņojuma par noziedznieku-sievieti Anna Elizabete pēkšņi bez samaņas bija atslīgusi pret viņa plecu, izraisot šoku visos klātesošajos.

Lāga dakteris Arvis Konrāds, murminādams kaut ko par vienkāršu lauku ārstu un ātro palīdzību, ko droši vien tomēr vajadzētu izsaukt, trīcošām rokām taustīja pulsu un mērīja spiedienu, tā arī nespēdams atrast nekādu fizisku vainu. Tieši tāpat kā ziemā pie ezera…

Pārslodze… Tā ir tikai pārslodze. Fiziska, emocionāla, psiholoģiska. Vai visas kopā.

Galu galā Anna Elizabete atmodās pēc daktera Konrāda injekcijas, neko neredzošu skatienu palūkojās apkārt un… aizmiga. Nogādājuši mājas saimnieci viņas istabā, Arvis Konrāds un Zane, Grāfa pavadīti, palika dežurēt pie viņas gultas, bet Ģirts Melderis atgriezās virtuvē, lai apspriestos ar vīriem, kuri posās uz Rīgu.

-    Atvainojies Līzbetei manā vietā. Slodze laikam sanāca par lielu. Pārējie jau sēdēja mašīnās, bet majors Kaķītis, pēkšņi izkāpis, pienāca pie Ģirta. Viņa tagad droši vien kādu brīdi negribēs ar mani… mums runāt. Vajadzēja ātrāk… Bet nu labi kā ir, tā ir…

Majors brīdi stāvēja, aizmiglotu skatienu raudzīdamies pāri Pūču salas lielajiem ozoliem, ar kaut ko dziļi sevī cīnīdamies, tad pastiepa Ģirtam roku.

-    Tu pat nezini, kā tev paveicies, Ģirt Melderi. Tu esi… luteklis. Saudzē viņu. Līzbete paliek uz tavu atbildību. Ja viņai kaut kas notiks…

Jā, jā, tu mani miltos samaisi, vai ne? Un pats? Kur tu pats biji vēl pirms dažām dienām? Kāpēc Annai, asarās mirkstot, nācās zvanīt man? Kuram tagad jājūtas vainīgam?

Melderis bija pamatīgi saniknots, taču novaldījās un neko neteica. Tāpat bija skaidrs, ka majors Kaķītis ir pamatīgi izšūpots no sava pierasti ledainā miera.

Un tagad viņai vajadzēja pagulēt. Kārtīgi izgulēties, bez neviena traucēkļa.

-     Viss, Līzbet, tagad nāc azotē! Laiks diendusai!

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Atverot durvis un pārkāpjot slieksni, atpakaļceļa vairs nav. Tik ilgi plānots un lolots, sapnis beidzot bija jāpiepilda. Atriebība kā māksla. Aci pret aci… Kā tu man, tā es tev. Nevajadzēja stāties man ceļā, un viss būtu labi. Tagad? Es vairs nespēju apstāties.

Es esmu pārkāpusi visus baušļus…

16.   nodaļa. Vaina ir kā purvs

-     Man viņa jāredz! Un pat nemēģiniet iebilst! Kā tālā miglā, mostoties no pusmiega, Anna Elizabete dzirdēja pazīstamu balsi. Šis aristokrātiski nepielūdzamais tonis varēja piederēt tikai vienam cilvēkam vecajai baronesei Annai Rozei fon Bergai. Tomēr balss (vai vīzija par to?) noklusa un attālinājās.

Vecmāmiņa? Bet viņa taču vēl Londonā, kopā ar Kārļa Omīti…

Atmiņa acumirklī noskaidrojās nē, Ģirts bija teicis, ka abas vecās kundzes vakarā ielidojot no Londonas un ģenerālis Bass viņas atvedīs no lidostas.

Bet tas taču nozīmē, ka ir vakars, un diena neatgriezeniski aizlidojusi izplatījumā!

Anna Elizabete paraudzījās apkārt. Istabā valdīja maigi zaļa puskrēsla, jo nupat, maija sākumā, viņa bija apmainījusi baltos dienas aizkarus pret gaišzaļiem, kas lieliski papildināja pavasara agrās vasaras simts dažādos zaļos toņus. Lielās gultas kājgalī, viņai pie kājām, saritinājies pelēki melnā kliņģerī, saldi šņākuļoja Grāfs, kura kuplo asti kā spilvenu savukārt izmantoja rudais Barons, kārtējo reizi materializējies nez no kurienes.

Vajadzētu celties, bet tas bija grūti izdarāms Ģirts, joprojām atrodoties dziļajā miega fāzē, bija satvēris viņu kā astoņkājis, apvijot ar rokām un kājām, bet pašu ievilcis azotē.

Anna ilgi vēroja Ģirta glīto, mierīgo seju, kurā pēdējo gadu laikā bija radušās dažas jaunas grumbiņas un rieviņas. Viņa joprojām nespēja pierast pie tā, ka šis siltais, mīlošais vīrietis ir un, iespējams, arī turpmāk būs līdzās. Vismaz gribētos, lai būtu. Ļoti. No sirds. Tā patiešām bija nenovērtējama dāvana, par ko jāpateicas Liktenim. Jo tā varēja arī nenotikt…

Kā silts vilnis no dvēseles dzīlēm uzplūda maigums. Viņa viegli noskūpstīja Ģirta degungalu. Droši vien viņam plecs nogulēts un notirpis stīvs! Anna uzmanīgi paknosījās.

-    Neizskati man pierē caurumu, Līzbet. Čuči, vēl ir agrs! atskanēja piesmacis čuksts.

-     Nē, Melderi, ir jau vēls! viņa pasmaidīja un draiski iekoda viņam plecā.

Vakars iestiepās vēl mazliet garāks…

*  * *

-    Tātad jūs beidzot var apsveikt? Pūču Mājas omulīgajā virtuvē Omīte, vecā baronese fon Berga un ģenerālis Bass baudīja Zanes un daktera Konrāda sarūpētās vakariņas, kas, par spīti Zanes bažām, garšoja lieliski. Jaunie kartupelīši ar šampinjonu mērci un dārzeņu salātiem ar eļļu vienkārši nevar negaršot. Un melnā balzama saldējums ar kafiju arī.

-    Jā. Parasti pļāpīgā Zane bija aizdomīgi mazrunīga. Sakautrējusies. Šodien viņi ar dakteri Arvi Konrādu bija oficiāli izziņojuši saderināšanos. Pagaidām to zināja vien pašu vecāki, Anna un Ģirts kā topošie vedēji un nu arī Omīte, baronese un ģenerālis.

-     Vai tad Lizbete lejā nenāks? Cik var gulēt? Tas pēc viņas nemaz neizskatās! Anna Roze pieslējās kājās un mērķtiecīgi devās uz virtuves durvju pusi. Uzkāpšu augšā…

Zane, Arvis un ģenerālis saskatījās.

Būs problēmas. Baronese un Omīte neko nezināja.

-    Bergas kundze, varbūt tomēr labāk pagaidīsim tepat? dakteris Konrāds pašaizliedzīgi mēģināja glābt situāciju.

-     Anna… viņai šorīt no pārslodzes kļuva mazliet slikti, es liku daudz gulēt. Lai vēl atpūšas.

-       Man viņa jāredz! Un pat nemēģiniet iebilst! Annas Rozes balsī ieskanējās senču valdonīgie toņi. Jūs man kaut ko nesakāt līdz galam. Droši vien situācija ir nopietnāka, varbūt jāsauc ātrie… Viņa neapturami tipināja augšup un pastiepa roku, lai pieklauvētu.

Negaidot Annas Elizabetes istabas divviru durvis atvērās, tajās parādījās Ģirts Melderis vienos džinsos, bez krekla, sajauktiem, pinkainiem matiem, bet aiz viņa reti omulīga un smaidīga Anna Elizabete, tērpusies savā mīļākajā, gaiši violetajā senlaicīgajā rītatērpā.

Baronese fon Berga apjukumā atkāpās.

Nekad agrāk Anna nebija atļāvusies iznākt no istabas rītatērpā… Turklāt…

-     Labvakar, vecmāmiņ! Piedod, ka nesagaidījām. Es… gulēju. Anna gaiši pasmaidīja. Tad, pieliekusies vecajai kundzei cieši pie auss, iečukstēja: Tici man, šoreiz es tiešām ņēmu vērā tavu ieteikumu un domāju tikai par sevi!

Anna Roze, ilgi klusējot, noraudzījās Ģirtā Melderī, kurš aiz viņas mazmeitas muguras stāvēja kā nesatricināmi nopietna, skaista akmens statuja, tad atviegloti nopūtās un noteica vien divus vārdus: Paldies Dievam!

Kritiskais bridis bija pāri.

-    Ja jūs mani tūliņ nepabarosiet, es sagrauzīšu durvju rokturi, Anna pajokoja un teciņus noskrēja lejā pa kāpnēm. Ģirts galanti piedāvāja baronesei fon Bergai elkoni. Viņa mazliet samulsusi to pieņēma, stingri iekrampējās un pavērsa viņu pret sevi.

-     Ģirt, tu man vienmēr esi paticis, labprāt saukšu tevi par savu mazdēlu, taču, ja nodarīsi Līzbetei pāri, lai žēlīgs…

Kas viņiem visiem uznācis? It kā viņš būtu kāds Zilbārdis, kurš to vien tīko kā sāpināt Annu Elizabeti?! It kā visi šie gadi neko nenozīmētu…

-    Redzu, ka sarūgtināju tevi. Piedod, Ģirt. Vecā kundze mierinoši noglāstīja viņa plaukstu. Tieši tāpat kā Līzbete.

-     Taču Anna ir citāda…

-     Es zinu, viņš stingri noteica.

-     Tas labi. Iesim ēst saldējumu!

*  * *

-     … un tad mēs viņu atradām. Starp pirmo un otro melnā balzama saldējuma porciju, ko papildināja ģenerāļa Basa pašdarinātais upeņu uzlējums, baronese fon Berga turpināja savu stāstu par dīvainajiem notikumiem Killinholā un to atrisinājumu.

-     Kad jūs ar Miku viens pēc otra aizbraucāt uz Rīgu, mēs ar Omīti un abiem Kārļiem tomēr nolēmām pamēģināt atrast lēdijas Alisonas Killinas krustmeitu, un par visiem mums tas arī izdevās. Pat nezināju, ka ģenerālim Basam ir draudzīgi sakari arī Skotlendjardā, un man ne prātā nenāca, ka no tā mazā verķīša, baronese blēdīgi norādīja uz Kārļa planšetnieku, var izdabūt tik daudz vērtīgas informācijas.

-     Ne jau no paša verķīša, vecmāmiņ, bet no dažādām datubāzēm, Anna Elizabete gribēja izskaidrot starpību, taču pamanīja, ka vecā lēdija uzjautrināti spurdz. N-nu labi…

-     Nūja, es jau par to pašu, vecmāmiņa miermīlīgi piekrita, izraisot īstu smieklu vētru.

Virtuvē beidzot bija atgriezusies omulība, ko vakara sākumā nopietni apdraudēja divas lietas neziņa, kā baronese uztvers pārmaiņas mājinieku privātajā dzīvē, un Omītes, Kārļa vecmāmiņas, dīvainais pieklusums, kad pēc atgriešanās Pūču Mājā viņu tur nesagaidīja Bišu Miķelis, Kārļa vectēvs. Arī Dravās viņa nebija, bet mobilais telefons atradās ārpus zonas. Omīte nopietni satraucās vīram taču jau deviņdesmit trīs… Tomēr daži ģenerāļa Basa tālruņa zvani visu ātri salika pa vietām vecais bitenieks patlaban Zaķīšu Mildas pagalmā apkopa viņas trīs bišu mājas un solījās pēc stundas būt klāt.

Un nu viņi baudīja īstu dēku romāna pārstāstu turpinājumos.

Nogaidījušas, kad ari abi Kārļi lielais un mazais dodas uz Rīgu, abas vecmāmiņas metušās tēlot detektīves un gājušas pārbaudīt atrasto adresi. Pretēji gaidītajam tā bijusi nevis privātmāja, bet municipalitātei piederošs lētā gala īres nams, un lēdijas Alisonas krustmeita Suzanna tajā īrēja mazmazītiņu vienas guļamistabas dzīvoklīti jumta stāvā.

Tā, kura būtu varējusi kļūt par Killinholas mantinieci, mitinājās pavisam trūcīgos apstākļos. Agri nosirmojusi, apātiska izskata sieviete krietni pāri pusmūžam.

Neko nevaicājot, viņa atvēra abām vecajam dāmām durvis. Laikam jau ikdienā tik ļoti pietrūka līdzcilvēku sabiedrības, ka priecājās pat par nepazīstamām viešņām.

-     Mēs atnesām sveicienus no Anabellas Makfērsones, iesāka Anna Roze fon Berga.

-      0, paldies! Nāciet iekšā! Suzanna aicināja. Šķita, viņa uz mirkli atdzīvojusies un atbrīvojusies no apātijas.

-     Kā viņai klājas?

-     Paldies. Labi. Un ne visai labi. Viņa ir slima un ilgi vairs nedzīvos. Vēlētos jūs satikt.

-     Mani? Kāpēc? Suzanna gandrīz nedzirdami nočukstēja. Tad, atcerējusies par namamātes pienākumu, smagi piecēlās un lēniem soļiem aizgāja līdz virtuvei, lai uzvārītu tēju.

Atstājusi Omīti sēžam istabā uz dīvāna, baronese Anna Roze Elizabete viņai sekoja.

-     Vai drīkstu palīdzēt?

-     Paldies. Tas ir ļoti laipni. Suzanna atspiedās pret izlietni. Kas jūs būtu Anabellai?

-     Bērnības draudzene. Jūs izskatāties saaukstējusies…

-     Nē. Pēdējo gadu laikā, pēc krustmāmiņas Alisonas nāves, man pēkšņi pasliktinājās veselība. Ārsti iesākumā domāja, ka laringīts, bet nu vairs nezina, kas notiek. Kļūst grūti elpot, kļūst grūti staigāt. Varbūt iedzimtība… Arī krustmāmiņa taču tā aizgāja…

Anna Roze ilgi un vērīgi raudzījās sievietē. Viņas sejā bija redzams zīmogs, bet acīs skatāma robeža. Aiz. Viņa zina, kas notika tonakt Killinholā. Un kāpēc.

-    Ziniet, man nav tiesību jūs nosodīt, un nedomāju, ka tas arī ko mainītu, bet varbūt… patiesa grēku nožēla un atzīšanās varētu jums palīdzēt? baronese klusi ierunājās.

Anabellas krustmeitas Suzannas seja kļuva pelnu pelēka.

-     Par… ko jūs runājat?

-     Par jūsu krustmāti Anabellu. Un par spilvenu.

-     Bet kā…! Tur taču… Negaidītais paziņojums bija Suzannu sagrāvis.

-      … neviena nebija, vai ne? Anna Roze fon Berga pasmaidīja. Vaina ir kā purvs…

-     Kurš… vēl?

-      Neviens. Pat auklīte neko īsti nezina. Tikai nojauš.

-     Un jūs? Ko jūs tagad darīsiet? Suzanna nočukstēja.

-    Neko. Pilnīgi neko. Lai tas paliek uz jūsu sirdsapziņas. Baronese pagriezās uz iešanu.

-      Es to vairs nespēju izturēt! Suzanna Killina pēkšņi izsaucās un izplūda asarās. Ar mani notiek viss tas pats, kas ar krustmāti. Liekas, ka rīkli žņaudz kāda roka. Jau desmit gadus. Desmit gadus esmu mēģinājusi ar to sadzīvot! Izmaksāju kompensāciju auklītei, zaudēju visu lielo mantojumu, ieguvu tikai nelielu naudas summu un gandrīz visu ziedoju labdarībai, sev atstāju vien mazumiņu. Bet miera kā nav, tā nav… Ko darīt?

-    Es nezinu, Suzanna. Nezinu… Varbūt lūdzieties? Runā, ka lūgšanas un no sirds nākusi nožēla palīdzot. Baronese pagriezās, lai dotos prom. Piedodiet, tēju mēs nedzersim.

Trausls augums baltā naktskreklā nesekmīgi mēģina izrauties no stingru roku tvēriena.

Spilvens lēni, bet nepielūdzami tuvojas un tad uzbrūk aizmigušai sejai, spiežas klāt, laupot mutei tik dārgos gaisa malkus. Izkaltušas plaukstas pēdējo reizi krampjaini iegrabjas zīda palagos un tad atslābst… Uz visiem laikiem.

*  * *

Vecās baroneses Annas Rozes stāsts bija atstājis graujošu iespaidu.

-     Un tu tā vienkārši aizgāji, vecmāmiņ? Anna Elizabete satriekta vaicāja.

-     Mēs abas aizgājām. Pēc tam gan no sirds atvainojos Omītei, ka viņai nācās nospēlēt šo statisko lomiņu “Vatsons brunčos”. Toties varēju mierīgā garā nosūtīt Anabellai vēstuli, kas apstiprināja viņas aizdomas, un pateikt, ka vainīgā savu cenu jau samaksājusi.

-             Bet kā…? Anna strauji ievaicājās un tad visu saprata.

-     Viņa mirst…

-     Jā. Un tas notiks drīz. Ātrāk, nekā liktenis atvēlējis Anabellai Makfērsonei.

*  * *

Gluži ka glābējzvans Pūču Mājas lielajā hallē atkal atskanēja tālruņa signāls.

Šoreiz klausuli pacēla Anna Elizabete.

-   Nododiet ģenerālim Basam, ka Krustu krogā atkal notiek nelietības. Pie pedofda Kalpiņa gūstā tiek turēti divi cilvēki meitene un jauna sieviete.

Atgriezusies virtuvē, viņa dzirdēto izstāstīja pārējiem. Ģenerālis galvu vien nogrozīja.

-     Vecišķa balss, tu saki? Un nepieder ne Zaķīšu Jurim, ne Kalniņu Eidim?

-     Krusttēv, tu joko, es taču viņus abus lieliski pazīstu! Nē, balss bija pilnīgi sveša!

-     Hmm… Nu tad rīt, kad no Rīgas atgriezīsies puiši, vajadzēs aizbraukt un pārbaudīt. Klau, Līzbet, vai dosi man naktsmājas? ģenerālis draudzīgi pavaicāja. Vismaz viņa acīs nekas nebija mainījies: te bija Līzbete un Pūču Māja vieta, kur sirds jūtas labi. Bet Miks lai savas problēmas risina pats. Negribētos tagad pie stūres sēsties, tāds kā saguris jūtos…

-    Protams, krusttēv! Kur vien vēlies ir brīva bibliotēka, Zilā viesistaba, lejas viesistaba un… Ģirta istaba, Annas balss mazliet notrīsēja.

-     Meit, nekreņķējies, man patīk te, lejā, pie kamīna. Kārlis Bass bija smalkjūtīgs vīrs.

*  * *

Ģirts jau gulēja, svētlaimīgi šņākdams un rokas aiz galvas atmetis, kad Anna Elizabete klusi iznāca no vannas istabas. Biezie aizkari aizvilkti, istabā bija tumšs un kluss.

Tikai uz naktsgaldiņa Annas mobilā telefona ekrānā pulsēja sarkani violeta gaismiņa.

īsziņa no Kārļa: “Steidzami atver e-pastu, es kaut ko atradu!”

*  * *

Anna ieslēdza savu daudzcietušo Dell, pastūma tālāk suni un nepacietīgi gaidīja, kamēr atvērsies vispirms operētājsistēma, pēc tam pasta programma.

Laikam tomēr būs jāpērk jauns darba dators, šim laiks doties pensijā kļuvis tik lēns kā gliemezis maratona beigās…

Viņas Gmail kontā bija tikai viens jauns ziņojums:

“Paskaties adresi Art-of-revenge.blogspot.com.

Logins: Teo. Parole: Dora. Man šķiet, tā ir Atbilde.”

*  * *

Jo vairāk viņa lasīja, jo vairāk saprata Kārlim taisnība. Tā bija Viņa.

Anna Elizabete nolēma pamodināt Ģirtu.

Divatā iet cauri kaut kam tādam tomēr nebija tik baisi…

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

… šis būs stāsts par atriebību. Mans stāsts. Mana daudzdimensiju performance. [..]… es jums izrakstīšu rēķinu, kuru nāksies samaksāt…

… lēni brauc skaista mašīna, kurā sēž uzticama izskata vīrietis un sieviete; auto piebremzē, tā durvis nemanāmi paveras, roka izmet aizkustinoši mazu, pūkainu kaķēnu vai kucēnu… [..] Pēc tam?[..] pornokaraju filmu studijas un bordeli, pedofilu dzīvokļi, orgānu donori, baltie vergi, kaujinieki zombiji, cilvēku medību upuri… Un viss tikai tāpēc, ka bērni mīl dzīvniekus un vecāki sīčiem neiemāca turēties no šādām tantēm un onkuļiem pa gabalu. Varbūt man vajadzētu šo domu izmantot [..]?

