Judina Dace

Tase melnas kafijas

Dace Judina

Tase melnas kafijas

Ko par Annu Elizabeti domā..

Ilze Brigita Veitere, tiesu psiholoģijas eksperte:

“Romāns aizrauj jau ar pirmajām lappusēm. Autorei nepārprotami ir talants veidot raitu, viegli lasāmu, aizraujošu stāstījumu, kas notur neatslābstošu lasītāja interesi līdz pašām beigām. Galvenā varone apveltīta ar patiešām izcilām novērošanas spējām, kā arī analītiskas psiholoģes dotībām. Autore demonstrē uzteicamas zināšanas un izpratni personības psiholoģijā un saskarsmē, gremdējoties cilvēku vājību un kaislību tumšākajos nostūros. īpaši jūtamas analītiskās žurnālistes prasmes un nenoliedzamā pieredze; šajā lauciņā autore tiešām jūtas kā zivs ūdenī. Priecājos, ka mums ir atkal jauns, aizraujošs detektīvs!”

Andra Rožkalne, ārste:

“Romānu nevis lasīju, bet baudīju: kafijas garšu, tās aromātu, rudā runča kažoku, veco namu… Vārda burtiskā nozīmē sajutu nevis domu, bet reālu matēriju. Romāns nav pārsātināts ar spriedzi, drīzāk gan tas ir tik omulīgi valdzinošs, ka adrenalīna vietā organismu piestrāvo endorfīni. Liels paldies!”

Agris Andžāns, literatūras pasniedzējs:

Šajā darbā ir viss, kas parasti veido klasisku angļu detektīvromānu ierobežota telpa, neliels cienījamu un it kā draudzīgu ļaužu pulciņš…, vienīgi darbība notiek Latvijā šeit un tagad, kad, apskurbuši no jaunās, skaistās pasaules, mēs aizmirstam, ka citas dzīves nebūs.”

Mārtiņš Leiškalns, topošais aktieris:

“Ļoti interesanta notikumu attīstība, perfekti izstrādāta sižeta līnija. Nepārtraukti tiek uzturēta intriga, kas neļauj nolikt grāmatu ne uz mirkli un liek to “piebeigt” vienā rāvienā. Vienkārši lielisks “krimiķis”! Ar nepacietību gaidu autores nākamos darbus!”

Roberts Jurķis, Ķekavas novada domes priekšsēdētājs: “Grāmatu bija viegli lasīt. Notikumi un personāži no mūsdienām; lasot mēģināju literārajiem varoņiem pielāgot reālas personas no politiķu vai uzņēmēju vides šķiet, sazīmēju vairākus. Notikumu pavērsieni reāli un pazīstami. Diemžēl tāda ir cilvēku daba alkatība, auksts aprēķins, nodevība un viltība.”

Tētim

SATURS

1.  nodaļa. Anna Elizabete dusmojas………….

2.   nodaļa. Liktenīgā kafijas tase…………………

3.   nodaļa. Izvēles priekšā…………………………..

4.   nodaļa. Zīme………………………………………….

5.   nodaļa. Katram savi tarakāni…………………

6.   nodaļa. Kā mušas uz medu…………………….

7.   nodaļa. Zirnekļa tiklā ……………………………

8.   nodaļa. Zemūdens akmeņi…………………….

9.   nodaļa. Barons un zāļu salāti…………………

10.  nodaļa. Vēstule………………………………………

11.  nodaļa. Baisais atradums ………………………

12.   nodaļa. Aizmugures sēdeklī………………….

13.  nodaļa. Ģenerāļa pankūkas……………………

14.   nodaļa. Sarkanais un melnais………………..

15.   nodaļa. Vielas nezūdamības likums …

16.   nodaļa. Saistības un vienošanās…………….

17.  nodaļa. Loks savelkas…………………………….

18.  nodala. Kāpēc tu to izdarīji?…………………..

19.  nodaļa. Trīskāršā spēle…………………………..

20.   nodaļa. Dzimtas gods…………………………….

Epiloga vietā. Pēc nedēļas……………………………

Priekšvārda vietā

Ir cilvēki, kurus neinteresē citu privātā dzīve, taču viņiem nez kāpēc nākas ar to saskarties daudz tuvāk un dziļāk, nekā kāds spētu iedomāties. Ir cilvēki, kuri pat visikdienišķākajā situācijā spēj iekulties tādās nepatikšanās, no kurām pašu spēkiem neizķepuroties. Un ir cilvēki, kuriem pietiek vien ielūkoties otra sejā, lai redzētu, kas tam aiz ādas, un saprastu cilvēks stāsta taisnību vai melo…

Šāda jautra dīvaiņu kompānija dzīvo Mežājos klusā pagastā, salīdzinoši netālu stundas braucienā no Rīgas. Atvaļināts policijas ģenerālis, kriminālpolicijas majors, pašmāju skatītāju iemīļots aktieris, žurnāla redaktore, datorģēnijs brīvmākslinieks un Viņa jaunās detektīvu sērijas galvenā varone Anna Elizabete (fon) Berga, no senčiem mantotas muižas īpašniece un svētku aģentūras vadītāja.

Var tikai iztēloties, kādas izjūtas pārņem izsmalcinātas korporatīvās ballītes lūgtos viesus, kad pēc naksnīgas uzdzīves nākamajā rītā aci pret aci jāstājas pretī faktam visi un ikviens, neatkarīgi no mantiskā un sabiedriskā stāvokļa, iesaistīti noziegumā, un aizdomas krīt uz katru… Tādas cilvēku psiholoģisko tipu studijas!

Visi romānā attēlotie notikumi, fakti un personāži ir tikai un vienīgi autores fantāzijas radīti un mīt iedomu pasaulē. Tomēr šis ir arī mūsu laika un laikmeta atspulgs delikātāka vai ironiskāka darbojošos personu, sabiedrības un fona notikumu skice. Jo bieži vien tepat mums līdzās, nereti pat degungalā, notiek traki interesantas lietas. Jāprot tikai ieraudzīt…

Jauku vakaru!

Dace

1.nodaļa . Anna Elizabete dusmojas

Kaut kas galīgi nebija, kā vajag.

Agrā rīta rāmo mieru pāršķēla neiederīgi trokšņi nesaudzīgi skarba durvju klaudzoņa, skrejošu soļu dipoņa un skaļas balsis.

-     Mosties, mosties, dzirdi, Anna, mosties! Neraksturīgi spalga Zanes balss nežēlīgi izrāva Annu no saldā rīta nomiedža. Mosties, ver acis vaļā! Roberts beigts!

-      Kas beigts, kurš beigts, kāpēc…? Anna neizpratnē mirkšķināja miegainās acis.

-   Roberts Lauciņš. Beigts. Savā numuriņā. Un Elīza pazudusi.

-    Cik pulkstenis? Anna Elizabete Berga pavisam nevietā iejautājās.

-    Pusastoņi, Zane jau mierīgāk atbildēja. Tikko gribēju aicināt viesus pie brokastgalda. Gāju modināt šefu, pieklauvēju arī pie Elīzas durvīm. Aiz abām kapa klusums. Piezvanīju abiem! neviens neceļ. Pārējie mūsējie jau pamodušies un piecēlušies šļaukājas pa pagalmu, bet no šiem ne ziņas, ne miņas. Stāvvietā nav ari Roberta mašīnas. Nodomāju varbūt rīta agrumā kaut kur aizbraukuši? Bet tad taču būtu nodevuši administratoram numuru atslēgas! Turklāt Roberta istabas logs līdz kājai vaļā… Gāju pie viesnīcas pārvaldnieka, lai nāk ar savu atslēgu ja nu pēc nakts līksmības slikti kļuvis. Izklauvējāmies stīvi līki ar pārtraukumiem dārdinājām

durvis minūtes piecpadsmit, bet nekā. Tad nu pārvaldnieks,

krustu pārmetis, slēdza vaļā. Viegli negāja; atslēgas caurumā bija sastūķēts kaut kas balts un irdens, nācās meklēt smalku tamboradatu.

-     Kur jūs agrā rītā tamboradatu rāvāt? Anna brīnījās. Viņa vēl arvien nebija pamodusies, jo parasti tik stulbus jautājumus neuzdeva.

-    Pārvaldnieka sieva izlīdzēja. Esot rokdarbniece. Viņiem tepat muižā dzīvoklis. Nūja, bet tikmēr pie durvīm bija salasījies krietns pūlis ziņkārīgo palikušie viesi, viesnīcas personāls, mūsējie no izdevniecības…

-    Nu, nu, tuvāk pie lietas! Anna saldi nožāvājās, slinki izbāza pēdu no segas apakšas un pieslējās gultā sēdus.

-     Beidzot pārvaldnieks atmūķēja durvis, un tur jau viņš bija mūsu šefs! pussēdus lielajā atpūtas krēslā. Beigts. Miris. Bet blakus uz mazā galdiņa apakštasīte ar apgāztu kafijas krūzīti. Dažas lāses kafijas izlijušas uz galda.

-    Un ko jūs?

-    Ko mēs? Piezvanījām ātrajiem un policijai. Tūliņ jau jābūt klāt. Pārvaldnieks palika dežurēt pie istabas durvīm, bet es skrēju modināt tevi. Tev taču ar to visu ir zināms sakars Bergu muiža tomēr.

-     Tik vien kā vēsturiskā piederība. Tagad te saimnieko pašvaldība un privātuzņēmēji. Anna Elizabete noburkšķēja, strauji izrausās no gultas un iespraucās džinsos. Pārrāvusi pāri galvai plandošo, batikoto kreklblūzi un ieslidinājusi basās pēdas koka jēzenēs, viņa pa ceļam uz durvīm iemeta skatu spogulī, izbrauca ar visiem desmit caur pinkaino ērkuli un uzsauca pārsteigtajai Zanei: Tu nāksi vai nenāksi?

-     Kurp mēs ejam?

-     Kā kurp? Apskatīt Roberta istabu!

-     Bet policija?

-     Ko policija?

-    Viņi atbrauks, un mēs tur…

-     Lai brauc. Mēs iekšā neiesim. Pastāvēsim uz sliekšņa. Starp citu, vai tur šobrīd kāds palika, lai pārējie viesnīcas viesi nesalien iekšā?

-    Anna, tu nedzirdēji? Jā, palika! Helmūts. Zane nepacietīgi atkārtoja. Viesnīcas pārvaldnieks. Viņš aizslēdza durvis un pats stāv tām priekšā kā buldogs. Es gan teiktu kā pārbijies buldogs. Zane, ātrā gaitā jožot pāri pagalmam, bija nedaudz aizelsusies.

-   Diez, kādu ģīmi tu viņa vietā rādītu, ja tavā viesnīcā būtu līķis? Gluži kā vecās Agates romānos, Anna paironizēja, lai gan prāts uz smiekliem nenesās.

Pa diviem pakāpieniem reizē kāpjot augšup pa muižas viesnīcas šaurajām, stāvajām sānu kāpnēm, viņa pikti bubināja zem deguna: Un vajadzēja man arī piekrist visai šai ambrāžai… Laba zīme! Laba zīme! Še tev nu bija labā zīme! Pasūtītājs atstiepis kājas pasākuma laikā… Ko solīda pasākumu aģentūra vēl vairāk varētu vēlēties lieliskai pašreklāmai? Es jau zinu, ko ziņos prese: Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūras rīkotajā pasākumā, kas noticis bijušajā Bergu muižā, gājis bojā jubilārs balles pasūtītājs! Ideāli…

Anna Elizabete Berga skaidri atcerējās ritu pirms diviem mēnešiem, ar ko VISS bija sācies. Pašā rīta agrumā viņu no gultas bija izcēlis skaļš telefona zvans.

Annas asistents Kārlis, nesdams priekšniecei rīta presi un pirmo no daudzajām tās dienas melnās kafijas tasēm, paspēja vien uz pēdējiem šerpajiem vārdiem.

-    Ja jūs domājat, ka man pasūtījumi krīt no gaisa un es to vien daru kā pa naktīm mājas pagrabā drukāju banknotes, jūs smagi maldāties. Nāksies vien pagaidīt! Jā… Man ari nav… Tikko ienāks nauda, tūlīt pārskaitīšu… Atvainojiet, bet ari jūs pasūtījuma izpildi marinējāt divus mēnešus norunāto divu nedēļu vietā. Jums toreiz nebija izejvielu? Saprotu… Jā, diemžēl šobrīd visiem ir tā! Pēdējo teikumu vēl izteiksmīgāku darīja skaļi noliktā tālruņa klausule.

-    Tipogrāfija? Kārlis piesardzīgi ievaicājās.

-    Tipogrāfija. Kaut viņus! Redz, viņiem naudu vajagot. Un man nevajag? Kur lai es to rauju, ja četri klienti vēl arvien nav samaksājuši un izskatās, ka tik drīz ari nesamaksās, jo viņiem esot īslaicīgas naudas grūtības! Anna pukstēja un laida tvaiku. Lai nebraukā pa ārzemēm šopingot, tad nebūs ne īslaicīgu, ne garlaicīgu grūtību. Vienai pakaļai tik un tā vairāk par vienām biksēm vai svārkiem uzstiept nevar!

Katra šāda saruna Annai Elizabetei bija kā neciešamas zobu sāpes. Radusi dzīvot un kārtot darījumus pēc pavisam citiem principiem ātri, precīzi un kārtīgi viņa jau nedēļu vārījās dusmās. Krīze, dziļdimba, dižķibele vai kā nu vēl šībrīža ekonomisko stāvokli ierasts godināt bija ideāls aizbildinājums ikvienam, kurš gribēja iedzīvoties uz citu rēķina.

-    Nu nedusmojies, gan viss nokārtosies. Iedzer labāk kafiju un pastāsti, kas šodien darāms, Kārlis kā parasti bija nemainīgi labā noskaņojumā. Taču Anna nespēja tik ātri nomierināties.

-    Padomā tik krīze! Ha! Krīze, un rēķinu var nesamaksāt laikā. Krīze, un, par spīti cieti noslēgtiem līgumiem, atlīdzību par padarītiem darbiem pēkšņi var samazināt uz pusi. Krīze, un tu gaidi savu naudiņu mēnesi, divus… vai ari vispār nesagaidi. Paši sevi gan neaizmirst un neapdala. Laikam jau krīze attiecas tikai uz darba darītājiem un izpildītājiem, pārējiem pret to ir imunitāte.

-    Šajā jomā taču grēko pilnīgi visi privātie, pašvaldības, ministrijas un valsts uzņēmumi. Pat bankas. Un tā tas ir bijis vienmēr, ne tikai tagad. Paraugies uz šo iestāžu atbildīgo personu aizplūdušajām ačtelēm un dubultzodiem tas taču no sūras, grūtas dzīves un milzīgas atbildības, kā gan citādi? Kārlis dzēlīgi kacināja.

-    Kā tad, tautas labā strādādami, aiz bada uztūkuši, Anna norūca. Ikreiz, kad sanāca darišanas ar šāda tipa darboņiem, klausoties viņu tukši pašapmierinātajās runās, viņa knapi valdījās, lai neiemestu tieši acīs: bet vai jūs spējat izdarīt kaut pusi no tā, ko jūsu viszemākā ranga padotais? Klau, beidzam, citādi es tiešām iešu meklēt sūdainu mietu, ar ko izsist no viņiem parādus!

-    Vai ir tik traki? Kārlis bažīgi ievaicājās. Būdams Annas asistents, viņš lieliski pārzināja plānošanu, fotografēšanu un datordizaina lietas, taču ar rēķiniem, kontiem un pārējiem grāmatvedības smalkumiem viņa nodarbojās pati.

-    Vēl trakāk, viņa nīgri noburkšķēja. Kā tur lai cilvēks nesajūk prātā, ja kontā atlicis vien pārdesmit latu, solītie pārskaitījumi jau divas nedēļas kavējas, bet vesela virkne cilvēku gan sadarbības partneri, gan piegādātāji gaida, lai ar viņiem norēķinās? Ari viņiem jāmaksā rēķini, ari viņiem gribas ēst.

-    Vismaz es tev naudu neprasu; vari man maksāt pašam pēdējam, Kārlis mierinoši uzsmaidīja Annai, taču viņa vēl arvien nerimās bubināt.

-    Ja tā turpināsies, šī bodīte būs jāklapē ciet un jābrauc prom…

Pirms astoņiem gadiem, tūkstošgades mijā, kad Jaudīm beidzot bija parādījies kāds nieciņš brīvas naudas un visi dibināja savas firmas, ar plašu vērienu rīkoja prezentācijas un svinēja svētkus, ari Anna Elizabete beidzot uzdrošinājās nodibināt savu uzņēmumu Annas Elizabetes Bergas Svētku aģentūru.

Pirmie divi gadi bija grūti, līdz jaunajai kompānijai, kura sīvi pūlējās izcīnīt vietu zem saules, izdevās sevi pierādīt, bet nākamo triju gadu laikā uzņēmums vairāk vai mazāk nostājās uz kājām ieguva pastāvīgus klientus, nodibināja labas attiecības ar dažādu jomu sadarbības partneriem un pat sāka strādāt ar peļņu. Klientiem patika viņas atraktīvā āriene, pārgalvīgais ģērbšanās stils, neparastais fantāzijas lidojums, izsmalcinātie pasākumu scenāriji un līdz sīkumam pārdomātās nianses. Sava loma te bija arī Annas lieliskajiem sakariem aktieru un mūziķu aprindās.

Jaunās tūkstošgades pirmie pieci gadi Latviju burtiski sagrieza kājām gaisā banku kredītu, atvērto eirofondu un nekustamā īpašuma tirgus uzpūstais ekonomikas burbulis spīdēja un laistījās vien, visi kā traki ķēra, grāba un tērēja milzīgas summas reklāmai, reprezentācijai un publicitātei. Annas Elizabetes aģentūra zēla un plauka, brīžam pat nespējot tikt galā ar daudzajiem pasūtījumiem.

Viņa pati strādāja ar dubultu slodzi, tāpat arī divi viņas tuvākie palīgi bijušais skolasbiedrs Kārlis, pilnā vārdā Kārlis Saulītis, un studiju biedrs Ģirts Melderis, viens no populārākajiem latviešu aktieriem, kurš, lai gan pāri galvai noslogots izrādēs un filmēšanā, tomēr arvien atrada laiku, lai palīdzētu noorganizēt vai novadīt kādu pasākumu, nešķirojot tos lielos un mazos. Vēl bija praktikante Anna ik gadu ņēma savā paspārnē kādu Kultūras akadēmijas vai Kultūras koledžas studenti, dodot iespēju mazliet nopelnīt un palīdzēt tikt galā ar mūždien nepadarāmajiem darbiem. Bet, ja ūdens galīgi smēlās mutē, pieslēdzās Annas bijusī kursa biedrene Zane, nu jau krietni izaugušās izdevniecības Magnum galvenā redaktore, kuras aso spalvu un trāpīgo valodu bija grūti pārvērtēt darbā ar lielapjoma tekstiem reklāmu katalogiem, pasūtījuma rakstiem un dažādu pasākumu scenārijiem.

To, ka briest kas nelabs, Annas smalkais deguns sajuta pirms gada vai diviem, kad vadošie ekonomikas speciālisti izteica pirmās nedrošās prognozes par, iespējams, tuvojošos ekonomikas atsalumu, tobrīd vēl neminot vārdu krīze. Viss notika ar pārāk plašu vērienu gan lielās, gan mazās firmas rīkoja pasākumus, lutināja savus klientus, uzsaucot tiem visus iespējamos un neiespējamos labumus, paši sev maksājot dāsnas prēmijas. Likās, ka neviens vairs neatceras vecveco gudrību labajos laikos atliec kaut ko brīdim, kad tev neklāsies tik labi.

Klientu maksātspējas kritienu pirmās sajuta bankas, jauno auto un nekustamo īpašumu tirgoņi. Agrāk tik izšķērdīgie klienti pārstāja pirkt jaunas mašīnas, traktorus un būvtehniku, pārstāja ņemt superlielos ilgtermiņa kredītus jaunu māju un ekskluzīvu dzīvokļu iegādei; tā vietā sāka īrēt un nomāt. Uz laiku.

Lielās firmas šo bremzēšanos sajuta visasāk un metās otrā galējībā, pārplūdinot medijus un vides stendus ar savām reklāmām. It kā tas spētu palīdzēt brīdī, kad tuvojas globāls un valsts bankrots… Kad valsts tiek centralizēti izpārdota.

Kādu bridi reklāmistiem un drukātajiem medijiem, likās, iestājies zelta laiks, jo reklāmas laukumi un apjomi uz mirkli palielinājās gandrīz divkārt tirgoņi vēl mēģināja glābt, kas glābjams, rīkojot akcijas, izsoles, loterijas un izsludinot atlaižu maratonus, lai tikai par katru cenu izdotos noturēt pircējus. Bet neizdevās.

Un tad iestājās TAS. Klusums, sastingums, krīze. Vispasaules un lokālā.

Viss bija apstājies. Naudai gandrīz vairs nebija vērtības, arī pašas naudas daudzviet vairs nebija; kamēr preču un pakalpojumu cenas strauji kāpa, tikmēr algas stāvēja uz vietas vai daudzviet pat samazinājās līdz minimālajai, solot labāku dzīvi kaut kad nākotnē.

Atlaišana no darba, masveida štatu samazināšana un uzņēmumu optimizācija jau tā ne pārāk turīgo strādājošo iedzīvotāju daļu nolika kā pie sasistas siles, kamēr biezie un varenie, veikli kombinējot, kļuva vēl biezāki, varenaki un nekaunīgāki.

Anna Elizabete ar pieaugošām bažām bija vērojusi šis norises, skaidri apjaušot, ka pavisam drīz šī krīze atsauksies ari uz viņu. Ilgi nebija jāgaida, līdz drukas pasūtījumu skaits un apjoms samazinājās gandriz uz pusi, jaunu reklāmas dizainu vietā klienti taupības nolūkos izvēlējās lietot vecos, bet vistraģiskāk bija ar pasākumiem to gandriz vairs nebija. Tā sauktajos treknajos gados Anna Elizabete ar savējiem vienā nedēļas nogalē pamanījās sarīkot trīs dažādus pasākumus ar vairākiem simtiem un pat tūkstošiem apmeklētāju, tagad labs skaitījās pat tas mēnesis, kurā bija izdevies novadīt divas nelielas prezentācijas. Naudas plūsma apsīka, it kā nezināma roka kaut kur augšā būtu aizgriezusi galveno krānu.

Vēl jau viņai bija nelielas rezerves. Vēl jau bija, taču, ja tā turpināsies, drīz būs jāmeklē vai nu cita nodarbošanās, vai mājvieta, jo dārgo jumta stāva dzīvokli Rīgas centrā, kura lielāko daļu aizņēma aģentūras telpas, viņa vairs nevarēs atļauties.

Tomēr savu trīsdesmit trešo dzimšanas dienu kopā ar draugiem un kolēģiem Anna Elizabete nosvinēja ar smaidu sejā, cenšoties neļauties drūmajām domām.

Un tieši tādā brīdi, jau nākamajā rītā pēc dzimšanas dienas svinībām, viņa saņēma kurjera atnestu ierakstītu vēstuli ar aicinājumu ierasties advokātu birojā Blūms, Blūms un Kreics, kur pats Blūma kungs omulīgs resnītis ap septiņdesmit, sarkani spīdošu pilnmēness seju un tuvredzīgi piemiegtām, vērīgām ačtelēm aiz veclaiku skolmeistara brillitēm baltmetāla rāmjos pasniedza viņai vēstuli, ko pirms gandriz divdesmit gadiem rakstījusi viņas vecvecmāte Anna Marija Berga.

Iedzeltenas, lielas aploksnes stūri smalkiem, kaligrāfiskiem burtiem bija rakstīts:

“Annai Elizabetei Bergai, vienīgajai Bergu dzimtas mantiniecei un turpinātājai. Nododama viņas 33. dzimšanas dienā. Atverama vienīgi tad, ja tobrīd atgūti Bergu ģimenes īpašumi."

Tas bija visdīvainākais dokuments, kādu Anna Elizabete savā trīsdesmit triju gadu garajā mūžā bija saņēmusi. Vēstule-testaments.

Mīļā Annlīzīt!

Ja Tu lasi šo vēstuli, acīmredzot ir piepildījies mans sapnis mūsu dzimta ir atgriezusies Latvijā un atguvusi savas mājas. Kā es ilgojos pēc Pūcēm mūsu mājas Mežājos uz salas Melnupes vidū! Tur mēs ar Tavu vecvectēvu Voldemāru bijām ļoti laimīgi. Diemžēl laiks, liktenis un cilvēki lēma citādi, un mums nācās savu dzīvi vēlreiz sākt no jauna svešā vietā. Tomēr Mežājus un Pūces mēs savās sirdīs esam turējuši mīļus visu mūžu, cerot, ka Bergu dzimtai izdosies atgūt kaut daļu ģimenes mantojuma un atkal saimniekot dzimtas mājās.

Tā kā visi pārējie Bergu dzimtas atzari ir iznīkuši, Tu, Anna Elizabete, esi vienīgā un pēdējā Bergu dzimtas īpašumu mantiniece.

Tā nu, mana mīļā mazmazmeita, apsveicu Tevi! Ar šo vēstuli apliecinu, ka Tu esi kļuvusi par Pūču salas īpašnieci un Pūču mājas saimnieci!

Pūces ir skaists un ērts nams. Ja vēlēsies tajā dzīvot, Tu ātri pie tā pieradīsi. Abi vecie Bergi gan Tavs vecvecvectēvs, gan vecvectēvs mans vīrs zināja, kādai jābūt kārtīgai ģimenes mājai. Žēl, ka mums tajā bija lemts dzīvot tik neilgu laiku.

Varbūt Tev pirmajā acumirklī šķitīs, ka ar Pūcēm kaut kas nav kārtībā. Nebaidies, nebēdz prom, nogaidi vismaz dažas'tiaktis, un Tu redzēsi māja Tevi pieņems. Domāju, ka 70 kilometri līdz Rīgai šodien vairs nebūs šķērslis, jo sevišķi tādam pasauli redzējušam bērnam kā Tu.

Ļoti ceru, ka vismaz kaut kas no mājas iekārtas un mēbelēm ir saglabājies; aizbraucot lūdzām Mazkalniņu saimniekus māju pieskatīt un gādāt, lai nekas nepazūd. Viņi ir labi ļaudis. Marija ilgus gadus bija mana palīdze, bet viņas Krišam arvien bijušas zelta rokas. Droši vien šobrīd viņu vairs nav šai saulē, taču, ja viņu bērni un mazbērni izauguši par tikpat labiem un godīgiem cilvēkiem, Tu vienmēr varēsi vērsties pie viņiem pēc palīdzības.

Annlīzīt, līdz ar mantojumu Pūcēm un līdzekļiem mājas remontam-dodu Tev arī trīs uzdevumus, kurus, es ceru, nebūs grūti izpildīt.

Pirmais. Ja esi izlēmusi pieņemt mantojumu, gādā, lai Pūces atgūtu savu bijušo godību. Reiz tā bija skaistākā māja Mežājos. Pievienoju fotogrāfijas, lai Tu redzētu, kādas agrāk izskatījās mājas iekštelpas, dārzs un parks.

Otrais. Lūdzu, saglabā mūsu dzimtas uzvārdu! Ja vēl neesi precējusies, lūdz savu nākamo laulāto draugu pieņemt mūsu uzvārdu (ja ne citādi, tad kā dubultuzvārdu). Ja esi precējusies, varbūt vari pieņemt to kā otro uzvārdu?

Trešais. Lūdzu, pārved mūs ar Voldemāru mājās un apbedī zem lielā ozola ziemeļu puses dārzā. Bergu dzimtai kopš seniem laikiem ir piederējusi šāda privilēģija dusēt savā īpašumā, un to es apsolīju Tavam vecvectēvam pirms viņa nāves. Ceru, ka vietējās varas iestādes neliks tam šķēršļus.

Un visbeidzot, lūdzu, gādā par putniem mājas bēniņos! Nebaidies un nedzen tos prom lai dzīvo! Kamēr tie tur dzīvos, gan ar salu, gan Pūcēm viss būs vislabākajā kārtībā.

Žēl, ka liktenis bija lēmis mums tikties tikai vēstulē. Lai Dievs Tevi sargā!

Tevi mīlot,

Tava vecvecmāmiņa

Anna Marija Berga, dzimusi Kalniņa.

Londonā 1989. gada Ziemassvētkos.

Annai Marijai Bergai, šo vēstuli rakstot, bija 103 gadi. Līdz simtu ceturtajai jubilejai pietrūka dažu dienu. Tagad viņai būtu… gandrīz 123.

Lielajā, biezajā aploksnē kopā ar vēstuli bija ielikta mazāka aploksne ar vecām, nodzeltējušām fotogrāfijām, kādas Anna Elizabete savās mājās neatcerējās redzējusi, lai gan albumu pārlūkošana bija viena no viņas mīļākajām vaļasbrīžu nodarbībām.

Vēl tur bija salocīta lapa ar apspūrušiem stūriem acīmredzot no biežas turēšanas rokā. Anna to uzmanīgi atlocīja… Bergu dzimtas ģenealoģiskais koks rūpīgi izzīmētiem zariem un pazarēm.

Tajā pašā smalkajā, kaligrāfiskajā rokrakstā pie katra dzimtas locekļa vārda bija pierakstītas sīkākas ziņas kad, kur dzimis, kur audzis un skolā gājis, ar ko precējies, kur dzīvojis, vai atstājis mantiniekus… Veckundze sev raksturīgajā pedantiskumā nebija aizmirsusi pat otrās, trešās un ceturtās pakāpes brālēnus un māsīcas.

Tobrīd Annai nebija laika nodoties sīkākiem dzimtas sakņu pētījumiem, bet vienu gan viņas asais skatiens pamanīja uzreiz viņa patiešām bija pēdējā Bergu dzimtas mantiniece.

-    Vai jaunkundzei ir jautājumi? advokāts Blūms, raudzīdamies pāri briļļu sudraba rāmīšiem, delikāti ievaicājās.

-    N-nē… Anna Elizabete apmulsumā izstomīja. Tas bija nācis pārāk pēkšņi.

-    Vai jaunkundzei ir iebildumi pret mantojuma pieņemšanu?

-    N-nnezinu… Droši vien ne…

-     Lieliski. Lūdzu, parakstieties par to, ka esat saņēmusi mūsu firmas glabāto vēstījumu! Blūms pastūma uz Annas pusi milzīgu kantorgrāmatu. Jums ir mēnesis pārdomām.

Tiklīdz būsiet piekritusi pieņemt mantojumu, saņemsiet pieeju arī bankas kontam, lai varētu to pienācīgi apsaimniekot. Lūdzu, informējiet mūs, ko esat nolēmusi darīt. Mums zināms, ka Pūču salas bijusī īpašniece ir izteikusi vēlēšanos, lai viņu pārbedītu dzimtas īpašumā parkā zem vecā ozola. Gribētos zināt, vai esat nolēmusi šo viņas pēdējo gribu izpildīt, lai mēs varētu sākt kārtot pārbedīšanas formalitātes mirstīgo atlieku pārvešanai no Anglijas. Ticiet man tas nebūs ne ātri, ne vienkārši. Runājot par mantojumu kopumā, domāju, veco Mežmuižas ēku kompleksu gan atgūt neizdosies, jo tur iekārtojies Mežāju pagasta centrs dome, ambulance, frizētava, bibliotēka, skola, bērnudārzs, viesnīca un restorāns.

-    Es to nemaz arī nevēlētos. Es gribētu, ja iespējams, aizbraukt uz Pūču salu.

-     Nekādu problēmu! Ja vēlaties, es vai mans palīgs jūs pavadīsim. Mājas atslēgas visus šos gadus ir glabājušās pie mums.

-     Labprāt. Varbūt mēs varētu turp doties pēc divām dienām piektdienas pēcpusdienā? Man Rīgā vēl jāpabeidz daži darbi.

-    Esam vienojušies. Diemžēl es pats piektdien jūs nevarēšu pavadīt. Artūrs jūs aizvedīs ar savu auto.

2.nodaļa . liktenīgā kafijas tase

-    Par ko tu esi aizsapņojusies? Annu no domām iztraucēja Zanes nepacietīgā balss. Nemanot viņas bija nonākušas līdz Roberta Lauciņa istabas durvīm, pie kurām kā sastindzis stāvēja viesnīcas pārvaldnieks Helmūts. Gaitenis bija tukšs. Laikam sapratuši, ka nekā interesantāka par slēgtām durvīm vairs nebūs, ziņkārīgie bija paklīduši kur kurais.

-    Vai ārstu un policijas vēl nav? Zane jautāja.

-     Nē. Neviena. Meitenes, palieciet te ar mani. Es… Man bail no miroņiem. Helmūts izmocīja.

-     Bet mironis taču atrodas aiz slēgtām durvīm un nevienam neko nespēj nodarīt! Annai paspruka pārsteiguma izsauciens. Dažkārt no dzīvajiem jābaidās vairāk.

-Jums taisnība, Bergas jaunkundz, jums taisnība, tomēr… Dāmas, ja reiz jūs esat šeit, varbūt es aiziešu līdz vārtiem un paraudzīšos, vai nav ieradušies policijas pārstāvji un ātrā palīdzība.

Kā likās, mazajā miestā ne kārtībsargi, ne medicīnas dienests nesteidzās.

-    Ejiet vien, Helmūt, ejiet, Anna Elizabete mierīgi noteica, lai gan iekšēji attālums līdz harmoniskām izjūtām bija kā no Zemes līdz Mēnesim. Viņa vēl arvien (nu jau gandrīz divus mēnešus) nespēja pierast pie dīvainā lišķīgi goddevīgā veida, kādā kopš ierašanās Mežājos viņu uzrunāja liela daļa pagasta iedzīvotāju. Reizēm Annai likās, ka aiz muguras dzird ari naidīgi šņācošus čukstus: Muižniece ieradusies! Baronese! Nu tik būs! Bet viņa izlikās to visu nemanām.

-    Anna, nesapņo vaļā acīm! Zane atkal izrāva Annu no pārdomām. Viņai rokā bija uzradusies atslēga ar viesnīcas emblēmu rotātu piekariņu. Helmūts atstāja, viņa atbildēja uz Annas vaicājošo skatienu. Abas jau studiju gados bija iemācījušās sazināties bez vārdiem, tikai ar skatieniem.

Mirkli vilcinājusies, Anna pamāja ar galvu, un Zane atslēdza durvis.

Nepārkāpušas pār slieksni, abas vērīgi apskatīja nelielo kvadrātveida telpu. Ieejas durvis atradās tieši pretī logam, kas vēl joprojām bija vaļā. Istabas labajā pusē ar galvgali pret sienu atradās saklāta, bet neaizskarta gulta, kreisajā pusē pie sienas bija novietots pagarš, veclaicīgs spoguļgaldiņš ar viesnīcas reklāmas prospektiem un nelielu televizoru, kura elektrības vads pat nebija iesprausts kontaktligzdā. Telpas stūrī bija ieslēpts viendurvju drēbju skapis.

Bet rokas stiepiena attālumā no galdiņa atradās liels, dziļš angļu stila klubkrēsls, kurā sēdēja tas, kuru vēl vakar sauca par uzņēmēju Robertu Lauciņu un kurš šodien bija kļuvis par mīklainas nāves vai nelaimes gadījuma upuri.

Mirušā seja bija bāla un pārsteidzoši mierīga; masīvais, muskuļotais augums atslābis.

It kā viņš vienkārši būtu dziļi iesnaudies.

-     Vai redzi ko aizdomīgu? Zane, neviļus pārgājusi uz čukstiem, ievaicājās.

-    Nav atslēgas viens. Logs vaļā divi. Gultā nav gulēts trīs. Apgāzta tukša kafijas tasīte četri. Un, rau, cik nelaiķim mierīga sejas izteiksme pieci. Noziedznieka pēdas un pirkstu nospiedumus lai meklē policija.

Tur jau viņi nāca pavisam jauniņais pagasta policijas inspektora palīgs, vēl students, Antons Graudnieks, vietējā feldšere Aina Maizīte apmēram četrdesmit gadu veca apaļvaidze un flegmatiski cienīgā Mežāju pagasta domes priekšsēdētāja Maiga Lācīte. Visi trīs likās tādi kā apjukuši, jo arī paši tieši vai netieši bija iesaistīti vakarnakts svinībās. Omulīgā Maiga Lācīte sēdējusi pie galda līdzās gaviļniekam; izstīdzējušais, kautrīgais praktikants Antons Graudnieks ar sešiem pagasta zemessargiem vaktējuši divus muižas vārtus, četras ieejas un autostāvvietu, bet bulciņveidīgā Aina Maizīte vadījusi vakaru kopā ar Helmūtu un viņa sievu, pārvaldnieka kabinetā skatoties televizoru un ar vienu aci uzmanot savu mobilo tālruni ja nu kādam no balles viesiem kļūst slikti. Katrā ziņā izdevniecības Magnum lielā balle visiem bija sniegusi prāvus ienākumus pagastam muižas īres naudu, bet kārtībniekiem un mediķei honorāru, kas daudzkārt pārsniedza viņu mēneša algu. Visus darbiniekus bija nolīgusi Annas aģentūra.

-    Labrīt, Bergas jaunkundzi Labrīt, Zālītes jaunkundzi Cik traģiski nepatīkams nobeigums tik skaistiem svētkiem, saldā balstiņā iesāka Lācīte, bet aprāvās. Atvainojiet par manu nesmalkjūtību; ceru, ka mirušais nevienai no jums nebija radinieks.

-    Nē. Darījumu partneris. Direktors. Gandrīz reizē izšāva abas uzrunātās.

-    Anton, kas mums tagad jādara? Lācīte pavisam citādā, stingrā balsī vērsās pie sava padotā. Un kur ir tavs tēvs?

Biklais Graudnieks izslējās miera stājā, rokas piespiedis džinsu vīlēm. Atvaļinājumā. Atstāja mani savā vietā. Aizbrauca makšķerēt. Vēl noteica: tik mierīgā vietā kā šī nekad nekas nenotiekot, pietikšot ar mani un zemessargiem. Bet, redz, kā sanāca… viņš sāka sūroties.

-    Anton, es tev jautāju, kas mums tagad jādara?! Lācītes balsī ieskanējās nepacietība.

-Jums, Lācītes kundze, nekas. Tikai jābūt klāt, kamēr mēs ar Ainu apskatīsim nelaiķi un telpu. Starp citu, dāmas, kāpēc šī numuriņa durvis ir vaļā? Helmūts pa telefonu man teica, ka durvis esot pats savām rokām atslēdzis un pēc tam arī aizslēdzis…

-    Mēs… Stomīgi iesāka Zane, bet Anna viņu autoritatīvi pārtrauca: Mēs, stāvot šaipus durvīm, iekšā saklausījām aizdomīgu troksni. Kaut kas tā kā iečīkstējās, kā iegrabējās. Gribējām pārliecināties, vai kāds nav noslēpies skapī un nebēg prom pa logu. Redziet, tas vēl joprojām ir vaļā.

-    Un ko jūs ieraudzījāt? Likās, šāds izskaidrojums apmierina visus klātesošos.

-    Neko. Pilnīgi neko. Tikai putna mēslu piciņu uz paklāja. Lūk, tur! Anna ar izstieptu pirkstu norādīja, kur telpas vidū uz rakstainā tepiķa patiešām vīdēja kaut kas bālgans.

-    Visticamāk, istabā būs iemaldījies kāds ziņkārīgs zvirbulis.

Zane vaicājoši pacēla vienu uzaci, bet Anna nelikās to manām. Tikmēr Antons uzmanīgi apstaigāja istabu, cenzdamies neskatīties uz mirušo. Savukārt rudmataino Ainu Maizīti, šķiet, interesēja tikai tas.

-     Redz, kā tai dzīvē iet, viņa paskaļi prātoja. Vienu dienu tu, cilvēks, esi dzīvs un dzer šampanieti, bet nākamajā jau tevi apklāj ar baltu paladziņu un kājām pa priekšu aiznes barot tārpus, lai cik bagāts un varens tu būtu…

-     Aina, lūdzu, savaldieties, Maiga Lācīte ledainā tonī apsauca feldšeri.

-    Vai-i, es laikam pateicu ko lieku! Tā jau ar mani ir vispirms runāju, pēc tam domāju… Kas uz mēles, tas laukā… Cik nav gadījies! No aizrādījuma piesarkusī Maizīte sāka žagoties.

-     Ainiņ, pasaki, lūdzu, cik ilgi šis kungs jau ir miris! Cenzdamies pārtraukt feldšerītes runas plūdus, Graudnieks viņu aicināja pie krēsla ar nelaiķi.

Maizīte ilgi un cītīgi pētīja mirušo (beidzot viņai bija dota oficiāla atļauja to darīt), aptaustīja tā seju un rokas, paspaidīja muskuļus, uzmanīgi paostīja gaisu mutes rajonā, tad lēni atliecās. Apjukumā berzējot degunu un gari stiepjot vārdus, izmocīja: Manuprāt, viņš ir noindēts, lai gan apgalvot neņemtos. Miris vismaz sešas stundas, varbūt vairāk. Ta kā logs ir bijis vaļā visu nakti, ķermenis varēja atdzist ātrāk. Un es galu galā neesmu tiesu mediķe. Ko jūs no manis gribat?! Viņa pēkšņi skaļā balsi ieraudājās, pārsteidzot klātesošos. Sauciet ātros, sauciet morga mašīnu, sauciet kriminālekspertus! Ko tad mēs, vietējie, ne mums tādu zināšanu, ne aparatūras!

-    Aina! Maiga Lācīte atkal pacēla balsi. Kas jums liek domāt, ka mirušais noindēts?

-     N-nu… Mums reiz mācīja… Man likās, ka sajūtu vieglu mandeļu smaržu. Bet varbūt tas bija tikai kafijas aromāts…? Aina Maizīte atkal sāka nervozi stostīties, bet viņas kakla un dekoltē baltā āda pārklājās lieliem, sarkaniem plankumiem no zoda līdz pat dziļajam izgriezumam.

-    Anton, un kas jums sakāms par notikušo? Lācītes ledainajā, līdz šim stingrajā balsi ietrīsējās mulsums. Mazajā, klusajā Mežāju pagastā kaut kas TĀDS notika pirmo reizi, un viņa nezināja, ko teikt, ko darīt.

-    Lācītes kundze, es ierosinu izsaukt speciālistus no Rīgas, lēvs ari tā teica. Viņi labāk zinās, ko darīt tālāk. Galu galā tāda mēroga pasākums, tik daudz slavenību… Antona teiktajā starp rindām skaidri varēja sadzirdēt. Sak, ko nu mēs, vienkārši lauku policisti… Bet varbūt tā izpaudās viņa no senčiem mantotā zemnieciskā gudrība: neiejaucies, neiesaisties tad tevi liks mierā.

-    Atvainojiet, man ir ierosinājums. Mūsu pagastā Mazkalniņos dzīvo atvajinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass, un šobrīd pie viņa viesojas māsasdēls policijas majors Miks Kaķītis. Cik zinu, viņš strādā Kriminālpolicijā. Varbūt piezvanīt viņam? Anna it kā no malas izdzirdēja savu balsi.

Klātesošo atvieglota nopūta bija burtiski sataustāma. Beidzot! Beidzot būs kāds, kurš spēs uzņemties atbildību un pateiks, kas jādara. Citādi traģiskā situācija jau sāka atgādināt sliktu melno komēdiju ir liķis, ir policists, ir daži nepiederīgi dīkdieņi ko ar to visu iesākt?

Anna pagāja nostāk, lai piezvanītu. Pēc īsas sarunas viņa teica Graudniekam: Majors Kaķītis tūliņ būs klāt, bet tikmēr lūdza aizslēgt visas izejas no muižas un nevienu no tās neizlaist.

Graudnieks novaidējās: Kā gan es drīkstu aizturēt ministrus un deputātus?

-Jūs esat tiesībsargājošās sistēmas pārstāvis! noskaldīja Lācīte. Ejiet un darbojieties! Bet mēs aizslēgsim istabu un iesim iedzert kafiju. Nē, kafiju laikam tomēr ne… Viņa mulsi izlaboja pašas teikto.

Gaidīdami majora Kaķīša ierašanos, klātesošie bariņā sēdēja muižas iekšpagalmā pie galdiņa, kas vēl greznojās iepriekšējās nakts svētku noformējumā. Kā uz burvja mājienu atsteidzies, Helmūts piedāvāja uzvārīt stipru kafiju, taču redzētā iespaidā no melnās dziras visi vienbalsīgi atteicās.

Anna mira vai nost aiz vēlmes iedzert tasi mundrinošā dzēriena zemais asinsspiediens citādi nespēja atmosties, taču zemapziņā īdēja nejauka balstiņa kafijas tase, mandefu aromāts… Viņa nebija ne mediķe, ne kriminoloģe, taču lēdija Agate ar saviem indētāju pārpilnajiem detektīvromāniem bērnībā un agrā jaunībā bija parūpējusies par viņas izglītošanu, liekot dažu labu faktu papētīt dziļāk.

Šobrīd, pārdomājot istabā redzēto, apaļīgās feldšerītes nosauktais Lauciņa nāves iespējamais iemesls likās arvien ticamāks. Pirmkārt, tāpēc, ka arī viņa ar savu smalko degunu (kurš spēja saost bojātu zivi, pirms vēl tā bija noķerta) bija jautusi istabā uzvēdām kaut ko līdzīgu rūgtajām mandelēm, taču saistījusi to ar amaretto kafijas smaržu. Pagājušajā naktī balles noslēgumā tieši amaretto kafija tika pasniegta pie svētku tortes un visapkārt vēdīja mandeļu un vaniļas aromāts…

Bija vēl otrs iemesls, kas, iespējams, runāja par labu ciankālijam vai zilskābei (tie abi izplatīja mandeļu smaržu). Mirušais Roberts Lauciņš bija izskatījies aizdomīgi ēterisks bālu, bālu seju un sārtām, sārtām lūpām, atgādinot senlaicīgu porcelāna lelli. Anna bija lasījusi, ka tā ir puslīdz droša vizuālā pazīme noindēšanai ar kādu no cianīda savienojumiem.

Mulsināja kas cits neparastais miers Lauciņa sejā. Cik nu īsajā brītiņā varēja paspēt, Anna bija mirušo nopētījusi. Apģērbs kārtīgs, pat švītīgs, nevienas norautas vai atpogātas pogas, šlipse vietā, krekls biksēs, siksna savilkta, žakete gan atpogāta, taču tas droši vien tāpēc, lai būtu ērtāk sēdēt.

Tātad viņš vai nu dzēris kafiju viens, vai arī, visticamāk, kopā ar kādu, kurš aizejot aiznesis līdzi savu tasīti un aizslēdzis durvis. Bet tas savukārt nozīmēja, lūk, ko: pirmkārt, kafijas pauzes otrais dalībnieks Lauciņam bijis labi pazīstams, varbūt pat tuvs cilvēks; otrkārt, atentāts noticis negaidot; treškārt, brīdī, kad viņš (vai viņa) gājis prom, Lauciņš jau bijis beigts.

Annai Elizabetei Bergai ļoti patika detektīvromāni un visādas sapiņķerētas situācijas. Viņa spēja, vienreiz paskatoties uz cilvēku, redzēt tam cauri kā stikla gabaliņam. Un brīdī, kad cilvēks pirmo reizi atvēra muti, viņai jau bija gatavs slēdziens. Līdz šim vēl nekad nebija nācies kļūdīties. Tieši tāpēc Annai Elizabetei bija tik maz draugu trīsarpus, un tie paši vienlaikus arī kolēģi.

Iespējams, par šo dīvaino dāvanu bija jāpateicas Bergu dzimtas sievietēm. Cik Annai Elizabetei bija izdevies izpētīt, viņas visas bija labi mācējušas aiz sīkumiem saskatīt lietu īsto dabu.

Toreiz pēc advokātu biroja Blūms, Blūms un Kreics apmeklējuma viņa bija devusies tieši uz mājām, ar milzīgu pašas vāktu zāļu tējas krūzi rokā iekārtojusies izsēdētajā šūpuļkrēslā un ķērusies pie jauniegūto Bergu dzimtas papīru pētīšanas. Ilgi un rūpīgi studējusi dzimtas koku, kura zaru timeklī Veckundze sev vien zināmu iemeslu dēļ bija ar sarkanu iekrāsojusi tikai sieviešu asinsradniecības līniju.

Anna Marija (dz. 1885. g.; Voldemārs)

Anna Roze (dz. 1910. g.; Viljams)

Roze Marija (dz. 1945. g.; Kārlis)

Anna Elizabete (dz. 1975. g.)

Tikai četras Bergu sieviešu paaudzes, bet cik dažādi likteņi… Kā medību suns, kurš uztapis uz svaiga medījuma pēdām, Anna Elizabete rakās cauri vēstures liecībām.

Viņas vecvecmāmiņa Anna Marija fon Berga pirms laulībām bijusi vienkārša latviešu meitene Anna Marija Kalniņa no Mežāju pagasta Kalniņu mājām; divdesmit gadu vecumā ieprecējusies bagātajā baltvācu fon Beigu dzimtā, kam Mežāju pagastā, apmēram 70 km no Rīgas, piederēja lielas zemes. Lai gan kāzas notika pret vecā barona gribu, jaunais Beigs, viņa vienīgais dēls Annas Marijas mīļotais Voldemārs, izrādījās reti spītīgas dabas un tik neatlaidīgs, ka salauza tēva sīvo pretošanos, draudot apprecēties slepus un kopā ar sievu doties pasaulē, kur acis rāda. Vecais barons bez īpašas sajūsmas piekrita. Negribēja sanīsties ar vienīgo dēlu.

Jaunais pāris dāvanā saņēma nesen celto māju uz Pūču salas Melnupes vidū.

Nez, kāds untums veco baronu bija dīdījis apbūvēt līdz tam neapdzīvoto salu, kur retumis piestāja vien makšķernieki, pārnakšņojot zaru būdā salas augšējā, smailākajā galā. Uzsācis nama būvniecību 1885. gadā, kad dzimusi arī Anna Marija, vecais Volfgangs divdesmit gadu laikā to pārvērta par īstu pasaku piecas guļamistabas, visas labierīcības, milzīga virtuve, pagrabs, asprātīgi būvēta apsildes sistēma. Lai gan namā bija divpadsmit krāsnis un seši kamīni, to itin labi varēja apsildīt arī tad, ja iekurināja tikai divas krāsnis. Sienās gudri izbūvētās karstā gaisa šahtas sildīja visu māju. Bija arī saimniecības ēkas liela kūts ar siena šķūni, stallis četriem zirgiem, prāva suņu māja, lapene, peldētava un laivu māja, kā arī makšķernieku namiņš.

Sala bija nepilnus septiņus hektārus liela, diezgan pauguraina un akmeņainiem krastiem; to neapdraudēja ne ilgstošas lietavas, ne pavasara plūdi. Ar cietzemi abos Melnupes krastos salu savienoja tilts pāri dziļajai attekai un prāmja pārceltuve pāri platajam seklumam.

Vecais barons fon Bergs palika dzīvot 16. gadsimtā celtajā Mežmuižas kompleksā Mežāju centrā, taču, jaušot Piektā gada revolūcijas dūmus, aizbrauca uz savu senču dzimteni Austriju.

Jaunie Bergi palika Latvijā.

Iespējams, tas, ka Voldemāra sieva nāca no vienkāršās tautas, bet viņš pats izrādījās reti progresīvs un reāli domājošs cilvēks, kuram simpatizēja gan jaunlatviešu nacionālās atmodas idejas, gan jaunstrāvnieku neatkarības vēsmas, ļāva Bergiem dzīvot mierā un saticībā ar apkaimes ļaudīm. Savus zemniekus viņi neapspieda un neprātīgas nodevas neiekasēja; bija jāmaksā tikai zemes rente. Zemnieku sievas labprāt būtu gribējušas kādas dienas pastrādāt Pūču salas mājā vai dārzā, taču Anna Marija tika galā pati ar kalpones un virējas palīdzību. Sevišķos gadījumos uzaicināja palīgos veco Trini no Kalniņu mājām vai sprigano zilaci kalpu meiteni Mariju no Mazkalniņiem.

Voldemārs, ļoti izglitots, tehnisks un zinātkārs cilvēks būdams, isā laikā māju pārvērta gandrīz par mehanizētu cietoksni durvis no virtuves uz ēdamistabu vērās, ja pavilka īpašu sviriņu, no bibliotēkas caur kamīnu varēja iziet hallē garderobes skapī. Abus stāvus savienoja vairākas ēdienu liftu šahtas. Otrajā stāvā laulāto guļamistabā tika iebūvēta tiem laikiem neparasti maza un smalka vannas istaba ar aukstā un karstā ūdens padevi.

Bergi gādāja arī par saviem zemniekiem. Blakus vecajai Mežmuižas ēkai uzcēla skolu un doktorātu, uzbūvēja skaistu tiltu pār Melnupi, bet pašu upi izbagarēja, padziļinot gultni un pielāgojot to kuģīšu transportēšanai uz divdesmit piecus kilometrus attālo rajona centru. Voldemārs nodibināja vienu no pirmajiem lauku amatierteātriem un koriem, kuru pats vadīja, bet skolā mācīja vācu valodu un ģeogrāfiju.

Brīvajā laikā Voldemārs un Anna Marija Bergi bija aizņemti paši ar sevi neļāva, ka viņus traucē, un netraucēja citus.

Iespējams, tāpēc 1905. gadā gan Mežmuižai, gan Pūču salai dedzināšanas gāja secen. Arī vēlāk zemnieku nemieri, Pirmais pasaules karš un brīvības cīņas saudzēja gan muižu, gan māju uz salas. Muižā izvietojās hospitālis un bēgļu punkts, bet māja uz salas kļuva nesasniedzama veco koka tiltu pāri Melnupei sabumboja, pārceltuvi aizlaida pa straumei, taču pašas Pūču mājas ēkas palika neskartas. Iemītnieki ari.

Vēlāk, nodibinoties pirmajai Latvijas valstij, jaunā vara vairs negribēja tiltu atjaunot. Tik liels līdzekļu tēriņš vienas ģimenes mājas dēļ! Mežmuižas zemes divdesmito gadu sākumā tika nacionalizētas, telpas pilnībā ieņēma pašvaldība un tās institūcijas. Bergi palika saimniekot savos septiņos hektāros uz salas, satiksmei ar ārpasauli izmantojot vienīgo iespējamo transporta veidu laivu. Voldemārs savu vienīgo meitu Annu Rozi pats cēla pāri upei, veda uz skolu un atpakaļ.

Lai gan Bergi aktīvi piedalījās gan skolas, gan pagasta sabiedriskajā dzīvē, kopumā viņi dzīvoja ļoti noslēgti. Ari vietējie par Pūču salu nekādu dižo interesi neizrādīja un ciemos neprasījās. Varbūt tāpēc, ka dzēlīgas mēles šņāca: Pūču māju sargājot stipri vārdi un niknas pūces, kas nelūgtiem viesiem izknābjot acis. Runāja, ka vecais Bergs, māju būvēdams, vērsies pie apkaimes slavenākās zintnieces Mazkalniņu vecās Lavīzes un lūdzis māju aizsargāt. Labi samaksājis. Vecā zāļu sieva sen jau tai saulē, taču viņas likto māju vārdu stiprumu uz savas ādas pārbaudīt negribēja neviens.