… papētīju cilvēku profilus sociālajos tīklos… Vājprāts tik klaji eksponēt sevi, savus tuviniekus, pasaulei izbļaut savas alkas un cerības. Un tad brīnīties, kāpēc nepiepildās.

… nolēmu veikt nelielu sociālo eksperimentu un ievietoju trijos socmedijos vienu un to pašu jautājumu: vai atriebība (kā sods, kā taisnības ierocis, kā "mazā cilvēka" pēdējā iespēja) šodien vēl ir aktuāla un kādos apstākļos tā būtu attaisnojama? Rezultāts pārspēja vispārdrošākās cerības [..] Paldies! Jūs man izsniedzāt indulgenci…

… vai jūs piedotu tam, kurš nozadzis jūsu nākotnes sapņus, atņēmis mīlestību, sagrāvis ģimeni un laupījis iespēju būt laimīgam? Piedotu? Vai atriebtos?

… ko darīt ar tādu, kurš devis nepatiesu liecību pret tuvāko, apmelojis un aptenkojis?

… kāpēc Viņa turpināja mani izspiegot un aprunāt? [..] Un kas Viņam bija meklējams pie manas mājas, manā mājā un pie maniem kaimiņiem? Ko Viņš mēģināja izokšķerēt?

… cik viegli ir garāmejot kādam pieskarties un tad vērot lidojumu…

Vai zināt, kā tukšā kāpņu telpā izskan āmura sitiens? Hlop… Tin-n-n-nkšl

Mana māte reiz mācīja nebāz degunu, kur nevajag.

… tikai nesakiet, ka jūs nekad neviens nav saniknojis un izvedis tik tālu, lai jūs vēlētu viņam mokošu nāvi simts dažādos veidos. Nesakiet, jo tad jūs melosiet.

… māksliniek, konkursa uzvarētāj? Vai daudz ieguvi ar manu projektu? Kā tev tagad tur, sausās smiltiņās? Uztaisi taču beidzot kādu satriecoši slavenu instalāciju, nu tev rokas brīvas un arī laiks vairs nespiež!

… cik dīvaini izskatās cilvēks ar aizsietām acīm. Ar aizlīmētām acīm. Muļķīgi. Smieklīgi. Kaitinoši. Nožēlojami. Viņš taču mani nepazina! [..] Mani?! To, kam viņa dēļ dzīve beidzās pirms desmit gadiem, pat vēl nesākusies. To, kam viņš noteica nepareizu diagnozi un savu kļūdu neatzina pat tad, kad bija jau par vēlu. Nepiedots. Man nav ko zaudēt.

… iegrimuši pašapmierinātībā. [..] Tas, kurš nenovērtē doto, to zaudē. Ko jūs teiksiet, kad Liktenis nolems jums atņemt visu, kas dārgs? Tikai Liktenim būs manas rokas.

. papriecājies vēl mirkli, drīz es nākšu tev pakaļ.

… netaisnība prasa gandarījumu… [..] Ko jūs zināt cik rūgts vai salds bijis aizvainojuma biķeris, lai spriestu te pienāktos atriebības kripatiņa, te vesels vezums?

… viņa pati to vēlējās. Pati man uzrakstīja. Lūdzās, lai izglābju no viņu despotisma.

Tagad viņai ir labi. Tur neviens nemeklēs. Un viņš apsolīja pieskatīt…

… asiņu jūra no ekrāna gāžas viesistabā uz tepiķa cool! Bet, kad es tīmeklīpabrīdinu asins lietus līs, mani sola iespundēt kreizenē. [..] Cilvēkam pašam jānonāk apstākļos, kad kastē noskatītais uzvedības modelis sāk attiekties uz viņu. Tikai tad saprot. Vai nesaprot.

… kad sabiedrība zaudē pamatprincipus, kas uztur, attīsta un pilnveido indivīdu, seko morāla degradācija un nabadzība. Audzinātāji var runāt un stāstīt līdz izkaltušām mutēm, bet, kamēr mediji baros mūs ar mēsliem, nav ko cerēt. Un, kamēr mēs ar gardu muti to labumu ēdīsim, nekas nemainīsies. Paši esam vainīgi. Apzināts stulbums kļūst par normu.

… cilvēkam gan lielam, gan jo sevišķi mazam bērnam, lai viņš varētu normāli augt, attīstīties, dzīvot un justies labi, dienā nepieciešami apmēram 70 pieskārieni…

… lai tad būtu septiņi. Septiņas dienas, septiņas krāsas, septiņas sveces. Katram viena.

… nākotne? Domājat, tāda pienāks? Ar obligāto čipizāciju un elektronisko uzraudzību? Es tādu nevēlos! Un, ja man jāaiziet, paņemšu līdzi bariņu lielāko dergļu un riebekļu.

… viņš mani lamāja kā suni. Stundu no vietas. Publiski. Par to sūda dzelzs gabalu. [..] Ko gan es dotu, lai redzētu viņa seju pēdējās minūtēs! Tev nebūs sevi turēt Dieva vietā!

… viņam likās amizanti ieaicināt mani iekšā un piedāvāt glāzi viņa. Tā nevajadzēja darīt. Pats vainīgs. Tev nebūs laulību pārkāpt. Tev nebūs iekārot un nodot.

… kas rada mīnusa tieksmi? Vienkārša atbilde negūts gandarījums netaisnības brīdī.

[..] Tad atliek atriebība pats piespried sodu un pats to izpildi. Es tā izdarīju.

… Theodore, Teodor vīrieša vārds. Grieķu cilme &Јo6u)poq (Theodāros). Nozīme Dieva dāvana (no grieķu 0Јo< (theos) "Dievs" duipov (doron) "dāvana"). Dieva dotais. [..] Sievišķā forma Theodora, Dorothy, grieķu cilme. Nozīme Dieva dāvana.

… viņiem bija acis, bet viņi neredzēja.

*  * *

Anna un Ģirts satriekti saskatījās. Tā bija visīstākā atzīšanās.

-    Laikam jāzvana Kaķītim, Ģirts noteica un pastiepās pēc cigaretēm džinsu kabatā.

-     Melderi… tu taču nesmēķē. No kurienes tas? Anna atņēma viņam paciņu.

-              … no šī visa ne tikai smēķēt sāksi, viņš noburkšķēja.

-     Kā mums tas izdodas?

-    Kas tieši? Anna Elizabete piepacēla uzaci. No šī visa? Tātad arī no viņas?

Ģirta jūtigā auss bija uztvērusi pārmaiņas viņas balss tonī. Par Melderi Līzbete viņu uzrunāja tikai tad, ja apcēlās, bija aizkaitināta vai dusmīga. Jēziņ, uz kailiem nerviem!

-     Sīkais, izbeidz! Pat neiedrošinies domāt tā, kā tu tikko padomāji! Tas, ko gribēju teikt, ir kā mums šeit, klusajos Mežājos, Pūču salas nošķirtībā, arvien izdodas trāpīt epicentrā, pat ja sākotnēji notikumi risinās visur citur pasaulē? Un vienmēr tā vai citādi sanāk iesaistīties lietās, kas principā uz mums pašiem it kā pat neattiecas. Vienīgi tie kauli…

Ar tiem kauliem Ģirts Melderis bija domājis pērnās vasaras traģiskos notikumus, ko izprovocēja viņa un Kārļa nejaušais atradums pļaujot atrastais karalaika apbedījums. Tobrīd vairāk nekā septiņdesmit gadu vecā nozieguma vaininieks vēl bija dzīvs un, lai slēptu savus senos nodarījumus, atkal ķērās pie slepkavošanas.

-      N-nu… varbūt mēs vienkārši enerģētiski pievelkam notikumus? Anna bija drusciņ nomierinājusies, arī balss atsilusi.

Viņa pat sev negribēja atzīties, ka pēdējo dienu dīvaino notikumu jūklī vissvarīgākajās pozīcijās izvirzījušās tieši attiecības ar Ģirtu. Viss pārējais bija kļuvis sekundārs.

Agrāk Anna būtu centusies uzzināt ko vairāk par izmeklēšanas niansēm, kaut ar pusausi centusies pārtvert ģenerāļa, Mika, Egona un Viktora sarunas, toties tagad tas viņai bija ja ne pilnīgi vienaldzīgs, tad tuvu tam.

Viņa bija piedāvājusi Mikam savu palīdzību, viņš to bija atraidījis un vēl kā! Situāciju neglāba arī vēlākā nožēla un lūgums visiem kopā pieslēgties šai lietai, lai “atkal būtu kā senāk”. Bet nebūs jau! Nekad nekas nebūs kā senāk…

Nevienas attiecības ne lietišķas, ne intīmas nevar turpināties kā senāk, ja tajās iesaistītie paši ļāvuši saplīst smalkajām sudraba stīgām, kas agrāk vienojušas. Varbūt attiecības var salāpīt un stīgas sasiet, taču tās vairs neskanēs tik dzidri, un paliks mezgli…

-     Līzbet, kas ar tevi notiek? Ģirts, manāmi satraucies, paslējās uz elkoņa. Nāc gulēt! Rīt ari būs diena. Droši vien čali sen jau sapņo trešo sapni. Viņiem šodien bija ko turēt tikt galā ar daktera madāmu nevarēja būt patīkami… Zini, man šī maniaka lieta nez kāpēc atgādina mūsu pirmo kopīgo izmeklēšanu atceries Melnās kafijas lietu? Tur taču ari visi baismīgie notikumi bija savērpti ap sarūgtinātas sievietes nepiepildītajām ambīcijām, un pat mediju pārpirkšana izrādījās nebūtisks fona notikums. Līzbet… Tu mani dzirdi?

-    Ģirtu, ko tu nupat pateici? Visi baismīgie notikumi bija savērpti ap sarūgtinātas sievietes nepiepildītajām ambīcijām? Vai tu maz zini, ka esi absolūts ģēnijs?!

Nekā nesaprotošā Meldera acu priekšā viņa paķēra mobilo telefonu un uzspieda ātro zvanu. Atbildes nebija. Nogaidījusi ātri uzklikšķināja īsziņu un nosūtīja grupai. Darīts.

-     Es joprojām gaidu paskaidrojumu. Ģirts smaidīja. Pat tumsā varēja redzēt, kā Līzbetes acīs mirdz zaļzeltainas uguntiņas. Bet tas nozīmēja tikai vienu viņai ir atbilde.

-    Viens te pirms brīža gudri teica rit arī būšot diena… Nometusi violetos rītasvārkus, viņa paslīdēja zem segas.

-     Laidīsi azotē?

Nu ko tu viņai padarīsi? Negribes un nerunās izstiepies vai saraujies.

Ģirts Melderis pamazām sāka pierast, ka ar Bergu dzimtas sievietēm nav tik vienkārši viņas savu un sev pietuvināto personu dzīvi veidoja citādi nekā pārējie mirstīgie…

17.   nodaļa. Vadītas kontrole

Septiņos no rīta savā Hospitāļu ielas dzīvoklī majors Miks Kaķītis jau kuro reizi uzdeva Kārlim vienu un to pašu jautājumu: Un tu domā, ka es ar šo varu doties pēc aresta ordera? Viņš taču no tā ne velna nesapratīs. Cipariņu un burtiņu virkne, tas viss…

Ar viņu Kaķītis domāja pulkvedi Bramani, kuram nāksies gari un plaši izskaidrot, kā interneta plašumos pilnīgi nejauši atrasts blogs ar atslēgvārdu Teo varētu aizvest viņus pie ilgi meklētā Rīgas maniaka namdurvīm. Lai cik zinošs šajā jomā bija Kārlis un lai kādu legālu un puslegālu tehniku savā busiņā būtu savācis ekspertu šefs Egons Dambergs, bez oficiāla atbildīgo struktūru vadības rīkojuma viņi nevarēja ne pieprasīt attiecīgā servera uzturētājiem izsniegt datus par klientu, ne izsekot vietu, no kuras globālajā tīmeklī ievietoti pēdējie bloga art-of-revenge.blogspot.com ieraksti. Tas ir, tīri tehniski varēja, un faktiski tas jau bija gandrīz izdarīts, bet juridiski…

Kāda velna pēc priekšnieku krēslos lika tos, kuriem par mūsdienu tehnoloģijām nebija ne mazākās sajēgas?! Ej nu iestāsti tādam pirmsplūdu izraktenim, ko nozīmē īstās un viltotās IP adreses, pēdu slēpšana un izsekošana atpakaļgājienā. Skatās izvalbītām, tukšām zivs acīm un murkšķ par pierādījumiem, neapjēdzot, ka te jau tie ir!

-     Kaķīt, necepies, vienkārši ņemam un darām! Kārlis pameta ar galvu uz Damberga pusi, kurš kaut kad nakts vidū bija nolūzis šķērsām neizvilktajam dīvānam un tagad mēģināja izstiept savus garos kātus, kas no neērtās pozas bija stīvi un gandrīz savilkti krampi. Rau, ekspertu šefs ari saka to pašu, vai ne, Egu?

-    Ko-a? A-ā-ā? Vai jūs, briesmoņi, vispār nekad neguļat? Vergturi, ne kolēģi! Viņš īgni gremzās, pilnībā zaudējis savu izslavēto omulību. Būs melna kafija, būs arī miers.

-     Damberg, nerūc, rau, kur Zorro jau nes brokastis! Atveroties virtuves durvīm, tajās ka saulīte parādījās kinologs Viktors Mihailovs. Rokās viņš turēja paplāti ar kafijkannu, cukurtrauku un krūzītēm, bet uzticamais četrkājainais dienesta biedrs zobos nesa visparastāko iepirkumu maisiņu, kurā atradās paliels šķīvis ar tikko smērētām sviestmaizēm.

Dzīve sāka rādīties rožainākā gaismā.

-     Starp citu, ko īsti Anna jums visiem trim naktī atsūtīja? Viktors painteresējās. Viņš pussnaudā bija dzirdējis nopīkstam visus mobilos telefonus, izņemot savējo, pat drusku tā kā sajuties apdalīts, tomēr pats sevi aprājis un aizmidzis.

-     Sešus vārdus. Atrodiet IP adresi. Tā ir Viņa.

Kinologs pamāja ar galvu par zīmi, ka sapratis, un

vairs neko nejautāja. Annas īpatnējo domāšanu un pasaules uztveri viņš bija pieņēmis kā doto lielumu, un atšķirībā no Mika Kaķīša viņu tas nemaz nesatrauca. Jā, viņa redzēja un izjuta lietas, cilvēkus un dzīvas būtnes citādi dziļāk un tiešāk. Tāpēc visi tā tiecās pie viņas. Pat Viktora gadiem trenētais melnais vilks Annas Elizabetes klātbūtnē pārvērtās klēpja sunītī un īpašos mīlas uzplūdos ar saviem piecdesmit-un-dažiem labsirdības kilogramiem centās ierāpties viņai klēpī.

-     Ir!!! Yes-s! Pēc krietna klusuma brīža, ko pārtrauca tikai kāds skaļāks kafijas iestrēbiens vai niknāki uzsitieni pa taustiņiem, Egons un Kārlis gandrīz reizē iesaucās. Adrese.'

-    Kā jūs to…? Miks pielēca kājās, gandrīz apgāzdams kafijkannu.

-     Kaķīt, tu to negribi zināt, un tev tas arī nav jāzina. Fakts ir tāds, ka šī adrese… šī adrese… Egons pēkšņi aprāvās. Klikšķināšanas ātrums pieauga. Kārli, paskaties!

Uzrunātais pievērsās Egona datora monitoram un sastinga. Nevar būt!

-    Vai jūs tur beigsiet savas matriksa spēlītes un runāsiet kā cilvēki?! Miks uzsprāga.

-     Kaķīt, saturies, tavs maniaks… dzīvo… šajā mājā, Egons kā neticēdams izmocīja.

-    Nemuldi! Rādi šurp! Majoram Kaķītim aizkrita balss.

Tā tik vēl trūka! Ieberzties pilnīgi murgainas lietas izmeklēšanā, savas ar ziepēm ūdenī rakstītās karjeras dēļ sabojāt attiecības ar Annu Elizabeti, tad saprast, ka bez veco draugu un savējo atbalsta viņš ir pilnīga nulle bez puļķīša, un visbeidzot uzzināt, ka meklētais noziedznieks dzīvo tepat, paša mājā. Tas bija vairāk nekā sirreāli! Tas bija vāks!

-    Rau, paskaties! Kārlis uz sava planšetnieka ātri atvēra mazu programmiņu un ievadīja pieprasījuma lodziņā garu ciparu virkni. Uznira atbildes logs, kurā skaidrāk par skaidru bija redzams, ka mobilā operatora N. interneta pieslēguma abonente ir Teodora Kalpeniece, dzīvojoša Rīgā, Hospitāļu ielā 10. dzīvoklī.

Johaidī! Divus stāvus virs viņa! Visu laiku pašā degungalā! Un viņš kā tāds akls kurmis neko nav ne redzējis, ne dzirdējis. Bet pa kuru gan laiku? Vienmēr vai nu darbā, vai Mežājos. Un ko viņš vispār zina par saviem kaimiņiem?! Bet pag, pag tas taču bija dzīvoklis, kurā, kā teica visu zinošais Gabriela kungs, neviens nedzīvojot jau pusgadu.

Vai tiešām tā varētu būt? Varbūt tomēr dzīvo, tikai ļoti klusu un nemanāmi?

-     Kārli, pagaidi, te ir kaut kas dīvains… Redzi, pēdējie ieraksti blogā veikti no citas adreses pastāvīgā interneta pieslēguma, šķiet, kaut kur perifērijā… Paga, paga…

-    Ja tu vēl pateiksi, ka maniaka vasaras rezidence atrodas Mežājos… Miks ierūcās.

-    Un teikšu arī. Pieslēgums reģistrēts pirms trim nedēļām uz Bruno Kalpenieka vārda. Klienta dzīvesvieta Mežāju pagasts, Krustu krogs.

Paziņojumam bija bumbas sprādziena efekts.

Kalpenieks? Tas pats Kalpenieks, kas pēc divpadsmit gadu atsēdēšanas par mazgadīgas meitenes izvarošanu bija atbrīvots no ieslodzījuma un pirms trim nedēļām pārcēlies uz dzīvi senču mājās Mežāju pagasta Krustu krogā, izraisot vētrainus vietējo protestus? Tas pats Kalpenieks, kuru viņi ar krusttēvu tā bija aizstāvējuši no Mežāju Lauksaimniecības skolas direktores Dzintras Vilkās uzbrukumiem? Vai tiešām viņam būtu kaut kāds sakars ar puišeļa pašnāvību Mežāju skolā un Rīgas maniaka briesmu darbiem?

Nevar būt… Nevar, un viss! Tāpēc, ka… maniaks ir sieviete. Viss, pilnīgi viss uz to norāda. Un arī Anna teica, ka sieviete. Bet viņas intuīcija nekļūdās…

Bet tādā gadījumā kas vieno Teodoru Kalpenieci un Bruno Kalpenieku? Radniecība?

Pag, bet tie daktera maja atrastie diski? Kas ir ar tiem?

-     Puiši, vai jums izdevās kaut ko izdabūt no tiem diskiem, ko mēs atradām doktora Šimanska dzīvoklī? Kaķītis uzsauca Egonam un Kārlim.

Vakar viņi bija veltījuši pusi dienas, meklēdami iespējamos cienītā ārsta kunga privāto pacientu datubāzu dublikātus, un atraduši tos pilnīgi neiespējama vietā darba kabineta stūri esošās kumodes aizmugurē, pielīmētus ar skoču: divus kompaktdiskus un zibatmiņu. Par vērtīgo atradumu bija jāpateicas Viktora uzticamā suņa labajam degunam un spožajam intelektam Viktors tik bieži viņam lūdza “meklē, sunīt, meklē, tas ir ļoti svarīgi!”, ka gudrais dzīvnieks saprata lai tur vai kas, bet jāatrod! Ja vispār ir, ko… Un atrada.

-     Piedod, vecais, noplīsu, kā saka, bez pakaļkājām, Egons, vainīgs juzdamies, teica.

-     Man laikam kaut kas ir, tnesteidzīgi novilka Kārlis, izbaudīdams mirkļa svarīgumu.

Viņš visu nakti bija centies uzlauzt ar trīskāršu paroli aizsargāto datubāzi, līdz pēdīgi tas bija izdevies. Jā, tur tiešām bija gandrīz viss pašmāju saldais krējums visā savā nepievilcīgajā kailumā diagnozes, kaites, izvirtības un perversijas, grūtniecības un slepenie aborti. Doktors Šimanskis izrādījās pedants, kādi jau nu ārsti palaikam mēdz būt, datubāze bija īsta kodolbumba viņa bijušajiem pacientiem un zelta ādere tam, kurš vēlētos no tā iedzīvoties, piemēram, šantāžas ceļā.

-    Tu runāsi ari? Mika pacietība strauji gāja uz beigām.

-    Runāšu, runāšu, necepies… Kārlis pasmīnēja. Tad nu tā. Visu citu biezo, bagāto, smalko un vareno doktora Šimanska pacientu vidū es pamanīju dažus ne pārāk iederīgus uzvārdus, droši vien kāda ieteiktus plānā gala palīdzības lūdzējus. Un viens no šiem vārdiem mums, šķiet, daudz ko izsaka. Teodora Kalpeniece…

… man viņa dēļ dzīve beidzās pirms desmit gadiem, pat vēl nesākusies. [..]

Viņš noteica nepareizu diagnozi un savu kļūdu neatzina pat tad, kad bija jau par vēlu.

Man bija acis, bet es neredzēju…

Visi kauliņi sakrita vietās. Tā tiešām bija viņa.

*  * *

-    Līzbet, kādu ziņu tu viņiem vakarnakt aizsūtīji? Ģirts gulēja, rokas aiz galvas aizlicis, un vēroja istabu, kas agrā rīta maigi zaļajā gaismā izskatījās teiksmaina.

Ja nebūtu šīs sasodītās lietas, par ko Līzbete raizējās visu nakti!

Atkal viņu mocīja vecie murgi, kurus Ģirts jau bija ar atvieglojumu norakstījis pagātnē. Un atkal viņa nespēja pamosties, tikai raudāja miegā izmisīgi, rūgti un bez skaņas. Melderis sevi ienīda par to, ka nespēja palīdzēt vairāk, kā vien apskaujot un cieši turot, līdz viņa pamostas, apjēdz realitāti un nomierinās.

Tieši tā bija noticis arī šonakt, tikai šoreiz Anna bija atmodusies pati, ar skaļu un spalgu kliedzienu Miku, nešauj! Ģirts šokā gandrīz izvēlās no gultas. Ko viņa bija sapņojusi?

Taču, lai kā viņš tirpināja, Līzbete bija un palika noslēgts seifs. Ja negribēs, nestāstīs.

-     Neko īpašu. Tikai sešus vārdus. Atrodiet IP adresi. Tā ir Viņa.

-     Un atbilde?

-    Pagaidām nekā. Bet vēl taču ir ļoti agrs. Tikai septiņi…

-     Tā gan. Pagulēsim vēl drusku vai celsimies? Ģirts šķelmīgi pavērās viņai acīs.

-     Celsimies. Klusi klusiņām. Es gribu aizbraukt izlūkos uz Krustu krogu. Un tu brauksi man līdzi. Atceries to vecišķo zvanītāju, kurš teica: Nododiet ģenerālim Basam, ka Krustu krogā atkal notiek nelietības. Pie pedofila Kalpiņa gūstā tiek turēti divi cilvēki meitene un jauna sieviete. Gribu saprast, par kādu gūstu, kādām sievietēm un meitenēm ir runa. Ģirtu, nobrauksim tur garām, labi? Tikai mēs abi. Starp citu, es vēl līdz šim tā īsti neesmu apskatījusi to Mežāju nostūri, kur atrodas Krustu krogs. Nu, aizskrienam, viena kāja te, otra tur un atkal te. Man nedod miera viena doma tie Kalpenieki…

Ģirts iekšēji novaidējās. Līzbete un viņas domas… Draugi zināja: ja Anna saka “man tikko radās viena domiņa”, viss, uzskati jāgatavojas karam un jārok ierakumi…

Bet kā tu atteiksi šīm acīm, kas tik lūdzoši skatās pretī liegi zaļajā rīta mijkrēslī?!

-     Labi. Bet vispirms panāc, lūdzu, tuvāk, baronese fon Berga!

-     Nesauc mani tā, labi?! Anna pēkšņi it kā iekšēji apdzisa. Tā ne.

Ģirts apmulsa. Ko viņš tādu bija pateicis? Laikam būs vēl ilgi jāmācās, lai saprastu…

*  * *

Art-of-revenge.blogspot.com

TEO:

Kāpēc viens cilvēks drīkst visiem melot un pazemot citus, kamēr tie pat tik daudz nevar kā gūt mierinājumu atriebjoties? Es izvēlējos visu smalki izplānot un galanti īstenot. Ceru, ka nevienam nesāpēja tā, kā reiz sāpēja man. Miesa nekad nesāp tā kā dvēsele.

Padarīt atriebību par mākslu tā ir bauda un gandarījums par nodarītajām pārestībām.

Taču, lai saprastu šo mehānismu-pāri nodarījums/atriebība -, ir jābūt drusku vairāk smadzeņu, nekā tas vidusmēra cilvēkam atvēlēts. Neroc citam bedri! Lai viņš pats sev to rok! Un negriez otru vaigu. Tie, kas to darīja, beidza savu dzīvi pie krusta.

Kāpēc gan nejaut savām emocijām vaļu? Ieelpo naidu un sajūti baudu!

Neapgāžams, nenoliedzams, pierādīts, absolūts un nelabojams fakts: sievietēm daba devusi nesalīdzināmi lielākas spējas mīlēt un atriebties nekā vīrietim. Diemžēl vīrieši pret to izturas pārāk vieglprātīgi. Līdz ir par vēlu.

Vai nav dzirdēts un lasīts, ka gadiem sista, pazemota, krāpta sieviete pēkšņi atmostas, un tad kādam var nepaveikties, dikti nepaveikties. Vecim miegā kaut ko nogriezt ar gaļas nazi vai šķērēm vēl nenozīmē, ka viņa būtu sadiste vai psihiski nenormāla. Pēc pārciestām sāpēm, dusmām un greizsirdības tas ir maigs sods, uz ko spēj atraidīta, atstumta sieviete.

Kāpēc jūs tik ļoti divkosīgi moralizējat par piedošanu? Vai piedot nozīmē ļaut sevi mīdīt kājām? Nē, piedot nozīmē neļaut citu zemiskumam un nelietībai grauzt manu dzīvi un dvēseli. Tu mani nodevi, es tev piedodu, bet ar to visas attiecības starp mums ir beigušās. Tu esi brīvs no manis. Tieši tik vienkārši. Vienalga, vai runa par divkosīgu draugu, neuzticīgu mīlētāju vai negodīgu partneri. Tikai esi gatavs viss atnāks atpakaļ. Dubultā. Trīskārši. Un varbūt dažkārt atriebība būs skarbāka par nodarījumu. Arī tā gadās.

*  * *

Klusi izlavījušies no mājas pa virtuves durvīm un tās aizslēguši, viņi, cenzdamies netrokšņot, zagās pie Ķirša kundzes. Kā par brīnumu, Anna apsēdās labajā pusē.

-     Brauc tu! Tikai tur ļoti lēni. Es gribēšu pafilmēt. Ārā taču nekāpsim…

Ģirts atviegloti nopūtās. Viņa dzīvā iztēle jau bija zīmējusi citu par citu baisākas ainas ar viņu abu iesaistīšanos maniaku aizturēšanas pašdarbības operācijās.

Mašīnai klusi izslīdot no Pūču Mājas pagalma, lielajā hallē skaļi iezvanījās stacionārais telefons. Vēl divi tālruņi, mobilie, izmisīgi ārdījās Annas Elizabetes guļamistabā…

*  * *

-    Tas nozīmē tikai vienu vispirms zibenīgi jāpārmeklē augšējais dzīvoklis, ja nu tomēr tas ir apdzīvotāks, nekā mēs domājam, pēc tam ar steigu jādodas uz Mežājiem, dzerot agro rīta kafiju, majors Miks Kaķītis lietišķi ierosināja Egonam, Viktoram un Kārlim, cenzdamies neizrādīt, cik ļoti viņu satrauc nespēja sazvanīt Annu Elizabeti. Visi Pūču Mājas telefoni kārtējo reizi klusēja, it kā salinieki būtu sazvērējušies turpmāk norobežoties no ārpasaules notikumiem un dzīvot vienīgi paši savu dzīvi.

*  * *

Pēc ilgas telefoniskas izskaidrošanās vispirms ar pulkvedi Bramani un, kad tas nedeva gaidītos rezultātus, arī ar ģenerāli Gunti Bozi, majors Kaķītis atviegloti nopūtās. Šķiet, ģenerālis viņa teikto (un nepateikto) bija uztvēris pareizi, jo jau pēc īsa mirkļa telefonā īsi nopīkstēja izteiksmīgi lakoniska īsziņa: Dariet tā! Acīmredzot pēc saņemtā brāziena pulkvedis Juris Bramanis nespēja nolaisties tik zemu, lai zvanītu tā tiešajam vaininiekam.

Sagaidījuši atbraucam Egona ekspertu brigādi, viņi kāpa augšā uz piekto stāvu.

Kā jau daudzos 19./20. gadsimta mijas īres namos, ari šajā Hospitāļu ielas būvē piektā stāva dzīvokļi pa pusei atradās jumta daļā, līdz ar to vasarā šie mansarda mitekļi bija ļoti karsti un sutīgi, bet ziemā krietni pavēsi, un daudzi no tiem bez nopietnas pārbūves pat nebija īsti piemēroti dzīvošanai. Tas tomēr nekavēja namīpašniekus šīs “ekskluzīvās jumta studijas” par ne mazāk ekskluzīvām cenām izīrēt, retāk pārdot, dažādu radošo sfēru pārstāvjiem mūziķiem, gleznotājiem, tēlniekiem, fotogrāfiem, kuri augsto griestu un jumta logu dēļ bija gatavi pārdot dvēseli pašam nelabajam.

Pirmo dīvainību viņi pieredzēja, mēģinot atdarīt desmitā dzīvokļa durvis.

Pat pieredzējušajiem ekspertiem tas izrādījās visai sarežģīti. Nu kur tas redzēts, ka parastas dzīvokļa dzelzs durvis sargātu piecas (!) dažādas atslēgas?! Šleperis, angļu patentatslēga, zirneklis, mehāniskā kodatslēga un elektroniskā slēdzene.

-     Nez kādi Luvras dārgumi tur glabājas? Kārlis, satraukts ne mazāk par pārējiem, mēģināja to slēpt aiz vieglas ironijas. Egons bija palūdzis viņu piebiedroties grupai kā fotogrāfam, un majors Kaķītis neiebilda. Kārlis patiešam bija lietaskoks un, pats galvenais, diplomātiski, ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja Annu Elizabeti.

Pagāja krietna stunda, līdz durvis bez skaņas atvērās. Lieliski ieeļļotas eņģes!

Otrs pārsteigums visādi prāvajā jumta studijā, kurā bija savienotas četras telpas virtuve, divas istabas un vannas istaba, zonējumus nosacīti nodalot ar grīdas līmeņa reljefu un ieseguma materiālu, gandrīz nebija mēbeļu. Tas ir, mēbeles bija gan, taču tikai dažas, acīmredzami haotiski izvēlētas, lai neteiktu salasītas kaut kur pa kaktiem, lētas un puslūzušas. Izņēmums bija divi priekšmeti milzīga divguļama masīvkoka gulta ar kokgriezumiem rotātām balsta kolonnām un baldahīnu no melna un sarkana tilla, un pseidobaroka stila tualetes galdiņš ar entajām atvilktnēm.

Anna reiz bija teikusi, ka tādos galdiņos mēdzot būt vairākas slepenās lādītes…

Ja nebūtu četru lielo jumta logu, Mikam Kaķītim gribētos salīdzināt šo mājokli ar elles priekškambari tajā dominēja tikai divas krāsas: melnā un sarkanā, ar savu pārdomāto pielietojumu radot apokaliptisku vīziju. Melnas sienas, tumšpelēka grīda, sarkani tilla aizkari un zonējumus nodalošas drapērijas. Ap gultas balstiem apvīta sarkanzilu LED sīkgaismiņu virtene, melna gultas veļa. Gultas galā statnis ar milzīgu plazmas televizoru.

Nomācoši, majors Kaķītis nodomāja. Viņš bija daudz mācījies par krāsu nozīmi indivīda personības atklāsmē: kombinācijas melns plus sarkans, bet jo sevišķi zils plus sarkans, turklāt tik masīvā koncentrācijā, vedināja domāt par milzīgām problēmām konkrētā cilvēka pasaules uztverē. Naids, asinskāre, varmācība, tieksme pakļaut… Ne velti pasaules totalitārās lielvaras savos karogos un simbolikā izmanto tieši šīs krāsu kombinācijas, kas, ilgstoši atrodoties acu priekšā, zombējoši iedarbojas uz psihi un prātu. Var jau, protams, apgalvot, ka melni sarkanais ir modes klasika. Lai būtu. Bet pretkrāsu kombinācija zils plus sarkans?

Mājokļa kailajā tukšumā jo vairāk izcēlās telpas vidū uz augsta paaugstinājuma novietotā melni lakotā vanna uz senlaicīgām ķepiņām. Savdabīgs upuraltāris, Mika prātā pazibēja nepatīkama doma. Labi, ka vismaz tualetes pods noslēpts pieliekamajā kambari.

Guļamzonas stūrī statnis ar drēbēm. Ar melniem, dārgiem dizaineru uniseksa tērpiem.

Toties studijas virtuves daļā gandrīz nekā. Tukšs, ja neskaita tēju, kafiju, pusizdzertu Absolut šņabi un dažus sakaltušus citronus ledusskapī. No ēdieniem pilnīgi nekā. Toties lielā stikla pokālā, kādus reizēm izmanto par akvārijiem vai vāzēm ziedu buķetēm, kaltētas zālītes. Ha… Zālīte! Vecās labās kaņepes un ābolu tabakas maisījums.

-    Laikam šīs mājas iemītniekiem patīk “lidojošas” izjūtas, pasmīnēja Dambergs, paņemdams paraudziņu un norādīdams uz telpas stūrī ieslieto ūdenspīpi.

-                Man no šī mājokļa šermuļi skrien… Viktors atzinās.

-     Nevar saprast, kādam jābūt cilvēkam, vienalga, sievietei vai vīrietim, lai labprātīgi gribētu dzīvot tik destruktīvā vidē?

-Ja vien tā nav tikai poza… šķietamība… noburkšķēja Kārlis.

Tomēr majors Kaķītis bija saklausījis un acumirklī pārjautāja: Ko tu ar to gribēji teikt?

-     N-neko. Kārlis manāmi apmulsa. Tikai to, ka šeit viss telpas iekārtojums ir tāds… skatuvisks, it kā mākslīgi radīts un atstāts, gaidot mūsu parādīšanos. Tāda kā savdabīga scenogrāfija atbilstoši darba žanram un gaidāmajiem notikumiem… Ai, nu es nemāku izstāstīt. Līzbete noteikti pateiktu precīzāk.

Kaķītis pilnībā piekrita Kārlim. Arī viņu mulsināja dīvainais bezpersoniskuma un ārišķīguma sajaukums. Ja nezinātu, ka šis dzīvoklis reģistrēts uz Teodoras Kalpenieces vārda, tikpat labi varētu nodomāt, ka te mitinās vīrietis ar māksliniecisku, taču savdabīgi izmežģītu domāšanu. Lai gan objektīvi par iespējamo vīrieša klātbūtni šeit liecināja tikai viens vienīgs, līdz skrandām un vīlēm nonēsāts mīksts smalka indiešu auduma vīriešu krekls, kādus iemīlējušās sievietes iecienījušas un labprāt valkā nākamajā rītā pēc…

Miks noskurinājās, lai atsauktu sevi realitātē.

Jāsaka Kārlim, lai visu sabildē 360 grādu panorāmā, īpašu uzmanību pievēršot it kā nebūtiskiem sīkumiem. Jāparāda Līzbetei. Tas gan nebūs gluži klātbūtnes efekts, tomēr vairāk nekā nekas. Un viņa redz daudz dziļāk…

Viņi turpināja apskati. Nekur neviena zaļā auga, toties neskaitāmas gleznas un zīmējumi. Gatavi, pusgatavi darbi, skices, fragmenti, kolāžas… Par spīti savai izteiktajai nepatikai pret neizprotamo mūsdienu konceptuālo mākslu, Miks Kaķītis nebija gluži mucā audzis un pa spundi barots un spēja novērtēt, ka šeit redzamie darbi ir tiešām labi, daži pat vairāk nekā labi. Anna teiktu izcili, jo spēja izraisīt vispretrunīgākās emocijas. Tā, melni sarkanais, mežonīgi ātri rotējošais virpulis skatītāju burtiski ievilka sevī, toties melnbaltais, grafikas tehnikā izpildītais, šķietami bezgalīgais labirints burtiski atgrūda.

Daudz statņu un plauktu, trīs dažāda lieluma molberti. Grāmatas un albumi par mākslu, zīmuļi, otas, rāsas, krītiņi, terpentīns, šķīdinātāji. Dažāda formāta papīra loksnes, apvilkti un nogruntēti rāmji… Viss gleznošanai, zīmēšanai. Dziļāk, istabas stūri, aiz pīta (melna!) aizslietņa īsta bagātību krātuve, kuru ieraugot Kārlim spoži iespīdējās acis. Ar tādu fototehniku varētu lepoties ikviens sevi cienošs profesionālis četras jaunas un bezdievīgi dārgas Pentax, Nikon un Canon kameras ar maināmiem objektīviem un pilnu aksesuāru komplektu, statīvi, studijas gaismu komplekts, augstas izšķirtspējas fotoprinteris un lielformāta reklāmdrukas iekārta.

-     Kļūst skaidra piecu atslēgu nepieciešamība… zem deguna burkšķēja Dambergs, rūpīgi soli pa solītim pētīdams katru telpas kvadrātmetru. Man tādu aparatūru…

Pārējie iesmējās. Ekspertu priekšnieks šādi bubināja ikreiz, kad saskārās ar kaut ko tehniski perfektu un apbrīnu raisošu. Ko tur liegties, viņš bija un palika Misters Gadžets.

-     Mani mulsina viena lieta, klusi kā spoks klīzdams apkārt, vērodams un bildēdams ierunājās Kārlis. Te ir tik daudz smalkas fototehnikas, bet nevienas pašas gatavas fotogrāfijas.

Arī majors Miks Kaķītis tikko bija domājis to pašu, atkal sodīdamies par savu lepnību, toreiz slimnīcā aizraidot prom Annu Elizabeti. Te lieti noderētu viņas unikālā spēja sajust vietas atmosfēru un nolasīt notikušo… Viņš beidzot bija sapratis, ka no tā nav jābaidās.

Varbūt piezvanīt un palūgt atbraukt? Bet viņa neceļ telefonu. Aizsūtīt SMS? Varbūt… Bet varbūt palūgt, lai piezvana Kārlis? Viņam taču Anna atbildēs…

Kad pēc vairākkārtīgiem zvaniem tomēr neatbildēja ne Annas Elizabetes, ne Ģirta mobilie, bet Pūču Mājas stacionāro telefonu pacēla Zane, samiegojusies un nikna kā lācis, kas ziemas vidū izcelts no miega, un teicās nezinām, kur tie abi palikuši, viņi saprata kaut kas nav kārtībā.

18.   nodaļa. Cilvēces mantība izdzīvos…

-     Puiši, man te ir kaut kas ļoti interesants! Mika un Kārļa raižpilni mēmo dialogu pārtrauca Egons. Detalizētāk izpētot spoguļgaldiņu, viņš bija atradis kaut ko patiešām uzmanības vērtu un nu alka dalīties jaunumos ar pārējiem.

Atradums patiešām bija nozīmīgs. Pilna atvilktne ar visu varavīksnes krāsu svecēm.

Aiz tās, galdiņa dziļumā slepenais nodalījums, bet tajā septiņas fotogrāfijas un septiņu krāsu sveces. Fotogrāfijas uzņemtas izmeklētājiem jau zināmajās notikumu vietās, sešas no tām ar melnu marķieri pārsvītrotas krusteniski, savukārt katra svece nedaudz nodedzināta.

Vienkāršā, baltā aploksnē darba līgums ar mediju koncernu Magnum Lux. Noslēgts pirms četriem gadiem, lauzts pirms gada.

Otrā tādā pašā aploksnē divi foto pašportreti. Pirmais melnā tērpusies, vidēja auguma, ne pārāk sievišķīga, drīzāk askētiski sīksta sieviete. Pirmajā acu uzmetienā pilnīgi neizteiksmīga, blāvu seju, bez jebkādas kosmētikas, bezkrāsas matiem, tipiska “pelēkā”. Tikai tās acis… Tajās dega dziļa, tumša, biedējoša uguns. Otrs pašportrets bija pilnīgi pretējs tajā redzamā gotiskam vampīram līdzīgā būtne absolūti ne ar ko neatgādināja pelēko kodi, tieši pretēji šī bija krāšņa, izaicinoša, mākslas videi atbilstoša skaistule ar perfektu grimu, melni sarkaniem matiem, tērpusies viscaur melnās ādas drēbēs.

Trešā aploksne saturēja vienu vienīgu piezīmju lapiņu ar tīmekļa vietnes adresihttp://www.art-of-revenge.bIogspot.com un ieejas datiem: logins Teo, parole Dora.

*  * *

Ģirta prasmīgi vadīta, Ķirša kundze lēni slīdēja cauri Mežāju centram, gar Mežmuižu, tad pa labi, pa Jauno tiltu pāri Melnupei. Anna Elizabete kārtējo reizi nodomāja, cik ērti būtu, ja joprojām darbotos vecā pārceltuve no Pūču salas uz Melnupes kreiso krastu tad, braucot gar Melnā akmens estrādi, līdz Krustu krogam varētu nokļūt ātrāk. Šķērsojuši vispirms Bulciņbodes krustojumu, pēc tam sešstaraino krustojumu, kas iezīmēja agrofirmas Zelta Grauds lauku robežas, un melnām eglēm noaugušo T veida krustojumu uz Alejām, viņi pēc maza brītiņa pabrauca garām Krustu muižas pievedceļam, no kurienes līdz Krustu krogam atlika mazāk par diviem kilometriem.