Turklāt māju patiešām it kā sargāja mūžsena pllvurpūču ģimene, kas tūliņ pēc ēkas uzcelšanas bija iekārtojusies tās bēniņos uz palikšanu un nu jau mājoja tur vairākus desmitus gadu. Katrā ziņā ne mājā, ne saimniecības ēkās no pelēm un žurkām nebija ne vēsts. Dārza un parka kokiem pieņemoties resnumā, mājas tuvumā bieži parādījās ari citas pūces cienīgā meža pūce, īgnais ūpis un draiskais apodziņš. Iespējams, tie tikai atlidoja apciemot un papļāpāt ar savu ciltsmāsu, taču reizēm pūčveidlgo sacelto troksni dzirdēja tālu pāri upei, rosinot ļaužu runas par salas glabātajiem noslēpumiem. Ari jaunās pllvurpūces, pieaugušas un pametušas viesmīlīgos bēniņus, nekur tālu nelidoja, bet apmetās uz dzīvi turpat parka lielajos kokos. Galu galā sala sāka atgādināt pasaku mežu, kur ik pēc pārsimt metriem atskanēja uhū, vīū vai īlīk. Lielgalvainajiem putniem par barību nebija jāuztraucas, jo tuvākās un tālākās apkaimes lauki un meži bija dzīvās radības pārpilni. Ja vīžoja palocīt spārnus, guza ātri vien bija pilna. Bet vecā pūce, kopš pirmajās dienās izpauda savu brivdomīgumu, pasāka tupēt uz jumta kores, skaļi ūjinot un sasaucoties ar citām. Sevišķi spokaini tas izskatījās pilnmēness naktīs.

Saklausījusies teiksmas par savādo namu uz salas, kas būvēts tajā pašā gadā, kad viņa bija dzimusi, Anna Marija sākumā baidījās no visa no pūču ģimenes, no mājas daudzajām durvīm un logiem, krakšķošajām kāpnēm un čīkstošajiem grīdas dēļiem, bet pamazām pierada. Pūces gādāja, lai mājinieku dzīvi netraucētu grauzēji, un dzīve līdzās lielacainajam kaimiņam izrādījās itin omulīga.

Arī par ļaužu runām Anna Marija neuztraucās un kopā ar vīru un meitu Annu Rozi mierīgi nodzīvoja Pūcēs līdz trīsdesmito gadu vidum, kad draudīgā politiskā situācija briestošais Lielvācijas pasaules iekarošanas plāns no vienas puses un komunisma drudzis no otras piespieda baltvāciešus repatriēties uz etnisko dzimteni. Anna Marija pretojās, kā mācēdama, taču vīra lēmumam punktu pielika vecā Volfganga izmisīgie lūgumi atbraukt. Kā juzdams, ka drīz jāmirst, vecais vēlējās redzēt dēlu ar visu ģimeni, bet jo sevišķi mazmeitu Annu Rozi. Pirms nāves viņa vienīgais lūgums mazmeitai bija: lai kas arī notiktu, saglabāt dzimtas uzvārdu.

Nodzīvojuši Austrijā līdz vecā barona Volfganga fon Berga nāvei, Voldemārs un Anna Marija, sākoties Otrajam pasaules karam, pārcēlās uz Londonu.

3.nodaļa . izvēles priekšā

… Muižas pagalmā ar slaidu loku ieripoja sudrabpelēka toijota. No tās strauji izkāpa Annas jau pieminētais policijas majors Miks Kaķītis un drusciņ apdomīgāk atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass, leģendāra personība, kuru ieraugot ikvienam policijas jaunulim rodas vēlme nostāties miera stājā. Ģenerāļa Basa autoritāte bija gluži vai fiziski sajūtama vairāku metru rādiusā.

Abi tuvojās pie galdiņa sēdošajiem, sadrūmušajiem vakarnakts ballētājiem.

-     Labrīt, Annīt! vecais ģenerālis ierasti omulīgi sveicināja. Labs rīts arī visiem pārējiem. Dzirdēju, ka jums te savādas lietas notikušas. Vai ļausiet man un manam brāļadēlam paskatīties? Kur tad mūsu brašais kārtības sargātājs? Vēl slēdz vārtus? Tad būs kādam no jums jānāk līdzi… Helmūt?

-     Nē, nē! Ja drīkst, es palikšu tepat. Man jārūpējas par viesiem, jāpasniedz kafija un brokastis. Daudzi jau sāk nervozēt, vairākas prominences pat skaļi paudušas savu neapmierinātību.

-     Nu, ja uzrodas vēl kāda neapmierināta prominence, tad atsūti viņu pie manis. Iemācīšu paciesties. Lai notiek, būs jālūdz palīdzība dāmām. Annīt, vai tu varētu mums ar Miku parādīt ceļu?

-     Basa kungs, vai mēs vēl esam jums vajadzīgi? savā sīrupsaldajā, īpaši svarīgiem ļaudīm iestudētajā balsī ierunājās pagasta priekšniece Maiga Lācīte. Mani gaida neatliekami darbi.

-     Kā mūs visus, kā mūs visus… nesatricināmā mierā attrauca vecais policists. Zālītes jaunkundz, esiet tik laipna un paaiciniet šurp inspektora palīgu Graudnieku. Sakiet, lai noslēdz visus vārtus, bet pats pievēršas protokoliem. Bet jūs, dārgās dāmas, viņš uzrunāja sadrūmušo Lācīti un tumši pietvīkušo Maizīti, es lūgšu rakstiski izklāstīt visu, ko šorīt redzējāt, un visu, ko darījāt, kur bijāt, ar ko runājāt pagājušajā vakarā un naktī.

-    Tas ir… Kā rakstiski izklāstīt? Vai jūs turat mūs aizdomās? Maizītei aizlūza balss.

-    Protams, ne. Bet tāda ir procedūra. Sevišķi mīklainos gadījumos. To pašu es palūgšu arī Helmūtam un Graudniekam, kad viņi atbrīvosies no pienākumiem. Arī Zālītes jaunkundzei. Un, protams, pārējiem pasākuma organizatoriem, viesnīcas darbiniekiem un svētku viesiem, kad pienāks viņu kārta.

-    Izskatās, ka jūs te visus un visu pazīstat kā savus piecus pirkstus, Lācīte pārgāja frontālā saldajā uzbrukumā. Es pat nezināju, ka Mazkalniņos dzīvo tāda slavenība… Nē, protams, es jūs pazīstu! Bet… Māja taču pieder vecajai Marijai! Marijai Mazkalniņai.

-     Marija ir manas mātes Emīlijas māsa. Mana māmiņa gan jau aizsaulē, bet Marijas tante vēl pie labas veselības un skaidra prāta. Viņai šogad apritēja pilni deviņdesmit pieci. Starp citu, mana vecāmāte, arī Marija, pirms simt gadiem bijusi Annas Marijas Bergas palīdze! Savukārt viņas māte, vecā Lavīze…

-    Redz, kā… Daudznozīmīgi novilka Lācīte. Tad jau, var teikt, jūs vieno ne tikai kaimiņattiecības, bet arī vēsturiskās saites.

-    Kā tad! Es pats uz Mazkalniņiem pārcēlos pirms nepilna gada pēc tam, kad nomira vecās Marijas virs Andrejs. Negribēju, lai tante paliek te pavisam viena. Un Rīga ari bija apnikusi. Sakārojās lauku klusuma. Pamazām laikam būšu iedzīvojies un apradis. Miks policijas majors Kaķītis no Rīgas Kriminālpolicijas savukārt ir manas māsas Zelmas dēls un mans krustdēls. TS nu mēs Mazkalniņos dzīvojam trīs paaudzes zem viena jumta. Reizēm četras, kad atbrauc manējie vai pārējie māsas bērni ar saviem bērniem. Miks ir vienīgais, kurš vēl nav paguvis apsievoties. Pats saka darbs neļaujot, bet es domāju, ka vēl nav saticis īsto! Bass labsirdīgi nosmējās.

-    Krusttēv, vai nu tagad radu raksti jāšķetina?! Kaķītis izskatījās drusku iepīcis. Mums tur…

-Jā, jā, piedod vecam vīram, atkal aizrāvos! Bass draudzīgi paplikšķināja Mikam pa plecu un uzrunāja Annu: Iesim nu, Annllzlt!

Uzrāvusi vienu uzaci, Anna vērīgi paraudzījās vecajā ģenerāli. Šādi viņš to uzrunāja pirmo reizi. Līdz šim Annu tā bija dēvējis tikai viens cilvēks Anna Marija fon Berga, saukta par Veckundzi, un ari tikai neklātienē vēstulēs. Un vēl testamentā.

Uzvedusi abus policistus pa stāvajām muižas sānu kāpnēm līdz trešajam stāvam un atdevusi Kaķītim Roberta Lauciņa istabas atslēgu, viņa jau grasījās kāpt lejā pie pārējiem, kad ģenerālis pēkšņi iejautājās: Un ko tu par to visu domā, Anna?

Vairs nekādas Annlīzītes, nekādas vecišķas omulības. Vecā policista balss skanēja cieti kā tērauds.

-    N-nu… Es… Ko es? Manuprāt, ir pat ļoti ticams, ka feldšerei Ainai varētu būt taisnība. Sanāk pārāk daudz miklu… Viņa izstāstīja savus apsvērumus par piecām pamanītajām dīvainībām pazudušo atslēgu, neskarto gultu, vaļējo logu, apgāzto tukšo kafijas tasīti un Roberta dīvaini mierīgo sejas izteiksmi. Un vēl… Nezinu, varbūt man tikai izlikās, bet ari es jutu gaisā vējojam vieglu rūgto mandeļu aromātu, lai gan sākumā iedomājos, ka tas no amaretto kafijas.

-    Mjā. Mikiņ, izskatās, ka tavs atvaļinājums tikko pamāja ardievas ar baltu lakatiņu! Kārļa Basa balsi nez kāpēc bija saklausāms apmierinājums un… prieks(?). Neuztraucies, es palīdzēšu. Sapurināšu vecos kaulus, atcerēšos jaunības dienas. Sen kaut kas tāds nav pētīts. Nu ko, iesim iekšā? Bet pēc tam salīdzināsim iespaidus un apspriedīsimies.

Anna Elizabete labāk izvēlējās pagaidīt abus pētniekus gaiteni.

Vai tiešām pagājuši tikai divi mēneši kopš viņu iepazīšanās dienas? Omulīgais ģenerālis un viņa mājinieki Annai Elizabetei bija kļuvuši tuvi kā pašas radi. Bet Miks Kaķītis nūjā. Tas bija īpašs gadījums, īpašs stāsts. Pag, pag, kā nu bija?

… Toreiz norunātajā dienā un laikā, tieši četros pēcpusdienā, pie Annas Elizabetes kāpņu telpas durvīm nobremzēja sudrabaina toijota, kurā sēdēja divi vīrieši jau pazīstamais advokāts Artūrs Kreics un kāds aptuveni četrdesmit gadu vecs, izskatīgs, tumšmatains, plecīgs gara auguma vīrišķis gaišos džinsos un melnā bezroku krekliņā.

-     Iepazīstieties, Bergas kundze… Kreics svinīgi iesāka.

-    Jaunkundze! Anna Elizabete bezceremoniāli viņu pārtrauca. Viņai jau no pirmā acumirkļa (toreiz advokātu birojā) bija derdzies Kreiča lipīgais lišķīgums. Jaunkundze. Bet vislabāk Anna Elizabete.

Viņai kopš mazotnes patika uzruna pilnā vārdā, nevis pusvārdā vai mīlināmajās formās.

-     Miks Kaķītis… Policijas majors, plecīgais, nez kāpēc nosarkdams, piebilda. Esmu Artūra draugs un jūsu pārupes kaimiņš Mežājos mūsu dzimta jau vairāk nekā simts gadu dzīvo tieši pretī Pūču salai Mazkalniņos. Arī otrās mājās, Kalniņos, kas atrodas upes kreisajā krastā, dzīvo attāli mūsu radi. Runā, ka viena no fon Bergām reiz bijusi Kalniņa…

Mana vecvecmāte! Gandrīz iesaucās Anna, bet laikus aprāvās. Neies taču kuram katram klāstīt savus dzimtas vēstures līkločus.

-     Interesanti, neko neizsakošā tonī viņa noteica. Jūs interesē vēsture?

-     Nē. Tas ir… jā. Faktiski Artūrs palūdza izlīdzēt ar auto. Viņa volvo pēkšņi salūza ātrumkārba. Tad nu nolēmu jūs izvizināt un pie viena apciemot savējos.

Anna Elizabete nosprieda, ka Mika Kaķīša draiski zēniskais runas stils un zemā balss viņai patīk.

Pēc nepilnas stundas brauciena lielā ātrumā vai pat gandrīz zema lidojuma viņa stāvēja sava mantotā nama priekšā. Sava tajā gadījumā, ja Anna nolems pieņemt mantojumu.

Žņaudzīdama rokā lielu, senlaicīgu, dekoratīvi kaltu atslēgu, viņa mēģināja saņemties un pieiet pie masīvajām, augstajām un platajām Bergu nama divviru durvīm un tās atslēgt. Vecais nams caur puspievērtajiem, aizslēģotajiem logu plakstiņiem nogaidoši raudzījās viņā. Vienubrīd Annai šķita, it kā slēģu starpās pavīd piemiegto mājas acu draiskie zibšņi.

Dziļi ievilkusi elpu, viņa pieveica pēdējos četrus pakāpienus līdz durvīm un ielika atslēgu slēdzenē. Tā padevās brīnumaini viegli it kā kāds, jaunās saimnieces ierašanos gaidot, būtu slēdzeni speciāli ieeļļojis. Arī platās divviru durvis vērās klusu, bez neviena čīkstiena. Anna saspringa. Viņai kopš bērnības bija īpašas attiecības ar tumsu, lai gan nekad un nevienam nebija atzinusies, ka ieiešana tumšā telpā ir vēl grūtāka par iekāpšanu ledusaukstā ūdenī.

Abi pavadītāji gan bija džentlmeniski piedāvājušies pirmie ieiet namā, taču Anna Elizabete, atcerējusies Veckundzes rakstīto, bija cieši izlēmusi: lai vai kas, dzimtas namā pirmā ieies viņa.

… Likās, ka vecais nams izstaro klusu noslēpumu. Iekšā bija tumšs, tikai pa aizvirtņu spraugām uz lielās halles grīdas krita šauras gaismas strēlītes. Pretēji gaidītajam gaiss mājā bija gandrīz svaigs. It kā salīdzinoši nesen kāda gādīga roka būtu telpās uzrīkojusi caurvēju. Kad acis aprada ar tumsu, Anna paraudzījās visapkārt, mēģinādama ieraudzīt gaismas slēdzi. Ieejas durvju kreisajā pusē viņa atrada vecmodīgu knibuli stilizēta zieda formā. Neticēdama veiksmei (Vai pēc sešdesmit gadiem te kaut kas varētu darboties?), piespieda un… Pie griestiem smagā metālkaluma kroņlukturī iekvēlojās lampiņas mākslīgo sveču formā.

Interesanti gan, kā Latvenergo nav atslēdzis elektrību šai mājai. Advokāts Blūms taču teica, ka te gadu desmitiem neviens nav dzīvojis. Vai arī kāds te tomēr dzīvo, uzturot visu kārtībā?

Viņa pagājās atpakaļ līdz ārdurvīm un, neizbāzusi pa tām galvu, skaļi pajautāja:

-    Kreiča kungs, vai esat pārliecināts, ka šajā namā patiešām neviens nedzīvo?

-     Pilnīgi noteikti. Nams ir tukšs. No ārpuses atskanēja Kreiča tenors.

-    Tad kā var izskaidrot faktu, ka tam ir saglabāts elektrības pieslēgums? Šoreiz viņa izbāza pa druvju spraugu galvu un palūkojās laukā.

-     Ļoti vienkārši. Mēs jūs gaidījām. Bet elektrība te bijusi, kopš nams ticis uzcelts. Jūsu vecvectēvs vai vecvecvectēvs, namu būvējot, vispirms ierīkoja gāzes lampu apgaismes sistēmu, bet nedaudz vēlāk, tiklīdz radās pirmā iespēja, ievilka arī elektrību. Pa Melnupes attekas apakšu vēl tagad stiepjas īpaši izolēti kabeļi; nesen ūdenslīdēji pārbaudīja tie ir lieliskā stāvoklī un kalpos vēl ilgi. Bergu nama elektroinstalācija saglabājusies neskarta cauri visiem kara, pēckara un padomju saimniecību gadiem, mums atlika vien atjaunot pieslēgumu un patērētāja līgumu.

-    Skaidrs. Un uz kā vārda šobrīd ir līgums?

-     Uz mūsu advokātu biroja vārda. Ja izlemsiet pieņemt mantojumu, tūliņ pārformēsim uz jūsu vārda.

-    Paldies.

-    Beigas jaunkundz, varbūt vēlaties, lai mēs jūs pavadām? Kreics vēlreiz piedāvāja.

-     Hmm… Nē, paldies. Laikam tomēr ne. Es pati.

-     Kā vēlaties. Mēs būsim tepat mājas priekšā.

Noskaitījusi līdz trīs, Anna vēlreiz iegāja krēslainajā hallē un tūlīt devās atvērt aizvirtņus. It kā to vien gaidījusi, logos priecīgi ielauzās pievakares saule, un tās slīpie stari atdzīvināja parketa rakstu.

Nama hallei bija kvadrāta forma; vienīgi abi pretējie stūri likās pārbūvēti, tajos pa diagonāli ierīkojot durvis: kreisajā pusē uz milzīgu skapi-ģērbtuvi, labajā uz labierīcībām ar nelielu stūrīti dušai. Halles kreisajā sienā esošās augstās durvis acīmredzot veda uz vecā barona darbistabu, bet to dubultnieces labajā pusē uz lielo ēdamzāli, kur ērti varētu ietilpināt trīs Annas Elizabetes Rīgas dzīvokļa istabas. Savukārt tieši pretī ieejas durvīm atradās vēl vienas, tikai nedaudz šaurākas un zemākas, skaistiem kokgriezumiem rotātas divviru durvis, kas veda uz milzīgu virtuvi ar četriem lieliem, aizslēģotiem logiem un stiklotām durvīm uz dienvidu terasi.

Anna citu pēc citas atvēra pirmā stāva durvis un ielūkojās telpās visas bija mēbelētas, visās gaiss bija tīrs, sauss un silts. Nams izstaroja omulību. Vēl vairāk likās, ka mājas saimnieki pirms mirkļa bijuši šeit un varbūt uz kādu bridi izgājuši dārzā.

Vai man tikai tā šķiet, vai arī virtuvē smaržo pēc dūmiem un svaigi ceptas maizes? Anna pie sevis nodomāja, taču Kreicam neko jautāt vairs negrasijās. Neies taču par galīgu muļķi izrādīties.

Pirmā stāva halles kreisajā pusē abpus barona kabineta durvīm bija asprātīgi ierīkota otrā stāva kāpņu galerijas uzeja un noeja. Uzmanīgi likdama soļus uz senajiem ozolkoka dēļiem, gaidot, ka tie iečīkstēsies, Anna Elizabete kāpa uz otro stāvu, iekšēji sagatavojusies jebkādam pārsteigumam. Piemēram, tam, ka tūlīt atvērsies kādas durvis, iznāks kāds vai kāda, kurš te dzīvo, un pieklājīgi palūgs viņu aizvākties. Tomēr arī otrajā stāvā neviena nebija tikai neaizslēgtas durvis uz vienu lielu un divām mazākām guļamistabām, prāvu darba kabinetu, buduāru, viesistabu un ļoti plašu vannas istabu. Otra, daudz mazāka un smalkāka vannas istaba, bija ierīkota lielās, kā varēja nojaust, laulāto guļamistabas stūrī.

Mājas plānojums, gluži kā bija rakstījusi Veckundze, patiešām bija ērts un pārdomāts. Lēni, citu pēc citas izstaigājusi visas telpas, apsēdusies visos krēslos un atlaidusies visās gultās, Anna spēja brīnīties vairs tikai par vienu: pat vēstures un mākslas analfabētam bija skaidrs, ka šīs mājas mēbeles ir īstas; autentisks 19. gadsimta beigu un 20. gadsimta sākuma darinājums. Kādā veidā, par spīti laikazobam un daudzajām varām, bija izdevies tās saglabāt neskartas? Kā bija iespējams, ka neviens vandalis vai praktiskais latvietis tās neiekāroja, neizlaupīja, nesalauza, nesadedzināja? Vai mazums tādu stāstu dzirdēts, un vai mazums Anna savās aprakstnieces gaitās vecās muižās pabijusi? Visur viens un tas pats izdemolēts, izlaupīts, apzagts, nodedzināts vai izdedzināts, izmircis, salijis, sapuvis. Kā, vairāk nekā sešdesmit gadu stāvot tukšs un pamests, Pūču salas nams spējis saglabāties tik lieliskā stāvoklī? Iekšā nejuta ne aukstumu, ne mitrumu, tieši pretēji, gaiss bija silts, sauss un svaigs.

Vai tiešām tiem, kuri runāja, ka ar Pūču māju saistoties dīvainas lietas, taisnība?

Anna Elizabete nebija māņticīga un neļāvās ari pārdabiskām izjūtām, taču nupat viņai sāka šķist, ka tikko pārkāpusi to neredzamo svītru, kas atdala reālo pasauli no Aizspogulijas, kur iespējams itin viss.

Atvērusi lielās guļamistabas stiklotās durvis, kas veda uz balkonu, viņa piesardzīgi ar kurpes purngalu pataustīja tā pamatu nekas nešūpojās, nečīkstēja un nekrakšķēja. Riskēdama ar lielu troksni nobraukt zemē no otrā stāva, Anna izgāja uz vīnstīgām apaugušā balkona un… Aci pret aci sastapās ar koši zaļu skatienu rudā ietvarā… Uz balkona platās margas, ērti izlaidies, gulēja lielākais rudais kaķis, kāds jebkad redzēts. Milzīgais, pūkainais runcis kaut kā bija uzrāpies līdz otrajam stāvam un nu lielkunga cienībā baudīja jauko pēcpusdienas atpūtu ar skatu pāri dārzam uz upi.

-     Hei, kas tu tāds? Anna pārsteigta izsaucās.

Taču Barons (tā viņa domās nodēvēja rudo milzeni) pat nedomāja pagodināt viņu ar atbildi, tikai nedaudz piešķieba lielo, plato galvu un vieglītēm paskurināja ausi, it kā sakot: Kā tu, cilvēks, vari uzdot tik stulbus jautājumus. Vai neredzi esmu šī nama saimnieks?!

Pēkšņi Anna te sajutās lieka un neiederīga… Klusiņām pievērusi balkona durvis, viņa nedzirdamiem soļiem atmuguriski atkāpās istabas dziļumā un vēl klusāk izslīdēja pa durvīm. Apsēdās uz kāpņu augšējā pakāpiena. Vajadzēja padomāt.

Ko darīt? Vai pieņemt šo dīvaino mantojumu?

Māja likās labā stāvoklī, taču viņai vienai tā bija vismaz pieckārt par lielu, un varēja tikai iedomāties, kādas izmaksas prasīs šī nama uzturēšana. Labi, ka Veckundze šim nolūkam bija atstājusi zināmus līdzekļus, kas, starp citu, šobrīd būtu itin laikā.

Vieta nebija slikta nepilni septiņdesmit kilometri līdz Rīgai, nepilni pieci līdz ciema centram. Vecais tilts pār Melnupi atjaunots un salabots. Būvēts pamatīgi, tas izturēja lielās toijotas svaru bez krakšķēšanas.

Arī mobilo tālruņu zona Melnupē bija apmierinoša abiem lielākajiem operatoriem gandrīz pilns signāls. Jau labu laiku Annai Elizabetei bija divi tālruņi, jo skarbā realitāte bija iemācījusi, ka mobilo tālruņu operatoru skaļie solījumi par simtprocentīgo pārklājumu ne vienmēr atbilst patiesībai, bet šādi varēja nodrošināt vismaz kaut kādus sakarus ar ārpasauli. Gan jau Pūču salā varētu ievilkt arī parasto telefona līniju un interneta pieslēgumu. Tad viņa varētu savu svētku aģentūru pārcelt uz šejieni un pārstāt maksāt neprātīgās summas par vecās Hofmanes kundzes jumta stāva dzīvokli Rīgas centrā.

Bet tas nozīmētu, ka beidzot nāksies nopirkt automašīnu. Jau sen par to domājusi, Anna braucamā iegādi arvien bija atlikusi. Kur tad, centrā dzīvojot, liks, kur brauks? Tāpat vien grūst naudu badīgajās stāvvietu turētāju rīklēs viņa nebija ar mieru. Vai tad nezināja, kā tās lietas notiek? Negribi turēt savu auto maksas stāvvietā, raugi vien pie pašām namdurvīm stāvot, tam noskrūvēs gan riteņus, gan bamperus, izņems iekšas un pateiks, ka tā bija. Varēsi, zaļš palikdams, sūdzēties policijai un mēģināt pierādīt, ka aiz šiem zaglēniem patiesībā slēpjas stāvvietu turētāji. Pigu vien dabūsi (par spīti tam, ka arī policistiem šīs shēmas labi zināmas).

Līdz šim viņi arvien bija kaut kā izlāpījušies. Annas asistentam Kārlim bija vecs, suņu apgrauzts, tēraudpelēks fordiņš, kas gan vairāk klepoja nekā brauca, taču nepieciešamības gadījumā no punkta A līdz punktam B tikt varēja. Smalkākos gadījumos, dodoties pie klientiem, uz kuriem vajadzēja atstāt iespaidu, Anna lūdza talkā Ģirtu tad viņi brauca ar tā ķiršsarkano kadiljaku.

Tagad nu laikam būtu iespēja nopirkt sen kāroto audi cigāru. Annai vienmēr bija paticis lielais un ietilpīgais autiņš. Cilvēkam, kurš darbojas drukas darbu un pasākumu rīkošanas jomā, turklāt ne tikai Rīgā, bet ari tālu ārpus tās, automašīnas ietilpība nosaka ekonomisko izdevīgumu. Maldīgi domāt, ka mazāks autiņš ir izdevīgāks. Nekā! Jo lielāks un precīzāk saregulēts, jo labāk tajā vairāk var ielikt, vairāk sasēsties, tas ir smagāks un stabilāk turas uz ceļa. Galu galā vienreiz braukt ar pilnu lielo auto ir izdevīgāk nekā divreiz ar pustukšu mazgabarīta kukainīti…

-     Bergas jaunkundz, vai ar jums viss ir kārtībā? Annas pārdomas iztraucēja advokāta palīga Kreiča maigi glāsmainais tenoriņš.

-    Jā. Labāk nevar būt, viņa no augšas skaļi atsaucās, piecēlās un kāpa lejā.

4.  nodaļa Zīme

Anna jau kāpa lejup, kad iezvanījās viens no mobilajiem telefoniem.

-     Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūra, acumirklī pārskaņojusi satraukumā aizsmakušo balsi dziļi samtainā tonī, viņa atbildēja.

-    Līzbete, tu? Neāksties! H esmu es, Zane! Ausī ietrīsuļoja ne ar ko nesajaucamie zemi tembrētie smiekli. Tā smējās un tādā vārdā viņu sauca tikai kursa biedrene, labākā draudzene un, kā viņas pašas dēvēja, līdzdalībniece Zane Zālīte. Anna Elizabete satraminājās. Zane bija viens no tiem cilvēkiem, kuriem klientu kavējumu dēļ viņa bija palikusi parādā krietnus honorārus.

-    Zane… Es zinu, kāpēc tu zvani… Paklau, man… Es… Tagad nav… Tie žmogi vēl nav pārskaitījuši samaksu par albumu… Tiklīdz būs, tā es tev pirmajai… Viņa satraukumā bēra kā no ložmetēja.

-      Anna Līze, nomierinies, nestreso, kuš! Zane skaļi iebrēca viņai tieši ausī. Es tev nezvanu naudas dēļ. Nu zināmā mērā, jā… Vai tava aģentūra, tas ir, vai mēs visi kopā varētu uzņemties sarīkot vienu lielu balli apvienoto izdevniecības Magnum desmit gadu un mūsu šefa četrdesmit gadu jubileju?

-    Lauciņš nolēmis patērēties? Anna Elizabete saspicēja ausis.

-    Vēl trakāk. Viņš ir nolēmis svinēt ar vērienu, uzstāties ar tik lielu blīkšķi, lai konkurenti kļūst zaļi un sadarbības partneri redz, kas viņš par veiksminieku. Uzdeva painteresēties, vai tu to varētu izdarīt.