Anna Elizabete atkal sajuta vēderā skribināmies pazīstamos ledainos kaķu nadziņus.

-     Piestāj uz mirkli, viņa klusi palūdza.

Ģirts iesāņus pameta ašu skatienu uz Annu, jau gribēja kaut ko teikt vai vaicāt, taču, pamanījis viņas sejā to izteiksmi, zibenīgi nospieda bremžu pedāli.

-     Sīkais, kas noticis?

-     Mums laikam nevajadzēja šurp braukt… Tas sapnis… Tas notika te, viņa izmocīja.

Ģirts saprata. Līzbete stāstīja par savu pēdējo nakts murgu, no kura bija pamodusies ar skaļu kliedzienu: Miku, nešauj! Vai tā būtu bijusi priekšnojauta?

-     Griežam apkārt? viņš bezkaislīgā toni pajautāja. Tikai neizrādīt paša satraukumu!

-     N-nē… Anna Elizabete pēc ilgāka pārdomu mirkļa izmocīja. It kā pret savu gribu. It kā kāds liktu to teikt.

-     Brauksim. Ja reiz iesākts… Mēs jau neko… tikai nobrauksim garām.

Krustu krogs bija pamatīga divstāvu mūra celtne, būvēta kaut kad ap poļu-zviedru kara laiku kā krogs, pasta stacija, zirgu maiņas punkts un iebrauktuve. Laikazoba sagrauztie mūri glabāja visu karu pēdas apmetums sen jau bija tikai vārds, ari mūrētajos akmeņos vietām bija izsisti pamatīgi robi. Tomēr, par spīti visam, celtne kopā turējās tīri braši, ari logi un durvis bija vietā. Dažādo varu un valdīšanu laikā Krustu krogs bija piedzīvojis visu iespējamo funkcionālo pielietojumu no graudu novietnes līdz minerālmēslu glabātavai, no kombinētās lopbarības sadales punkta līdz idejai par tūristu kempingu (to gan aši izkonkurēja Austiņezera laivu bāze un telšu pilsētiņa). Rosīgajos deviņdesmitajos ērto, nomaļus stāvošo ēku kompleksu bija iekārojis ne viens vien lielāks, mazāks, legāls un puslegāls biznesmenis, daži pat mēģināja to nopirkt, taču bija spiesti pēc īsa brīža pārdot.

Pēdīgi ap tūkstošgades miju to nopirka kāds Marģeris Kalpenieks, noslēgts un nesabiedrisks tips ar lielu ģimeni iebaidītu sievu un prāvu bērnu pulciņu. Kalpenieki reti kur gāja, pagasta sabiedriskajā dzīvē piedalījās nelabprāt, bet, ja arī viņus kur varēja ieraudzīt, tad vienmēr tikai melnās drānās. Skolā Kalpenieku bērni negāja vecāki un ticība neatļaujot. Runāja visādi it kā Marģeris savus ģimenes locekļus hipnotizējot, iebiedējot, liekot vergot piemājas saimniecībā un visu dienu skaitīt lūgsnas. Tomēr ari Mežāju baznīcā viņi ne reizi netika redzēti. Daži sabiedriskākie mežājnieki bija mēģinājuši ierasties ciemos viesmīlības vizītē un ar Kalpenieku ģimeni sadraudzēties, taču nekad nebija tikuši tālāk par smagajām kroga ārdurvīm. Galu galā interese par viņiem apsīka neies taču uzbāzties ar savu laipnību, ja cilvēki skaidri izrāda, ka to nevēlas!

Un tad kādā dienā Krustu krogs atkal stāvēja pamests, tukšs un kluss. Vienas nakts laikā dīvainā saime bija savākusi savas nedaudzās mantiņas un aizbraukusi, atstājot logus līdz kājai vaļā un durvis neaizslēgtas. Runāja visādi it kā pārlieku ticīgajam ģimenes galvam parādījies vecā krodzinieka spoks un atklājis Krustu kroga baiso noslēpumu, kuru zinot te neviens vairs nespēj mierīgi dzīvot. It kā vecais Marģeris esot pastrādājis kaut ko tik baisu, ka bijis pēkšņi jābēg. Tomēr vietējiem ticamāka likās versija par Kalpenieku vecāko dēlu Bruno, kurš it kā esot arestēts un iesēdināts par mazgadīgas meitenes izvarošanu, un tēvs, nespēdams pārciest negodu, nolēmis šo vietu atstāt.

Tā vai citādi, Krustu krogs palika oficiāli reģistrēts kā Kalpeniekiem piederošs īpašums, un kāds ik gadu par to punktīgi nomaksāja visus nodokļus. Un tagad te bija atgriezies nule kā no ieslodzījuma atbrīvotais Bruno Kalpenieks jeb Kalpiņš.

-     Ģirt, gribi zināt, kāpēc Krustu krogs daudzo gadu un karu gaitā nav ticis sagrauts un kāpēc tai ēkā neviens nevar nodzīvot ilgāk par dažām dienām, lielākais nedēļu?

-     Tu mani ieintriģēji. Līzbet, stāsti! Ģirts vaicājoši palūkojās uz Annu Elizabeti. Bet vispirms ļauj man kaut pamēģināt uzminēt. Tā māja ir apsēsta…

-     Kas tev to pateica? Anna pacēla uzaci.

Ģirts pasmaidīja. Tātad pareizi! Pats izdomāju. Citādi nevarētu būt. Tā ir?

-    Ir, ir. Tā vismaz Zaķīšu Milda stāstīja. Baisa leģenda.

-Nu-u-u? Ģirts bija pati uzmanība. Stāsti taču!

-    Nu-u-u… viņa atdarinot mēdījās. Tas noticis frančukrievu kara laikā. Toreiz Krustu krogā saimniekojis uzņēmīgs krodzinieks, kā tagad teiktu dzimis biznesmenis: mācējis sadzīvot ar ikvienu, ja tik tas ienesis kādu grasi. Tā nu sācies karš, un krogā, kā jau tobrīd vienīgajā tam piemērotajā vietā, itin bieži viesojušies abu karojošo pušu pārstāvji ēduši, dzēruši, zirgus pūtinājuši. Krodzinieks ieturējis neitralitāti, un tas atmaksājies naudas zutenis pildījies, visiem labi. Tajos laikos ļaudis vēl mācēja karot pēc noteikumiem ja karadarbība, tad karadarbība, ja pamiers, tad pamiers, ja nakts, tad nakts.

Tomēr kā zināms, apetīte aug ēdot, un Krustu krogu saimniekam sakārojies ar rāvienu kļūt stāvus bagātam. Viņš pamazām sācis noklausīties un pārdot tālāk abu pušu mazos noslēpumiņus, līdz beidzot Liktenim, šķiet, labpatika atalgot viņu par pacietību. Kādu dienu krodzinieks dabūja zināt, ka netālu no Mežājiem apmetni izbūvējusi franču divīzija, savukārt dažu stundu jājienā uz pretējo pusi bāzējās krievu karaspēks. Abu karojošo pušu karavadoņi tumsas aizsegā itin bieži parādījās Mežājos, Krustu krogā, lai iebaudītu ko labāku par armijas putru un stiprāku par vakara tēju. Un tovakar krodzinieks nolēmis izspēlēt savu ilgi glabāto kārti savstarpēji nodot vienu pusi otrai, to arī izdarīja, par atlīdzību saņemot divus maišeļus zelta. Nākamais rīts atnesa baisu skatu vairākās kroga telpās pludoja asinis, uz grīdas dažādās pozās gulēja pēkšņā uzbrukuma upuri un nejaušie liecinieki, bet pats krodzinieks, šausmās satvēris galvu, apstulbis tipšināja no istabas istabā, murminot vienu un to pašu ko es esmu izdarījis?

Vietējie mežcirtēji pēc vairākām dienām krietni abpus Mežājiem atrada divas nometņu vietas, precīzāk, to, kas no tām palicis. Slaktiņa pēdas un līķus jau gandrīz bija nokopuši meža zvēri, taču mantas bija palikušas. Lai gan pēc šī traģiskā notikuma kroga iekārtojumā parādījās daudz jaunu priekšmetu, turklāt krodzinieks, jau krietni pavecs vīrs būdams, pēkšņi izdomāja precēties un bildināja ciema skaistāko meiteni, samaksādams vecākiem bargu izpirkuma naudu. Bija taču karš…

Taču šķita, ka līdz ar to viņa agrākajai saimnieciskajai veiksmei pienāca gals.

Jaunā sieva raudāja vienā gabalā, sūdzējās par māju, kas pilna spokiem, un slēpās te savā istabā, te bēniņos, te pagrabā, līdz pēdīgi jauši vai nejauši naktī pārkrita pār otrā stāva ārējās galerijas margām un lauza sprandu. Jaunizceptais atraitnis to norakstīja uz sievas mēnessērdzību, mirkli pasēroja, tad apprecējās vēlreiz, apņemdams par sievu bagātu vecmeitu tikpat praktisku kā pats, bez jebkādas fantāzijas.

Taču arī šī it kā taču prātīgā sieviete jau pēc dažam dienām sāka runāt tieši to pašu, ko nelaiķe pirmā sieva. Vēl trakāk lika kalpiem sakraut ratos savas lādes un pameta vīru vienu rēgu žēlastībai. Iespējams, viņa šo to zināja par uzņēmīgā krodzinieka šeptēm uz abām pusēm, iespējams, kaut ko bija atradusi kroga plauktos vai noliktavās. Par notikušo ar citiem cieminiekiem nekad nerunāja, taču Krustu krogā atgriezties nebija pierunājama.

Bet krodzinieks krodzinieks ņēma nelabu galu. Krogs pamazam sāka nīkuļot, krogus paps dzert. Viņa acīs iemājoja šausmas. Un kādu rītu, kad saimnieks aizdomīgi ilgi nerādījās lejā, kalpone bija gājusi viņu meklēt un atrada paša gultā ar zilu ģīmi. Mirušu.

-     Insults vai infarkts… Ģirts domīgi novilka.

-     Iespējams. Bet varbūt ne. Varbūt kāds no kalpiem. Varbūt… kas cits. Anna pamāja ar galvu. Bet tas vēl nav viss. Kopš tā brīža visi, kas vēlējās pārņemt, iegūt vai nopirkt Krustu krogu, pēc neilga brītiņa bija spiesti no savas ieceres atteikties un steigšus doties prom, lai saglabātu savu garīgo veselību un dzīvību. Dīvaini, bet neviens nevēlējās atklāt tur piedzīvoto, un tikai viens, iespējams, atklātāks, bet varbūt vairāk pārbijies par citiem, izmocīja tur visas telpas pludo asinīs…

Cara laikos tur bijis spirta brūzis, brīvības cīņu gados divas telpas aizņēmis karalauka hospitālis, Latvijas laikā iekārtojusies nespējnieku patversme, Otrajā pasaules karā krievu armijas atbalsta punkts, pēckara un kolhozu gados viss, ko vien var iedomāties: graudu un minerālmēslu novietne, tehnikas rezerves daļu noliktava, kombikorma sadales punkts. Un savādi lai kas tur atrastos, vienmēr atgadījās viens un tas pats ar mantu viss bija kārtībā, toties cilvēki cits pēc cita aizgāja no darba, saslima vai aizgāja bojā nelaimes gadījumos. Bijusi pat viena slepkavība sadzīviska, šņabja pudeles dēļ. Nu gluži kā savulaik dziedāja profesors Moriartijs cilvēces mantība izdzīvos, cilvēki nepaliks…

-    Līzbet, tev tikai pasaciņas pirms miega stāstīt, Ģirts noskurinājās. Nav brīnums…

-     Kas tad? Anna saausījās. Nav brīnums, ka naktīs murgi rādās tā tu gribēji teikt?

Jēziņ, atkal viņš izgāzās kā veca sēta! Vai tad nevarēja mēli pieturēt?!

-     Sīkais, izbeidz, es tā nebūt nedomāju. Gribēju tikai pateikt, ka nav brīnums, ka cilvēki ar dzīvu un spilgtu iztēli dzīvē biežāk saskaras ar neparastām lietām, jo viņi spēj tās pamanīt, kamēr biezādaiņi vienkārši slāj garām. Nu ko braucam? Ko tu gribēji filmēt?

*  * *

Vērojot, kā aiz loga lēni slīd mierīgās Mežāju ainavas pa kreisi Strautnieka šķietami bezgalīgo labības lauku vidū majestātiski slējās apkaimes lepnums Dižozols, kuram, ja ticētu leģendām, bija vismaz tūkstoš gadu, bet labajā pusē aiz agrofirmas Zelta Grauds laukiem tumsnēja mūžvecā egļu aleja, kas no Krustu muižas gar vecajiem Mēra kapiem aizveda uz Alejām Anna Elizabete aizdomājās par vēl kādu vietējo leģendu.

Neuzticīgais Krustu muižas īpašnieks, kuram Alejās dzīvojusi mīļākā, naktīs gar kapiem zadzies pie viņas. Muižniece to zinājusi un briesmīgi pārdzīvojusi, taču, būdama labi audzināta, nav vīram aizrādījusi, tikai katru reizi, kad tas spēris kārtējo sānsoli, likusi kalpiem iestādīt pa eglītei gar ceļu no muižas uz sāncenses māju. Galu galā izveidojusies bieza dižegļu aleja.

Vai tāds vīrietis nav sitams? Tā krāpt un sāpināt divas sievietes? Anna aizdomājās. Nav brīnums, ka nāve viņu pārsteigusi īsti piemērotā vietā pie kapsētas vārtiņiem.

-     Līzbet, skaties! Ģirts klusi uzsauca.

Tobrīd viņi brauca garām Krustu kroga priekšpagalmam. Ģirts samazināja ātrumu.

Aina, kas pavērās skatienam, bija mājīgi aizkustinoša vīrietis ap trīsdesmit, izmeties vienos džinsos, skaldīja malku, krāšņa sieviete melni sarkaniem matiem zem ziedošas ābeles klāja brokastu galdu, bet tīņu vecuma skuķis ar austiņām uz ausīm aizrautīgi šūpojās piemājas ozolā iekārtās pašdarinātās šūpolēs.

Meitenes seja likās kaut kur ļoti redzēta…

Jau kuro reizi nopriecājusies, ka nav paklausījusi noteikumiem, kas liedza tonēt automobiļu logu stiklus, Anna piespieda kameru pie loga…

Tagad galvenais, lai attēls ass un pietiek gaismas, pārējo izdarīs mājās ar pēcapstrādi…

■

Kādā zibšņa garuma acumirklī, it kā sajuzdama, ka tiek novērota, sieviete strauji pacēla galvu un pavērās garām braucošajā mašīnā. It kā viņa redzētu mani cauri tumšajiem logu stikliem…

Anna neomulīgi noskurinājās. Sievietes skatienā bija kaut kas fanātisks, no tās puses…

-      Viss, Ģirtu, pietiek. Braucam mājās! Viņa viegli pieskārās drauga piedurknei. Uz brīdi Annai likās, ka Ģirts, lai gan sēž pie viņas automašīnas stūres, taču atrodas pavisam citā realitātē. Tev viss kārtībā?

-    Jā. Es tikai… aizdomājos, viņš atteica, tad pēc klusuma brīža piebilda: Par mums.

*  * *

-    Man šķiet, mēs tur neko nespēsim līdzēt, viņiem pašiem jātiek galā, ievilcis garu dūmu no savas ķirškoka pīpītes, ģenerālis Kārlis Bass teica baronesei Annai Rozei, kura tikko bija skaļi paudusi savas bažas par mīļotās mazmeitas personiskās dzīves līkločiem.

-    Kārli, un jūs nesatrauc fakts, ka paša krustdēls paliek ar garu degunu?

-      Ziniet, dārgo barones, kā par brīnumu nē. Miks ir pieaudzis vīrietis un būtu varējis savu mīlas dzīvi sakārtot jau sen. Savukārt, ja viņš ir tik neuzņēmīgs, ka ļauj sev no deguna nocelt gandrīz saderināto, ko es tur varu darīt? Sirdslietās palīdzība no malas nav iespējama. Arī gadiem un dzīves pieredzei te nav nozīmes. Vai ne, Omīt?

Uzrunātā pie senlaicīgā pavarda vārīja vēlo brokastu kafiju. Virtuve mājīgi smaržoja pēc svaigi maltām kafijas pupiņām un karstmaizēm. Par spīti saviem astoņdesmit septiņiem gadiem, Omīte, Kārļa vecmāmiņa Anna Līze, joprojām bija simpātiska un valdzinoša sudrabbaltiem matiem, zilām neaizmirstuļu acīm ar smieklu krunciņām kaktiņos un holandiešu porcelāna lellēm līdzīgu balti rozā seju. Ikvienā vīriešu dzimtes pārstāvī viņa raisīja acumirklīgu vēlēšanos pasargāt, aizstāvēt un palīdzēt. Ģenerālis Bass nebija izņēmums viņam ļoti patika sava jaunākā vārdabrāļa vecmāmiņa, un viņš no sirds pārdzīvoja tās pēdējā laika nesaskaņas ar Kārļa vectēvu Miķeli Priedi jeb Bišu Miķeli. Kopš aizvadītās ziemas notikumiem, kad viņi abi bija nolēmuši oficiāli reģistrēt savas pirms vairāk nekā septiņdesmit gadiem nenoslēgtās laulības, tā pierādot, ka mīlestība var pārdzīvot gan laiku, gan attālumu, kaut kas bija atgadījies. Omīte atkal labprātāk uzturējās pie Annas Elizabetes Pūču Mājā nekā savā sapņu namiņā Dravās meža vidū. Kad Kārlis Bass ar veca drauga tiesībām bija taktiski pajautājis, kas noticis un kā var palīdzēt, viņa bija novērsusies un nočukstējusi nekā, vientuļniekus mainīt nevar…

*  * *

-     0, izskatās, ka mēs esam pašā laikā uz brokastīm! plaši atvēris dienvidu terases durvis, Ģirts ietaurējās sengrieķu eposa varoņa cienīgā balsī. Līzbet, Omīte mūs baros ar karstmaizēm un dos Austrumu kafiju!

-     Nu, Melderīt, tev gan ir nevis deguns, bet smaržu degustēšanas aparāts! Viktora suņiem būtu ko pamācīties, Omīte pasmaidīja un nokomandēja: Žigli mazgāt rokas un pie galda! Pasauciet arī tos abus miegamices!

Tie abi Zane un dakteris Konrāds pēc neilga brīža parādījās paši krietni saburņīti un sagulētām, vainīgām sejām.

Brokastis pagāja omulīgā klusumā, ko tikai retumis pārtrauca Grāfa varenās astes plīkšķi pa akmens flīžu grīdu vai Figaro un Barona vienoti vokālie uzbrukumi kumosiņu izmānīšanai. Taču šorīt kustoņiem neveicās Omītes karstmaizes bija pārāk garšīgas, un četrkājaiņiem nācās iztikt ar dzīvnieku barību. Suņi samierinājās ātri, un tikai Barons, rudais siera maniaks, nemitējās dipināt apkārt, skaļi pieprasot nodevas siera gabaliņa veidā. Kaut nieciņu, kaut kriksīti, bet iedodiet!

Re, kāds! Nerimsies, kamēr savu nepanāks, Anna nodomāja un sarāvās. Tāpat kā…

19.  nodaļa. Pēc nepārbaudītām ziņām

-     Dīvains kukainis ir tas cilvēks, uz terases baudot aromātisko kafiju kopā ar pīpes smaržīgo dūmu, ieminējās ģenerālis Bass. Pats sev rada nereālas ilūzijas un pats tās arī sagrauj, jo nezina, kā piepildīt. Un tad vainīgi ir visi citi, tikai ne pats. Un visi citi arī ir atbildīgi par to, ko pats nav izdarījis, nokavējis, palaidis garām, salaidis dēlī.

Interesanti, uz kuru no mums tas tagad būtu tēmēts? Anna Elizabete saausījās.

-    Nu, piemēram, atcerieties filmu “Limuzīns Jāņu nakts krāsā”! Tur bija tāda jauka, it kā panaiva apaļvaidze skuķe Lāsmiņa, kas tāda tikai izskatījās, bet būtībā bija slīpēta lapsiņa, un, kad vecāki viņai neļāva doties kursabiedriem līdzi uz Munameģi, pie sevis klusiņām apsolīja: “Labi, mīļie vecīši, es jums tā pastrādāšu, tā pastrādāšu!” un smalki atriebās gan saviem vecākiem, gan attālo radu un kaimiņu ģimenēm. Dzirdēt par folkloru kļuvušo izteicienu ģenerāļa izpildījumā tas bija kaut kas.

-     Krusttēv, kur tev šodien tādas domas prātā? Anna ievaicājās.