-    Hmm… Cik lielu budžetu viņš ir gatavs atvēlēt šiem svētkiem? Annas galvā sāka skraidīt cipariņi. Ja izdotos dabūt šo pasūtījumu un vienoties par normāliem aģentūras atlīdzības procentiem, daļu pieprasot avansā, viņa beidzot varētu norēķināties ar saviem partneriem. Citādi brīžam patiešām kauns acis ēda no pieres laukā. Nevar taču zvanīt cilvēkam, kuram neesi samaksājis par pēdējiem trim darbiem, un, barojot ar solījumiem, lūgt, lai viņš vecas draudzības vārdā paveic vēl ceturto.

-    Budžets neierobežots. Šefam ir svarīgi nospīdēt un pazīmēties.

-     Interesanti gan. Kur viņam šobrīd, kad visi gaudo par naudas trūkumu, glabājas tie uzkrājumi?

-     Zināms, kur jau pusgadu braukā ciemos pie Pērkona. Acīmredzot būs kaut ko izspiedis. Vai tad nu par velti visi mūsu izdevumi pilni ar partijas Mājai un ģimenei reklāmām. Zane ironizēja.

-     Izklausās, ka tu par to esi stāvā sajūsmā, Anna viņu pakaitināja.

-    Kā tad! Zane atcirta. Reklāmu pilni žurnāli, avīzes un intemets, tikai naudas honorāriem gan atliek arvien mazāk un mazāk. Katru mēnesi šefs liek samazināt tēriņus. Drīz mēs visos izdevumos drukāsim vienas un tās pašas Pērkona bildes un slavinājumu rakstus tā taču sanāks lētāk!

Zanes balsī jautās rūgtums. Anna zināja Zane jau otro gadu cīnās, lai no izbijušās reklāmas aģentūras izveidotu normālu izdevniecību, ar kuru rēķinātos mediju pasaulē. Šajā laikā viņa jau trīsreiz bija metusi šefam uz galda atlūgumu un tikpat daudz reižu ļāvusies pierunāt palikt. Ikreiz pēc šādiem emocionāliem sprādzieniem Annai nācās Zani stutēt kopā un saslaucīt maisiņā, jo Lauciņa nesavaldība un pastāvīgā viedokļu maiņa nereti jau robežojās ar psiholoģisku vardarbību. Žurnālisti izdevniecībā mainījās ik pa diviem, trim mēnešiem tiklīdz bija sapratuši, ka pirmajās pārrunās direktora uzburtie rožainie solījumi nav nekas vairāk par košiem ziepju burbuļiem. Tikai pēdējā gada laikā Zanei bija izdevies izveidot vairāk vai mazāk stabilu kolektīvu, no citām izdevniecībām pārpērkot un pārvilinot trīs spēcīgus pētniekus un analītiķus, savus kādreizējos kolēģus. Tie bija cilvēki, kuriem viņa ticēja un par kuru profesionālo piemērotību bija pārliecinājusies.

-     Lai nu kā, bet Lauciņš ir gatavs tērēties, pēc ieilguša klusuma brīža viņa noteica. Es jau gan viņu brīdināju, ka tik vērienīgi svētki piecsimt cilvēkiem izmaksās vismaz divdesmit tūkstošus. Šis tikai pasmējās un atteica: ja vajadzēs, dabūsim divtik…

Anna atkal sāka rēķināt. Divdesmit tūkstoši reizināti ar aģentūras divpadsmit procentiem, ir gandrīz divarpus tūkstoši. Normāli. Varēs nomaksāt karstākos parādus, un vēl pa kripatiņai atliks katram no aģentūras darbiniekiem, bet pārējo neskaramajā fondā, kas pēdējo mēnešu laikā bija gandrīz iztukšots. Viņas firma nestrādāja pēc principa, tā sakot, vienā reizē ātri saraust lielu piķi, izsūkt klientu sausu un tad meklēt nākamo. Nē, viņi neplēsa kosmiskus honorārus, jo vēlējās ar iestrādātajiem klientiem saglabāt labas attiecības ari turpmāk. M-jā, taču, ja svētku budžets būtu divreiz lielāks, ari aģentūras daļa pieaugtu gandrīz divkārt un atliktu kaut kas nebaltai dienai…

Vienīgais BETLauciņa raksturs un ambīcijas. Viņiemjau bija iznācis sadarboties, pirms pusotra gada rīkojot izdevniecības

Ziemassvētku pasākumu, un atmiņas nebija nekādas labās Lauciņš bija visur bāzis degunu, žmiedzies un skopojies, pēdējā bridi divreiz mainījis scenāriju, uzstājis, ka grib redzēt visus mākslinieku tekstus, zvanījis divdesmit reižu dienā, nerēķinoties ar pulksteņlaikiem, cēlis brēku par katru sīkumu, traucējis strādāt un vispār darījis, ko varējis, lai pasākums neizdotos. Kad, par spīti viņa pūliņiem. Ziemassvētku balle tomēr neizgāzās, viņš mudīgi pārmeta kažoku uz otru pusi, savu darbinieku priekšā uzstādamies kā milzu labdaris. Toreiz Anna Elizabete bija nosolījusies nekad vairs ar šāda tipa cilvēkiem nestrādāt. Un ko nu? Aģentūrai naudu vajadzēja kā ēst…

-    N-nu… Ja mums tiek dota pilnīga rīcības brīvība, domāju, to varētu uzņemties… Bet…

-    Lieliski! Zane viņu priecīgi pārtrauca. Atklāti sakot, es jau šefu brīdināju, ka tu varētu nepiekrist. Viņš apzinās, kā toreiz rīkojās, tāpēc apsolīja nekur nejaukties un lika pateikt, ka no savas puses kā aģentūras atlīdzību un morālo kompensāciju piedāvā nevis divpadsmit, bet piecpadsmit procentus no kopējā budžeta. Nu, ko teiksi?

Anna Elizabete dziļi ievilka elpu un cieši saknieba lūpas, lai apvaldītu skaļu yesss! Piecpadsmit procenti nozīmēja vismaz trīs tūkstošus. Tas bija krietni liels glābšanas riņķis.

-    Labi. Saki Lauciņam, ka mēs to izdarīsim. Bet pusi summas avansā!

-     Super! Zane līksmi iesaucās. Jau pateicu! Es taču zināju, ka piekritīsi. Tu nedusmosies?

Viņas balsī ieskanējās tik ļoti tēlota vainas apziņa, ka Anna neizturēja un iesmējās.

-     Nē, protams. Šodien tu esi labās vēsts eņģelis, bet uz tiem, kā zināms, nedusmojas.

-    Ahā. Bet tagad otra satriecošā ziņa. Vai tu spēj iedomāties, kur Lauciņš nolēmis to balli rīkot?

-     Nu, nu? Annai būtībā bija vienalga. Viņi prata strādāt jebkur.

-     Mežmuižā.

-    Ko-o-o?! Nu gan viņas balsī no vienaldzības vairs nebija ne vēsts.

-Jā, jā, tavos dzimtas īpašumos. Anna Zanei bija stāstījusi par savu saistību ar Mežmuižu. Viņš jau visu sarunājis gan ar pagasta domi, gan muižas apsaimniekotāju. Domāju, ka tu jau zini…

-    Nē. Pirmā dzirdēšana. Un vispār kāds man ar to sakars? Mežmuižā tikai vēsturiski skaitās fon Bergu īpašums, faktiski tur saimnieko citi. Es pati tikai šodien atbraucu uz Pūču salu apskatīt veco namu upes vidū, un izrādās, Veckundze to novēlējusi man. Tagad nu gudroju, ko darīt pieņemt mantojumu vai ne? Izskatās, ka Rīgas dzīvokli vairs ilgi pavilkt nespēšu. Varbūt tiešām pārcelties uz laukiem? Vienīgi māja ir milzīgi liela, vecvectēvs laikam bija plānojis, ka zem viena jumta dzīvos vismaz četras paaudzes. Es taču netikšu ar to visu galā!

-     Vai tu traka! Protams, pieņem! Tad nu gan jaunums liela māja. Mēs pārvāksimies pie tevis! Un pa visiem gan jau tiksim galā. Kādā stāvoklī tā māja ir? Jumts uz galvas nekrīt?

-    Nē taču! Māja ir gatava dzīvošanai; pat veclaiku mēbeles saglabājušās. Nesaprotu, kā tas bijis iespējams. Sešdesmit gadu māja stāvējusi tukša, bet… tā ir dzīva! Kaut kā drusku spokaini.

-    Nu, nu, tikai nesadomājies nez ko. Gan jau izskaidrojums izrādīsies pavisam vienkāršs! Zane, kā parasti, bija pragmatiski noskaņota. Tas bija viņu draudzības un sadarbības pluss. Ja Anna kādā brīdī ļāvās mākslinieciskiem sapņiem, Zanes skarbais reālisms viņu ātri norāva atpakaļ pie zemes.

-     Bergas jaunkundz, jūs lejā nenāksiet? No ārdurvju puses atkal atskanēja Kreiča tenors, tikai nu jau augstākā toņkārtā.

-Jau nāku! viņa skaļi atsaucās un aši atvadījās no Zanes:

-     Man tagad jābeidz. Es tev pēc pāris stundām piezvanīšu, labi? Vai arī rīt no rīta… Atā!

Abi vīrieši bija manāmi sanervozējušies.

-     Mēs jau domājām, ka jūs aiznesušas pūces, majors Kaķītis draiski pajokoja. Prātojām, vai nebūs jālien bēniņos atkarot.

-     Hmm… Es gan nevienu pūci nesastapu, pat nedzirdēju. Tiesa, arī uz bēniņiem netiku līdusi. Vai tad naktsputniem nav vēl par agru? Anna ieskatījās pulkstenī. Ak šausmas, jau gandrīz deviņi! Kamēr aizbrauks līdz Rīgai, būs visi desmit. Bet varbūt… Varbūt palikt tepat Pūču salas namā? Prātā iešāvās acumirklīga ideja: palikt tepat, pārlaist nakti senču mājā, just un saprast, kādas būtu sajūtas, te dzīvojot pastāvīgi?

-    Ziniet, Kreiča kungs, es laikam šonakt palikšu te. Viņa ierunājās, it kā baidoties, ka pārspīlēti pieklājīgais advokāts sāks skaļā balsī protestēt un vaimanāt par gaidot lieki notērēto laiku.

Taču Kreics tikai pakustināja uzaci un uzsita Kaķītim pa plecu. Un ko es teicu? Viņa paliek!

Anna pārsteigta raudzījās abos vīriešos. Kaķītis centās paskaidrot:

-    Mēs saderējām, pēc cik ilga laika jūs izskriesiet no mājas. Man likās, ka ilgāk par stundas ceturksni iekšā neizturēsiet, bet Artūrs teica māja jūs pieņems. Viņam izrādījās taisnība. Jūs taču esat dzimusi Berga tas ir acīmredzami.

-    Labi, Bergas jaunkundz, atslēga jums ir. Elektrība mājā arī ir. Virtuves ledusskapī atradīsiet šo to ēdamu. Mans tālruņa numurs jums ir. Es pārnakšņošu pie Mika Mazkalniņos. Rīt no rīta atbrauksim jums pakaļ. Sala ir pārbaudīta; te neviena sveša nav, arī mājā neviens neslēpjas. Novēlam jums jauku vakaru! Ar labunakti!

Apmulsusi no straujā notikumu pavērsiena, Anna pat lāgā neattapa atbildēt, tikai mēmi pamāja ar galvu un, stāvot atvērtajās durvis, noraudzījās, kā Kaķīša toijota lēni aizlīgo pa grantēto celiņu.

-    Es tev saku jāsauc eksperti no Rīgas! Man nepatīk tā apgāztā tasīte. Un vispār… Annai Elizabetei aiz muguras nodārdēja durvis un noklakšķēja slēdzene. Majora Kaķīša balss kļuva skaļāka.

-    Likšu, lai mūsējie pārbauda katru kvadrātcentimetru. Te ir kaut kas samākslots, tā sakot, kā uz skatuves. Viss tik tīrs, kārtīgs un bezpersonisks. Neviena lieka priekšmeta. Tikai tā kafijas tase… Gandrīz kā vēstījums. Turklāt kāds ļoti pūlējies, lai aiz viņa nepaliktu nekādas pēdas.

-     Tā jau nu izskatās, lēnīgi norūca Kārlis Bass. Viņam par redzēto bija savi apsvērumi. Labi, Mik, zvani savējiem, lai brauc šurp. Es piezvanīšu uz rajona centru; tur slimnīcā strādā man pazīstams ārsts. Savulaik mēs bieži lūdzām viņa padomu sarežģītos gadījumos. Bet nu gan jāiet lejā un jāsāk iztaujāt tās neapmierinātās prominences, pirms nabaga Helmūts ir galīgi sajucis prātā.

Miks iesmējās, un abi rāmā garā devās uz kāpņu pusi, bet pamanīja nišā uz grīdas sēdošo Annu Elizabeti.

-    Ko tad tu te? Kā no ligzdas izmests putna bērns! vecais ģenerālis gādīgi ievaicājās.

-     Domāju. Un gaidīju jūs abus. Negribējās vienai iet lejā. Viss sanācis kaut kā pavisam nelāgi.

-     Ir jau nu gan tā.

Visi trīs klusēdami nokāpa pagalmā.

Lejā valdīja nomācoša gaisotne. No vakarējās līksmības vairs ne vēsts, vien apjukums, satraukums un… paģirains nīgrums. Izskatījās, ka dažas labas prominences skaļo dusmu īstais cēlonis nav vis piespiedu aizkavēšanās, bet aizvadītajā naktī pārmēru lietoto grādīgo šķidrumu ietekme uz domāšanu.

-      Es esmu deputāte! Mani šovakar Briselē gaidīs virs lidmašīna izlido pēc četrām stundām, bet es vēl neesmu pat sakravājusies. Jūs mani aizkavējat! majestātisko rumpi izslējusi un vareno bisti izgāzusi, augstprātīgi nicīgā tonī paziņoja mākslīgi balināta blondīne. Saņurcītās princešu lokas lieliski saderēja ar sagulēto, uzburbušo seju, kurā noplūdusī tumši zilā skropstu tuša iezīmēja gleznainas švīkas, bet vakardienas lieliskais iedegums bija pārvērties sviedrainās strīpās.

Anna Elizabete labi pazina šo kundzīti. Tā bija apvienības Par brīvu tirdzniecību ES direktore Elita Anclte, četrdesmit piecus gadus veca, skandaloza uzņēmēja, kura, ar zobiem un nagiem izcīnījusi sev vietu simtgalvu pūķa migā, ne mirkli nevilcinoties, kala dzelzi, kamēr tā karsta.

Viņa piedalījās visos saviesīgajos rautos, prezentācijās un pieņemšanās, nesmādējot arī dziedamos un dejojamos šovus. Ne vienu reizi vien kundzes miesassargiem bija nācies savu pavēlnieci kā kartupeļu maisu stiept uz melno mersedesu un iekraut tā aizmugurējā sēdeklī. Ancīte bija visur, un viņu arī aicināja visur, jo kurš gan nevēlējās drošu aizmuguri pie Eirosavienības naudas pīrāgu dalīšanas? Un Ancītes klātbūtne garantēja arī masu mediju uzmanību. Nekāds noslēpums nebija arī fakts, ka Elita ir kāra uz vīriešiem. Izšķīrusies ar vīru zviedru uzņēmēju (mēļoja gan, ka šķiršanās notikusi tikai uz papīra, lai pārgrupētu biznesu), viņa pēdējā laikā bija atklāti izrādījusi uzmanību Robertam Lauciņam, gan ievietojot lielu daudzumu reklāmas viņa izdevumos, gan kopā parādoties sabiedrībā. Zane reiz puspajokam bija teikusi Annai Elizabetei laikam tuvākajā laikā izdevniecībai Magnum būšot jauna galva, jo izskatās, ka Elitas Ancītes jaunajā biznesa plānā ietilpst Roberta Lauciņa apgredzenošana…

-    Vai jūs mani dzirdat?! Ancītes spiedzīgā balss pārauga ķērcienā. Viņa brēca uz pārbiedēto Antonu.

-     Dzirdam, kundze, dzirdam. Te neviens nav kurls. Labrīt, piegājis tuvāk pūķveidīgajam sievišķim, klusi noteica Bass. Mēs esam pazīstami, atļaujiet atgādināt policijas ģenerālis Kārlis Bass.

Pārvērtība bija acīmredzama. Ancītes izplūdušie vaibsti acumirklī sastinga, bet uztūkušās lūpas centās izmocīt kaut ko smaidam līdzīgu.

-     Vai-i-i… Basa kungs, labdien! Jūs šeit? Bet vai tad jūs jau sen neesat pensijā? Cik atceros, toreiz, kad tikāmies, jūs teicāt, ka līdz pensijai atlikuši vien daži mēneši.

-    Tā gan, tā gan. Redz, kā tai dzīvē sanāk. Arī toreiz mēs tikāmies dīvainos apstākļos… Tas laikam bija pirms kādiem sešiem vai septiņiem gadiem? Ģenerālis apcerīgi ļāvās atmiņām. Ja nemaldos, toreiz Latvijā nāca mode jaukt šņabi ar klofelīnu tādus kokteilīšus daiļās dāmas nereti piedāvāja turīgiem kungiem… Vai arī es kaut ko jaucu? Ak nē, es vairs nestrādāju. Mani vienkārši palūdza palīgos. Iepazīstieties… Policijas majors Miks Kaķītis. Viņš turpmāk vadīs šīs lietas izmeklēšanu.

-    Kādas lietas? Ancītes acīs pavīdēja kaut kas netverami tramīgs. Ar katru ģenerāļa izteikto vārdu Ancītes sejā arvien paliekošāk bija iegūlusi vispirms baiļu, tad šausmu izteiksme.

-     Vai tad Roberts nav… pats? Te runāja… Helmūts teica…

-     Nē, kundze, stingrā balsi ierunājās Kaķītis. Mēs nezinām, ko un kāpēc jums teicis Helmūts, bet mums ir iemesls uzskatīt, ka izdevniecības Magnum direktors uzņēmējs Roberts Lauciņš ir nogalināts. Un šajā brīdī ir sākusies slepkavības izmeklēšana.

No Ancītes sejas tobrīd atplūda visa krāsa. Viņa kļuva vēl bālāka par mirušo Lauciņu.

-     Kā nogalināts? Kāpēc…? Viņa gandrīz sāka raustīt valodu. Un ko tas nozīmē man?

Anna Elizabete, izdzirdējusi pēdējo jautājumu, gandrīz balsī iesmējās. Ko tas nozīmē man?

Pats galvenais man. Nedod Dievs publisku skandālu, lai gan no tā tik un tā neizdosies izvairīties par to gādās uzaicinātie mediji. Gatavojot pasākumu, Anna vienu reizi tomēr sastrīdējās ar Lauciņu. Pretēji viņas ieteikumam, Magnum direktors bija izsūtījis privātus ielūgumus sešiem lielākajiem mediju konkurentiem, sak, lai redz, ka izdevniecībā Magnum viss ir kārtībā!

Arī viņa noslēguma runa (pavisam ne tā, ko viņam bija uzrakstījušas Anna ar Zani) bija lielības un iedomības pārpilna. Runādams viņš bija gluži vai spīdējis aiz apmierinājuma, ar saviem žults un indes pilnajiem tekstiem pamanoties aizskart un ironiski iekost gandrīz ikvienam svētku viesim, uzaicinātos konkurentus ieskaitot. Likās Lauciņš tīšuprāt mēģina visus izaicināt un sakaitināt.

Tāpēc tagad nu būtu pilnīgi velti apelēt pie žurnālistu koleģiālās solidaritātes un preses darbinieku savstarpējās ētikas.

-    Ko tas nozīmē jums? pārjautāja Kaķītis. Neko īpašu. Ja vien jums nav mums stāstāms kas sevišķs. Vienkārši izstāstiet man vai inspektoram Graudniekam visu, ko darījāt, kur bijāt un ar ko runājāt vakar vakarā, naktī un šorīt, un varēsiet būt brīva. Ja mums raiti veiksies, iespējams, vēl pagūsiet noķert savu lidmašīnu. Ja vēlaties, varat visu uzrakstīt arī pati ar savu roku.

Iesācējas aktrises centībā Elita Ancīte sarauca pieri, visiem spēkiem izrādot, cik ļoti koncentrējusies un cik cītīgi pūlas atcerēties aizvadītās nakts notikumus.

-    Es labāk izstāstīšu. Ja drīkst, tad jums. Viņa koķeti novaikstījās pret Kaķīti.

-    Lieliski. Lūdzu, paiesim maliņā, lai netraucētu pārējiem.

Pārlaidis skatienu pagalmam, ģenerālis Bass novērtēja situāciju. Pie galdiņiem drūmām sejām sēdēja divpadsmit aizvadītās nakts viesi. Dažus viņš pazina, citus ne. Iespējams, kāds vēl gulēja.

Ģenerālis nopūtās. Piecdesmit piecos milicijā un policijā nodienētajos gados viņam bija izveidojusies dziļa nepatika pret tiem, kuri iedomājās sevi par sabiedrības krējumu. Kārlis Bass, pats no vienkāršās tautas nācis, savā dzīvē visu bija sasniedzis saviem spēkiem, bez protekcijas un radu būšanām, tāpēc nekādi nespēja saprast, kā gan cilvēks, kurš savā amatā ticis par blatu, pateicoties labiem sakariem vai, vēl sliktāk, mainīgo politisko vēju iepūsts, nekaunas lielīgi izrādīt savu acīmredzamo nekompetenci. Viņš tiesībsarga amatu bija apguvis soli pa solim no milicijas skolas kursanta sola līdz Valsts Kriminālpolicijas priekšnieka krēslam.

Par Basu stāstīja leģendas. Lai ar kādu auto viņš savā profesionālajā mūžā būtu braucis, tā bagāžniekā vienmēr atradās trīs lietas gumijas zābaki, cirvis un pudele ūdens, savukārt kabatā vienmēr bija žilbinoši tīrs kabatlakatiņš, nazis, sērkociņi un savs pusducis polietilēna maisiņu, kādus izmanto filatēlisti. Bass to dēvēja par profesionālo neieradumu. Viņa vērtīgākā īpašība: vecais policists nekad neļāvās ietekmēties vai novirzīt sevi no uzņemtā kursa, un lietā iesaistīto personu maka biezums vai sabiedriskais stāvoklis viņam bija dziļi vienaldzīgs.

Pie tuvākā galdiņa sēdēja Jānis Pērkons, radikāli labējās partijas Mājai un ģimenei līderis, apmēram piecdesmit piecus gadus vecs, stalts vīrs iesirmiem deniņiem.

Bass viņu pazina. Pirms gada, gatavojoties vēlēšanu cīņām, Pērkons bija mēģinājis viņu pierunāt kļūt par MĢ partijas publisko seju. Bija gan glaimojis jūs esat īsts latviešu Megrē! gan viegli uzspiedis jūs necienāt latviskās vērtības? Kārlis Bass savā ierasti zemnieciskajā lēnigumā bija atvēsinājis tukšvārdīgo politiķi, pajautādams, kāpēc vieni un tie paši uzvārdi jau piekto reizi figurē atkal jaunas partijas sarakstos un kādus augstumus MĢ partija domā šādi sasniegt.

Pērkonam toreiz nebija ko atbildēt.

Arī šoreiz viņš nevarēja atrast īstās atbildes un visu laiku pinās kā vista pakulās.

Vakar visu dienu bijis Saeimas plenārsēdē. Atbraucis ap deviņiem, kad svētki jau ritējuši pilnā sparā.

Apsveicis jubilāru, kurš, starp citu, bijis viens no viņa labākajiem draugiem. Uzdāvinājis piecdesmitgadīga konjaka pudeli zobena formā ar apzeltītu aizbāzni.

Drusku parunājušies par biznesu. Precīzāk? Par investīcijām, ko Pērkons tuvākajā laikā grasījies ieguldīt izdevniecības Magnum attīstībā.

Pēc tam? Krietni iedzēris, ēdis, baudījis koncertu. Dejojis ar redakcijas meitenēm.

īsi pēc pusnakts devies gulēt. Gulējis viens, un neviens to nevar apliecināt.

Tikko pamodies un uzzinājis par notikušo. Viss.

Pateicies Pērkonam par lakonisko, konspektīvo stāstījumu, Bass iegrima domās. Viņš juta, ka politiķis kaut ko noklusē, nepasaka līdz galam vai pat sagroza, taču pagaidām informācijas trūkuma dēļ atlika sīkāku iztaujāšanu uz vēlāku laiku.

-     Vai nu es drīkstu doties prom? izsmējīgi goddevīgā tonī Pērkons uzrunāja ģenerāli.

-    Protams, Jāni. Man nav ne mazākā iemesla tevi aizkavēt. Pagaidām. Ja viņam uzmina uz varžacīm, Kārlis Bass spēja kļūt indīgs. Uzruna tu Jāni bija nodeva pērnā gada neveiksmīgajām galvu medībām, kuru sākumā Pērkons centās kļūt par Basa sirdsdraugu, bet beigās pārstāja sveicināt.

Tagad viņš nevērīgā, uzsvērti lēnā solī, pārmetis pār plecu žaketi, devās sava baltā mersedesa virzienā, kuru, protams, bija novietojis iekšpagalmā, nevis kā visi citi ārējā stāvvietā. Auto motors klusi iedūcās, un, neveltījis nevienam ne vārda, ne skatiena, akmenscietu seju Pērkons aizbrauca.

5. nodaļa.Katram savi tarakāni

Ģenerālis vēlreiz pārskatīja pie galdiņiem sēdošos. Labi, ka Helmūtam bija pieticis prāta piedāvāt kafiju un kaut ko ēdamu. Pulkstenis jau rādīja gandrīz vienpadsmit; cilvēki noteikti bija izsalkuši.

Izskatījās, ka pagasta priekšniece Lācīte un feldšere Maizīte pametušas kaujas lauku. Bass ar galvas mājienu pieaicināja praktikantu Graudnieku, kurš turpat netālu sēdēja, kautrīgi piemeties uz krēsla maliņas, it kā viņam nebūtu tiesību te atrasties.

-   Pagasta lielvara aizbraukusi? viņš ar smaidu acīs pajautāja.

-Jau pirms laba brīža! Uzrunātais atplauka platā, zēniskā

smaidā. Uzrakstīja paskaidrojumu, parakstījās, teica ja vēl <

ko vajagot, būšot savā kabinetā. Bet feldšerītei kļuva slikti ar sirdi, aizgāja uz savu medpunktu atlaisties. Viņas liecību es jau pierakstīju.

-             Labi. Izlasīšu vēlāk. Tagad tev divi uzdevumi. Pirmais: lūdzu, piezvani uz rajona slimnīcu un uzzini, kur palicis eksperts un līķu vāģis. Vai tiešām divdesmit pieci kilometri jābrauc caur Maskavu? Un otrais: apstaigā visus viesnīcas numurus un pārbaudi, vai tajos vēl nav palicis kāds gulētājs.

Aicini visus šurp. Vai jautājumi ir?

-    Jautājumu nav! Atļausiet iet?

-      Ej, ej, dēls, ej! Bass tēvišķīgi paplikšķināja Graudniekam pa plecu. Tas aiz lepnuma piesarka un aizjoza kā plēsts. Jauns vēl, bet čakls un saprātīgs, Bass nodomāja. No tāda dienās kaut kas iznāks.

-    Kur ir mana kafija? Kāpēc šorīt neviens nepasniedz man gultā brokastu kafiju? Kur dežurējošais administrators? Un kas te vispār par sapulci? Pāri muižas iekšpagalmam vēlās griezīgu skaņu viļņi, pieaugot intensitātē un skaļumā.

Ar tādu balsi var griezt stiklu, Anna Elizabete nodomāja. Droši vien Blūmu pāris.

Tā arī bija Annai labi pazīstamā advokāta Blūma vecākais dēls Dāvids Blūms, aptuveni četrdesmit piecus gadus vecs, mazs, apaļīgs resnītis izvelbtām krupja actiņām, gādīgi pūlējās nokušināt ražena auguma, krāšņu, sarkanmatainu sievišķi vēl trīsdesmitgadniecēm piederīgo Elgu Blūmu, kura tas nevienam nebija noslēpums! reiz bijusi Roberta Lauciņa mīļākā, taču izrādījusies knauzerīgajam latviešu uzņēmējam par dārgu, un tas viņu ieskapējis savam bagātajam advokātam, bet pats apprecējis Elgas kluso dvīņumāsu Ilgu. Anna atcerējās, ka toreiz par to gari un plaši izrakstījās Dzeltenās Ziņas.

Elgas vareno torsu apkļāva zeltaini sārts Dolce&Gabbana topiņš ar milzīgu dekoltē, no kura gandrīz vēlās laukā divas mīkstas, baltas puslodes un masīva zelta ķēde ar dīvainu juvelierizstrādājumu raupji kaltu, nesimetrisku zelta plāksni ar tumši sarkanām rubīna actiņām, atgādinot sīksīkas asins lāsītes. Tādi paši bija arī Elgas Blūmas auskari, ko daļēji aizsedza viņas krāšņās matu cirtas.

-    Mīļā, nomierinies, tūlīt pajautāsim, kas atgadījies. Tik solīdā viesnīcā kā šī tamlīdzīga attieksme pret klientiem būtu vienkārši nolaidība! Noteikti jābūt nopietnam iemeslam.

-     Lai viņi man atvainojas! Žēl, ka mūsdienās vairs nav sūdzību grāmatu… Pasaki administratoram, ka es vēlos runāt ar viesnīcas īpašnieku! Tūlīt! kliedzieni pārauga ultraskaņas spiedzienā.

Kā no zemes izaudzis, Blūmu pārim līdzās uzradās Helmūts.

-     Lūdzu, atvainojiet par šīrita neērtībām! Mums atgadījusies liela nelai… Viņš nepaguva pabeigt.

-     Kas man par daļu gar jums un jūsu nelaimēm! kliedza saērcinātā sarkanmate. Izsauciet viesnīcas īpašnieku!

-     Kundze, viesnīcai nav īpašnieka. Tā pieder pašvaldībai. Atļaujiet, es jums paskaidrošu… Labi audzināta sulaiņa iztapībā Helmūts mēģināja vēlreiz.

-     Tad sauciet jūsu pagastveci vai veceni kas nu jums te ir, lai varu pateikt, cik viņu padotie slikti strādā! Elga Blūma nerimās. Viņas vīrs, par spīti saviem apjomiem, bija sarāvies neredzams.

Anna Elizabete vairs nespēja ilgāk to paciest. Viņa piegāja pie Blūmu pāra un cēli izslējās. Atļausiet iepazīties Anna Elizabete fon Berga, Mežmuižas īpašniece.

Pirmo reizi viņa ar nolūku savam uzvārdam pievienoja vācisko fon, uz kuru viņai faktiski nebija nekādu tiesību. Aprēķins izrādījās pareizs. Elgai Blūmai atvērās mute, taču skaņa vairs laukā nenāca. Viņas vīrs pateicīgi palūkojās uz Annu, taču tūliņ novērsa skatienu sāņus.

-     Palūgšu jūs uzvesties klusāk un ievērot pieklājību. Iespējams, jūs to vēl nezināt, bet pagājušajā naktī šeit, viesnīcā, ir gājis bojā cilvēks. Roberts Lauciņš jūsu draugs un vakardienas jubilārs. Tāpēc arī viss viesnīcas personāls ir aizņemts ar citām, daudz svarīgākām lietām nekā klientu apkalpošana numuriņos. Ja vēlaties kafiju, lūdzu, tepat uz galdiņiem ir termosi. Apkalpojieties paši. Tūlīt pie jums pienāks policijas majors Kaķītis un uzklausīs jūsu liecību.

Anna Elizabete izbaudīja mazu drusciņu ļaunas tīksmes, vērojot, kā pārsmalcinātā Blūma kundze ar saviem mākslīgajiem, skaisti apgleznotajiem, asinssarkanajiem nadziņiem izmisīgi grabinās gar termosa pogu. Pārlieku garie nagi neļāva viņai to nospiest. Kundzīte bezpalīdzīgi šaudīja apkārt skatienu, taču neviens un vismazāk jau tikko nolamātais Helmūts nesteidzās viņai palīdzēt.

-     Atļaujiet man! Kaķītis izņēma tasīti no Elgas dusmīgi trīcošās rokas un, viegli piespiedis nepakļāvīgo pogu, piepildīja to ar smaržīgu, melnu amaretto kafiju. Majors Kaķītis. Ja jums nav iebildumu, lūdzu, iesim pie tā galdiņa.

-    Es… Man… Dāvid? Šķiet, beidzot Elga bija atcerējusies, ka viņai ir arī vīrs.

-    Nē, Blūma kundze, mēs parunāsim divatā, tēte ā tēte. Ar Dāvida kungu runās ģenerālis Bass.

Elga Blūma apklusa un kā norāts šunelis sīkiem solīšiem sekoja Kaķītim.

Kārlis Bass pārmija skatu ar Annu Elizabeti un, neuzkrītoši pieliecis galvu, aicināja viņu tuvāk.

-    Domāju, ka Dāvida kungam nebūs iebildumu, ja sarunā piedalīsies arī fon Bergas jaunkundze. Kā muižas īpašniece, protams. Titulu fon ģenerālis izrunāja ar īpašu uzsvaru. Anna pasmaidīja.

-      Kā teiksiet, ģenerāļa kungs, kā teiksiet! Nē, nekādu iebildumu. Es taču Bergas jaunkundzi pazīstu. Mans papiņš joprojām ir viņas jurists, un mēs tieši šobrīd kārtojam fon Bergu… pārbed…

-     Blūma kungs, varbūt sāksim?

-    Vai, protams, protams, atvainojiet. Es esmu tik uztraucies! Tāda nelaime, tāda nelaime! Roberts bija tik labs draugs…

-     Atvainojiet, kura draugs viņš īsti bija? Jūsu vai Elgas kundzes? Anna Elizabete it kā garāmejot iejautājās, izpelnoties atzinīgu vecā ģenerāļa acu skatu.

-    Nu… Hmm… Mūsu abu. Viņš bija mūsu ģimenes draugs, Blūms pārlieku steidzīgi skaidroja. Tāpēc arī uz savu godadienu ielūdza mūs abus. Mēs tik skaistu un dārgu dāvanu sagādājām latviešu vecmeistara Rozentāla gleznu. Kas tagad ar to notiks? Roberta bijusī sieva taču precējusies ar citu. Lūk, tas ir viņš Dinārs Loks, Roberta sīvākais konkurents, mediju grupas Lux īpašnieks. Starp citu, viņš reiz publiski paziņoja, ka dabūšot Lauciņu zem zemes.

-     Pat tā? Bass pacēla vienu uzaci. Kad un kādos apstākļos tas notika? Vai atceraties?

-     Kā nu ne? Tas notika mūsu mājās Teikā. Redziet, Lauciņa pirmā sieva, Dināra Loka tagadējā sieva Ilga, ir manas Elgiņas dvīņumāsa. Tikai blonda. Un vēsa. Kā sudrabs. Elgiņai gan labāk patīk sarkanais tonis. Un zelts. īsts zelts! Bet citādi viņas ir nešķiramas tik mīļas, tik skaistas… Tik līdzīgas!

Tik apaļas, tik izlutinātas, Annai gribējās turpināt, taču viņa iekoda mēlē.

-     Kas toreiz īsti notika? manīdams viņas sakustēšanos, iejautājās Bass.

-     Ja tā labi padomā, nekas. Svinējām Lieldienas. Ēdām olas. Bijām paši vien. Tikai mājinieki un mūsu mājas draugs Roberts ar… laikam taču ar Elīzu, nu, savu palīdzi. Es lāgā neatceros, viņam jau tās sievietes bieži mainās… Todien Robertam veicās. Viņš viens pats sasita gandrīz visas krāsotās olas, pārējiem atlika vien noplātīt rokas. Tad nu Dinārs puspajokam, pusnopietni izsaucās: Lauciņ, tu atkal skrien man pāri ceļam! Reiz taču es tevi pabāzīšu zem zemes! Kā jūs domājat, vai to izdarījis viņš?

Mazais apalītis pavērsa pret ģenerāli naivi cerīgu bērna sejiņu, kurā spulgoja brūnas suņa ačteles. Bija skaidri redzams, ka Roberts ari viņam savulaik pārskrējis pār ceļu, tikai labu attiecību vārdā Dāvids Blūms pāridarījumu norijis un pietaupījis vēlākam laikam. Gan jau viņam būs ko teikt. Vēlāk.

-    Nu, ko teiksi, Anniņ? Bass klusi ievaicājās, kad Dāvids Blūms, tramīgi apkārt skatīdamies, bija steigšus aiztipinājis uz tā galdiņa pusi, pie kura majors Kaķītis runājās ar viņa sievu.

-     Manuprāt, ikviens no viņiem kaut ko nepasaka līdz galam.

-   Tā gan, tā gan. Ari tu to pamanīji. Būs ar šiem smalkajiem kungiem jāparunā vēlreiz. Vēlāk. Lai viņi tagad mierīgi brauc mājās, domājot, ka izpildījuši savu pilsoņa pienākumu.

-    Kā jūs tik mierīgi varat viņus palaist? Un ja nu starp aizbraukušajiem ir ari vainīgais?

-    Ja vainīgais ir, tad viņš tāds būs ari rit, parit un aizparīt. Par to nav jāuztraucas. Notikuma vietu mēs esam redzējuši. Nupat turp aizsteidzās Kaķītis aizveda ekspertus. Beidzot taču atbraukuši! Ne Ziemassvētki nepienāca… viņš tēloti pabubināja. Interesanti, kā Mikam gājis ar ērcīgajām dāmām? Ka tik nav nograuzts bez sāls. Lai gan viņš mums rūdīts puisis, ne ar tādām vien ticis galā.

Anna Elizabete saspicēja ausis. Ko nozīmēja ne ar tādām vien? Būtu interesanti uzzināt. Vēlāk.

-   Vai vīrietis pie ceturtā galdiņa… Nu tas, kuram mugurā tumši sarkans krekls, nav Blūma pieminētais mediju magnāts Dinārs Loks? ģenerālis vaicāja Annai. Viņa paskatījās pār plecu un piekrītoši pamāja. Un pat ar visu sievas kundzi! Iesim parunāties ar Loku pāri! Lūdzu, iepazīstini mani!

Pie ceturtā galdiņa, kas bija novietots zem ziedoša jasmīna, klusējot sēdēja četri cilvēki Dinārs Loks, mediju koncerna Lux prezidents, četrdesmit trīs gadus vecs sportiska tipa skaistulis, viņa sieva Ilga, jau sastaptās Elgas Blūmas dvīņumāsa, un vēl kāds pāris.

Ģenerālis pieklājīgi padeva labdienu, un Anna iepazīstināja viņu ar klātesošajiem. Šeit vēl bija Loka preses sekretārs Tālis Kociņš pajauns, izstīdzējis, briļļains zēniņš, tipisks ierēdņa paraugeksemplārs un viņa pavadone Inese garkājaina, lielkrūtaina blondīne īsos bruncīšos, kādu pilnas Rīgas ielas. Ineses sejas vaibsti Annai kādu atgādināja. Kādu ļoti, ļoti pazīstamu.

Interesanti, kāpēc Loks, ierazdamies pie sava sīvākā konkurenta uz balli, ņēmis līdzi savu piāristu un viņa daiļavu? Neviens normāls, sevi un citus cienošs biznesmenis tā nedarītu, Anna nodomāja.

It kā nolasījis viņas domas, Loks ierunājās: Tāļa sieva Inese ir Roberta… asistentes Elīzas māsa. Viņi ieradušies palīdzēt. Mēs te satikāmies pavisam nejauši. Re, cik tā pasaule maza!

Pārsteigums Loka balsī skanēja uzspēlēti un neīsti, un falšumu vēl vairāk pastiprināja kreisā plakstiņa raustīšanās. Tiks, Anna nodomāja. Parasti tas aktivizējas noguruma vai lielas spriedzes brīžos.

-    Loka kungs, vai jūs varētu pastāstīt, ko darījāt, ar ko tikāties, runājāt un kur bijāt vakar vakarā, naktī un šorīt no rīta? Protams, arī jūsu kundze? Bass bija pati pieklājība.

-    Katrā ziņā. Bet sakiet, kas īsti noticis! No garāmejošā bariņa dzirdēju aprautas frāzes inde, nogalināts, ekspertīze… Varbūt jūs varētu pateikt ko vairāk? Mēs ar Robertu nebijām draugi, lai gan kādu laiku kopā studējām, neilgi strādājām vienā darbavietā; arī tagad darbojāmies vienā jomā, bieži tikāmies. Kaut kā tā…

Stāsti vien, nosmīnēja Anna, tev ir vajadzīga informācija, kuru tavi mediji pirmie varētu palaist ēterā un nodrukāt! Skaļi viņa neko neteica.

-     Hmm… Neredzu iemeslu to noklusēt, ģenerālis pēc neilga pārdomu mirkļa ierunājās. Šobrīd publiskojamā informācija varētu būt tāda: Uzņēmējs, izdevniecības Magnum īpašnieks Roberts Lauciņš šorīt agri atrasts miris mīklainā nāvē viesnīcas istabā, kur pavadījis nakti pēc savas firmas desmit gadu jubilejas un savas četrdesmitās dzimšanas dienas svinībām. Notiek izmeklēšana. Vai tas jūs apmierina?

-    Ārprāts… izdvesa Loka sieva Ilga. Vēl vakar mēs ar Robčiku… Robertu uz šīs pašas dejas grīdas dejojām valsi, un nu… Kā tas varēja notikt? Sirds? Bet viņš taču vēl… jauns! Viņa asarainām acīm paraudzījās Annā un sāka rūgti raudāt.

Loks apmulsumā nezināja, ko iesākt. Kā mierināt paša sievu, kura raud par sava pirmā vīra nāvi?

Beidzot pirmais cilvēks, kuram Roberta Lauciņa nāve patiešām kaut ko nozīmē, nodomāja Anna Elizabete, un viņai iesmeldzās sirds. Līdz šim visi, kurus viņi bija paspējuši aptaujāt, likās pilnībā centrējušies tikai un vienīgi uz sevi: Ko man tagad darīt, kā tas ietekmēs mani, manus reitingus un reputāciju? Bet te, lūk, pilnīgi cita aina: kā tas varēja notikt?

-   Varbūt būs labāk, ja mēs šo sarunu atliksim uz citu dienu, gādīgi ierunājās ģenerālis Bass.

-    Nē, nē! Ilga Loka caur asarām iesaucās. Es… Es tūliņ saņemšos. Pāris reižu iešņukstējusies, viņa turpat no galda paņemtajā salvetē nosusināja acis un bez liekām ceremonijām nošņauca degunu, tad apņēmīgi ievilka elpu un stingri noteica: Jautājiet!

-    Esat pārliecināta, ka jums nevajag ko nomierinošu? Anna gādīgi iejautājās.

Nez kāpēc viņa pret Ilgu Loku sajuta trauslas simpātijas un līdzjūtību. Varbūt tāpēc, ka tādas bēdas notēlot nevarētu pat godalgota aktrise, varbūt tāpēc, ka Ilga no savas dvīņumāsas atšķīrās kā diena no nakts. Cik kliedzoši spilgta, skaļa un vulgāra bija Elga, tik klusināti eleganta, mierīga un klasiski skaista Ilga. Jā, sejas vaibsti un krāšņie augumi abām bija vienādi, taču tā bija vienīgā līdzība.

Anna neuzkrītoši nopētīja Ilgu. Jā, arī viņai bija kuplas krūtis, taču viņa tās mācēja pasniegt kaut kā… maigi un skaisti, nevis kā Elga, kuras Dolce&Gabbana spīdīgo topu viņas silikona biste burtiski rāva pušu pa vīlēm. Ilgas seja staroja tādā kā iekšējā gaismā.

Vai tikai viņa…? Ak vai, ja viņa ir stāvoklī, tad šādas bēdas varētu mazulim nopietni kaitēt…

Acumirklīgs skatiens uz jaunās sievietes apaviem pastiprināja aizdomas tiem nebija papēžu.

-    Ilga, es jums atnesīšu kumelīšu tēju… Anna Elizabete pielēca kājās un aizsteidzās, taču pēc brīža apmulsusi atgriezās. Kroga virtuvē kumelīšu tējas nebija, bet feldšere bija pazudusi.

Ģenerālis, ne vārda nebilzdams, bija vērojis šo mēmo intermēdiju, taču, būdams dzīvesgudrs lapsa, ne ar acs kaktiņu, ne pušplēstu vārdu neizrādīja, ka sapratis Annas Elizabetes domu gājienu. Viņš uzsāka nesteidzīgu sarunu:

-    Vai jūs varētu atsaukt atmiņā vakarvakara notikumus? Piemēram, to, cikos jūs ieradāties?

-     Mēs? Din, cik bija? Astoņi? Pusdeviņi? Mašīnas televizorā tikko sāka rādīt Panorāmu. Jā, tieši tobrīd skanēja ziņu ievadmūzika un sižetu pieteikumi. Vēl nodomāju: rau, atkal strīdas par digitālo televīziju; kad tas reiz beigsies… Tāpat jau skaidrs.

-             Mīļā, neaizraujies, lūdzu! Dinārs viegli pasmaidīja.

-   Redziet, Ilga ir bijusi žurnāliste, un tas, kā zināms, nepāriet… Anna Elizabete gluži neviļus pasmaidīja. Tā bija balta patiesība.

-    Tātad mēs ieradāmies ap pusdeviņiem. Apsveicinājāmies ar gaviļnieku, pasniedzām ziedus un dāvanu. Piegājām pie bāra. Vakar bija vienkārši izcili kokteiļi! Paņēmām sev pa atspirdzinošam dzērienam un lēni apstaigājām iekšpagalmu. Anna, jums pienākas komplimenti par izcili smalki izveidoto brīvdabas gleznu galeriju! Rietošās saules staros ainavas izskatījās īpaši skaistas!

-    Paldies! uzrunātā mulsi pateicās.

Vai šādi Loks mēģina novērst uzmanību?

-    Pēc tam apsēdāmies pie šī paša galdiņa. Viesu apkalpotāji mums atnesa dažādas uzkodas, un mēs baudījām lielisko trio koncertu. Manai sievai ļoti patika. Vēlāk? Vēlāk nedaudz padejojām, tad Ilga jutās nogurusi… Viņai sāka sāpēt galva, un mēs devāmies uz savu numuriņu otrajā stāvā, kur pavadījām visu nakti. Abi kopā. Pēdējo frāzi viņš pateica ar zināmu izaicinājumu.

-    Vai kāds no jums vakar vēl runāja ar Lauciņu? Bass turpināja sarunu.

-    Es ne! Kategoriski noskaldīja Dinārs Loks. Mums tā īsti nebūtu par ko runāt. Ilga gan…

-Jā, mēs ar Robi… Robertu drusciņ parunājāmies dejojot. Viņš mani uzlūdza, un Dins neiebilda. Nodejojām trīs dejas. Roberts likās tāds kā uzvilkts, kā satraukts. It kā kaut ko gaidītu…

Varbūt gatavojās savai noslēguma runai un jau iepriekš to izbaudīja?

-    Kaut ko vai kādu? uzmanīgi pārvaicāja ģenerālis.

-    N-nu… es teiktu laikam tomēr kaut ko. Man likās, ka viņš nepārtraukti risina iekšēju dialogu.

-    Ilga, Dinār, vai jūs dzirdējāt Roberta noslēguma runu? pajautāja Anna.

-    Nē, mēs jau bijām savā numurā, abi uzrunātie kā vienā balsī atbildēja. Dinārs turpināja: Tālis gan to bija noklausījies un šorīt dažos vārdos atstāstīja. Šķiet, Lauciņam pusnaktī kaut kas sagājis uz īso. Ja viņš pateica kaut pusi no tā, ko man atstāstīja Tālis, ar to pilnībā pietiktu, lai viņš iegūtu ienaidniekus uz mūžu un neatgriezeniski sagrautu savu karjeru. Varētu domāt, ka viņš to darījis tīšām… Vai arī kādam nav paticis tas, ko Roberts Lauciņš par viņu vai viņam pateicis.

Loka spriedumi bija loģiski un precīzi. Runājot viņa skarbi vīrišķīgajā sejā nepakustējās ne vaibsts.

-    Ilga, vai dejas laikā Roberts jums nepateica ko savādu, kam tagad varētu būt kāda nozīme? Likās, it kā Annai kaut kas būtu iešāvies prātā, tikai vēl īsti nav skaidrs, kas, un viņa mēģina taustīties. Ilga domāja.

-   Ziniet, bija gan kas… tāds. Dejojot pēdējo, trešo deju, viņš cieši mani satvēra, paraudzījās acīs un pēkšņi atvainojās par tiem pieciem gadiem, kurus nodzīvojām kopā.

Es tikai tagad sapratu, ka esmu tevi mocījis. Piedod man. Vari mani apsveikt esmu nolēmis sākt dzīvi no jauna. Drīz vien tu… jūs visi redzēsiet.

Tobrīd man nebija ne jausmas, ko viņš ar šiem vārdiem gribēja pateikt. Arī tagad nav. Vēl nodomāju vēlāk pajautāšu, lai paskaidro. Nu vairs nekā… Viņa atkal rūgti ieraudājās.

-     Nu gan šai dienai pietiks, stingri noteica Loks. Ja jums vēl ir kaut kas vaicājams manai sievai, lūdzu, atbrauciet pie mums uz Mārupi. Adresi es pateikšu. Katrā ziņā ne es, ne Ilga Robertu galējuši neesam un ceru, ka policija, tas ir, jūs, ļausiet mums doties mājup. Viņas stāvoklī…

-   Din, ar mani viss ir kārtībā! Ilga strauji pārtrauca vīru.

-    Taču es patiešām labprāt dotos mājās.

-     Protams, protams, brauciet, tikai adresi un telefona numuru gan atstājiet! Bass laipni atvadījās.

Anna Elizabete nolēma pavadīt Lokus līdz viņu mašīnai.

-   Ilga, vai jums pirms ceļa nevajadzētu atgulties? viņa klusu pajautāja, gandrīz iečukstēja jaunās sievietes ausī.

Ilga satrūkusies paraudzījās Annā apaļām acīm: Kā jūs…?

-   Kurpes, vīrs, starojums un jūsu smaids, Anna Elizabete atteica.

Ilga saprata. Bet jūs taču…?

-    Nē. Neteikšu. Kāpēc gan kādam tas būtu jāzina? Viņa pasmaidīja.

-     Paldies. Atbrauciet kādu dienu pie manis ciemos. Jūs man patīkat! Ilga spontāni pieliecās un viegli noskūpstīja Annu uz vaiga, tad iekāpa mašīnā un mīļi uzsmaidīja vīram:

-    Braucam, Din!

Kad Anna Elizabete atgriezās iekšpagalmā pie galdiņa, tur drūzmējās gandrīz visi eksperti. Cits caur citu viņi stāstīja par saviem ieguvumiem. Telpā atrasti četru personu pirkstu nospiedumi; uz paklāja tiešām bijusi putna mēslu piciņa; kafijas lāsītēs konstatēta indes klātbūtne (precīzu cianīda savienojuma nosaukumu atsūtīs pēc laboratoriskās ekspertīzes). Bet galvenais Roberts Lauciņš ir miris pirms vairāk nekā divpadsmit stundām. Tas nozīmē, ka viņš nogalināts īsi pēc pusnakts neilgi pēc savas runas.

Indīgā runa bija pārvērtusies indīgā kafijā.

Annai pārskrēja drebuļi. Viņa minūti pa minūtei atcerējās iepriekšējās dienas, vakara un nakts notikumus. Pēcpusdiena pagāja kā vāveres ritenī. Viņi pušķoja, dekorēja, mēģināja uzrunas, dziesmas un dejas. Kaut kas sanāca labi, kaut kas ne visai. Anna nervozēja kā allaž, kad lietas īsti nenotika, kā paredzēts. Galu galā ap septiņiem, kad sāka braukt pirmie viesi, viss bija paveikts uz Ūsiņu, bet paši svētku vadītāji Anna Elizabete Berga un aktieris Ģirts Melderis viduslaiku tērpos sagaidīja viesus pie galvenajiem vārtiem. Pāri pagalmam skanēja klusināta klasiskā mūzika, piešķirot notiekošajam nereālu gaisotni un pārceļot klātesošos it kā viduslaikos.

Vēlāk, sākoties priekšnesumiem, iekšējā spriedze atlaidās. Kokteiļu meistars patiešām bija uzdevumu augstumos. Tādus dzērienus Anna neatcerējās baudījusi pat pieņemšanā pie Valsts prezidentes. Koncerts bija brīnišķīgs. Repertuārs no senatnes līdz mūsdienām. Virtuozā instrumentālistu trio Ariels sniegumā pat agrāk dzirdētas un labi zināmas melodijas ieguva jaunu skanējumu.

Viss gan vakariņas, gan pārējo uzaicināto mākslinieku priekšnesumi ritēja raiti līdz pusnakts salūtam un tortes pasniegšanai, pēc kuras Roberts Lauciņš teica savu nelaimīgo, žultaino runu, kas samulsināja visus gan prominences, gan draugus, gan izdevniecības darbiniekus. Arī Annai Elizabetei, kura tobrīd stāvēja cieši līdzās Zanei, izlikās, ka Magnum šefs dara visu iespējamo, lai sanīstos ar ikvienu uz šīs pasaules un, prasti runājot, uzprasītos pa purnu. Pēc runas, kuru labāk audzinātie viesi centās nekavējoties aizmirst, ignorēt un padarīt par nebijušu, bet tiešākie atļāvās pa kādai ironiskai replikai, piemēram, tas nu gan bija smieklīgi!, lielākā daļa viesu aizbrauca mājās.

Nakšņot palika visi izdevniecības darbinieki (viņiem bija apsolīta nakts pilī ar dejām lāpu gaismā), vairākas pāri mēram iereibušas prominences, daži Roberta Lauciņa tuvākie draugi un Annas aģentūras darbinieki Ģirts un Kārlis. Iekšpagalmā lāpu gaismā turpinājās dejas un iedzeršana.

Tad kāds no viesiem tumši sarkanā kreklā (viņu Anna nepazina) paaicināja Robertu sāņus uz privātu sarunu, pēc kuras viņš atgriezās galīgi drūmā ģīmī un paziņoja, ka esot uz brīdi jāaizbrauc. Elīza, Roberta labā roka, bija uztraukusies, jo šefs izskatījās pamatīgi piedzēries. Pēdīgi trijatā, Zanei un Annai palīdzot, viņām izdevās pierunāt Robertu doties uz viņam paredzēto viesnīcas numuriņu atpūsties. Tobrīd viņš bija dzīvāks par dzīvu. Anna atcerējās, ka viņš bija smagi iesēdies atpūtas krēslā un pasūtījis kafiju. Nokāpusi pagalmā, Anna pateica Helmūtam Lauciņa vēlēšanos.

Ari pārējie līksmotāji pamazām norima un izklīda pa numuriņiem. Anna bija vēlējusies braukt mājās uz Pūču salu, taču Zanei izdevās viņu pierunāt, un abas iekārtojās vienā no brīvajiem numuriņiem. Pēc garās, grūtās dienas viņas pārgurumā aizmiga ciešā bezsapņu miegā. Bet šis rīts nepavisam nebija iesācies labi Roberts miris, viņa mašīna pazudusi. Un sekretāre Elīza arī.

6.  nodaļa. Kā mušas uz medu

-     Nu, dāmas, ko darīsim? Pamājis ardievas aizejošajai ekspertu komandai un izdvesis tādu nopūtu, ko varētu apskaust pat senlaiku labības kuļamais dampis, atvaļinātais ģenerālis Kārlis Bass smagi apsēdās un atspieda plato muguru pret dārza krēsla atzveltnes smalkajiem kokgriezumiem. Krēsls žēlabaini iekrakšķējās. Anna un Zane bažīgi saskatījās.

-    Paga, paga, vēl jau gar zemi nekritīšu, pamanījis viņu bažīgos smaidus. Bass pajokoja Savs simtiņš man būs, bet kas tad tas par latvieti, kuram gaisma spīd cauri? Latvietis sākas no simts…

Visi sāka smieties. Saspringtā gaisotne nedaudz atslāba. It kā to vien gaidījis, Bass vērsās pie Kaķīša ar jautājumu: Mik, <

kā tev gāja ar abām dusmīgajām fūrijām?