-    Redz, domāju par to Rīgas maniaka lietu. Man tas izskatās pēc nelaimīgas, dzīvē un cilvēkos vīlušās sievietes sarūgtinājuma un izmisuma galējas izpausmes. Tu nepiekrīti?

-     Tieši tā. Taču mani mulsina kas cits tās astoņas zīmītes. Seši padarīti darbi, viens, septītais, aizsākts, bet nepabeigts un… palīgā sauciens? Manuprāt, tas cilvēks grib, lai viņu uzklausa, jo ir ne tikai apmaldījies, bet nonācis pilnīgā strupceļā, no kura pats neredz izeju. Vai gan citādi būtu rakstīts: Apturiet mani!

-    Zini, meit, tev varētu būt taisnība, ģenerālis domīgi bilda. Droši vien taviem vecākiem būtu plašāks skaidrojums tām zīmītēm, taču, cik nu es atminos no bērnībā iemācītā, visām zīmītēm ir vistiešākais sakars ar desmit baušļu un septiņu nāves grēku interpretāciju. Iespējams, mūsu slepkava sevi iztēlojas tādā kā soģa lomā, jo visi noziegumu upuri savā ziņā paši vai nu izprovocējuši, vai paātrinājuši savu bojāeju. Visi, izņemot vienu, to mazo, pazudušo meitenīti…

-    Tās meitenītes sakarā man ir kāda doma, Anna Elizabete pēkšņi viņu pārtrauca. Varbūt īstais upuris nemaz nav viņa, bet viņas vecāki, bet pazudušais nolaupītais vai brīvprātīgi aizbēgušais bērns ir tikai ierocis, kā viņus nežēlīgi mocīt un sāpināt? Jā izdotos atrast saikni, kas vieno šo ģimeni ar mūsu maniaku, mēs saprastu arī, kāpēc.

-     Ja drīkst, es gribētu kaut ko piebilst, ilgi klusējis un šaubījies, vai iejaukties sarunā, ieteicās dakteris Arvis Konrāds. Es gan neesmu ne klīniskais psihiatrs, ne tiesu psihologs, taču tas, kā šobrid viss izskatās, iespējamais noziedznieks ir klasisks ģimeniskās vardarbības upuris, kurš nolēmis sacelties pret visu pasauli. Savulaik šim cilvēkam ģimenē darīts pāri emocionāli, psiholoģiski un, visticamāk, arī fiziski un seksuāli, rezultātā paša tuvinieki radījuši monstru. Šeit jārunā par nespēju lūgt piedošanu un nevēlēšanos to sniegt. Redziet, tiek uzskatīts, ka cīņas bezjēdzības apzināšanās, apņemšanās to apturēt, izlīguma meklēšana, spēja piedot un lūgt piedošanu ir galvenās metodes, ar kuru palīdzību varētu panākt gandarījuma izjūtu attiecībās.

Taču tas iespējams tikai tad, ja to vēlas abas puses. Bet. Ir viens bet katrā netaisnībā, pat visniecīgākajā, parasti dusmojas abas puses. Un dusmas neizrunātas, apslāpētas, noglabātas sevī ir baismīgs dzinulis. Ir gan cilvēki, kuri šķietami neatļauj sev dusmoties, uzreiz uzliekot tā saukto piedošanas masku, sak, es stāvu tam pāri, bet faktiski dusmas norij. Ar laiku tās viņus saēd. Tieši tāpēc ir svarīgi, lai cilvēks apzinātos brīdi, kad ir sadusmojies, un spētu to formulēt vārdos, izrunāt, dabūt no sevis laukā. Ja dusmas paliek iekšā un nevar aiziet, parasti dabū ciest tie, kas to nav pelnījuši. Pareizāk būtu tās atdot tam, kas tās radījis. Nezinu, vai tas jums palīdzēja…

Uz terases bija iestājies tāds klusums, ka varēja sadzirdēt garām lidojošās spāres.

Ko Arvis tikko pateica?… Ģimenē darīts pāri emocionāli, psiholoģiski un, visticamāk, arī fiziski un seksuāli, rezultātā paša tuvinieki radījuši monstru.

Bet tā jau notiek ne tikai ģimenē, bet arī darba attiecībās, lietišķajā un arī radošajā vidē un diemžēl arī intīmajās attiecībās. Jebkur, kur ir cieša mijiedarbība.

Cilvēki cits citu noniecina, pazemo, ignorē, neievēro. Bieži tas notiek neapzināti, tad vēl ir iespējams mēģināt meklēt izlīgumu, taču, kad partneri sāk viens otru sāpināt apzināti, jo arī paši jūtas sāpināti, vīlušies vai nesaprasti, ir sasniegta finiša taisne. Un, izejot uz kara takas, atriebības alkas un aizvainojums nereti ir tik liels, ka atriebējs pat neredz un nepamana, kam cirvis trāpa. Piedot nav iespējams, vēsu prātu objektīvi izvērtēt pāridarījumu arī ne, un sākas riņķa dancis: vienas sāpes rada nākamās…

Jauns vīrietis skalda malku, sieviete klāj brokastgaldu, laimīgs bērns šūpolēs…

-     Atvainojiet mani, drīz atgriezīšos. Anna Elizabete strauji piecēlās un aizsteidzās uz savu istabu. Zibenīgi vajadzēja datoru! Ielādēt safūmēto, kaut ko pārbaudīt un uzrakstīt vienu vēstuli. Un, dod Dievs, lai nebūtu par vēlu.

-     Kas viņai notika? Zane vieglā neizpratnē paraudzījās pārējos. Viņai pēdējā laikā bija tā pagrūtāk pieslēgties apkārt notiekošajam, jo prāts bija aizņemts ar gaidāmajām kāzām.

-       Šķiet, ka Līzbetei radusies kāda no viņas fiksajām idejām, Ģirts viegli aizkaitinātā tonī atbildēja. Varēja jau nu Anna būt tik laipna un drusku padalīties savās domās…

*  * *

Kamēr šorīt safdmētais materiāls no kameras pārlādējās datorā, Anna Elizabete paspēja divreiz piezvanīt un uzrakstīt vienu vēstuli. Tagad viņa raudzījās uz to un nespēja saņemties, lai nospiestu taustiņu “OK”. Tad vairs nebūs atpakaļceļa ne man, ne viņai.

Jau pirmais telefona zvans sniedza daļu meklētās atbildes jā, Teodorai Kalpeniecei bija vistiešākais profesionālais kontakts ar trim noziegumu upuriem abiem mirušajiem vīriešiem un pazudušā bērna māti. Glumais un zaglīgais Nils Vēdzele bija viņas kolēģis, sieviešu nīdējs Olafs Tenters tiešais priekšnieks, bet pazudušās Ditas Krastiņas māte Maija Krastiņa koncerna Magnum Lux bijusī personāldaļas vadītāja, kas strādāja tur vienā laikā ar Teodoru Kalpenieci. Šo savstarpēji saderīgo faktu ķēdīti Anna Elizabete bija noskaidrojusi, vienkārši piezvanot koncerna

Magnum Lux ģenerāldirektoram Dināram Lokam, kas viņai joprojām bija laipnību parādā par savas sievas brīvības, bet varbūt arī dzīvības glābšanu Melnās kafijas lietā, un jutās priecīgs, ka var izpalīdzēt.

-Jā, bija mums tāda sievietīte ja pareizi atceros, sīka, smalka, mūždien it kā satinusies uz iekšu, vizuāli neizteiksmīga un vienmēr ģērbās tikai melnā. Toties lieliska dizainere un māksliniece! Dinārs atcerējās. Tādus žurnālu vākus un reklāmplakātus veidoja! Nezinu, kas viņai toreiz sanāca vai nesanāca ar Vēdzeli un Tenteri, laikam jau puiši nedaudz pārcentās. Ja pareizi atceros, viņa aizgāja pati pēc savas vēlēšanās. Vai arī ne Maija reiz stāstīja, ka Kalpeniece plānojot drīzumā iet dekrētā un viņas vietā būs jāmeklē cilvēks un jāmaksā grūtniecības kompensācija, nu, tā pie mums ierasts… Atceros, toreiz pajokoju, ka mūsu valstī, kā zināms, neaizstājamu cilvēku nav… Starp citu, kā iet Zanei? Negrasās atgriezties pie mums?

-     Nē, Dinār, Zane precas. Bet paldies tev par vērtīgo informāciju, tā ļoti palīdzēja.

Personīgs nodarījums? Protams! Lūk, te tas bija! Viens no vīriešiem bija nozadzis viņas radošo projektu un uzdevis to par savu. Otrs, pat neiedziļinoties lietas būtibā, sakliedzis un sabļāvis tad, kad būtu vajadzējis atbalstīt, un atlaidis tad, kad vajadzētu pažēlot.

Bet ko tādu nodarījusi personāldaļas vadītāja, ka viņai nolaupīts bērns? Anna ne mirkli nešaubījās, ka Ditas Krastiņas bēgšana no mājām ir gudri iecerēta, sakūdīta un īstenota no malas, nevis dzimusi trīspadsmitgadīga skuķēna galviņā. Tātad, atņemot Maijai Krastiņai bērnu un atstājot zīmīti “Ja nav man, nebūs arī tev”, Teo gribēja norādīt uz viņas iespējamo vainu sava bērna zaudēšanā?

… Kalpeniece plānojot drīzumā iet dekrētā un viņas vietā būs jāmeklē cilvēks un jāmaksā grūtniecības kompensācija… neaizstājamu cilvēku nav…

Vai tik te neiezīmējās kāda cita saikne? Un ja nu Maijas Krastiņas attiecības ar sieviešu nīdēju Olafu Tenteri nav bijušas nemaz tik nevainīgas? Zane, kura tolaik, pāri galvai iekrāvusies darbos, vadīja redakciju, varēja neredzēt un nepamanīt, kas notiek reklāmas daļā un dizaineru grupā vai kādas ir neformālās attiecības starp dažādu departamentu vadītājiem, bet… jā, bet Ilgai Lokai, Dināra sievai un izdevniecības direktorei, gan tas būtu jāzina. Šobrīd viņa atradās mājās bērna kopšanas atvaļinājumā, taču jācer, ka atcerēsies to, kas noticis pirms gada.

Otrs tālruņa zvans apstiprināja Annas aizdomas. Jā, Ilga atcerējās Teodoru Kalpenieci. Lieliska māksliniece perfekta krāsu izjūta, spējīga zibenīgi izpildīt jebkuru pasūtījumu. Un, jā, abas reizēm satikušās darbinieku virtuvē pie kafijas tases.

Atceros, man likās, viņa glabā kādu lielu, gaišu noslēpumu, Ilga pēc pārdomu brīža bija teikusi. Tāpēc es jo vairāk samulsu, kad pēc nedēļas uzzināju Teo aizgājusi…

Mjā, vai nu viņa pati aizgāja… Drīzāk jau bija spiesta… Anna sardoniski nosmīnēja.

*  * *

Vēstule joprojām baloja uz ekrāna. Atvērta, uzrakstīta, bet nenosūtīta.

Patiesībā tā nebija vēstule. Tas bija Annas rakstīts kalambūrs, ko viņa, izmantojot Kārļa atrasto loginu un paroli, grasījās ievietot Teodoras Kalpenieces interneta vietnē www.art-of-revenge.blogspot.com , tādējādi cerot izprovocēt atbildes reakciju.

ANNA => TEO:

NV(t): Es vairs nezagšu. Tev nebūs zagt.

OT(t): Es turēju sevi Dieva vietā. Tev nebūs sevi Dieva vietā turēt.

HL(t): Es vairs nebāzīšu degunu svešās lietās. Tev nebūs svešā mājā kašķi meklēt.

RM(t): Es klusēšu. Tev nebūs nepatiesu liecību dot.

GŠ(t): Man bija acis, bet es neredzēju. Tev nebūs aklam būt.

PU(t): Tev nebūs iekārot un nodot. Tev nebūs laulību pārkāpt.

MK(?): Ja nav man, nebūs arī tev.

Teo, es visu zinu un saprotu, kāpēc… Bet lūdzu, atbrīvo bērnu, kamēr vēl nav par vēlu!

Tas bija blefs. Viņa nebūt nezināja visu. Jā, varbūt nojauta, taču nezināja. Tomēr cerēja, ka Teodora Kalpeniece, ja vien atrodas datora tuvumā, agri vai vēlu šo ziņu izlasīs un atbildēs. Ja viņa ir tāda, kādu Anna iztēlojusies, tad noteikti atbildēs. Nu tad OK!

Bet tikmēr viņa, Anna Elizabete, mēģinās sazvanīt sen nedzirdētos vecākus un noskaidrot dažas neskaidrības reliģijas pamatpostulātu izklāstos.

*  * *

-     Bērns, kur tu atkal esi iepinusies? sveiciena vietā kaut kur no Nepālas kalniem atlidoja tēva zemā, zobgalīgā balss. Citādi jau tu mums nezvanītu…

-     Protams, protams. Un jūs abi esat īsts vecāku mīlestības paraugs, Anna atspēlēja.

-      Skaidrs. Tev klājas labi. Un Mikam? profesoram Kārlim Jēkabam Rožkalnam majors Miks Kaķītis ļoti simpatizēja. Gan jau vecmāmiņa būs paziņojusi par dīvaino bildinājumu. Cik Anna atminējās, tobrīd vecāki vēl bija Vācijā. Kad gaidāms lielais notikums?

-     Tēt… Mēs ar Miku… vairs neesam kopā, Anna Elizabete izmocīja, apzinoties, ka tūlīt zemeslodes otrā pusē kaut kas uzsprāgs, jo profesore Rozmarija Berga-Rožkalne uzzinās nepatīkamus jaunumus. Taču arī mānīties negribējās. Tad lai notiek!

-     Tā. Un tu zvani, lai to pateiktu? pēc ilga klusuma brīža tēvs pārjautāja.

-     Patiesībā nē. Manuprāt, tā tomēr ir tikai mana darīšana, vai ne tā? Bet zvanu es, lūk, kāpēc… Lūdzu, izskaidrojiet man, kas saista desmit baušļus un skaitli septiņi!

… aptuveni pēc stundas viņa apjukusi nolika pārkarsušo mobilo tālruni uz naktsgaldiņa un izgāja uz balkona.

Tad, lūk, kā tas varēja būt.

Teo gluži vienkārši sekojusi tam, kas viņas bērnībā ticis pamatīgi ielikts, un nu, citu pēc cita piedzīvojot dažādus dvēseles satricinājumus, kaut kas noklikšķējis pavisam citādi, nekā reiz iemācīts, un piedzimis atriebes eņģelis.

Ar nelielām niansēm dažādām konfesijām baušļi un to interpretācija skan līdzīgi.

Tev nebūs citus dievus turēt līdzās Man. Tev nebūs Kunga, sava Dieva, vārdu nelietīgi valkāt. Tev būs svēto dienu svētīt. Tev būs godāt savu tēvu un savu māti. Tev nebūs nokaut. Tev nebūs laulību pārkāpt. Tev nebūs zagt. Tev nebūs nepatiesu liecību dot pret savu tuvāko. Tev nebūs iekārot sava tuvākā sievu. Tev nebūs iekārot nevienu lietu, kas pieder tavam tuvākam.

Kontekstā ar septiņiem nāves grēkiem (lepnību, skopumu, nešķīstību, skaudību, negausību, dusmību un kūtrību) un četriem lielākajiem grēkiem (ar nodomu izdarītu slepkavību, sodomiešu (netiklības) grēku, nabagu, bāreņu un atraitņu apspiešanu, kā arī strādniekiem nopelnītas algas aizturēšanu) kļuva skaidrs, ka savdabīgi iestādīts prāts šos atskaites punktus itin labi var pielāgot motivācijai un savas rīcības attaisnošanai.

*  * *

Kā jau Anna Elizabete bija paredzējusi, Teo atbildēja operatīvi. Ātrāk, nekā gaidīts.

TEO => ANNAI:

Kas Tu esi un ko vēlies? Kā tiki te iekšā? Šī ir slēgta dienasgrāmata.

Nejaucies lietās, kas uz Tevi neattiecas, un Tu ilgi dzīvosi uz zemes.

ANNA => TEO:

Es neesmu svarīga.

Būtiskākais ir, lai Tu apstātos un neturpinātu. Diezgan sāpju.

TEO => ANNAI:

Ko Tu zini par sāpēm?

Vai Tevi bērnībā pēra ar nātrēm, apkaltām siksnām un drātīm, skaitot pātarus?

Vai Tevi… brāļi un pašas tēvs? Vienīgi Viņš ne. Viņš aizstāvēja.

Vai Tavu brāli atriebjoties apsūdzēja nodarījumā, ko apzināti paveicis paša tēvs?

ANNA => TEO:

Vai Bruno Tevi aizstāvēja, un tēvs viņu vēlāk iegāza?

Bet pēc tam atpirkās, pārrakstot viņam Krustu krogu?

TEO => ANNAI:

Kas Tu esi? Vai tā biji Tu šodien mašīnā?

Kas bija Tev līdzās, pie stūres?

ANNA => TEO:

Nav svarīgi. Es. Jā. Draugs.

Vai ar meiteni viss kārtībā? Vecāki viņu izmisīgi meklē.

TEO => ANNAI:

Lai meklē. Viņi to neprata novērtēt. Tāpat kā mani senči mani.

Mani spīdzināja ar reliģiju, lai gan es gribēju kļūt par mākslinieci.

Viņa grib kļūt par dziedātāju, bet viņai liek darīt ko citu.

Bet mēs viņu saprotam. Pie mums viņai ir mājas. Un mīloša ģimene.

ANNA => TEO:

Parunāsim par Nilu Vēdzeli.

Vēdzele nozaga Tavu projektu? Tu nevarēji viņu iesūdzēt tiesā?

TEO => ANNAI:

Likuma taisnā roka nemaz tik taisna nav. Labāk pašai. Precīzāk. Kā Tu man, tā es Tev. Agrāk par zādzību cirta roku, par īpaši smagu abas. Viņš man izmaitāja dzīvi.

Nepārdzīvo par viņu tā ir labāk. Tur tādam glumam, slidenam zivs purnam īstā vieta. Muldētājs un acu aizmālētājs, vienmēr izpeldēja uz citu rēķina, bet pasniedza to kā savu sūri, grūti sastrādāto rezultātu un nozaga citu panākumus.

Tenters bija tāds pats. Mīkstais. Ienīda sievietes, siekalojās ap večiem. Visi zināja, vadību ieskaitot. Viņiem bija vienalga. Arī par bosu nav vērts pārdzīvot. Tur viņam īstā vieta.

ANNA => TEO:

Skaidrs. Un ārsts? Šimanskis. Uzstādīja nepareizu diagnozi?

TEO => ANNAI:

Jā. To visjaunāko. Es viņam noticēju, jau noslēdzu rēķinus ar dzīvi, kad izrādījās nekā tāda nav. Bet bija jau par vēlu: biju zaudējusi visu vīru, bērnu. Tu saproti, kā tas ir?

ANNA => TEO:

Nezinu. Droši vien ne. Bet kāpēc Tu nepārbaudījies citur?

TEO => ANNAI:

Tāpēc. Man vairs nebija naudas, jo tā maita Krastiņa, starp citu, uz vienu roku ar Tenteri, izdarīja tā, ka man bija jāaiziet. Bez pabalsta, bez kompensācijas.

ANNA => TEO:

Tev nav draugu, kam lūgt palīdzību?

TEO => ANNAI:

Draugi? Kas tie tādi?

Vai tie, kas parādās, kad tev ir labi, un aizmūk, tiklīdz kaut kas noiet greizi?

Man bija vīrs. Labi, civilvīrs. Tas būtību nemaina.

Es viņu mīlēju, viņš mani izmantoja un krāpa.

Gribēju viņu tā… pa smalko. Bet nespēju. Tu mani saproti?

ANNA => TEO:

Jā.

Bet kāpēc tie divi? Sētniece un privātdetektīvs?

TEO => ANNAI:

Par daudz gribēja zināt. Man riebjas ložņas un bļaurētāji.

ANNA => TEO:

Vai Tu kādu vispār mīli, Teo?

TEO => ANNAI:

Jā. Savu brāli un Ditu. Mēs aizbrauksim un nodibināsim ģimeni.

Es zinu, ka Tu zini, kas esmu un kur esmu.

Bet nestājies man ceļā. Apsoli? Es vairs neturpināšu.

ANNA => TEO:

Teo, es to nevaru apsolīt. Bērnam ir vecāki, kuri viņu meklē.

TEO => ANNAI:

Bet Tu apsoli. Ar mani viņai būs labāk. Apsoli! Tu vari.

Zini, ko nevar? Vakardienu šodienā. Šodienu rītdienā. Bet šodien jau ir rītdiena.

Tātad var. Ļauj aiziet. Paklusē vienu dienu. Rīt mūsu te vairs nebūs.

*  * *

-     Major Kaķīti, jūs gribat teikt, ka šī lieta joprojām nav atrisināta? Pulkveža Jura Bramaņa balsī bija sadzirdams viss sajūtu spektrs no izbrīna pilnas neticības līdz vāji slēptām dusmām. Viņa sapnis, viņa mūža sapnis par ģenerāļa uzšuvēm draudēja izplēnēt dūmakainajās pavasara debesīs, bet majors Kaķītis nedarīja neko, lai šo situāciju labotu.