Kaķītis nesteidzīgi apsēdās uz dārza krēsla, iepriekš gan prātīgi to novērtējis. Arī viņš nebija no mazākajiem un trauslākajiem vīriem. Atcerējusies ģenerāļa vārdus, Anna Elizabete pie sevis nosmaidīja lai nu kurš, bet Kaķītis noteikti ietilpa īsto latviešu kategorijā.

-    Mhm… apkopodams domas, viņš nokrekšķinājās.

Zane gādīgi pasniedza apelsīnu sulas glāzi. Majors to automātiski paņēma, vienā garā malkā iztukšoja un tikai tad attapās pateikt paldies.

-    Nu tātad. Elita Ancite. Cerams, ka ar šo sievišķi man bija tā laime runāt pirmo un pēdējo reizi mūžā. Vienubrīd jau likās, ka apēdīs ar skatienu vien. Tikko bijām pagājuši attālāk, viņa sāka neslēpti flirtēt un pat atklāja noslēpumu, ka īstenībā viņu šovakar Briselē neviens negaidot, jo ar vīru esot jau pusgadu kā šķīrusies. Tā teikusi vienkārši tādēļ, ka tas lauku policists pārāk cieši un nepiedienīgi uz mani lūkojās, vajadzētu to pateikt viņa priekšniecībai! (Labi, ka Graudnieka šobrīd nav klāt! nodomāja Anna.) Tomēr uz Briseli viņa braukšot gan, bet jaunnedēļ. Esot cerējusi, ka Roberts viņu pavadīšot. Iespējams, tur, projām no visiem darbiem, viņi beidzot būtu vienojušies par saderināšanās izziņošanu. Es viņu visu laiku mudināju, bet viņš tā kā kautrējās… Teica, ka vēl neesot gatavs, neesot vēl nopelnījis miljonu. Bet kam man viņa miljons, ja pašai gandrīz četri savējie!

Ģenerālis nepatikā noskurinājās. Tas nozīmē, ka faktiski viņa Lauciņu gribēja nopirkt un medijos izbazūnētā lielā mīla, iespējams, nemaz tik liela nav bijusi. Vai varbūt šai savienībai bija cits iemesls?

Zane sakustējās un ievilka elpu, it kā gribētu ko teikt, bet tad aprāvās.

-   Vai jūs kaut ko gribējāt piebilst? Kaķītis zibenīgi pagriezās pret Magnum galveno redaktori.

Viņa pietvīka. Nu… Es negribētu izplatīt baumas, bet Lauciņam bija romāns ar mūsu izdevniecības sekretāri Elīzu, to pašu, kura tagad ir pazudusi. Viņi to, saprotams, neafīšēja, taču redakcijā tas nevienam nebija noslēpums. Es gan precīzi nezinu, taču, iespējams, Roberts maksāja par Elīzas dzīvokli un auto līzingu. Mūsu grāmatvede Ninele reiz garāmejot izmeta, ka tādu dzīves stilu ar savu sekretāres aldziņu vien Elīza nevarētu atļauties. Toreiz viņa zīmīgi paskatījās uz šefa tukšo galdu. Un vēl viņa noteica, ka tieši Elīzas dēļ Roberts izšķīries no savas pirmās sievas. Ak vai, viņa nopūtās,

-    tagad nu ari es esmu piepulcējusies klačtantēm!

-    Rimsties, Zane, tā nav! Anna viņu apsauca. Es tevi pazīstu gadiem un zinu, ka tu neesi nekāda pļāputaša. Tas, ko tu pastāstīji, bija ļoti svarīgi.

Anna iepriekšējā vakarā bija pamanījusi, cik uzkrītoši Ellza seko Lauciņam. Sevišķi brīdi, kad viņš bija dejojis ar savu pirmo sievu. Viņa bija ievērojusi arī viegli izsmējīgo skatienu, kādu Roberts Lauciņš pāri savas bijušās sievas plecam bija veltījis malā sēdošajai Elīzai.

Tobrīd viņa to nesaprata. Tagad… Varbūt šādi viņš centās Elīzai ko pateikt?

-    Ko vēl pastāstīja Elita Ancīte? Kārlis Bass uztvēra aizslīdējušo sarunas pavedienu.

-      Divas stundas pirms izbraukšanas no mājas viņas e-pastā iekritusi no nezināmas adreses sūtīta īsa vēstulīte bez paraksta. Tikai daži vārdi: nedari tā, būs nepatikšanas.

-     Viņa, protams, šo vēstuli izdzēsa, domādama, ka tas ir spams, vai ne? ironiski ievaicājās Anna.

-    Jā, viņa to esot izdzēsusi. Aiz ieraduma. Tā viņa darot ar visu nevajadzīgo informāciju. Ja vien tāda vēstule vispār bijusi. Man gan ir pamatotas aizdomas, vai tikai šādā veidā Ancītes kundze necentās novilcināt laiku un noturēt interesi. Jo nekā vairāk stāstāma viņai nebija. Vakar vakarā tāpat kā visi citi atbraukusi, iedzērusi, ēdusi, dejojusi, aizgājusi gulēt. Viņas istaba atradās pretējā viesnīcas spārnā, otrajā stāvā; no turienes līdz Roberta numuram tik vienkārši nemaz aiziet nevar. Pa vienām kāpnēm jānokāpj, pa otrām jāuzkāpj. Diez vai viņa bija tā, kas noindēja Lauciņu. lādam cilvēkam bija vajadzīgs skaidrs prāts un precīzas kustības, bet Elita Ancīte, cik nopratu no viņas pašas stāstītā, vakarnakt gulēt devusies tādā reibuma pakāpē, ka istabā griestu lampa virpuļoja kā propelleris.

-    Tā varēja būt gan. Viņa pat nesagaidīja Roberta runu. Bija galīgi noreibusi; abiem miesassargiem nācās atbalstot kundzi vest uz istabiņu, bet viņa visu ceļu skaļi dziedāja Kad man vairs nebūs sešpadsmit… Tā Annai bija viena no smieklīgākajām pagājušās nakts atmiņām.

-    Skaidrs. Labi. Un ko teica advokāta Blūma laulātā draudzene? Painteresējās Anna Elizabete. Nemanot Anna bija iesaistījusies izmeklētāju komandā, un viņi to uztvēra kā sev līdzvērtīgu.

-    N-nu… Blūma kundze visādi izrādīja savu sašutumu par situāciju kopumā gan par viesnīcas darbinieku neatbilstošo rīcību, gan par Annas aizrādījumu, gan par… nelaiķa ļaušanos tikt nogalētam tieši nākamajā rītā pēc tik jaukas ballītes. Izskatījās, ka Kaķītim nebūt nav sveša dzēlīga ironija. Un tikai tad, kad biju spiests atgādināt, ka šī tomēr ir slepkavības izmeklēšana un būtu labāk, ja viņa savas emocijas pievaldītu, Blūma kundze pieklusināja decibelus. Tiesa gan, atbildes uz katru jautājumu nācās izvilkt gandrīz ar knīpstangām, jo pirmie vārdi arvien bija mans vīrs un vīratēvs ir slaveni advokāti, nedomājiet, es likumus zinu! Beigu beigās man apnika un es tiešā tekstā pateicu ja viņa labāk vēlētos sniegt liecību manā kabinetā vīra, vīratēva vai pat abu divu klātbūtnē, tad laipni lūdzu! Taču, ja viņa atteiksies sadarboties, man būs zināms pamats domāt, ka pati Blūma kundze tā vai citādi iesaistīta notikušajā vai pat atbildīga par to. Tad nu gan viņa satrūkās. Likās pat sarkanie mati nobālēja. Majors Kaķītis šajā brīdī nez kāpēc ļoti atgādināja tīģeri.

-    Un? Zane mudināja.

-     Un… Turpmākajā sarunā atklājās nepievilcīgas smalkās sabiedrības aizkulises. Jūs jau droši vien zināt, ka Elgas māsa Ilga ir Roberta Lauciņa pirmā šķirtā sieva. Bet vai jūs arī zināt, ka nevis Lauciņa sekretāre Elīza, bet gan Ilgas pašas dvīņumāsa Elga sagrāva viņu laulību? Man gandrīz dūša apskrējās, izdzirdot, cik tēloti viņa vaimanāja: ja reiz viņam bija jāmirst, ja reiz viņš nevarēja būt mans, tad labi, ka netika ari tai bālajai plekstei!

Ar bālo pleksti viņa domāja pašas miesīgo māsu Ilgu. Kad painteresējos par šādas nepatikas iemeslu, Elga Blūma neslēpjoties atzinās, ka ilgi un nopietni cerējusi uz Robertu, jo, redz, sākumā viņš šo aplidojis, bet pēc tam pārsviedies uz māsu un pašu iepazīstinājis ar savu draugu un biznesa partneri Dāvidu Blūmu. Dāvidam naudas ir krietni vairāk, nekā jebkad bijis vai varētu būt Robertam, taču… Un kundzīte ļoti izteiksmīgi, ar žestiem norādīja, ka viņas laulātais draugs ir… hmm… maziņš, resns, neizskatīgs un ne pārāk labs intīmajās attiecībās.

-   M-jā… Kārlis Bass novilka. Viņam kā vecākās paaudzes pārstāvim šādas vaļības nepatika. Kā tad īsti sanāk? Roberts Lauciņš sāka lakstoties ap Elgu, apprecēja Ilgu, taču turpināja mīlināties arī ar Ilgas māsu? Varbūt Roberts Elgai bija devis kādas cerības uz iespējamu kopdzīvi?

-    Šķiet, uz to pusi bija gan. Elga vispār ienīst savu māsu un pat nepūlas savu naidu slēpt. Par to, ka viņa ir glītāka, slaidāka, elegantāka. Par to, ka apprecējusies ar mediju magnātu un izskatīgāku vīrieti par Lauciņu. Cik nojautu no nicīgās piezīmes Tā bālā plekste tādu vīrieti kā Roberts nemaz nespēja novērtēt un saprast! -, tieši Ilga iesniegusi laulības šķiršanu, jo viņai apnikuši vīra mūžīgie sānsoļi. Roberts ilgi pretojies, jo sapratis, ka tādā gadījumā vairs nebūs neviena pieklājīga iemesla, lai parādītos Blūmu namā. Dosies apciemot savu bijušo sievasmāsu un esošo mīļāko, bet tur priekšā likumīgais vīrs… Dāvids Blūms savu kareivīgo sievu dievina, nopūš no viņas ceļa ik puteklīti, novāc ik mazāko traucēkli. Tajā pašā laikā viņš nelolo nekādas ilūzijas par Elgas neganto raksturu un visai bieži viņu ir pestījis laukā no kļūmīgām situācijām.

-  Vai to visu tev pastāstīja pati Elga? Bass neticīgi nogrozīja galvu.

-Jā. Turklāt bez jebkādas sarkšanas un kautrēšanās. Viņai šķiet, ka šādi izpaužas viņas vara pār apkārtējiem vīriešiem. Es nekādi nespēju saprast, kā dvīņumāsas var būt tik atšķirīgas.

Atšķirīgas? Anna Elizabete nespēja aizmirst Dāvida Blūma jūsmošanu par abām māsām: viņas abas ir nešķiramas un tik mīlas, tik skaistas… Tik līdzīgas! Kāpēc viņš tā teica? Vai tiešām nezināja, kādas ir viņa sievas jūtas pret māsu? Vai tiešām nezināja par savas sievas pagātni un… tagadni? Vai arī zināja, taču atzina par labāku izlikties nezinām. Bet tad jau… Dāvids Blūms apzināti melojis un kaut ko slēpj!

-    Iespējams, mums vajadzētu vēlreiz aprunāties ar Dāvida kungu, viņa nodomāja un bija izbrīnīta, kāpēc vecais ģenerālis piekrītoši pamāj ar galvu. Viņa bija domājusi skaļi.

-    Vai Blūma kundze atklāja, ko darījusi un ar ko runājusi vakar vakarā, naktī un šorīt no rīta?

-     Kā nu ne. Pēc ilgas tirpināšanas negribīgi atzinās, ka visu vakaru centusies notvert mirkli, lai pabūtu divatā ar Robertu, taču visi un to viņa īpaši uzsvēra! traucējuši, it kā būtu sarunājuši.

Vispirms Robertu notvērusi un ilgi nav laidusi vaļā nekaunīgā muižas īpašniece (viņa domāja Annu Elizabeti). Grūdusi zem deguna mikrofonu un uzspiedusi teikt runu, bet Robertiņam taču nekad nav paticis publiski uzstāties. Pēc tam Lauciņu nogrābusi blondā bestija Ancīte, aizvilkusi dejot, lai gan pati no dejošanas nejēdzot ne tik, cik cūka no baleta; izskatījusies pēc pīles uz ledus. Beidzot, kad Elga jau gājusi lūgt Robertu uz balto valsi, viņš pēc ilgas stīvēšanās izvilcis plača vidū bālo pleksti Ilgu viņas māsu. Galu galā Elgai nav izdevies ar svaini pārmīt ne vārdiņa, vien tik, cik balles sākumā, pasniedzot ziedus un dāvanu, kad blakus stāvējis Dāvids un saruna bijusi pilnīgi neitrāla un oficiāla.

-    Bēdu ieleja! Es tūliņ apraudāšos… -nomurmināja Zane, un Anna iesmējās. Draudzenes netīksme pret bagātām, izlutinātām un kaprīzām biznesmeņu sievām viņai bija labi zināma. Viņas abas savu maizes kumosu pelnīja, strādājot vairākus darbus un tā arī netiekot gudras, kā un kāpēc vieniem, neko nedarot, ir un rodas arvien vairāk, savukārt citiem nav un tas pats sūri, grūti pelnītais mazumiņš izkūst kā sniegs uz saulē sakarsuša Vecrīgas bruģa.

-    Klausieties! Ko mēs darīsim ar pārējiem jūsu izdevniecības darbiniekiem? Izrunāsimies ar katru tagad vai laidīsim vaļā un ļausim braukt mājās, bet vēlāk sauksim uz pārvaldi? Rau, cik viņi nervozi trīņājas! Kaķītis iejautājās, vērsdamies reizē pie Zanes un ģenerāļa.

-    Tagad, viņi abi reizē atbildēja.

-     Labi. Zane, vai jūs būtu tik laipna un viņus pa vienam uzaicinātu šurp?

Paskat tik, kas mums par komandu! nodomāja Anna Elizabete. Tāda mobilā izmeklēšanas grupa, ka turies! Drīz varēsim aģentūrai pievienot papildu nozari Annas Elizabetes Bergas svētku, reklāmas un privātdetektīvu aģentūra! Viņai ne prātā neienāca, cik pravietiska izrādīsies šī doma.

Rīta notikumu karstumā Anna pavisam bija aizmirsusi par Ģirtu un Kārli. Novadījis krāšņo pasākumu līdz salūtam, Ģirts bija Annai pačukstējis lūstu nost! un klusi kaut kur nolīdis. Pēdējo nedēļu saspringtais darba grafiks, filmējoties kulta seriāla pēdējās sērijās, bija viņu galīgi nokausējis. Savukārt Annas asistents Kārlis varonīgi izturēja līdz galam. Palīdzēja mūziķiem novākt instrumentus, skaņu un gaismas aparatūru, apstaigāja teritoriju, pārbaudot ugunsdrošību, un tikai tad devās pie miera. Annai šķita, ka abi bija minējuši viesnīcas bēniņu mazo kambarīti, barona laiku bērnu rotaļistabu, pārbūvētu par guļamtelpu ar apaļu lodziņu. Tā atradās sānu kāpņu augšā, tieši virs Lauciņa istabas.

Es būtu varējusi viņus pamodināt, kamēr gaidot tupēju uz kāpnēm! Anna nodomāja un satrūkās ja puiši vēl arvien nebija nokāpuši lejā, vai tas nevarēja nozīmēt, ka ar viņiem kaut kas atgadījies? Troksnis, kādu cits pēc cita bija sacēluši gan Anna, Zane un Helmuts, gan pagasta priekšniece, feldšere un inspektora paligs Graudnieks, gan vēlāk ģenerālis Bass ar majoru Kaķīti, bet pēc viņiem vēl ari daudzskaitlīgā ekspertu komanda, pamodinātu pat simtgadu miegā aizmigušos. Kaut kas nebija lāgā.

-    Atvainojiet, es uz mirkli! Viņa pagāja tālāk un piezvanīja vispirms Ģirtam, tad Kārlim. Abu mobilie tālruņi sauca, taču neatbildēja. Nevienam neko nepaskaidrojusi, Anna skriešus pārskrēja pāri pagalmam un metās augšā pa kāpnēm līdz pat bēniņu istabas durvīm. Tās bija aizslēgtas. Atslēgas caurumā vīdēja gaisma, bet iekšā valdīja kapa klusums ne elpas vilciena, ne čaboņas, ne mazākā troksnīša… Pietupusies viņa centās pa atslēgas caurumu kaut ko saskatīt. Atslēgas nebija.

-   Vai kas noticis? Aiz muguras klusi ieskanējās ģenerāļa rāmā balss.

-   Nesaprotu… viņa vilcinoties atbildēja. Domāju, ka Ģirts ar Kārli palika nakšņot muižā, šajā pārbūvētajā kambarītī, bet izskatās, ka te viņu nav. Dīvaini ari tas, ka viņi līdz šim vēl nav rādījušies. Lai cik vēlu būtu gājis gulēt iepriekšējā naktī, Kārlis vienmēr mostas līdz ar saullēktu, arī Ģirts neatļautos gulēt līdz pusdienlaikam, kad pēc pasākuma vēl tik daudz darbu darāmi.

-    Zvanīji?

-    Neskaitāmas reizes. Ne viens, ne otrs neatbild.

-    Hmm… Nu bija Basa kārta gudrot. Vai stāvlaukumā viņu mašīnas ir?

-    Mašīna. Viena… Mēs visi atbraucām ar Ģirta kadiljaku. Kārļa fordiņš atkal čupā. Un nē vēl nepārbaudīju. Aizskriešu paskatīties.

-     Paga, neskrien! Ģenerālis izvilka no kabatas savu mobilo telefonu, uzspieda ātro savienojumu un pateica dažus

aprautus vārdus. Kā Anna noprata, Kaķītim. Tagad papētīsim, padomāsim…

Viņš pārsteidzoši viegli salieca savu drukno stāvu un, notupies uz viena ceļgala, acis piemiedzis, sāka rūpīgi un skrupulozi, centimetru pa centimetram pētīt slēdzeni, stenderi un grīdu pie durvīm.

-           Te nekā aizdomīga nav. Es pat teiktu, ka neviens te šonakt nav ne nācis, ne gājis.

-            Arvien labāk… Anna nomurmināja. Vēderā sāka skrāpēties kaķi. Bet kur tad… Ja nu arī viņi…

-            Kuš, kuš, meit, neglabā pirms laika, ģenerālis mierinoši ierūcās un vēlreiz paņēma telefonu. Tieši īstajā brīdī, lai atbildētu uz zvanu. Brīdi klausījies, pateica četrus vārdus:

-    Paldies. Mēs jau nākam.

-           Nu? Annas Elizabetes skatiens šobrīd atgādināja viņas mājas bēniņu iemītnieci.

-           Muižas ārējā stāvvietā sarkanā kadiljaka nav, toties dežurējošā ceļu policijas ekipāža neilgi pēc pusnakts tādu redzējusi braucam pāri Silakroga krustojumam un tālāk gar Melno mežu Pūču salas virzienā. Ka tik tie puiši nav jāmeklē mājās siltās gultās.

-            Nu es viņiem…! Anna Elizabete nikni purpināja. - < Aizbraukt mājās, nevienam neko nepasakot!

Tajā brīdī skaļi iezvanījās Annas telefons. Zvanīja Ģirts.

-    Saulīt, piedod, mēs tikko pamodāmies.

-    Kur jūs esat?

-    Tavā mājā. Kāpēc tev tik dīvaina balss? Kas noticis?

-    Roberts Lauciņš miris. Brauciet aši šurp.

-            Paldies visiem labajiem gariem, ka šī mīkla atrisinājās tik viegli, nekļuvusi par problēmu! Ģenerālis nopūtās,

atslīgstot iesēdētajā, krakšķošajā dārza krēslā, kad abi bija atgriezušies pie pārējiem.

-   Mums par to vēl būs nopietna saruna… Anna noburkšķēja.

Kaķītis puspiemiegtām acim paraudzījās Annā, taču neko neteica. Viņam jau no sākta gala bija dalītas jūtas pret Annas Elizabetes zēniski dauzonlgo asistentu Kārli. Puiša jaunība, radošais gars un brīvmākslinieka statuss pie reglamenta, kārtības un noteikta dienas režīma radušajam policijas virsniekam likās svešs, lai gan viņš spēja novērtēt pozitīvās pārmaiņas, kas notikušas Pūču salas mājā kopš Kārļa ierašanās.

Vecais nams burtiski bija atdzīvojies, jo Kārlis tam veltīja gandrīz visu savu brīvo laiku. Ja viņš nesēdēja pie datora, neskraidīja apkārt ar fotokameru, nezīmēja skices vai negulēja zem sava mūžam lūstošā forda, tad noteikti bija atrodams kaut kur nama dzīlēs. Visdrošāk bija iet skaņas virzienā, jo Kārlis arvien kaut ko nagloja, skrūvēja, vīlēja, urba, ēvelēja, slīpēja vai pulēja.

Ozolkoka kāpnes vairs nekrakšķēja, grīdas nečikstēja, logu rūtis nedžinkstēja no spēcīgākām vēja brāzmām. Arī gadsimtu vecās čuguna sanitārtehnikas caurules bija pārbaudītas un salabotas.

Kārļa varoņdarbu epopejā ietilpa pat tāds kuriozs kā spoka izdzīšana no bibliotēkas. Proti, neilgi pēc pārcelšanās uz dzīvi Pūcēs, šķiet, tas bija aprīlī, Anna Elizabete bija vēlējusies pastrādāt bibliotēkas istabā un lūgusi Kārlim tur iekurt kamīnu. Tikko uguns bija labi iedegusies, tā kaut kur mājas vidienē atskanēja tik žēlabains kauciens, ka, bijusi Anna mājās viena, viņa droši vien bļaudama aizskrietu, kur deguns rāda. Kārlis šai lietai piegāja racionāli. Savulaik kopā ar Annu daudz braukājis pa Latviju, fotografējot pilis un muižas, viņš labi atcerējās joku ar pudeli skurstenī. Ļāva malkai izdegt un kamīnam atvēst, paņēma kabatas lukturīti, ielīda kamīnā un… atrada skumīgo kaucēju ar kakliņu uz leju viltīgi iemūrētu pirmā Latvijas laika alus pudeli. Siltais gaiss, augšup celdamies, radīja kaucošās un gaudojošās skaņas, kas vārīgākai psihei varētu izrādīties smags pārbaudījums.

Anna toreiz bija prātojusi, vai šis baisais joks tapis ar vai bez viņas vecvecvecāku ziņas. Iespējams, šādi varēja izskaidrot vismaz daļu dīvaino teiksmu, ko Mežāju ļaudis zināja stāstīt par Pūču salas māju un tās iemītniekiem. Un, iespējams, šis bija viens no iemesliem, kāpēc Pūcēm visus šos gadus bija izdevies palikt neskartām. Cilvēkiem, kuri nepārzināja veco muižu būves knifus, ļoti daudz kas pavisam vienkāršs varētu likties baiss un draudīgs. Piemēram, skaļais nakts čāpstinātājs izrādījās nekas cits kā gadu desmitiem netīrīta, aizsērējusi kanalizācijas notekcaurule; maigais svilpotājs neaizdrīvēta sprauga jumta tornīša dēļu salaiduma vietā; naksnīgos soļus mājas pirmajā stāvā radīja halles ozolkoka parketa izplešanās un saraušanās tā kā Pūcēs bija daudz logu, dienas un nakts temperatūras starpība bija visai jūtama, un simtgadīgais parkets dzīvoja tai līdzi.

Annai Elizabetei šie atklājumi radīja lielu prieku, jo ne tikai loģiski izskaidroja parādību būtību, bet apliecināja, ka viņas senči bijuši apveltīti gan ar iztēli un fantāziju, gan lieliski zinājuši fiziku. Turklāt tagad viņa saprata, kāpēc Veckundze savā vēstulē bija rakstījusi: "Nebaidies, nebēdz prom, nogaidi vismaz dažas naktis, un Tu redzēsi māja Tevi pieņems.” Tā arī notika, tikai nevis māja pieņēma Annu, bet Anna Elizabete atrisināja mājas mīklas. Lai gan kas zina. Reizēm, pēc ilgākas prombūtnes vai pat tikai brauciena uz veikalu atgriežoties Pūcēs, Annai likās, ka vecais nams viņai priecīgi uzsmaida.

Pa muižas vārtiem, granti un sīkos olīšus šķiezdams, ielidoja Ģirta kadiljaks un nobremzēja tieši apvienotās detektīvu brigādes galdiņa priekšā.

-    Mēs esam klāt. Kas noticis ar Robertu Lauciņu?

7.  nodaļa. Zirnekļa tīklā

-    Vispirms paskaidrojiet, kur jūs bijāt! Kāpēc neatbildējāt uz zvaniem? Es jums abiem zvanīju vismaz desmit reižu! Zibošām acīm Anna klupa abiem atbraucējiem krāgā. Mēs jūs jau gandrīz apbedījām, bet Miks pat ceļu policiju iesaistīja jūsu meklēšanā.

Abi norātie vainīgi saskatījās.

-    Stulbi sanāca, iesāka Ģirts, kamēr Kārlis telefonā drudžaini pārlūkoja zvanu sarakstu. Divpadsmit neatbildētu zvanu no Annas, viens no Mika Kaķīša un viens no Kārļa Basa.

-    Es tev vakarnakt teicu, ka lūstu nost sīmanis uzbruka tik pēkšņi, ka aizmigu gandrīz stāvus. Tobrīd balle tik un tā jau gāja uz galu un arī viesi posās uz gulēšanu, tāpēc nospriedu, ka tu nedusmosies, ja klusi nolīdīšu kādā kaktiņā…

-Jā, tu man teici, ka iesi augšā uz pārbūvēto bēniņistabu, atcerējās Anna.

-    Es tā arī grasījos darīt, bet aizgāju un brīdi nosnaudos mašīnā. Kad nācu atpakaļ, jutos drusku mundrāks. Tad satiku Kārli, kurš klīda apkārt glāžainām acīm un buldurēja kaut ko par mājās atstātu atslēgu komplektu, kas būšot vajadzīgs agri no rīta, lai demontētu saliekamo skatuvi, jo pusdienlaikā tai atbraukšot pakaļ. Nezinu, kuram pirmajam radās ideja braukt uz Pūcēm, pārnakšņot tur un no rīta agri ar visiem štrumentiem braukt atpakaļ, bet… nu mēs tā izdarījām. Garāmejot no kāda galdiņa paķērām vienu aizsāktu konjaka pudeli saldākam miegam. Bet ziniet, ar to konjaku kaut kas nebija lāgā. Mājās mēs katrs iztukšojām tikai pa špicglāzītei un…

-… sekas jūs šorīt redzējāt, Ģirta stāstījumu pabeidza Kārlis.

-    Jūs gribat teikt, ka gulējāt tā, ka pat nedzirdējāt visus tos neskaitāmos telefona zvanus? neticīgi raukdams uzacis, pārjautāja Miks Kaķītis.

-    Mans… telefons vēl tagad ir klusuma režīmā… Kā vakar pirms koncerta uzliku, tā… Kārlis atzinās.

-     Mans arī… Šajā brīdī Ģirts ar savu vainas apziņu tik ļoti atgādināja nogrēkojušos kucēnu, ka Anna norija bargo pārmetumu un tikai noteica: Nu skaidrs. Labi, ka jūs vismaz esat dzīvi un veseli.

Sapratuši, ka vētra beigusies, abi konjaka baudītāji savukārt sāka iztaujāt, kas īsti noticis.

-    Mik, izstāsti! Tu mācēsi to izdarīt īsi un konspektīvi. Bet mēs klausīsimies un salīdzināsim šobrīd zināmos faktus, ģenerālis Bass mudināja Kaķīti. Tas brīdi padomāja un ātri pārstāstīja aizvadītās nakts un šīrīta notikumus, ieskaitot šorīt iztaujāto viesu liecības. Kā jau policists, viņš stingri turējās pie faktiem, neskarot sajūtas un netaustāmās matērijas. Annai Elizabetei, klausoties Kaķīša stāstījumā, vairākas reizes gribējās ko piebilst, taču viņa savaldījās. Majors Kaķītis bija oficiālais izmeklēšanas vadītājs. Viņam labāk zināms, ko, kad, kam, kāpēc un cik daudz stāstīt.

-     Starp citu, puiši, vai jūs to konjaka pudeli izdzērāt? Kaķītis iejautājās šķietami nevērīgā tonī.

-     Nē taču! atrūca Ģirts. Viņa sarauktā piere skaidrāk par skaidru apliecināja paģiru mokas. Būtu zinājis, ka tāds draņķis, neparko nedzertu. Anna, piegādātāji tev iesmērējuši viltotu Hennessy.

-    Mūsu pasūtīto dzērienu klāstā Hennessy nemaz nebija, Anna nedomājot paskaidroja. Viņa pati bija sastādījusi un nosūtījusi vairumtirgotājiem atspirdzinošo un alkoholisko dzērienu sarakstu.

-     Ko-o-o? Kaķītis saspicēja ausis. Tu gribi teikt, ka mūsu guļavas paņēma dzēriena pudeli, kuru kāds viesis bija atnesis līdzi?

-    Tas nebija viesu galdiņš, pēkšņi noteiktā balsī ierunājās Kārlis. Pie tā galdiņa visu vakaru sēdēja Lauciņš, kurš tobrīd jau acīmredzot bija eskortēts uz savu numuru.

Klātesošie saskatījās. Un ja nu… Šķiet, tajā brīdī visiem prātā ienāca viena un tā pati doma.

-    Un ja nu konjakam bija pielietas miega zāles? trauksmaini ieminējās Zane. Vismaz redakcijā nevienam nebija noslēpums, ka Lauciņš dzer tikai Hennessy. Viņš pats arvien lielījās, ka savā mūžā esot tik daudz smagi strādājis, ka tagad drīkstot dzert tikai pašus labākos dzērienus!

-     Tāpēc jau Miks tā interesējās par pudeli. Ģenerālis pamāja ar galvu. Žēl, ka eksperti jau prom, vajadzēja iedot līdzi pārbaudei. Būs jānogādā atsevišķi.

-    Labi, un kas notiks, ja konjakā kaut ko atradīs?

-     Nekas sevišķs. Vienīgi skaidri zināsim, ka noziegums patiešām izdarīts ar nolūku. Ja ļoti paveiksies, varbūt uz pudeles atradīsies arī kāds jauks, mazs pirkstu nospiedumiņš, protams, neskaitot paša Lauciņa un jūsējos. Tad varēs salīdzināt ar tiem četriem, ko atrada viņa numurā. Ja sakritīs, tad meklēsim čaklo farmaceitu rokā un pajautāsim, kāpēc viņa vai viņš tā darījis.

-   Varbūt tam nav nekādas nozīmes, bet… Anna Elizabete klusi ierunājās un apklusa.

-   Nu, nu, turpini! Esmu pamanījis, ka tu nekad neko nesaki tāpat vien, Bass skubināja.

-   Vai jūs atminaties? Šorīt, kad kopā ar pagasta priekšsēdētāju un vietējo feldšeri apskatījām nelaiķa istabu, Aina Maizīte izrādīja dīvaini neveselīgu interesi par mirušo. Bet pēc tam, kad ģenerālis palūdza izstāstīt, ko kurš darījis vakar vakarā, naktī un no rīta, feldšerei pēkšņi kļuva slikti ar sirdi un viņa bija spiesta doties uz savu kabinetu, lai nedaudz atpūstos. Viņas liecību pierakstīja inspektora palīgs Graudnieks. Bet, kad es pēc brītiņa aizgāju līdz medpunktam, lai pajautātu, vai Maizītei nav kumelīšu tēja, durvis bija ciet. Dīvaini, ka tādā brīdī viņa, nevienu nebrīdinot, izlēmusi doties prom.

-    Interesanti gan, jā. Kaķītis nokremšļojās. Anna, tu esi īsta Mis Mārpla!

-    Drusku jaunāka gan! Viņa nosmaidīja. Taču paldies par komplimentu!

Majors Kaķītis nosarka kā biete. Pirmoreiz viņš bija mēģinājis simpātiskai sievietei izteikt komplimentu un še tev! izgāzies kā veca sēta, salīdzinot Annu ar aizvēsturisku vecmeitu.

-   Nē, patiešām, Mik, paldies! Man ārkārtīgi patīk Mis Mārpla, un es nudien vēlētos būt tikpat acīga kā viņa. Ziniet, kāds ir viņas iemīļotais teiciens? Pat mazā ciematiņā var notikt lieli noziegumi, jo zem saules nav nekā jauna; viss jau kaut kad kaut kur ir noticis, jāprot tikai saskatīt līdzības.

-     Vecā kundze patiešām bijusi prātīgs cilvēks, Bass nomurmināja. Visi sāka klusi smieties.

-    Atļausiet patraucēt? Līdzās izmeklētāju galdiņam gluži vai izauga izdevniecības Magnum reklāmas speciālista Anta Bāliņa divmetrīgais stāvs. Redzu, ka jūs te uzjautrināties, bet mūs tur, koku paēnā, ēd nost odi un dunduri. Ja neesam jums vajadzīgi, laidiet mūs mājās. Citādi tas kārnais puišelis aizslēdzis visus vārtus un durvis un nelaiž nevienu ārā.

-    Ant, mēs neuzjautrināmies, bet apkopojam faktus, iebilda Zane, taču Bāliņš nebija apklusināms.

-    Es jau gan redzēju to apkopošanu! Kā nu ne visa augša sasēdusi pie apaļā galda, prāto, ko nu tagad ar mums, melnajiem muļķīšiem, darīt. Kuru tad esat nolēmuši iebāzt cietumā? Mani? Man taču bija visnopietnākais iemesls vēlēties, kaut tas maitas gabals vienreiz nosprāgtu, vai ne? Pēc tā visa, ko viņš man aizvakar sarunāja, es būtu gatavs viņu nožmiegt plikām rokām. Labi, ka to beidzot kāds izdarījis! Paldies viņam par to! Starp citu, kā tad šamais nobeigts? Bāliņa acis iezibējās interese. Nosists? Nožņaugts? Nošauts? Nu neklusējiet, pastāstiet taču!

Šajā bridi neviens nepateiktu, ka Bāliņam ir četrdesmit trīs gadi, sieva un trīs bērni. Viņš izskatījās pēc pārauguša sārtvaidža puišeļa, taču tumšsārtzilais deguns, iesārtās acis un neveselīgi porainā sejas āda nodeva aizraušanos ar stiprinātajiem dzērieniem.

-    Bāliņa kungs, lūdzu, pastāstiet, kur bijāt, ko darījāt, ar ko tikāties un par ko runājāt vakar vakarā, naktī un šorīt agri no rīta! it kā nebūtu dzirdējis viņa vervelējumus, stingri pieprasīja Kaķītis.

-   Es…? Paģirainā dižvīra lielā bravūra saplaka kā pārdurts balons. Es-e-e… Neko… Neko īpašu! To pašu, ko visi! Jūs man neko nepiešūsiet!!! viņš pēkšņi nebalsī iekliedzās.

-   Pagaidi, Antiņ, netrako! aizdomīgi mierīgā un sirsnīgi ieinteresētā balsī ierunājās Zane. Varbūt būs labāk, ja tu pastāstīsi par to incidentu, kas notika izdevniecībā aizvakar, kad daļa redakcijas jau bija atbraukusi te, uz muižu, lai sāktu gatavoties pasākumam?

-    A kā tu par to uzzināji? dzērāja tiešumā iešļupstējās Bāliņš un ievaidējies sakampa galvu. Varēja redzēt, ka nabagu tā kaltē un drebina, ka šobrīd viņš nedomājot atdotu velnam dvēseli par kausu vēsa alus. Zane pielēja lielu glāzi ar apelsīnu sulu un pastūma uz Bāliņa pusi. Neuzticīgi nopētījis koši dzelteno dzērienu, viņš tomēr to paņēma. Vienā kampienā iztukšojis, daudzmaz atžirga.

-     Nu, kas notika? Kārtējie mēsli, lūk, kas! viņš sāka stāstīt. Kamēr jūs te amizējāties pa pili, šefs izdevniecībā sarīkoja lielo tīrīšanu un smadzeņu skalošanu. Tikko beidzis kaut kādus prāta čakarētāju kursus, acīmredzot sadomājis jauniegūtās prasmes izmēģināt pie mums. Gudri runāja par attieksmi pret darbu, motivāciju strādāt un izaugsmes vēlmi. Pats to nosauca par attīstības pārrunām, taču nekā vairāk par pārgudru muldēšanu tur nebija. Tā arī pateicu: vecais, beidz dirsties, jāiet strādāt, bet šis…

-    Ko šis? Zane vedināja stāstīt tālāk, lai gan saprata, ar ko šāda saruna varēja beigties.

Bāliņš nebija nekāds domas gigants, taču ar saviem pienākumiem puslīdz, vismaz tīri tehniski galā tika. Ideju lidojumu un radošumu no viņa gaidīt bija velti, tāpat arī apsviedīgumu darījumos. Viņš bija vienkāršs izpildītājs, kas darīja vien to, ko viņam ar pirkstu parādīja. Kādu laiku ar to ari bija pieticis. Kamēr Magnum izdevumi tika drukāti uz melnbalta, ne pārāk laba avīžpapīra, tikmēr maketa smalkumi varbūt arī nebija pati karstākā prioritāte. Cakini, kā gribi, bet, ja tipogrāfija kļūdās, nekādi kruzuļi nepalīdzēs tik un tā bildē pats savu māti nepazīsi.

Taču nu izdevniecībai bija pieci krāsu žurnāli trīs mēnešnieki stingrajos vākos, divi nedēļnieki mīkstajos, nedēļas avīze divās valodās, trīs interneta portāli, intemeta radio un neliels interneta televīzijas aizmetnis. Bija pienācis brīdis, kad maketam, dizainam un vispār jebkuram grafiskam darbam tika piešķirta prioritāte. Bet tā nu bija Bāliņa vājā vieta. Juzdams, ka netiek galā ar jaunajiem pienākumiem, viņš bija pasācis regulāri iedzert pa kokčikam pat darba laikā un līdz dienas beigām ieguva gan sarkanas acis un grīļīgu gaitu, ganJvzeļa, vecu sieriņu, sviedrainu padušu un bojātu zobu aromātu.

Viņa kabinetā sargājās ieiet pat visdzīvellgākais kolēģis. Ja nu tomēr vajadzība spieda, tad runāt centās ātri un tieši, lieki neievelkot elpu. Bāliņš nekādi nespēja saprast, kāpēc kolēģi pret viņu izturas tik strupi, kamēr savā starpā gan pļāpā, gan joko.

Zane reiz bija mēģinājusi viņam to paskaidrot caur puķēm, par nelāgo piemēru izmantojot kādu neeksistējošu kolēģi no iepriekšējās darbavietas, taču Bāliņš aizplīvurotu runu nesaprata un, padzirdējis, ka kolēģis mēdzis darbā ierasties nemazgājies un vēl iedzēris, pilnīgā nopietnībā noteica: es gan ar viņu parunātu kā vecis ar veci… Tad Zanei nolaidās rokas un viņa pieņēma pārējo kolēģu taktiku.

-   Bāliņa kungs, ar ko īsti beidzās jūsu pieminētās attīstības pārrunas? ievaicājās Kaķītis. Taču, lūdzu, ja vien varētu, bez liekvārdības un rupjībām!

-    N-nu… Bāliņš krietnu brīdi truli centās sakopot domas, kāri lūkodamies uz tukšo sulas glāzi un Zani. Dabūjis kāroto un steigšus saguldzinājis to rīklē, pateicīgi sāka stāstīt.

-     Todien, jā, tas bija aizvakar, šefs visu dienu nēsājās apkārt kā Dieva nepieņemts, skrēja no kabineta kabinetā, klaigāja, dauzīja durvis. Marga pēc sarunas ar Robertu visu pēcpusdienu nosēdēja, raudādama un dzerdama validolu, bet vecā Ninele un Simona uzsvieda viņam uz galda atlūgumu, nobļāva, lai pats taisa pusgada atskaiti un skaita algas, un aizbrauca mājās. Lauciņš vakar no rīta pat sūtīja Elīzu ar ziediem pie abām lūgties piedošanu un pierunāt atgriezties. Nezinu, kā, taču Elīzai tas izdevās. Vakar abas atkal bija darbā.

-     Bāliņa kungs, jūs atkal novirzāties no tēmas! bargā balsī bilda Kaķītis.

-Jā, atvainojiet! Antis Bāliņš salēcās. Tātad es… Nu viņš, tas ir, Lauciņš, man prašņāja, vai esmu apmierināts ar darbu un kolēģiem, kā plānoju organizēt savu darbu nākamajā pusgadā.

Varēja redzēt, ka Bāliņš ir pārbijies. Un kā nu ne bija ari iemesls. Šķiet, Roberts Lauciņš savā tās dienas nervozajā, lai neteiktu histēriskajā aizrautībā bija grāvis un dragājis visu ap sevi tā, it kā viņam vai viņa uzņēmumam vairs nebūtu rītdienas.

Kas zina, nodomāja Anna, varbūt tā ari bija.

Bāliņš bija saņēmis nežēlīgus pārmetumus par neizpildīto reklāmas ieņēmumu plānu.

-     Klienti man sūdzas par sliktiem, bezgaumīgiem reklāmu dizainiem un nevēlas pasūtīt jaunus, bet izmanto tos pašus vecos. Tev jau viņi to acīs neteiks, nav jēgas, bet man zvana un atvainojas, sak, tas tavējais bāleliņš ir vai nu slinks, vai glups, vienalga, bet ar viņu mēs turpmāk nestrādāsim.

Bāliņš bija iebildis, ka šajos laikos jaunus reklāmu dizainus vairs nepasūta gandrīz neviens, jo visi taupa, nevienam nav liekas naudas, lielākā daļa uzņēmumu samazinājuši mārketinga un reklāmu tēriņus līdz minimumam, tāpēc atzīst par labāku nedaudz pārtaisīt jau esošos maketus un lietot tos. Lauciņš neko par to nav gribējis pat dzirdēt, kliedzis: tik un tā, lai viņš, Bāliņš, kā reklāmas daļas vadītājs izraksta rēķinu pēc pilnas cenas tāpat kā par jaunas reklāmas izgatavošanu. Ja ne, tad viņš ienākumu starpību piedzīšot no Bāliņa algas.

-     Reiz jau tā notika, Antis žēlabaini gaudās. Šajā brīdī viņš vairāk nekā jebkad atgādināja lielu, zirnekļa tīklā iepinušos mušu, kas dīc, dīc, dīc… Toreiz šefs, man nezinot, bija diviem draugiem sasolījis lētākas reklāmas, bet aizmirsis to pateikt man. Mēneša beigās es, kā parasti, klientiem izsūtīju rēķinus. Acīmredzot arī Lauciņa draugiem biju aizsūtījis parasto rēķinu, jo jau nākamajā rītā viņš, durvis sizdams un abus nelaimīgos dokumentus vicinādams, iedrāzās manā kabinetā. Pats sarkans kā bullis, kliedzot siekalas šķīst uz visām pusēm: domāju jau, ka viņu ķers trieka. Metās man virsū ar pārmetumiem, apvainoja, ka es atkal esot mēģinājis apkrāpt viņa klientus. Viņš zinot, ka regulāri paaugstinu reālās izmaksas, lai starpību iebāztu savā kabatā. Aizrunājās tiktāl, ka apvainoja mani dubultā grāmatvedībā un pat zādzību mēģinājumos. Es to vien darot kā mēģinot noblēdīt viņam naudu. Apsaukāja par jefiņu, pamuļķi, antiņu, dzērāju un neveiksminieku. Riktīgi izārdījās. Pārējie puiši ari dabūja sutu, Bāliņš steidza paskaidrot, it kā tas mazinātu viņam nodarīto pārestību.

-    Vai jūs kaut kā atbildējāt uz šiem apvainojumiem, ja tie bija nepatiesi? ieinteresēti vaicāja Kaķītis. Viņa skatienā uzzibsnīja dzirkstellte: ahā, motīvs patiešām būtu!

-     Protams, nepatiesi! Bāliņš skaļi iesaucās. Un, protams, atbildēju. Tās pašas dienas vakarā es iegāju šefa kabinetā un demonstratīvi noliku uz viņa galda atlūgumu pēc paša vēlēšanās. Skaļi un visiem dzirdot pateicu, ka tādā ellē strādāt nevēlos un nestrādāšu, kaut vai man aiz bada būtu akmeņi jāgrauž. Lai meklē sev citu reklāmistu.

-    Kā uz jūsu demaršu reaģēja Lauciņš? Policijas majors turpināja iztaujāšanu.

-    Uz manu ko? Demaršu? A, jūs domājat manu depešu par aiziešanu… Nu kā? Nobijās, protams. Apsolīja, ka no pirmā jūlija paaugstināšot amatā par reklāmas daļas vadītāju. Bet ko tad es vadīšu pats sevi un viņa Elīziņu? Tā jau visu laiku Robertam biksēs vien karājas un visur līdzi valkājas. Kad kaut ko vajag, pati ar uguni dienas laikā meklējama.

Varēja just, ka Antim Bāliņam ir pilna sirds un viņš, vārdus īpaši neizvēloties, cenšas šo smagumu no sevis norunāt nost.

Šādi runādams, viņš pats iedzīs sevi aiz restēmI Anna Elizabete ar negribētu līdzjūtību nodomāja. Bāliņš šobrīd ir kā aklais, kurš izplestām rokām skrien lejā no augsta kalna; skrien un cer, ka netrāpīs kādā kokā, jo arvien pieaugošā ātruma un inerces dēļ apstāties vairs nav iespējams.

-    Labi, Anti, un ar ko tas jandāliņš beidzās?

-    Aizcirtu durvis un aizgāju mājās. Nē, aizbraucu todien biju ar mašīnu. Lauciņš man vakarā atsūtīja īsziņu, lai es padomājot labi, jo neviens taču mani nedzenot; viņš laikam esot sarunājis kaut ko lieku. Lieku! Viņš faktiski mani apvainoja zādzībā! Es nemūžam neko neesmu zadzis pat ābolus ne!

-    Un tālāk?

-    Tālāk bija vēl interesantāk. Nu jau Bāliņš bija iegājis azartā. Pēc brīža viņš atsūtīja vēl vienu īsziņu, kurā uzaicināja uz šo balli, lai gan sākumā, visai redakcijai dzirdot, bija skaļi izteicies, ka uz balli pilī nāks tikai lūgtie viesi, bet nēģerīši lai tikmēr strādā. Tagad, lūk, izdomājis, ka mēs arī esam pelnījuši svētkus. Bet varbūt pārāk daudz viesu atteicās un šis sarēķināja, ka rijamais paliks pāri?

-     Cikos jūs vakar atbraucāt? Kaķīša tiešais jautājums pārtrauca Bāliņa žultaino tirādi.

-     Ap sešiem. Manā mašīnā bija arī Juris, Marga, Ivars un Uldis. Lūk, tur viņi visi sēž, pajautājiet viņiem, kas un kā, ja reiz man neticat. Bāliņš atkal uzvilkās. Paspējām tieši laikā uz pēdējiem sagatavošanas darbiem. Atcerieties, jūs taču mums likāt uzstādīt statīvus brīvdabas gleznu galerijai tepat, gar šo garo pastaigu taku, vai ne?

Jautājums bija adresēts Annai Elizabetei. Viņa apstiprinoši pamāja ar galvu. Puiši patiesi bija ļoti centušies palīdzēt, lai gan dažas gleznas tie visi bija abstrakcionistu gleznojumi izrādījās novietotas kājām gaisā; vēlāk viņa pati tās neuzkrītoši pārgrozīja.

Bet Anna atcerējās vēl kaut ko kā tobrīd likās pavisam nenozīmīgu vārdu pārmaiņu starp Robertu Lauciņu un Anti

Bāliņu. Kad puiši strādāja, Roberts garāmejot bija izsmējīgā toni izmetis:

-    Es jau zināju, ka no kārtīgas iedzeršanas nespēsi atteikties. Tātad esi pārdomājis?

Antis bija vispirms piesarcis, tad nobālējis un ļoti klusi atbildējis:

-    Nē, es iešu gan, taču biju apsolījis meitenēm šovakar palīdzēt un vēlējos šo to pajautāt Ninelei. Bet, ja mana klātbūtne tevi uztrauc, varu doties prom.

Roberts bija tā kā sarāvies, tomēr turpinājis iepriekšējā augstprātīgajā manierē:

-     Nu labi, dari, kā vēlies! Vari iet, vari palikt. Man tas netraucēs. Mēs šodien svinam. Atpūties arī tu iedzer, uzēd, padejo. Varbūt īgnums pāries un tu pārdomāsi. Tikai neiedomājies šovakar ar darba jautājumiem tuvoties Ninelei vai kādam no klientiem. Pirmdien! Šovakar mums visiem ir svētki!

Anna Elizabete būtu šo sarunu aizmirsusi, ja ne žests, ko aiz niknuma bālais Antis veltīja aizejošā Roberta mugurai. Tagad viņa gudroja stāstīt par šo incidentu pārējiem vai ne.

-    Ko darījāt vēlāk? turpināja iztaujāt Kaķītis.

-     Kā ko? Ēdu, dzēru, aizgāju uz tualeti, atkal iedzēru. Godīgi sakot, mēs ar Ivaru un Uldi pamatīgi piedzērāmies. Ja reiz šefs mūs neuzskata par cilvēkiem, bet par vergiem, par nēģeriem, tad nu mēs visiem spēkiem centāmies iztukšot viņa dzērienu krājumus, lai smalkajam galam mazāk paliek! Juris ar Margu gan dzēra tikai sulas un sīrupa kokteiļus viņi jau niknos nedrīkst.

Anna ar Zani saskatījās. Jura un Margas nedrīkstēšanai bija atšķirīgi iemesli. Jurim bija iešūta ampula, bet Margai… Marga, šķiet, beidzot gatavojas kļūt par māmiņu. Iespējams, tā izskaidrojama viņas pēdējā laika biežā prombūtne (pie dakteriem) un pārliekā emocionalitāte pēc sarunas ar šefu.

Vai Marga, viena no izdevniecības ilggadējām darbiniecēm, nezināja, cik nejauks, rupjš un nesavaldīgs dusmu brīžos spēj būt Roberts Lauciņš? Vai viņai tas būtu kāds pārsteigums, pēc kura vairs nevar atgūties? Mierīgā Marga, kura, darot savu maizes darbu viņa kārtoja Magnum pelnošākās nozares (poligrāfijas) pasūtījumus -, ik dienu saskārās un tika galā ar visdažādākajiem klientiem un viņu raksturiem. Interese par cilvēka dabu bija pamudinājusi viņu izvēlēties neklātienes studijas sociālajā antropoloģijā, un šovasar Marga bija sekmīgi pabeigusi otro kursu.

-     Bet paklausieties, jūs taču nedomājat, ka es viņu…? Bāliņa līdz šim bravūrīgā balss pēkšņi sāka drebelēties un tricināties kā pakusis galerts. Varēja just, ka viņam ir bail.

-    Es taču ne Lauciņam, ne viņa galdiņam nebiju pat tuvumā. Redzēju gan, ka viņi visi tur tusējās bijusī sieva un šībrīža mīļākā, sabiedrības dāma un vēl arī… asistente. Gan jau kāds no viņiem būs pacenties…

-    Laiks rādīs, Bāliņa kungs, laiks rādīs, filozofiskā mierā noteica Kaķītis. Vai jūs būtu tik laipns un varētu paaicināt jūsu pieminētos kolēģus Uldi un Ivaru? Ar Juri un Margu mēs aprunāsimies vēlāk.

-    Protams. Kā teiksiet. Kas tad mums, mazajiem, atliek… Un, bubinādams par pasauli, kurā nav taisnības un kur dūrei tik spēks, Bāliņš nošļukušiem pleciem, kājas šļūkādams, aizgāja.

-   Šo varam droši atmest, noteica Bass. Pie galdiņa sēdošie saskatījās un piekrītoši pamāja.

8.  nodaļa. Zemūdens akmeņi

-   M-jā, mūsu nelaiķis sāk izskatīties pavisam nesimpātisks, noburkšķēja Bass. It kā vajadzētu just līdzi upurim, it kā vajadzētu dusmoties uz slepkavu, bet es šobrīd viņu… pat saprotu.

Anna Elizabete vērīgi paraudzījās ģenerālī. Vai viņš lasīja domas? Arī viņa tikko bija domājusi gluži to pašu. Izskatās, ka pēdējo gadu, mēnešu un pat dienu laikā Roberts Lauciņš mērķtiecīgi bija centies nodedzināt aiz sevis visus tiltus, sastrīdoties un sariebjot visiem draugiem, konkurentiem, cilvēkiem, kuri viņu mīlējuši vai mīl. Pamazām šis cilvēks bija pārvērties īgnā vientuļniekā, kuram nekas un neviens nav labs, kurš visur saskata aprēķinu un aizmuguriskas norunas, kurš citos pirmām kārtām saredz tikai sliktās rakstura īpašības, par labajām pat neiedomājoties.

Anna atcerējās kāda sava drauga teikto: Pirms tu par kādu vēlies pateikt ko sliktu, mirkli padomā, vai vari par viņu pateikt arī trīs labas lietas. Ja ne, tu šo cilvēku vispār nepazīsti.

Lūk, Robertam Lauciņam šo gudrību būtu vajadzējis lieliem burtiem izdrukāt un pielīmēt pie sienas virs darba galda. Varbūt tas būtu palīdzējis uz pasauli paraudzīties citām acīm. Bet nu jau bija par vēlu.

Viņa daudz būtu devusi, lai uzzinātu, kas norisinājies Lauciņa galvā pēdējās trijās dienās. Kāpēc tieši tagad, pirms savas izdevniecības apaļās jubilejas un viena no svarīgākajiem vecuma sliekšņiem vīrieša mūžā, viņš pēkšņi nolēmis tik krasi mainīt dzīvi? Vai tā būtu bēdīgi slavenā četrdesmitgadnieku krīze, kad prāts un loģika aiziet brivsolī, bet vienīgo padomu, turklāt visbiežāk kļūdainu, dod… hmm, nūjā…

Visi Roberta paziņas, draugi un kolēģi atceras, ka, tuvojoties vakara noslēgumam, šefs bijis pamatīgi piedzēries un ari dusmīgs. Bet vakara sākumā taču Lauciņš jautri sasveicinājās ar viesiem, plēsa jokus un smaidīja. Arī vēlāk tīri braši izdancināja dāmas, šķiet, vienīgi Elīzu ne, kas Annai likās uzkrītoši noraidošs žests, it kā nodalot viesus un tuviniekus no darbiniekiem. Saprotams, Elīzu tas ļoti aizskāra. To Anna bija pamanījusi viņas sāpjpilnajā skatienā.

Interesanti, kas bija tas nepazīstamais vīnsarkanajā kreklā, kurš pēc Roberta niknās runas bija pienācis pie viņa galdiņa un palūdzis malā uz dažiem vārdiem. Pēc šīs sarunas Lauciņš atgriezās vēl vairāk saniknots un pēc brīža sāka sūdzēties par spēcīgām galvassāpēm.