Viņi abi bija izsaukti uz paklāja pie ģenerāļa Gunta Bozes.

-    Tā īsti nav, iebilda Kaķītis. Mēs zinām, kas, un mēs zinām, kāpēc. Bet mums nav tiešo pierādījumu, kas ļautu šo cilvēku, šo sievieti, arestēt. Labs advokāts viņu viens un divi izpestītu. Viņa ir rīkojusies ļoti gudri. Neviena pirkstu nospieduma, neviena asiņu vai ķermeņa šķidruma piliena, neviena nepiederīga priekšmeta. Lai viņū notvertu, šobrīd ir nepieciešama provokācija.

-      Un ko jūs tagad gribat no manis? Bramanis niknumā pietvīka. Lai es atrisinu šo lietu jūsu vietā? Varbūt man jāņem rokudzelži un jābrauc aizturēt vainīgo? Varbūt vēlaties, lai sankcionēju šīs lietas izbeigšanu un nodošanu arhīvā kā neatklātu?

-     Nē, pulkvedi. Iesākumā pietiktu ar to, ja jūs mums izstāstītu, kāpēc pēdējo gadu laikā esat apzināti kavējis vairākas izmeklēšanas, tostarp Otrā pasaules kara laika noziegumu izmeklēšanu Mežājos pagājušajā vasarā un starptautisko narkotiku kontrabandas lietu šoziem? ģenerāļa Bozes balss bija mierīga un tajā pašā laikā ļaunu vēstoša.

-     Pulkvedi Bramani, vai jūs un bijušo Melnpils deputātu, nelaiķi Arni Akmeni gadījumā nesaistīja senas draudzības saites no mācību gadiem Maskavā, Augstākajā virsnieku skolā? Kāpēc šī gada sākumā, aizbildinoties ar pārņemšanu personīgā kontrolē, noslēpāt un noklusējāt divas pirmās Rīgas maniaka lietas epizodes? Jūsu darbība līdz šim nav likusi šaubīties par lojalitāti un profesionālajām spējām, tomēr pēdējie gadījumi, sevišķi uz starptautisko notikumu fona, liek nopietnāk izvērtēt ģenerālštābam piemērotās kandidatūras. Baidos, ka esmu spiests jums paziņot nepatīkamus jaunumus jūsu kandidatūra ir noraidīta. Un vēl

-      lūdzu, trīs dienu laikā nododiet visas lietas jaunajam Kriminālpārvaldes priekšniekam pulkvežleitnantam Mikam Kaķītim. Jūsu izdiena ļauj jums ar godu doties pelnītā pensijā. Pretējā gadījumā būsim spiesti uzsākt dienesta pārbaudi par jūsu darbibu, bezdarbību vai pretdarbību manis jau pieminēto noziegumu izmeklēšanas laikā.

Pulkveža Bramaņa seja strauji mainīja krāsu no purpursarkanas uz krīta bālu, zilganbaltu un tad viegli zaļu. Varēja redzēt, ka viņš ar mokām valdās, lai nesāktu kliegt. Brīdi vēl pastāvējis un sapratis, ka ģenerālis Boze visu ir pateicis un nekādas piebildes nav gaidāmas, asi apsviedās uz papēža un izsteidzās laukā, ar troksni aizcērtot durvis.

-     Nu tas beidzot ir padarits. Boze nopūtās. Bija arī pēdējais laiks. Sūdzības burtiski vēlās no visiem resoriem grūti sastrādāties, kavē darbu, slēpj informāciju, bet šis tik sēž kā milzu krupis, zem kura nav iespējams parakt. Pēc nepārbaudītām ziņām… Labi, iztiksim bez baumām, to es izdarīšu pats. Varbūt tagad, bez šīs politiski angažētās, pagonotās brūtes te kļūs drusciņ vieglāk elpot. Vēl tik atrast veidu, kā nomazgāt no mundieriem cilvēcisko netīrību, ko te pēdējo gadu laikā atstājuši šādi bramaņi, tad būtu pavisam labi.

*  * *

TEO => ANNAI:

Zinu, ka Tu zini, kas esmu un kur atrodos. Zinu, ka to droši vien zina arī policija.

Man vienalga. Atpakaļceļa tik un tā vairs nav.

Šķiet, ka Tu mani saproti. Vai Tu varētu atbraukt? Un pieņemt manu grēksūdzi?

Lūdzu… Šovakar. Gribu visu izstāstīt. Rīt mēs aizbrauksim.

ANNA => TEO:

Teo, es padomāšu. Uzrakstīšu vēlāk.

*  * *

-    Puiši, mums steidzami jābrauc uz Mežājiem, atgriezies savā kabinetā, majors, nē, nu jau pulkvežleitnants Miks Kaķītis teica savai komandai.

Ziņa par šefa tikko saņemto paaugstinājumu bija vēja spārniem aizskrējusi Mikam pa priekšu, un tagad ikviens gaitenī sastaptais kolēģis steidza viņu apsveikt. Kaķītis jutās tik neērti, ka pēc trešā ceturtā apsveikuma bija meties skriešus, lai ātrāk noslēptos kabineta pierastajā šaurībā.

Beidzot bija piepildījies tas, pēc kā viņš klusībā tik ļoti bija tiecies un alcis visus pēdējos gadus ilgi pelnītā dienesta pakāpe bija rokā un pārvaldes priekšnieka amats arī, un tas nozīmē, ka turpmāk viņš ar saviem puišiem varēs strādāt tā, kā to normāli dara visā pasaulē, nevis ar aizvēsturiskām pirmsplūdu laika metodēm: vairāk izmantot tehniskos līdzekļus, dažādas ekspertīzes, piesaistīt dažādu jomu speciālistus. Arī neformāļus.

Prātā iešāvās acumirklīga ideja -jāpiezvana krusttēvam un Līzbetei, jāizstāsta jaunumi viņi priecāsies! Krusttēvs-jā. Bet Anna? Vai viņš nebija to neatgriezeniski zaudējis?

20.  nodaļa. Draugi timeklī

Pūču Mājas virtuvē kafijotāji bija tā aizrāvušies ar diskusiju par mūžīgo tēmu kurp virzās pasaule, ka nepamanīja Ķirša kundzi klusi izripojam no pagalma.

-     Kā mums nav maniaku? ģenerālis Kārlis Bass, pakšķinādams pirms krietna brīža padzisušo pīpīti, drusku uzvilcies, uzskaitīja. Un bēdīgi slavenais P., kurš viena gada laikā, lai tiktu pie naudas, nogalināja 32 sirmgalves?! Vienkārši vispirms ieguva šo paveco kundzīšu uzticību, šo to piepalīdzot, šo to atnesot no veikala, un tad nožņaudza. Viņa guvuma kopējā summa bija 18 tūkstoši latu. Apmēram pirms sešiem gadiem Latviju nošokēja neizskaidrojami noziegumi Bauskas pusē it kā normāls vīrietis, pilsonis G., nogalināja un sadalīja divas sievietes savu civilsievu un vēl kādu jaunieti. Dienu vēlāk nodūra arī savu meitu. Nu, un šī gada sākums? Tā pati Olaine, kur kails vīrietis izlēca pa logu un bez iemesla nodūra garām ejošu kaimiņu. Vīrieša māte presei skaidrojusi, ka vainīga varētu būt dēla nodarbošanās ar cīņas sportu…

-               0 jā, vērā ņemama motivācija, paironizēja Zane.

-     Gandrīz tikpat nopietna kā slavenā kinoteātra slepkavas Z. iemesls uz blakussēdētāja aizrādījumu filmas laikā uzvesties klusāk un nečaukstināt popkorna tūtu, pilsonis Z., cita starpā, profesionāls jurists, izvilka ieroci un aizrādītāju nošāva. Advokāti un ārsti centās viņu padarīt par psihopātu, bet es domāju, ka viņš bija un ir pilnīgi pieskaitāms, labi zināja, ko un kāpēc dara, un guva no tā baudu.

-      Mīļie, vai mēs nevaram runāt par kaut ko patīkamāku? Omīte vārgi protestēja, taču palika nesadzirdēta. Tēma bija pārāk sāpīgi aktuāla un prasījās izrunājama.

-     Zanei taisnība. Ir noziedznieki psihopāti, sociopāti, maniaki -, kuri patiešām gūst baudu no tā, ko izdara, turklāt jo smagāks noziegums, jo lielāks gandarījums, domīgi turpināja ģenerālis Bass. Sliecos domāt, ka tieši tāds bija tā sauktais Gulbenes maniaks jauns, ne ar ko neievērojams čalītis, kurš dienas laikā vienkārši iegāja bērnudārzā un ar virtuves nazi nodūra trīs guļošas meitenītes un viņu audzinātāju. Apcietināšanas brīdī viņš paziņoja, ka nogalinājis, lai kļūtu slavens.

-    Atceros, atceros! Zane skaļi iesaucās. Tā laikam bija vienīgā reize, kad mediji spēja vienoties kādam patiešām cilvēcīgam solim pilnīgai Gulbenes maniaka ignorancei, tā, lai viņam netiktu nekas no lauru vainaga. Tiesu medicīnas eksperti viņu atzina par pieskaitāmu, “bez tādām psiholoģiskām vai psihiatriskām problēmām”, kuru dēļ šis cilvēks jau agrāk būtu bijis jāizolē no sabiedrības. Tas gan met smagu akmeni skolas un ģimenes virzienā…

-     Mani vairāk satrieca cits stāsts, sarunā iesaistījās dakteris Konrāds. Tolaik kā lauku feldšeris biju studiju praksē C. pagastā. Tur it kā bez redzama iemesla kartupeļu talkas laikā kāds vīrietis krietni gados no mazkalibra šautenes un medību bises nošāva septiņus cilvēkus, pēc tam iegāja mežā, kā vajāts zvērs ielīda pamestā alā un… nošāvās pats. Viņam vienkārši bija pamatīgi darīts pāri un pilna sirds kaimiņi gadiem indējuši viņa bites, nošāvuši suni, piemētājuši apkaimi ar pudelēm un atkritumiem. Tā visa bijis par daudz.

*  * *

Pagalmā asi nokauca trīs mašīnu bremzes. Mika sudrabainā toijota, Egona laboratorijas busiņš un Viktora sarkanais forda pikaps. Un tur jau viņi visi bija pusskriešus steigdamies uz virtuves terasi, no kurienes skanēja dzīvas balsis.

-     Kur Līzbete??? sveiciena vietā nokliedza Kaķītis. Ļaudis, es jums vaicāju!

Visi saskatījās. Melderim pārskrēja salti drebuļi. Anna! Un Miks taču brīdināja…

-    Varbūt viņa ir savā istabā? Omīte centās kliedēt sasprindzinājumu.

-     Protams. Un Ķirša kundze? Pagalmā tās nav. Laikam pati aizbraukusi…

-    Krustdēl, savaldies, kas noticis? ģenerālis Bass draudīgi noducināja.

-    Jūs pat nezināt, ko viņa izdarījusi?

-     Kas viņa? Tava Rīgas maniace?

-    Kāda vēl maniace?! Līzbete! Mūsu mīļā, labā Anna Elizabete!! ! Kaķītis vairs nespēja savaldīties. Viņa uz savu galvu tīmeklī, tajā blogā, ko atrada Kārlis, uzsākusi saraksti ar mūsu maniaci un šobrīd, visticamāk, jau atrodas viņas mājās. Kā jūs visi to varējāt pieļaut? Tā trakā taču nav prognozējama!…

-   Tad tāpēc tā filmēšana… Ģirts Melderis klusi noteica, tad paskaidroja: Šorīt mēs ar Līzbeti bijām uz brīdi izbraukuši. Nelielu loku gar pagasta ārējo robežu. Līdz Krustu krogam un atpakaļ. Viņa tur kaut ko filmēja, jo lika man braukt lēni, lēni.

-     Kur tas materiāls ir? saausījās Egons un Kārlis.

-     Vai nu Annas fotokamerā, vai jau ievilkts kompī, Ģirts attrauca. Atnest?

-     Esi tik labs, atnes gan!

Annas safilmētajā videomateriālā bija skaidri redzams tas, par ko Miks jau bija baidījies, tā pati seja, kas abās spoguļgaldiņa atvilktnē atrastajās fotogrāfijās.

Tātad viņi bija domājuši paralēli. Bet… vai tiešām Līzbete, tik gudra un vieda būdama, nevarēja piezvanīt, nu, vismaz pagaidīt viņu? Ko viņa cerēja panākt ar šādu pašdarbību? Vai tiešām nesaprata, ka cilvēks, kurš bez sirdsapziņas pārmetumiem atņēmis dzīvību sešiem, neapstāsies septītās nāves priekšā?

-     Veči, braucam! Kamēr nav par vēlu… Kaķītis pielēca kājās un metās uz durvīm. Egons un Viktors steigšus sekoja. Piecēlās ari ģenerālis Bass, Kārlis un Ģirts, taču Mika skatiens un noraidošais rokas mājiens bija skaidrs un nepārsūdzams nē.

No pagalma izlidoja divas mašīnas Mika toijota un Viktora pikaps ar vilku kravas kastē.

*  * *

-      Nu re, mūs gluži vienkārši diskvalificēja kā nekam nederīgus kraķus, ģenerālis nopūtās un smagi apsēdās pie galda. Dzirdot Mika aicinājumu, viņā bija uzvilnījis adrenalīns un gatavība doties operācijā, bet pēc tāda noraidījuma viņš pēkšņi sajutās vecs.

-    Puiši, nekreņķējieties! Acīmredzot šodien viss beigsies. Paši taču atceraties, ka šādi notiek tikai lietas beigās, rāmi noteica vecā baronese Anna Roze fon Berga. Ģirt, kas tajā blogā īsti sarakstīts?

Ja Anna uzzinās, ka esam rakājušies pa viņas datoru, mana galva ripos, Ģirts nodomāja, taču šobrīd telpā valdošā gaidīšanas un neziņas spriedze bija par lielu, lai nedarītu neko, tāpēc viņš palūdza Kārlim atvērt Teo dienasgrāmatu un publiski nolasīja to visiem priekšā līdz ar visu Teo un Annas pēdējo stundu saraksti.

-    Ja tas ir šādi, tad es saprotu, kāpēc Anniņa aizbrauca ar viņu satikties, it kā pie sevis, taču pietiekami skaļi, lai dzirdētu ari pārējie, noteica Omīte. Viņa šo nabaga dvēseli saprot, viņai tās ir žēl, un nezinu, kā, bet man šķiet, viņa grib šai… Teo… palīdzēt. Šajā laikā, kad visiem viss vienalga, kad katrs rūpējas tikai par sevi, tas ir ļoti daudz.

-     Kā tad! Uz riska robežas un par savas dzīvības cenu, noburkšķēja Kārlis.

Ģirts klusēja, nevarēdams piedot sev vērības trūkumu. Ja Līzbetei notiks kas ļauns…

Ģenerālis Kārlis Bass vēroja mājiniekus un domāja, cik neatgriezeniski un pašos pamatos aizvadītie divi gadi mainījuši viņu visu domāšanu un savstarpējās attiecības.

*  * *

-   Tu tomēr atbrauci, Krustu kroga pagalmā viņu sveicināja no rīta jau redzētā kolorītā būtne. Tuvumā viņa izskatījās sīka un trausla. Kalsnēja, bāla seja ar asiem, stūrainiem vaibstiem, ļoti lielas acis, kurās šķita kvēlojam tumša uguns. Klusējot ilgi pētīja Annas seju, tad pastiepa sveicienam roku. Teo. Teodora.

Protams. Theo Doros Dieva dotais, Dieva dāvana.

-     Anna. Anna Elizabete.

-    Tu esi tā Anna Elizabete? No Pūču salas Bergu nama? Teo acis kalsnajā sejā iepletās vēl lielākas, bet no sejas pazuda pēdējās krāsas paliekas.-Tad jau… labi. Tas nozīmēmums tiešām bija jāsatiekas. Liktenis zina, ko dara. Nāc iekšā, iepazīstināšu ar savu ģimeni ar Bruno un Ditu.

Fantastiski, un tagad mēs kā divas labākās draudzenes ciemosimies un dzersim vakara tēju ar gurķmaizītēm, Anna nodomāja, sekojot namamātei, kura mierīgi un ar pašcieņu vēra senās Krustu kroga ārdurvis. Vēl tik vajadzētu atvainoties par ciemkukuļa trūkumu.

-     Par to neraizējies, mums visa ir gana, Teodora pār plecu noteica. Anna pasmaidīja.

Pretēji gaidītajam vecās celtnes iekšpuse bija tīra un spodra, katra lieta savā vietā. Visur ziedi un zaļie augi, iekārtojums veclaicīgi vienkāršs, taču gaumīgi saskaņotām krāsām. Acīmredzot māja tiek apdzīvota jau krietnu laiku, jo vienā dienā tas nav izdarāms.

-    Tu… jūs sen jau te? Anna riskēja pajautāt.

-     Kopš Jaunā gada. Dzīvoju klusi, nevienu netraucēju. Pirms trim nedēļām piebiedrojās brālis, pirms nedēļas meitiņa. Tagad mēs esam īsta ģimene. Nāc tālāk! Teo vedināja Annu Elizabeti dziļāk mājā.

Ā, tātad viņa noteikti ir dzirdējusi kaut ko par ziemas traģiskajiem notikumiem unpūčmājnieku lomu tajos. Tad tāpēc“tā" Anna.

Lielā viesistaba bija ierīkota agrākās kroga ēdamzāles vietā. Plašums, šķeltu akmeņu sienu mūrējums, liels kamīns, kurā aicinoši kūrās uguns. Telpas vidū balti klāts galds ar ziediem un svecēm. Kaut kur redzēts skats, Anna nodomāja.

Pie kamīna ar muguru pret telpu stāvēja melnā ģērbies vīrietis, kura siluets atgādināja rīta pusē redzēto malkas skaldītāju. Bet telpas tālākajā galā, uz gandrīz metrīgās palodzes sēdēja pazudusī Dita Krastiņa, juzdamās kā mājās. Viņa bija tā aizņemta ar viedtālruņa podziņu spaidīšanu, ka ienācēju pat nepamanīja. Vērīgāk ieskatoties, Anna ieraudzīja tievus austiņu vadiņus. Tātad skatās filmu vai klausās mūziku un čato…

-     Sēdies, viešņa! Kopš esmu… esam te ievākušies, tu esi pirmais ciemiņš, par kuru es tiešām priecājos. Lai gan manā situācijā priecāties laikam nepiedien, vai ne? Teodora ieskatījās Annai Elizabetei tieši acīs un pasmaidīja. Viņa zināja, kas būs. Juta neizbēgamo. Un tomērizbaudīja ik mirkli. Nu, viešiņ, lej kafiju, ņem kūku, mielojies un jautā!

Kā tad ēd un dzer un pēc tam bez samaņas vai beigta atrodies tuvējā novadgrāvī…

-      Nebaidies, tevi es neindēšu. Brālis neļaus, vai ne, Brūni? Anna, tu taču esi vienīgais cilvēks šajā vilku barā, kas nostājās visiem pretī. Tu un tas vecais, foršais vīrs no Mazkalniņiem…

-     Ģenerālis Bass? Anna pajautāja.

-    Viņš pats gan. Kā tagad atceros teica: ikvienam jādod otrā iespēja. Un to viņš sacīja, domādams, ka Bruno Kalpenieks ir vainīgs. Bet ko viņš teiktu, ja zinātu, ka Brunis savus divpadsmit gadus izcietis cita vietā? Un tikai dēla mīlestība pret tēvu liedza viņam runāt?

-     Teo, nevajag… Tas ir bijis, pagājis un vairs neatgriezīsies! Pie kamīna stāvošais vīrietis strauji pagriezās, un Anna ieraudzīja neticami zilu un tīru skatienu, kādu redzēja pareizticīgo svētbildēs. No viņa dvesa tāds miers un labvēlība, ka Anna apmulsa.

-     Anna, paldies, ka aizstāvējāt mani pret Vilkās intrigām, Bruno ierunājās, taču no vietas neizkustējās. Zinu, ka sūdzēties ir grēks, taču vēlos atdarīt ar labu. Pasakiet izmeklētājiem, lai pievērš lielāku uzmanību datorskolotājam Maigonim Pēdām un viņa datoram. Tur būs materiāli par puikas nāves īstajiem iemesliem. Neprasiet, no kurienes man kas zināms, vienkārši izmantojiet šo padomu! Viņš pasmaidīja rēgainu smaidu. Piezvaniet tūlīt! Jūs taču esat saistīta ar šīs lietas izmeklēšanu, vai ne?

Anna neatbildēja. Viņas vērīgais skatiens bija pamanījis telpas tālākajā stūri galdiņu ar kaudzē sakrautu datortehniku diviem portatīvajiem, vienu planšetnieku, viedtālruni un kaut ko, kas iztālēm atgādināja cieto disku. Tad, re, kur tas viss palicis!

Uztvērusi viņas acu kustību, Teo pasmaidīja: Jā, pierādījumu atliku likām. Noderēs. Bet nesteidzies notikumiem pa priekšu, visam savs laiks. Saki kā tu mani atradi?

Nu bija Annas Elizabetes kārta pasmaidīt: Pēc atslēgvārdiem. Māksla. Atriebība.

-     Gudra tu esi, viešiņ. Redzīga.

-    Nē, Teo. Pasaule vienkārši ir maziņa, un mēs visi esam saistīti ar tik ciešām saitēm, ka bieži vien pat nenojaušam, kas atsauksies, ja savibrināsim vistievāko stīdziņu.

-     Jūs runājat par tauriņa un cunami efektu? Bruno tomēr panācās tuvāk. Annai Elizabetei aizrāvās elpa. Jaunā vīrieša ideāli pareizo, skaisto seju mežonīgi izkropļoja svaiga, bieza zilgansārta rēta, kas no kreisās auss gar vaiga malu stiepās līdz parīklei.

-     Skaisti, vai ne? rūgti noteica Teo. To izdarīja trīs vietējie puiši. Nākamajā dienā, kad Bruno atbrīvojās un ieradās šeit. Vispirms kaut kāds pusvecis puiku džinsos ar zemo stakli piesējās viņam autobusa pieturā, aicināja iepazīties un iedzert pa vīna glāzei, bet, kad brālis atteicās, nosauca par iedomīgu pūsli un apsolīja atriebties. Nākamajā dienā mūsu pagalmā iejoņoja trīs skūteri un trīs masīvi puiši gluži vienkārši Bruno atdauzīja mīkstu, uz atvadām pāršķeļot vaigu. Labi, ka viņam dzīst ātri kā… jaunam sunim, viņa ar siltu skatienu paraudzījās brālī.

-    Arī toreiz, kad mūsu tēvs…

-     Teo, nevajag to visu vēlreiz! Nemoki sevi! Tāpat jau ir gana ļauni! Bruno iesaucās.

-     Nē, es to gribu. Es Annai apsolīju. Tā būs mana grēksūdze. Man to vajag. Lai viņi saprastu, kad… Un arī tu visu vēl nemaz nezini…

Annu Elizabeti nepārvarami sāka kratīt ledusauksti drebuļi. Tātad tomēr…

*  * *

Teo stāsts bija traģisma, sāpju, ciniskas vardarbības un nežēlīgas liekulības pārpilns.

Piedzimusi mazpilsētā fanātisld reliģiozā daudzbērnu ģimenē, kur bez jaunākā brāļa Bruno bija vēl seši vecākie, valdonīgs tēvs un pilnīgi iebaidīta bezgribas māte, kas izdabāja katram vīra solim, viņa kopš bērnības tika audzināta padevības garā sieviete nav cilvēks, vīrietim vienmēr taisnība, pacietība ir tikums, pagriez otru vaigu…

Uzaugusi puiku vidū, Teo sākumā īsti nav sapratusi, kāpēc līdz ar viņas fizisko briedumu pašas brāļi un brīžam arī tēvs sākuši uz viņu dīvaini raudzīties, mēģinot pieskarties tā kā nekad agrāk. Tas bijis nepatīkami, viņa tādos brīžos meklējusi glābiņu pie mātes, taču tā arvien atvairījusies sak, nerunā muļķības… Tikai gadu jaunākais Bruno arvien centies māsu aizstāvēt, tāpēc nereti atrāvies pa purnu. Punktu visam pielikusi Teo četrpadsmitā dzimšanas diena, kad jubilejas tortes vietā viņa saņēmusi pavisam citu dāvanu ar vārdiem “reiz taču jāsāk” tēvs un seši vecākie brāļi viņu rindas kārtībā izvarojuši, kamēr māte otrā istabā pūlējusies nomierināt histēriski raudošo Bruno.

Todien Teodora pārtapa par Teo un nozvērējās: nekad nekļūt atkarīga un atriebties.

Todien Bruno atriebās māsas vietā. Nogaidījis, līdz visi iemieg, viņš aizdedzināja māju.

Naktī viņi abi aizbēga. Tika līdz Rīgai.

Nezinot, kurp doties tālāk, nolēmuši vērsties pēc palīdzības pirmajā policijas nodaļā. Tur aiz dežuranta pults sēdējis drukns apaļģīmis sārtu seju un stūmis vaigos sviestmaizes ar salami. Uzklausījis bērnu pa ceļam sacerēto, juceklīgo stāstu, pasmīkņājis un, gremot nepārtraucis, kaut kam piezvanījis… Pēc stundas attapušies bērnunamā. Kā sarunāts, turējušies pie savas izdomātās un policijā izstāstītās versijas, ka neko neatceras. Neviens arī neko vairāk nav prašņājis. Tikai vēlāk abi sapratuši, kāpēc. Kādu dienu bērnunamā ieradušies divi smalki kungi un viena dāma, cimperlīgi viņus aplūkojuši, likuši iziet papildus medicīnisko apskati, caur zobiem izspieduši: “Neder, brāķi!” un aizbraukuši.

Policijas dežurantam uz krūšu kabatas bijusi uzšuve leitnants Juris Bramanis.

Internātskolā abiem klājies salīdzinoši labi. Varbūt tāpēc, ka viens otru nemitīgi uzmanījuši un aizstāvējuši, varbūt tāpēc, ka Teo acīs arvien dedzis tik bīstami melns spīdums, ka pat visrūdītākajam mazgadīgajam nelietēnam bijis bail viņai tuvoties.

Viņa uzaugusi, pilnībā noliedzot savu sievišķību, toties padziļināti aizraujoties ar literatūru, filozofiskiem apcerējumiem par pasaules līdzsvaru, ētiku un ezoteriku. Zinājusi no galvas tonnām citātu, šādi nereti izsakot savas domas. Visiem par brīnumu, atklājies, ka Teo ir lieliskas mākslinieces dotības Mākslas akadēmijas grafiķos viņa iestājusies ārpus konkursa, ar pirmo piegājienu, tikpat sekmīgi arī pabeigusi. Pirmo izstādi kopā ar diviem kursabiedriem atzinīgi novērtējuši kritiķi.

Dzīvojuši divatā ar brāli, kurš, māsas iedvesmots, iestājies filozofos-vēstumiekos, bet pa vakariem strādājis mājās -veicis sīkus sadzīves elektrotehnikas remontdarbiņus. Viss bijis labi līdz brīdim, kad dzīve pārmetusi kūleni. Kādu dienu viņi tirgū sastapuši… tēvu. Sirmāku, rētainu seju, tomēr dzīvu. Tonakt izdzīvojuši visi, nodegusi tikai māja.

Kā par brīnumu, tēvs meklējis izlīdzinājumu lūdzis piedošanu, aicinājis ciemos, saucis atgriezties ģimenes klēpī. Teo atteikusies viņa ar šo briesmoni negribēja nekā kopīga, taču Bruno, būdams jaunākais un sirsnīgākais, gadiem sevī glabājis mokošo vainas sajūtu par it kā pastrādāto slepkavību, pilnīgi atplaucis. Viņš vienmēr bija ilgojies pēc mātes, lai kādas, un paskarbā māsa šo sajūtu nav spējusi sniegt.

Tomēr pazudušā dēla mājās pārnākšana izvērtusies pavisam citāda, nekā viņš iedomājies. Izrādījies, ka māte jau vairākus gadus regulāri ārstējas Jelgavas psihiatriskajā slimnīcā, viņai ir labās un sliktās dienas; brāļi izklīduši kur kurais, reizēm gan mēdzot mājās iegriezties, bet skaistajā, senlaicīgajā Mežāju Krustu krogā tēvs pārsvarā dzīvo viens pats. Norakstīšu māju tev, ja jūs ar Teo man piedosiet! tēvs piedāvājis. Bruno apsolījis ar māsu parunāt un solījumu arī izpildījis, taču Teo par tamlīdzīgu darījumu nav gribējusi pat dzirdēt. Lai viņš tur nosprāgst vientulībā! Lai pagriež Dievam otru vaigu!

Bruno pamazām no māsas attālinājies un arvien biežāk dzīvojies pa Krustu krogu. Abi ar tēvu šķietami atraduši kopēju valodu un intereses. Reiz devušies uz Rīgu izklaidēties, un nākamajā rītā pie viesnīcas numuriņa durvīm jau klauvējuši policisti… Iepriekšējā vakarā Rīgas nomalē zvēriski izvarota mazgadīga meitene, kāds garāmgājējs piezvanījis policijai, nosaucot precīzas uzbrucēja pazīmes. (Protams, ari vārdu un dzīvesvietu… pasmīnēja Anna Elizabete, kurai šī nodevīgā kombinācija bija skaidra jau pašā sākumā.)

-      Redzu, ka saproti, Teo īsi noteica. Es arī uzreiz sapratu. Kad brāli iesēdināja uz divpadsmit gadiem, aizbraucu pie vecā un pateicu ja nenorakstīs brālim māju, izdarīšu visu iespējamo, lai pasaule uzzinātu, kā bijis īstenībā, vai arī… viņu vienkārši nogalināšu. Laikam jau manās acīs bija redzams, ka nejokoju. Nākamajā rītā vecais Kalpenieks no Mežāju Krusta kroga pazuda, bet pa pastu pienāca juridiski pareizi noformēti īpašuma dokumenti uz mana brāļa vārda. Es visus šos gadus centos uzturēt šo māju kārtībā lai Brunim būtu, kur atgriezties.

-     Bet… kā tu pārvietojies? Es tevi nekad neesmu redzējusi ne te, ne Hospitāļu ielā…

-     Klusi. Ar motorolleru. Bet kas ir ar Hospitāļu ielu? Teo tā kā samulsa, kā sabijās.

-    Vienkārši es tur savulaik bieži apgrozījos. Neatceros tevi redzējusi.

-    Es esmu nakts cilvēks. Ēna. Pelēkais. Lūk! Teo ar ātru žestu norāva no galvas krāšņo melni sarkano parūku un vienā acumirklī pārvērtās neizteiksmīgā, bezkrāsainā radībā ar pelnu krāsas matiem, kumpu muguru un nogurušu sejas izteiksmi. Tādas taču neievēro, uz tādām divreiz neatskatās, kur nu vēl, lai uzrunātu?!

Anna Elizabete satriekta vēroja metamorfozi, domājot Teo ir taisnība. Šajā ārišķību, lielisko ķermeņu un mūžīgās jaunības kulta laikmetā tāda pelēkā pelīte varētu bez bažām piecreiz nostaigāt lielam ļaužu baram gar degunu, un varbūt tikai viens no simta spētu atcerēties, ka tur kāds vispār ir kustējies.

Turpmākais stāsts bija tikpat skarbs.

Tālāk Teo nācies kulties pa dzīvi vienai. Strādājusi visus darbus, kas gadījušies pa rokai, bijusi laimīga par mazumiņu. Bezgalīgas darba pārrunas, bezgalīgi atteikumi, bezgalīga vienaldzība… Tomēr pēdējā laikā dzīve pamazām sakārtojusies dabūjusi datordizaineres darbu mediju koncerta Magnum Lux reklāmas daļā, iepazinusies ar foršu kolēģi Nilu Vēdzeli un viņa draugu, mākslas kritiķi Pāvilu Upenieku.

Pāvils tūlīt sācis izrādīt viņai uzmanību, sekojis soli solī, dēvējis par savu trako, dievišķo mākslinieci, Dieva dāvanu un saucis mīļvārdiņos. Tas bijis kas pilnīgi jauns, un viņa ļāvusies notikumiem. Sākuši dzīvot kopā, domājuši par kopīgu bērniņu, Teo pat darbā ieminējusies par savām priecīgajām cerībām… Taču sekojis acumirklīgs likteņa trieciens labākais draugs Nils nozadzis viņas izstrādāto dizaina projektu, pēc strīda ar šefu viņa sabuktējusi dienesta mašīnu, un personāla vadītāja, glumekļa Tentera samācīta, izdarījusi tā, ka Teo bijusi spiesta aiziet bez kompensācijas un pabalsta. Arī mīļotais vīrietis arvien biežāk sācis nenākt mājas, bet, ja pārradies, aromātiski dvesis pēc alkohola un sieviešu smaržām. Pēdīgi pateicis, ka aiziet, jo esot sastapis vienīgo un īsto, kura nu gaidot viņa bērnu, bet Teo esot auksta kā ledus klucis, par bērniem vispār neesot ko runāt.

Izmisumā Teo izlūgusies vizīti pie Rīgas smalkāko aprindu ārsta ginekologa Šimanska, lai noskaidrotu, kas ar viņu īsti ir. Slavenais ārsts todien bijis pohains un piepampis, apskatei veltījis labi ja septiņas minūtes, vienaldzīgi izsviedis izskatās, ka jums ir olnīcu vēzis, vajadzētu izoperēt un izrakstījis norīkojumu pats uz savu klīniku.

Tikai vēlāk Teo uzzinājusi, ka nekāda vēža nav bijis, vienkārša cista, taču šī nepareizā diagnoze radījusi neatgriezeniskas sekas neārstējamu neauglību un mežonīgu vēlmi atriebties visiem, kuri šajā riņķa dancī iesaistīti.

-     Tajā brīdī vecā Teo nomira. Palika maita. Sāku mērķtiecīgi plānot atriebību uzzināju un izpētīju visu par viņu dzīvi, mājām, tuviniekiem, ieradumiem. Un man radās plāns. Kā teica mans nelaiķis tētiņš… cilvēku visvairāk var sāpināt, atņemot viņam visdārgāko.

Ak, es nepateicu, ka mans pirmais upuris bija vecais Kalpenieks? Jā, es izpildīju savu solījumu. Viņš pārrakstīja māju un tagad Dieva mierā atdusas… Bet tas taču nav svarīgi, jo uz šo lietu vairs neattiecas. Tomēr? Nu… viņu varēs atrast vecajos Mēra kapos, tālākajā stūrī pa kreisi. Nē, viņš necieta. Parakstīja dokumentus, iedzēra uzlabotu šņabīti, un…

-     Tad mājas dokumentus tu sev nosūtīji pati? Anna precizēja.

-    Protams. Tu esi gudra. Man vajadzēja, lai visi domā, ka vecais ir aizbraucis. Un, lai man būtu vieta, kur patverties.

Anna brīdi klusēja, prātodama, kā lai uzdod to jautājumu, kas viņu mocīja jau kopš pirmās dienas, proti, par duālā satura zīmītēm. Tomēr viņa nolēma sākt aplinkus.

-    Teo, es gribu tev pajautāt kādu lietu. Kāpēc tu māksliniece, grafiķe, fotogrāfe, gleznotāja, galu galā mākslas vēsturniece, tomēr izvēlējies ārdošo, nevis radošo ceļu?

-     Labs jautājums, Anna. Uzreiz redzams, ka inteliģents cilvēks, vai ne, Bruno? Tātad tu gribi zināt, kāpēc izvēlējos destrukciju? Tāpēc, ka radošums kā šķira šodien vairs nevienu neinteresē. Nu, paraugies pati! Kuru var ieinteresēt ar kvalitatīvu mākslas foto, ja veikalu plaukti pilni ar nenormāli augstas izšķirtspējas muļķu kamerām un ikviens, kurš māk nospiest podziņu, tagad sevi lepni dēvē par fotogrāfu? Kam vajadzīgs dizainers, ja gandrīz ikvienam mājas datoram uzinstalēts zagts vai ne tik zagts fotošops un visi dizainē uz velna paraušanu? Un galu galā kam vajadzīga māksla kā tāda, ja Latvijā drīz vairs nepaliks neviena, kas to spētu saprast, tikai politiķi, biezā gala biznesmeņi un dzīves pabērni, kuriem māksla nav vajadzīga? Tad nu es izvēlējos jaunu mākslas novirzienu atriebību.

Vai es atbildēju uz tavu jautājumu, Anna no Pūču salas? Starp citu, atļauj tev izteikt komplimentu un reizē pabrīdināt: tu pārāk ļauj citiem sev pietuvoties, nedari tā, tas sāp.

Anna Elizabete pamatīgi satrūkās, sen nejustie kaķu nadziņi kuņģī atsāka skribināties. Vai tas bija brīdinājums, ka ar viņu notiks tāpat kā ar visiem pārējiem? Kas tagad būs?

-    Nebaidies, Anna Elizabete. Ar tevi nekas nenotiks. Tu biji pirmā, kura ar mani runāja kā ar cilvēku, kuru interesēja, ko es jūtu un kāpēc esmu rīkojusies tā kā esmu. Tā taču ir? Un tagad tu vai mirsti aiz vēlmes pajautāt man par zīmītēm, ko atstāju pie saviem upuriem?

-Jā. Bet visvairāk mani interesē, kāpēc pie pēdējā upura tas laikam bija tavs bijušais tu atstāji pavisam citus tekstus? Un to vienu, pēdējo Apturiet mani!

-     Easy, meitēn! Teo pasmaidīja. Gribēju norādīt uz viņu, visu šo pesteļotāju, liekulību. Vārdos saka vienu, darbos pavisam ko citu. Skaties pati Nils man taisījās klāt par labāko draugu, veda pusdienās, kratīja sirdi, un viss tikai tāpēc, lai iemidzinātu modrību un nospertu projekta izstrādi, jo man tas padevās labāk nekā viņam. Olafs savā pārcilvēka apziņā nespēja nolaisties līdz zemei, lai parunātu ar mums, parastiem mirstīgajiem, tāpēc visus darba rīkojumus sūtīja pa e-pastu, bet satiekoties nekad nesniedza roku un centās nekam nepieskarties, lai tikai ar kaut ko neapliptu. Šimanskis? Kad papētīsiet viņa kartotēku, redzēsiet, kādi tur vārdi un uzvārdi, kādi galma noslēpumi. Domā, viņš tos glabāja par zilām acīm? Nekā nebija, turpat cietnī ir viens grāmatvedības reģistrs ļoti interesants. Un visbeidzot Pāvils. Zini, Anna, patiesībā es grasījos viņu izkastrēt un atstāt dzīvu, lai turpina dzīvi gribot un nevarot, taču pilnīgi nebiju rēķinājusies, ka tam kārīgajam, jādelīgajam āzim ir slima sirds un viņš no parastas anestēzijas atstieps kājas… Redz, kā nu sanāk, mani lamāja par ledus gabalu, bet pats guļ morgā…

-      Man ir vēl divi jautājumi, Teo, Anna kala dzelzi, kamēr karsta. Bet kāpēc sētniece un privātdetektīvs? Ja reiz tu tur, Hospitāļu ielā, gandrīz nedzīvoji, kā viņi tev varēja traucēt?

-    Tieši tāpēc. Brāli gaidīdama, es uz nedēļu biju pārcēlusies uz Rīgu. Lai būtu tuvāk. Bet tā visu redzošā maita mani vairākas reizes pārķēra kāpņu telpā. Pēdējo reizi, kad biju noliekusies pār to stulbeni. Kas viņam lika zvanīt pie manām durvīm un stādīties priekšā kā privātdetektīvam? Tobrīd es… nu, sacīsim, gluži vienkārši sāku panikot. Ieaicināju iekšā, iejaucu kokteili, pēc ģīmja taču varēja redzēt, ka šim garšo viss, kas stiprāks par ūdeni, nu, un, kad kļuva miegains, izvadīju laukā un… lejā. Tur šī mani arī pamanīja. Nācās…

-    Tātad abi šie upuri bija pilnīgi nejauši un neplānoti? Anna pārjautāja.

-     Pilnīgi. Neīstajā laikā un vietā, bezkaislīgi atbildēja Teo. Tu taču ieraksti, vai ne? Kaut ko tādu es otrreiz vairs nevienam nestāstīšu.

Anna pamāja ar galvu. Teo bija bīstama un gudra pretiniece. Caurredzoša.

-    Un visbeidzot Teo, kāpēc tu nolaupīji bērnu? Maijas Krastiņas meitu? Ko īsti viņa tev nodarīja, ka nolēmi šādi atriebties?

-     Anna, tu tiešām neko neesi sapratusi? Teo iepleta acis. Es grasījos iet dekrēta atvaļinājumā, un tas nozīmē, ka uzņēmumam būtu jāsaglabā man darbavieta un tā tālāk. Bet pēc tam, kad Nils nozaga manu projektu, Olafs neuzklausīja un nepalīdzēja un es aiz kreņķiem sasitu mašīnu, tā pārcentīgā līdēja izdarīja visu, lai mani izmestu uz ielas kā suni. Par kādu bērnu varēja būt runa!? Varbūt, ja būtu citādi, šodien tevis te nebūtu, bet es ar savu meitiņu spēlētos dārzā. Bet Dita… Dita šurp atbrauca labprātīgi. Viņai tā monstrene ar savu jauno vīru apriebušies līdz kaklam tam bērnam jau nav dzīves, bet īsta elle, neviena brīva brītiņa. Sešos ceļas, vienpadsmitos iet gulēt, visa diena nemitīgās nodarbībās. Kad cilvēks lai dzīvo, draudzējas, iet uz ballītēm? Man nekā tāda nebija, bet Ditai es to no sirds novēlu. Un viņai te patīk. Ja mums ar brāli atļautu viņu adoptēt…

Jums ar brāli? Kādā sakarā? Tad kādas ir jūsu abu attiecības? Brālīgi-māsīgas? Vai kā?

Tomēr skaļi Anna Elizabete neko neteica. Vajadzēja izdomāt, kā tagad mierīgi tikt prom.

-     Redzi, Anna Elizabete, es daudz esmu domājusi par atriebību un piedošanu, pēc krietna klusuma brīža Teo klusu ierunājās. Un esmu sapratusi vienu visas gudrās runas par beznoteikumu piedošanu ir plika muldēšana. Tās nav un nevar būt. Tāpēc, ka var piedot, bet nevar aizmirst. Aizmirst un piedot nav sinonīmi. Bet, ja reiz es nevaru piedot un aizmirst, tad daru ko citu atriebju un aizmirstu. Vai ne tā?

Vai zini to teicienu par sieru otrajai pelītei? Siers par brīvu ir tikai peļu slazdā un tikai otrajai pelītei? Kāpēc tikai otrajai? Tāpēc, ka peļu slazdā jau priekšā pirmā pelīte. Beigta. Jauks jociņš, vai ne, Anna Elizabete? Tikai tas nav jociņš. Mēs visi esam tādas pirmās un otrās pelītes. Kā nu kuram paveicas. Un tas, ar ko mūs diendienā baro reklāmas, mediji, veikalu skatlogi, sociālie tīkli -, ir slazds ar sieriņu. Nāciet pie mums, mēs jūs izglābsim no jūsu naudiņas, atveriet savu sirdi un maciņu vai nav ciniski?! Redzi, bet dažas pelītes ir vienlīdzīgākas par citām un no slazdiem spēj izvairīties ilgāk.

-     Teo, bet tu taču saproti, ka tev nav atpakaļceļa? Anna saudzīgi ievaicājās.

-     Protams. Es izdarīju to, ko gribēju izdarīt. Lai tie tur augšā sver pareizi vai nepareizi, tā bija mana izvēle. Paldies tev, ka uzticējies un atbrauci, lai uzklausītu. Izrādās, man tas tomēr bija svarīgi. Tagad tev jāiet. Arī es… iešu. Tikai, Anna Elizabete, man viens lūgums zinu, ka tev ir sakari juristu aprindās. Vai varēsi panākt, lai manam brālim tiktu noņemta sodāmība par to, ko viņš nav izdarījis? Manam stāstam vajadzētu kalpot tam par pamatu.

-     Es… pamēģināšu, Teo. Neapsolu, ka izdosies, bet es noteikti pamēģināšu.

Annai kaklā iespriedās kamols. Šurp braucot, viņa nebija domājusi, ka būs tik grūti aizbraukt. Faktiski negribējās doties prom, zināja, kas tad notiks. Taču savā ziņā šī nelaimīgā sieviete ar traģisku apstākļu kopuma salauzto dzīvi viņai bija kļuvusi… tuva?

Vai viņa bija tas tēls, kuram Annas baisajā sapnī tika krauts sārts, latīniski murmulējot par visiem nāves grēkiem?

*  * *

Krustu kroga lielās ārdurvis ar joni atsprāga vaļā, un iekšā iebruka trīs bruņoti vīri.

Atri izskrējuši cauri pirmajām divām telpām, viņi nonāca ēdamistabā. Tieši tajā brīdī, kad Teo lēja Annas Elizabetes glāzē rubīnsarkanu šķidrumu no pudeles pītā apvalkā.

Līzbetes sejā bija jaušams apjukums un… tādas kā bezcerīgas skumjas?

Sazāļota! Tūlīt iedzers vēl vienu malciņu un būs tikpat beigta kā pārējie upuri.

-    Liec nost pudeli, vai šaušu! Miks Kaķītis skaļi iekliedzās, lai pievērstu uzmanību. Teodora Kalpeniece, jūs tiekat arestēta par sešām slepkavībām, cilvēka nolaupīšanu un slepkavības mēģinājumu! Atkāpieties no galda un salieciet rokas uz muguras!

Kā vēlāk savā noslēguma atskaitē rakstīs jaunais Kriminālpārvaldes priekšnieks pulkvežleitnants Miks Kaķītis, neviens negaidīja, ka notiks tā, kā notika. Pretēji pavēlei Teo nenolika pudeli uz galda un neaizlika rokas aiz muguras, bet pacēla to pie lūpām un strauji iedzēra vairākus malkus. Lai tas būtu viņas pēdējais vakarēdiens…

Varbūt Miks Kaķītis joprojām domāja, ka vīns ir sazāļots un šādi Teodora Kalpeniece cer izmukt no likuma taisnās, bargās rokas. Katrā ziņā tas bija viņa pirksts, kas nospieda mēlīti, lai lode trāpītu pudelei.

Nākamajā mirklī vienlaikus ar Līzbetes spalgo kliedzienu Miku, nešauj! un plīstošā stikla šķindoņu Teo augums smagi noslīdēja uz grīdas. Strauji augošajā peļķē sarkanais vīns sajaucās ar biezām asinīm, kas guldzieniem plūda no brūces sievietes kaklā.

Miks stāvēja kā apstulbis. Viņš tikko bija nogalinājis cilvēku. Neapbruņotu sievieti.

Anna Elizabete klusējot nolika Teo piepildīto vīna glāzi uz galda, izņēma no kabatas diktofonu, piegāja pie Mika un pasniedza to viņam:

-     Te ir Teodoras Kalpenieces atzīšanās. Grēksūdze un lūgums pēc sapratnes. Viņa vairs nebija bīstama. Tu esi pārsteidzies. Un nu tev ar to būs jāsadzīvo.

Epiloga vietā. Rītdiena ir šodien

Pārbraukusi mājās, Anna visiem pagāja garām, gluži kā akla uzkāpa uz savu guļamistabu, atvēra datorā intemeta pārlūku un uzmeklēja vietni www.art-of-revenge.blogspot.com .

ANNA => TEO:

In memoriam

-   Nav nekā tāda, ko nevarētu rīt.

-   Rīt nevar šodienu.

-   Bet šodien jau ir rīt…

Beigas

© Dace Judina, 2014. g. februāris-jūlijs. Mazzeltiņi-Priedaine-Paplaka.

Pēcvārds

Šogad daudz kas rādās pavisam citādi dziļāk, asāk, pietuvinātāk… It kā būtu pašķīries smalks, zirnekļa austs tīmekļa priekškars. Var jau skaidrot visādi, var pavisam vienkārši paldies Liktenim un tiem cilvēkiem, kuri šajā laikā, tieši šajā laika sprīdī, bijuši līdzās. Ja ne, tad daudz kas nebūtu tā, kā ir. Tieši tik vienkārši.

Ja vārdi nenāk caur sirdi un jūtām, tie ir tehniski labskanīgi, taču tukši. Atnāk un aizvirpuļo kā rudens lapa. Bet īstos, gruntīgos, paliekošos mēs atpazīstam, tiklīdz izdzirdam. Jo tie tie ir uz palikšanu. Pamatīgi, dziļi aizķeroši, smeldzīgi. Kā gruzdošu lapu aromāts rudens gaisā. Kā trekns, smags Zemgales māls pie kājām, lauku pārejot. Tos īstos vārdus, pat čukstus izteiktus, Savējie sapratīs, uzķers un pados tālāk.

Nesen ar kādu dzīves gudru cilvēku runāju par to, ka mirklim ir tendence aizskriet un pazust. Tu samiedz acis un skat’ līdzās vairs neviena, arī sasaukt nevar… Laikam tāpēc mirkļi tik skaisti?

Pirms gada, tikko bija iznācis Ziemas Blūzs, biju uzaicināta piedalīties TV raidījumā Dzīvīte; filmēšana bija paredzēta agrā rītā. Nez kāpēc tonakt nekādi nevarēju aizmigt mētājos un svaidījos kā zivs sausumā (tas man nav raksturīgs), cīkstoties ar dīvainām domām. Ienāca prātā daži vārdi, kurus pierakstīju, un tad pēdīgi iemigu. Nākamais rīts bija darbīgs un reizē savāds paspēju gan nofilmēties, gan atvadīties no mūsu visu iemīļotā aktiera Harija Spanovska, gan dažus iekavētus darbus pabeigt. Bet gaisā visu laiku virmoja tāda kā migla, kā dūmaka… Un tikai vakarā, ieslēdzot TV kasti, uzzināju, kas noticis. Bija sabrukusi Maxima…

Bet vārdi, kas iepriekšējā naktī pie manis atnāca, skanēja šādi:

"… viss sākas un beidzas ar savējiem. Ģimeni, tuviniekiem un draugiem.

Lai kas notiktu, stāviet par savējiem kā nesatricināma klints. Sadzirdiet, uzklausiet un saprotiet. Apsēdieties blakus, apskaujiet un sakiet es tevi mīlu, tu man esi vajadzīgs/vajadzīga. Atrodiet laiku nepaskriet garām, bet būt līdzās, kopā, tuvu tuvu. Lai vēlāk nav jānožēlo nepasacītais, nesadzirdētais, neizdarītais. Es novēlu jums mīlestību un sirds gudrību…"

Savukārt es gribu pateikt Paldies. Cilvēkiem, bez kuriem šī grāmata ne tikai nebūtu iznākusi, bet pat uzrakstīta. Kuri bijuši (un joprojām ir) man līdzās ikdienā, priekos un bēdās. Maniem Savējiem.

Vispirms sirds paldies izdevniecības Zvaigzne ABC ļaudīm Vijai, Bārbalai, Gundegai, Dainai, Marikai, Laimai, Kristīnei, Vinetai, Gintam, Arnim, Mārim un visiem, visiem:) Silts paldies par omulību februārī Ventspils Starptautiskajai rakstnieku un tulkotāju mājai.

Draisks paldies Detektīvu Kluba puišiem Andrim Bulim, Voldemāram Šoriņam, Jānim Skanim, Jurim Hiršam un Ginteram Cepuritim. Maniem mīļdraugiem Zandai un Jānim, Inetai, Karīnai, Kristam, Varim, Aivaram un Kurzemes baltajai raganiņai Dacei no Zoltneriem.

Un visbeidzot vislielākā, visdziļākā un vismīļākā pateicība pašiem tuvākajiem, kuri kopā ar mani bijuši “iekšā procesā”, Mammai, Ritas tantei un Arturam.

Paldies, ka jūs esat!

Vasaras vidū, pēc piecpadsmit gadu pārtraukuma, uzrakstījās dzejolis Kad…

Kad diennakts par īsu Laiks jaunu spirāles loku griež Un žēlsirdīgu mezglu aizmet Kur aizķerties skrējienā

Kad vārdi skrien kilometrus Nakts bailēs neatskatoties bēg Lai vēlu rudenī atgrieztos Pie sprakšķošas uguns

Kad sirds spēlē ķeriņus Līksmi ar prātu un dvēseli Acīm atliek vien pasmaidīt Un pie baltas lapas apsēsties

Uz tikšanos pie uguns!

Dace

Dace Judina - žurnāliste, redaktore, režisore.

Kopš 90. gadiem darbojas presē, šobrīd sabiedrisko attiecību un pasākumu organizēšanas jomā. Intereses teātris, mūzika, autobraukšana, kriminālistika, datori, dzimtas radu rakstu pētījumi, ainavu arhitektūra, interjera dizains.

Apgādā Zvaigzne ABC iznākuši šādi Daces Judinas detektīvromāni:

TIK VIENKĀRŠI… (2010)

Psiholoģiskais detektīvromāns Tik vienkārši ir stāsts par mums, mūsdienu Latviju un tās sabiedrību, atsevišķiem cilvēkiem un notikumiem galvenās varones Danes skatījumā.

Romāna trīs daļas aptver astoņu gadu laikposmu (19932001), kurā Dane no jaunas žurnālistes, kura meklē savu vietu ilgotajā profesijā un mīlestību personīgajā dzīvē, kļūst par skarbu, grūtību rūdītu profesionāli, kura savus sirds noslēpumus neatklāj pat vistuvākajiem cilvēkiem.

No 90. gadu sākuma krīzes un tālaika šaušalīgajiem noziegumiem līdz sociālpolitiskajām kolīzijām uz tūkstošgades,

Rīgas astoņsimtgades, eirosavienības, seksuālo noziegumu un pedofīlijas skandāla fona. Skarba, nežēlīga, brīžam ciniska ikdienas realitāte. Sabiedrības ēnas puses, kas parasti paliek apslēptas. Agresija, varmācība, varas visatļautība, draudi. Vienas sabiedrības daļas labklājība par otras dzīvības cenu…

Kā šajā laikā izdzīvot sievietei žurnālistei, kura mīl savu darbu, vēlas palīdzēt citiem un pasargāt savus tuviniekus? Vai ir jēga kaut vai mēģināt padarīt pasauli labāku, vai arī tas ir naivs donkihotisms?

Šobrīd top romāna otrā daļa, kas aptver laiku no tūkstošgades mijas līdz šodienai.

TASE MELNAS KAFIJAS (2011)

Pirmais no ironiskās mūsdienu detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāniem.

Viņa Anna Elizabete (fon) Berga no senčiem mantojusi muižiņu upes vidū, uz salas, dzīvo pēc saviem noteikumiem. Annai pieder sabiedrisko attiecību un svētku aģentūra, viņa pazīst puspasaules, apveltīta ar asu, analītisku prātu, dzēlīgu ironiju un apskaužamu intuīciju, acumirklī spēj rosināt cilvēku atklātai sarunai, taču vairāk par visu mīl klusumu…

… izdevniecības Magnum direktors Roberts Lauciņš nākamajā rītā pēc dzimšanas dienas ballītes tiek atrasts miris savā viesnīcas istabā. Bez pēdām pazudušas viņa sekretāre, grāmatvede… un automašīna. Aizdomas krīt uz visiem un ikvienu arī uz prominentajiem viesiem, šīs pasaules bagātajiem un varenajiem. Pasākumu rīkojusi Annas Elizabetes aģentūra, tāpēc viņa uzskata par goda lietu noskaidrot, kas noticis.

DĪVAINAIS LĪGOVAKARS (2012)

Otrais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns.

“Lielās Lasītāju balvas 2013” ieguvējs nominācijā Oriģinālliteratūra.

Annas Elizabetes svētku aģentūra Mežāju pagastā organizē grandiozu vasaras saulgriežu balli, kādas nav bijis kopš pirmās Latvijas laikiem. Ģenerālmēģinājuma dienas rītā viņas draugi, zāli pļaudami, no zemes izrauj pusgadsimtu vecus kaulus un atrod apraktu lādi ar seniem dokumentiem, kas liecina pirms septiņdesmit gadiem te izdarīti šausmīgi noziegumi. Diemžēl pagasta ļaudis par pagātni nerunā, lai nenotiek kāda nelaime… Bet ir jau par vēlu… Balles naktī neilgi pēc pusnakts bez vēsts pazūd Annas draudzene Zane Zālīte, bet nākamajā dienā tiek nogalināts pagasta šoferis Antons un aplaupīts ciema veikals. Vecākie mežājnieki ir uztraukti tā jau reiz ir bijis… vēsture atkārtojas… atkal pazūd cilvēki… gaidāmas nelaimes… būs vēl citi upuri. Anna Elizabete ar draugiem policijas majoru Miku Kaķīti un atvaļināto policijas ģenerāli Kārli Basu uzsāk izmeklēšanu paši, un tā viņus aizved septiņdesmit gadu tālā pagātnē, atldājot asinis stindzinošu, zvērisku noziegumu ķēdi. Diemžēl senie noziegumi un nelietības turpinās ari šodien…

. Vai tiešām nav ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes, ir tikai laiks un mēs tajā?

ZIEMAS BLŪZS (2013)

Trešais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns.

Viss sākas ar ziemas saulgriežu gadatirgu, kad masku gājiena laikā, melnam apmetnim kā milzu spārniem plīvojot, Nāve mēmi izslīd cauri pūlim un izgaist. Ļaudis sačukstas nāvi nevajag aicināt, tā pati zina, kad ierasties… Nākamo dienu laikā divu ceļu krustojumā kupenā tiek atrasts sasalis likumīgais zaglis ar nogrieztu pirkstu, aizslēgtajā Mežmuižas zālē zem svētku egles atrod nogalinātu Ziemassvētku vecīti ar Annas Elizabetes Bergas aģentūras veidlapu sarkanā mēteļa kabatā… Tikmēr pašvaldību vēlēšanu gaidās pagasta priekšnieci Maigu Lācīti pārņēmis histērisks darbošanās drudzis, pēc piecpadsmit gadu prombūtnes apciemot Latviju un dzimto pusi ierodas Annas vecāki profesori Rožkalni-Bergi, Annas asistenta Kārļa vecmāmiņa savos astoņdesmit septiņos gados nolēmusi precēties, bet pašā svētku priekšvakarā no cietuma tiek atbrīvots vasarā apcietinātais Arnis Akmens…

Šķetinot šos noziegumus, izmeklētāji saprot: viss joprojām ir cieši saistīts, mēs esam pagātnes tagadne pat tad, ja to cītīgi noliedzam. Pirms pusgada aizsāktās lietas gaida savu nobeigumu. Romāns “Ziemas blūzs” turpina “Dīvainajā Līgovakarā” aizsākto izmeklēšanu.

MĒNESIS PIE JŪRAS (2014)

Ceturtais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns. Pēc veiksmīgi atklātajiem gadu mijas noziegumiem Pūču Mājā valda relatīvs miers. Majors Miks Kaķītis beidzot saņēmies bildināt Annu Elizabeti, taču… pašā atbildīgākajā bridi atskan tālruņa zvans un izmisusi balss lūdz palīdzību:

-    Viņš grib mani nogalināt! Zvanītāja ir Daina Spožā, Annas studiju biedrene, tagad biznesa lēdija, smalkas SPA viesnīcas Kaijas īpašniece Kurzemes jūrmalā. Daina uzskata, ka viesnīcu, viņas ģimeni un tuviniekus vajā sens raganas lāsts, un lūdz palīdzību noskaidrot, kas vai kurš tik nežēlīgi spēlējas ar cilvēku likteņiem un dzīvībām.

Anna Elizabete kopā ar draudzeni Zani dodas uz Kaijciemu, nespējot iedomāties, ka nokļūs traģisku, nežēlīgu un draudīgu notikumu virpuļa epicentrā. Netrūkst ne simtgadīgas baisas dzimtas leģendas, ne noslēpumainu rēgu, ne pavisam reālu… raganu, kuras slēpjas aiz mūsdienīgām tehnoloģijām, skaistumkopšanas biznesa, diētām un mūžīgo jaunību sološiem preparātiem.

Nākamo pāris nedēļu laikā notiek trīs slepkavības: iet bojā divas prominences dziedātāja viendienīte un bijusī baņķiere, šausmīgā nāvē mirst vie,snīcas īpašnieces vīrs, bet Annas un Zanes viesnīcas numuru nepārtraukti novēro… Nākas lūgt talkā draugus policijas majoru Miku Kaķīti, atvaļināto ģenerāli Kārli Basu, kriminālistikas ekspertu Egonu Dambergu, datorģēniju Kārli Saulīti un dāmu mīluli aktieri Ģirtu Melderi. Vai kopīgiem spēkiem izdosies atklāt Kaijciema raganas noslēpumu? Viens gan ir skaidrs noziedzniekam ir miesa, asinis un melna, ļauna dvēsele…

Top jauni sērijas “Izmeklē Anna Elizabete” detektīvromāni: “Trīs klekši laimei”,

“Skola pagaidīs” un “Vecās muižas rēgs”, dzimtas sāga “Septiņi vakari”, ari dzejas un eseju krājums.

[1] tā sauktā Mīlētāju pilsētiņa neliela pilsēta Anglijas-Skotijas robežzonā, kur pāris, pārlaižot nakti, nākamajā rītā var tikt salaulāts.

Content

Judina Dace Siers otrajai pelītei

Lasītāji par romānu “Siers otrajai pelītei”

Saturs

Priekšvārds

levads

1.  nodaļa Rīga-Londona

2.  nodaļa Viņa sapratīs…

3.  nodaļa. Kīllinhola

4.  nodaļa. Āķis lūpā

5. nodaļa. Trīs slepkavības

6.  nodaļa. Ceturtais upuris

7. nodaļa. The Unforgīven

8.  nodaļa. Atriebība jābauda auksta

9.  nodaļa. Patiesības serums

10.  nodaļa. Paši vainīgi!

11.   nodaļa. Lūdzu, paskaidro man…

12.   nodaļa. Grēksūdze

13.   nodaļa. Atrodiet vainīgo!

16.   nodaļa. Vaina ir kā purvs

17.   nodaļa. Vadītas kontrole

18.   nodaļa. Cilvēces mantība izdzīvos…

19.  nodaļa. Pēc nepārbaudītām ziņām

20.  nodaļa. Draugi timeklī

Epiloga vietā. Rītdiena ir šodien

Pēcvārds

Dace Judina - žurnāliste, redaktore, režisore.