Vai nevarēja būt tā, ka tips savā kliedzoši spilgtajā tērpā bija apzināti aicināts uzmanības novēršanai nav jābūt diplomētam psihologam, lai zinātu: ja tumšā vidē parādās gaišāks, košāks plankums, skatiens automātiski pievēršas tam, bet apkārtējais fons uz mirkli it kā izplūst un izgaist no redzesloka. Tumšsarkanais plankums tuvojas gan pie Lauciņa galdiņa, gan tā tuvumā sēdošo uzmanība tiek novērsta no iepriekšējiem uzmanības objektiem un pievēršas atnācējam; viņš pieliecas, iečukst kaut ko Robertam ausī, tas pieceļas, un abi dodas uz muižas iekšpagalma tālāko malu; visu apkārtējo skatieni viņiem seko.

Vai šis nebūtu pats piemērotākais brīdis, ja kāds vai kāda vēlētos kaut ko iepilināt vai iebērt Lauciņa glāzē vai viņa Hennessy pudelē? Vai kāds to pamanītu?

Atbilde atradās pati to pamanīja tikai viens cilvēks. Kāds, kurš visu vakaru un nakti nebija nolaidis no Roberta ne acu. Kāds, kurš acīmredzami bija viņam bezgalīgi uzticīgs. Sieviete, kura viņu uzmanīja ar tādu dedzību. Sieviete, kura pamanīja ik sikumiņu, ik kripatiņu, ik emociju niansi, ja vien tas attiecās uz viņas pielūgsmes objektu. Elīza. Pazudusī Elīza.

Ikdienā un darbā nešķirami; ari tagad viņi ieradās reizē. Magnum interneta TV operatori. Trīsdesmit sešus gadus vecais Ivars Mēliņš un par viņu gadu jaunākais Uldis Pīrāgs nebija ne brāļi, ne radinieki, taču viņos jautās kaut kas no Siāmas dvīņiem tik līdzīgas un saskaņotas bija kustības, tik vienāds izskats, tik identiska runas maniere. Varētu domāt, ka ar abiem strādājis tas pats horeogrāfs, stilists un runas pedagogs, lai to visu iemācītu un padarītu par viņu otro es. Taču kādēļ? Vai viņi gatavojās kādam šovam? Tad tas būtu saprotams. Vai arī viņiem bija kādas psihoseksuālas problēmas, ko tagad pieņemts dēvēt par sava dzimuma piederības un identitātes apzināšanās krīzēm? It kā ne, jo, cik nu Anna zināja no Zanes stāstītā, gan Uldim, gan Ivaram mājās bija sieva un bērneļi.

-    Kungi, vai varētu parunāt ar katru no jums atsevišķi? Kaķītis ievaicājās. Faktiski tā bija pavēle.

-     Nē, nevarētu. Mēs visur ejam un visu darām tikai un vienīgi kopā! abi reizē izaicinoši atbildēja.

Majors izbrīnīts un nepatīkami pārsteigts sarauca uzacis, taču Zane pieliecās viņam tuvāk un kaut ko iečukstēja ausī. Kaķītis šoreiz parāva uz augšu tikai vienu kreiso uzaci un nomierinājās.

Tomēr, par spīti divām galvām, jēdzīgas atbildes no abiem stilīgajiem izdabūt neizdevās.

Pseidodvīņi pastāstīja vien jau zināmo iepriekšējā dienā šefs nēsājies pa redakciju kā pūķis, klaigājis, ka neviena nodaļa neizpilda savus uzdevumus tā, kā vajag, un nauda visu laiku aiziet garām. Izlamājis visus par sliņķiem, liekēžiem un dīkdieņiem bet tā jau esot pierasta ikdiena, nekā jauna, nekā neparasta. Dīvaināk būtu, ja Lauciņš spētu nodzīvot kaut nedēļu, neizgāžot dusmas un žulti.

Viņi abi dabūjuši mizā par to, ka vēl nav gatava uz Jāņiem gaisā laižamā izdevniecības reklāmfilmiņa. Abi centušies iebilst, ka studija apturējusi filmas montāžu pusē, jo vēl līdz šim nav apmaksāti trīs viņu rēķini, taču Roberts nav vēlējies to ne dzirdēt un brēcis kā aizkauts, sacījis, ka visi to vien tik plānojot, kā viņu izputināt un izūtrupēt, bet lai nu pagaidot vien tas nekad nenotikšot. Es vēl uzdejošu uz jūsu visu kapiem! viņš pārskaities kliedzis. Bijis tik sarkans, ka licies viņu ķers trieka.

Vēlāk gan norimis, ienācis it kā atvainoties, teicis bijusi grūta diena, nervi neesot izturējuši, lai neņemot ļaunā, visi taču čomi, zinot, cik šajos laikos grūti klājas. Un algas viņš maksājot laikā.

-    Pamatalgu jā, bet honorārus? Nu jau būs četri mēneši, kopš neesmu tos redzējis, riskējis bilst Uldis, par ko tūliņ ticis kā ar aukstu dušu apliets: tu labāk klusē, nelaimīgais dzērājs, tavas regulārās dzerstīšanās un paģiru dēļ esam tik daudz kļūdu labojuši un bezmaksas reklāmas laukumus dalījuši, ka, ja to visu atvilktu no tavas algas, tad tu līdz nākamā gada beigām pliks, bass un neēdis skraidītu, kamēr nosprāgtu, lai to visu atmaksātu…

-   Atklāti sakot, mēs esam sākuši domāt par citas darbavietas meklēšanu. Lai kāds es būtu, lai ko dzertu un ar ko gulētu, savu tiešo darbu izdaru laikā, un, ja ar to ir apmierināti gan žurnālu redaktori, gan izdevniecības galvenā redaktore, Uldis izteiksmīgi paskatījās uz Zani, tad kas tur Lauciņam ko bļaut? Viņš taču pat zaļo krāsu no sarkanās neatšķir, viņš ir dzimis daltoniķis ko tāds zina un saprot no krāsu salikumiem? Ja asistente nesekotu līdzi viņa krekliem, diez, cik švītīgs tad pats nāktu uz darbu? Bet viņš jau vienmēr pamanās ērti iekārtoties uz citu rēķina!

N-nu… Jā, pēdējā laikā kaut kas galīgi nebija pareizi… Negaidīti lēni un domīgi ierunājās Ivars. Kad pirms desmit gadiem dibināja izdevniecību, Roberts bija pavisam cits cilvēks. Vel pirms pieciem gadiem viņš bija savs čoms, ar kuru varēja normāli izrunāties gan par darbu, gan ģimenes lietām, gan mājas būvi. Toreiz mēs patiešām bijām kā viena ģimene, kā draugi. Bet, kopš sasējās ar Pērkonu un iesaistījās lielajā politikā, pilnīgi pārvērtās. Sadomājās, ka kļūs tikpat liels un varens, kāda bija Ēlerte. Sapņoja, ka reiz apēdīs visas izdevniecības un paliks tirgū viens. Par katru tehnisko jaunievedumu un veiksmīgu risinājumu priecājās kā bērns, bet, pamanījis ko līdzīgu pie citiem, lamājās kā ormanis, draudot līdzīgi domājošos, tātad ideju zagļus, sūdzēt tiesā un spundēt cietumā. Roberts nekādi nespēja saprast, ka elektronisko mediju pasaulē viss notiek paralēli un pēc būtības nekā jauna vairs izdomāt nevar viss jau reiz ir bijis.

-      Reizēm viņš ar savu vajāšanas māniju kļuva pagalam smieklīgs, rūgti bilda Uldis. Visi to vien darīja kā zaga viņa idejas, naudu un laiku, centās pārvilināt kadrus un reklāmdevējus, pina intrigas. Būtu labāk gājis strādāt Loka mediju koncerna reklāmas nodaļā tur tādi skaitītāji kā viņš būtu istajā vietā. Tagad pat nu kāpēc Antis reklāmas daļā raujas viens pats? Vai Elīzai nekas nav jādara? Kad vien skaties, jau prom. Iekāpusi Roberta mašīnā un aizbraukusi nezināmā virzienā. Pirms dažām dienām, piemēram, jāizraksta rēķini, nomeklējāmies gluži vai beigti, a šī ar šefu, izrādās, sautējas jūrmalā. Kāpēc tad pārmest mums, ka lēni strādājam? Lēni, jā, toties pamatīgi.

Un mēs vismaz neskrienam ar puķēm, konfekšu kastēm un eksotiskiem augļiem pie klientiem, lai par pusvelti nosolītu viņu reklāmas mūsu izdevumos, bet pēc tam brīnītos, kāpēc algas dienā konts tukšs! Ivaram ari nebija sveša ironija. Bet jūs vēl neesat pajautājuši, ko mēs darījām visas iepriekšējās diennakts garumā. Mums nav ko slēpt. Es jums atbildēšu: dzērām. Baismīgi dzērām. Piedzērāmies mērkaķī. Lopā! Un gulējām, kā krievi saka, bez pakaļkājām līdz pašam ritam. Tajā pašā istabā, kur gulēja arī tas burkšķis Bāliņš un atturībnieks Juris.

-Jā, mēs viens otru visu laiku redzējām un dzirdējām; visi mūsējie bija uz vietas, to es varu apzvērēt, cieti noteica Uldis. Bet parunājiet ar Juri un Margu. Viņi nedzer un varbūt būs bijuši acīgāki.

-    Bet, ja jau jūs gulējāt, kā varat būt pārliecināti, ka viens no jums nakts vidū paklusām neizlīda no gultas, neaizgāja līdz Lauciņa numuram un nenogalināja viņu? tirdīja Kaķītis. Viņam šie tirliņi bija līdz kaklam. Vai tiešām mūsdienās normāli vīrieši izmiruši, atlikuši vien… mutanti?

-    Nu nē! iesmējās Uldis. Šis krākentāls naktīs muzicē tik skaļi un daudzbalsīgi, ka veidojas īsts pastarās dienas skaņu efekts. Bet es esmu pieradis mēs daudz esam kopā ceļojuši un ari redakcijā darba dēļ nereti palikuši pa nakti. Man izveidojies pavisam pretējs reflekss, proti, tiklīdz līdzās vairs nekrāc, tā es trūkstos no miega un bažīgi raugos apkārt, jo, liekas, kaut kā pietrūkst. Sieva mājās jau smejas par mani laikam jāsaprecina mūs ar Ivaru, bet viņa pārcelšoties pie viņa sievas Līgas.

-    Lai nu kā, mēs abi vakarnakt bijām tā piedzērušies, ka pat galvu no spilvena nespējām pacelt, kur nu vēl piecelties un taisni nostāvēt. Bet, lai ietu kādu žmiegt, žņaugt, kārt vai smacēt nē, tas prasītu nenormālu fizisko piepūli… Meklējiet citus slepkavniekus!

-   Labi, kad abi bija aizgājuši, rezumēja Kaķītis. Šobrīd skaidrs ir tikai viens par spīti ārēji korektajam veiksminieka tēlam, Roberts Lauciņš bijis pamatīgs maita, kuram sāpināt un pakļaut citus, šķiet, sagādājis lielu prieku. Kā zirneklis tīkla vidū, kurš tup un rausta pavedienus, sekojot līdzi visniecīgākajām vibrācijām. Izskatās, ka viņš paspējis ieriebt pilnīgi visiem, un es nebrīnītos, ja kādam tas reiz būtu apnicis, viņš domīgi noteica.

-     Ja runājam pavisam atklāti, bija pat vēl trakāk, nekā kolēģi stāsta. Zane beidzot bija nolēmusi runāt. Pēdējā pusgada laikā nomainījās desmit darbinieki, jo šefs to vien darīja kā meklēja iemeslu katram piesieties, lai tikai nebūtu jāizmaksā pilna alga. Tāda bija viņa izpratne par līdzekļu ekonomiju. Viņš pat darba pārrunās un līgumu slēdzot vispirms jautāja: Un kā es tevi sodīšu, ja tu kļūdīsies vai nebūs tādu rezultātu, kā solīts? Skatījās cilvēkam acīs un ņirgājās.

Es pati esmu to izjutusi, tāpēc zinu, ko runāju. Pirms es atnācu uz Magnum, mani vairākkārt brīdināja nervi neturēšot. Bet ikviens jau domā, ka viņš būs izņēmums. Naivi. Lauciņš pats nekad nevienam nav teicis paldies viņš to vienkārši nespēja, tāpēc ar labām vēstīm vienmēr sūtīja Elīzu. Nevienas uzslavas, nevienas pateicības, tikai kritika, aizrādījumi, nopēlumi tāds bija viņa vadības stils. Klientiem gan tiem viņš atrada gan smaidu, gan komplimentus. Bet cilvēkus, kuri viņam ik dienas saražoja pašu pārdodamo produktu: žurnālus, avīzes, interneta ziņas bez kā nebūtu arī izdevniecības -, tos viņš uztvēra kā papildinājumu krēslam un datoram.

Kad pirms nedēļas tika apkopota finansiālā situācija par šāgada pieciem mēnešiem, diemžēl tā nebija nekāda spožā. Mazumtirdzniecība kritusies, abonētāji daudzmaz turas, bet reklāmu ieņēmumi… Ko tur runāt! Reklāmu apjoms samazinājies uz pusi, taču arī tā vēl nebūtu nekāda nelaime, ja savus parādus samaksātu tie, kuri tos iekrājuši vismaz divu gadu garumā. Bet Lauciņa mīļie klienti tik noplāta rokas un vainīgi pasmaida ņau naudiņas! Zane parodēja labi zināmo anekdoti par kaķeniti, kas prasīja runcītim naudu, bet saņēma zināmo atbildi un platu smaidu.

-    Lauciņš viņus, aizvadītajos gados lutinādams, bija pieradinājis var maksāt, var arī nemaksāt. Šādi viņš savu klientu acīs izlikās labāks par cietsirdīgajiem konkurentiem, kuri nespēj iejusties uzņēmēju ādā un to vien dara kā plēš deviņas ādas. Viņš izvēlējās citu ceļu plēsa divpadsmit ādas saviem padotajiem un turpināja lutināt klientus.

Es viņam ieteicu par lielākajiem nemaksātājiem iesniegt pieprasījumu Kredītreformai, bet viņš uz mani paskatījās tādām acīm, it kā es būtu ieteikusi aplaupīt Latvijas Banku. Tam viņš būtu piekritis drīzāk, nevis aizskart kaut matiņu uz viņa svēto partneru galvām.

Roberts nesaprata, ka tie paši partneri, kurus viņš tā ucina un čubina, aiz muguras smejas par viņa naivumu un lētticību. Ne jau ar konfekšu kārbām un puķēm iegūstama partneru uzticība…

Viņš domāja: ja reiz klients izturas draudzīgi un apsolās reklamēties Magnum izdevumos, viņš savu reklāmu citur neliks. Un kā vēl liks! Izdevējam savas problēmas, ražotājiem un tirgotājiem savas. Jebkurš izdevējs visos laikos ir vēlējies iegūt sev lielākos reklāmdevējus, savukārt reklāmdevēji arvien ir vēlējušies par iespējami zemākām cenām iegūt maksimāli vairāk lielākus reklāmas laukumus vai biežāku reklāmu izrādīšanu. Šīs aksiomas viena otru izslēdz.

-   Tad tu, meit, saki, ka izdevniecības finansiālais stāvoklis nav diez cik spožs, domīgi novilka atvaļinātais ģenerālis. Viņam par notiekošo sāka veidoties priekšstats. Ilgajos darba gados bija nācies redzēt gan nekur nestrādājošus trūkumcietējus, kuri dzīvo divstāvu villās un brauc ar sievām norakstītiem jaunākā modeļa mersedesiem, gan neražojošas firmas uz bankrota robežas, kuru vadītāji spēj samaksāt astronomiskas summas par restorānu apmeklējumiem un ceļojumiem.

-    Ja iekavējušies parādnieki samaksātu kaut daļu rēķinu, izdevniecība izpeldētu. Pietiktu gan algām, gan norēķiniem ar tipogrāfiju. Ja ne, pēc dažiem mēnešiem nāksies izsludināt maksātnespējas procesu. Tad varēs teikt, ka tie paši latviešu uzņēmumi, kurus tā mīlēja un stutēja Lauciņš, būs nolaiduši dibenā viņa uzņēmumu bez jebkādiem kredītiem, Zane skumji atbildēja. Sīkākus datus vajadzētu pajautāt grāmatvedei Ninelei viņa ir tik precīza kā Šveices pulkstenis. Vecmodīga arī tiklīdz grāmatvedības un darba uzskaites tabulas gatavas, tās visas no datora mudīgi izdrukā, pārbauda ar kalkulatoru un ielīmē milzīgā žurnālā. Viņa vēl arvien datoriem neuzticas.

-    Zālītes jaunkundz, Zane, bet, ja reiz uzņēmumam bija tik slikti finanšu rādītāji, kāpēc Roberts Lauciņš nolēma rīkot šos milzīgos svētkus? Pieļauju, ka to noorganizēšana izmaksāja vairāk par dažiem simtiem. Kaķītis nespēja saprast.

-    Ja gribam būt pilnīgi precīzi, tad divdesmit piecus tūkstošus trīssimt sešdesmit divus latus un piecdesmit santīmus. Tas ir, neierēķinot mūsu aģentūras vēl nesaņemto atlīdzību, paraudzījusies savā elektroniskajā piezīmju grāmatiņā, noteica Anna Elizabete. Baidos, ka mums savus honorārus vairs neredzēt.

-    Kā? Vai tad šefs tev nesamaksāja? Zanei uztraukumā rokās sāka trīcēt sulas glāze. Pusi. Avansā?

-   Nē. Tikai trīsdesmit procentus. Teica, ka pagaidām vairāk neesot; tiklīdz būšot, tā pārskaitīšot trūkstošo. Labi vismaz, ka man ir rakstisks līgums, kurā atrunātas visas saistības. Bet ko tas dod?

Pirmo reizi šīs nelāgās dienas notikumu karstumā Anna Elizabete iedomājās, kas tagad notiks ar Magnum finansiālajām saistībām. Kurš norēķināsies ar māksliniekiem, mūziķiem, ziedu piegādātājiem un dekoratoriem? Elīza? Grāmatvede

Ninele? Labi vismaz, ka Annai bija izdevies izkarot visiem kārtīgus līgumus ar abu pušu tiesībām un pienākumiem. Vismaz tukšā neviens nepaliks.

-    Interesanti gan. Uzņēmumam draud maksātnespēja, bet direktors rīko dzīres mēra laikā! Kaķīša balsi skanēja kas vairāk par neizpratni un nepatiku. Nosodījums? Varbūt viņam šos svētkus kāds uzsauca kā dāvanu?

-     Ļoti iespējams. Pēdējā laikā Roberts bieži brauca pie Pērkona, ari ar Anclti viņi bija nešķirami. Likās, it kā Zane kaut ko pārdomātu. Ninele reiz tā dīvaini izteicās: ja ari turpmāk naudu došot Pērkons, viņa palikšot un strādāšot, bet, ja jaunā saimniece būs Anclte, tad lai Lauciņš meklējot citu grāmatvedi…

-    Šķiet, pienācis laiks uzklausīt, kas šai Nineles kundzei sakāms. Viņa taču vēl ir šeit, vai ne?

-   Kā nu ne! Lūk, pagalma tālākajā stūri pie vienīgā galdiņa ar saulessargu tā lielā, druknā kundze baltajā kleitā ar liliju motīvu un saules cepuri galvā ir Ninele. Ninele Fridmane. Viņai ir sešdesmit divi; atlikuši trīs gadi līdz pensijai. Šai kundzei ir fenomenālas zināšanas likumdošanā un finanšu līkločos.

Viņai blakus melni sarkanā, čigāniskā tērpā mūsu lietvede un grāmatvedes palīdze Simona Briška. Bez viena gada četrdesmit, bet lieliski izskatās, lepojas ar savu tumsnējo ādas krāsu, lielajām acīm un čigāniskajām asinīm. Aizraujas ar flamenko. Lielākais vaļasprieks flirtēšana. Koķetē ar visiem, kolēģus un šefu ieskaitot, par ko, protams, Elīzai bija dusmas.

Blondā, drusku Merilinai Monro līdzīgā, apaļīgā jaunkundze ir Marga Bindermane, mūsu poligrāfijas nodaļas vadītāja. Forša, taču savdabīga būtne.

Drūmais tips ar skūto pauri, miroņgalvu krekliņu un melnajām saulesbrillēm ir Juris Bargais, maketa grupas un tipogrāfijas ceha vadītājs. Par spīti savam uzvārdam un izskatam, īsts mieramika, kuram uz galvas kāpj visi, kam nav slinkums, šefu ieskaitot. Iespējams, viņiem ar Margu ir romantiskas attiecības, ko gan abi cītīgi slēpj. Bargais ir ārkārtīgi talantīgs dizainers, strādā ātri un precīzi, nevienu darbu nepamet pusdarītu. To zinādams, Roberts bieži vien viņam piesvieda visādus pēdējā brīža darbiņus, kas prasīja nejēdzīgi daudz laika, bet neienesa gandrīz nekādu naudu.

-            Tu gan māki precīzi raksturot, Zane! Bass noducināja.

-    Re, ko nozīmē profesionāls redaktors!

Zane, apmulsusi par uzslavu, piesarka. Viņa nekad nebija par sevi tā domājusi vienkārši darīja savu darāmo. Labam žurnālistam, tāpat kā labam redaktoram, faktu precizitāte ir zelta likums.

-   Zane, vai jūs… vai tu… pavadīsi mūs līdz tam galdiņam? tāds kā sakautrējies palūdza Kaķītis.

Anna Elizabete neuzkrītoši palūkojās viņa virzienā. Mīļais kaimiņš, kurš vienā stiepienā varēja pārpeldēt pāri Melnupei un viens pats izstumt viņas dubļos iestigušo cigāru no dziļas ceļa grambas, tagad mīņājās nodurtu skatienu kā skolas puika, gaidot skolotāja vērtējumu. Vai tikai viņš nebūs tā dziļāk ielūkojies Zanes zaļajās acīs? Pēkšņi ģenerālis Annai aiz muguras sāka tik neganti klepot, ka viņa sabijusies apsviedās un steidzās uzsist viņam pa muguru.

-    Aizrijos… ar sulu… atguvis elpu, viņš paskaidroja un piemiedza Annai ar aci.

9.  nodaļa. Barons un zāļu salāti

Pulkstenis rādīja trīs pēcpusdienā. Ģenerālis kaut ko saspringti domāja, tad ierunājās.

-    Mik, vai tev nebūtu iebildumu, ja mēs šeit atstātu Zani un Antonu, lai vari pabeigt iztaujāšanu, bet paši apdarītu darbus muižā un dotos uz Pūcēm? Vakarā tur satiksimies un apkoposim faktus. Citādi Anna aiz satraukuma no galvas noplēsīs visus matus.

Patiesi, viņai bija tāds ieradums dziļos pārdomu brīžos Anna mēdza aptīt ap pirkstu kādu matu šķipsnu un to neapzināti plūkāt. Pēdējā laikā gan viņa bija sākusi nēsāt ļoti īsu matu griezumu, taču no ravēšanas niķa vaļā netika.

Anna bija pateicīga vecajam ģenerālim par atbalstu, jo l

kuru katru brīdi bija jāierodas lielajām automašīnām, kas aizvedīs saliekamo skatuvi, īrēto skaņu un gaismas aparatūru, savukārt Ģirtam pēdējais laiks doties ceļā, lai pagūtu nogādāt teātri nomātos tērpus un paspētu uz vakara filmēšanu režisore bija nolēmusi seriālu izstiept līdz Jāņiem, taču pēkšņi vajadzēja piefilmēt trīs sērijas. Melderis pukstēja un vaidēja, jo bija iecerējis pāris nedēļu netraucēti atpūsties Pūcēs un pie viena dažās vietās pielabot jumta dakstiņus (Kārlim no atklāta augstuma bija bail). Tagad gan nevarēja zināt, kā viss izdosies. Ja veiksies un būs ieradušies arī citi aktieri, iespējams,

filmēšanu pabeigs jau šovakar, ja ne tā var ievilkties. Bet šis jau ari, iespējams, nebūtu istais laiks dakstiņu likšanai.

Viņā cīnījās pretrunīgas izjūtas no vienas puses, gribējās ātrāk šeit visu pabeigt un braukt mājās, uz Pūcēm, pagatavot t.isi labas kafijas un atlaisties pītajā zvilnī uz mājas dienvidu terases. Un pārdomāt, kas īsti šajās pēdējās dienās noticis. No ot ras puses, viņa vēlētos būt klāt brīdī, kad Miks ar Zani runās .11 pārējiem izdevniecības darbiniekiem. Anna būtu gribējusi pati uzdot dažus jautājumus un pavērot atbildētāju reakciju.

Kā nojauzdams viņas domas, Bass ieminējās: Pačuksti jautājumus Zanei. Viņa ir gudrs meitietis, pati sapratīs, kas darāms.

Tas ir gan viens vecs lapsa! Anna Elizabete ar apbrīnu nodomāja. Ne velti viņu dēvē par Megrē!

Tā viņi arī izdarīja. Izjauca skatuvi, sapakoja aparatūru un instrumentus, salika kastēs dekorācijas un tērpus. Pils pagalmu apsolījās sakārtot Helmūts ar saviem palīgiem, bet vēlāk kad policija, tehnikas vedēji un visi pārējie būs prom. Šobrīd viņš ar četriem večiem sēdēja savā kambarī un sita kārtis.

Kad pēdējais smagi piekrautais kravas busiņš bija izlīgojis no pagalma un Ģirts ar savu līdz griestiem piekrauto kadiljaku devies uz Rīgu, pirms tam gan nosolījies Lai tur lūst vai plīst, vēlu vakarā būšu atpakaļ! -, Anna, Kārlis un ģenerālis iestūmās lendroverā un brauca uz Pūču salu.

Aizvedis Annu un Kārli gandrīz līdz namdurvīm un neklausīdamies aicinājumos Kārļonkul, tikai uz vienu tasīti kafijas! -, ģenerālis slaidā lokā apgrieza mašīnu un, pa lodziņu uzsaucis Atgriezīšos uz vakariņām! aizbrauca Mazkalniņu virzienā. Bet varbūt uz Mežmuižu, kas zina.

Tikai pārkāpusi mājas slieksnim, Anna Elizabete sajuta, cik ļoti ir nogurusi šo pēdējo dienu laikā. Spriedze un satraukums pirms pasākuma tagad likās pupu mizas salīdzinājumā ar šlrīta izjūtām un domām par to, kā būs turpmāk. Gan jau to slepkavnieku atradis, bet kas notiks ar honorāru? No viņas taču joprojām bija atkarīgi vairāki cilvēki, kuri gaidīja apsolīto naudu.

Viņa smagi atsēdās uz halles lielo kāpņu pirmā pakāpiena. Viss. Tālāk ne soli. Gulēs tepat.

-     Celies! LIzbet, celies augšā un ej atlaidies kaut vai tepat kabinetā uz dīvāna! Uzvārīšu kafiju, tad parunāsim! Kārlis, kā parasti, piegāja lietām no racionālās puses. Un neaizmirsa pakaitināt.

Anna Elizabete sakaunējās. Nu gan kā veca mīkla nevar pat līdz dušai aizremsties! Eh, nāksies vien celties! Kur liksies? Ko nu čīksti! Lauciņam šobrīd ir daudz sliktāk nekā tev.

Pašbāriens palīdzēja. Viņa lēni uzčiboja (citādi šo lēno pārvietošanās veidu nosaukt nevarēja) uz otro stāvu un burtiski ievēlās savā istabā. Ar gudru ziņu Anna bija izvēlējusies pirmo no piecām augšstāva istabām to pašu, kurā reiz dzīvojusi Veckundze.

Vēlāk viņa sev bija vairākkārt jautājusi, kāpēc tieši šo, un nonākusi pie secinājuma, ka, visticamāk, atslēgas faktori bijuši četri saulainā dienvidu puse ar skaisto skatu uz parku un upi, balkons, lielā gulta un pašai sava vannas istaba.

Jau kāpdama pār slieksni, Anna bija sākusi stīvēt nost piegulošos džinsus un piesvīdušo kreklblūzi, kad pēkšņi pamanīja, ka istabā nav gluži viena. No balkona malas cauri aizvērto durvju stiklam uz viņu filozofiskā mierā raudzījās lielu, koši zaļu acu pāris. Atkal! Nu kā tas velna kaķis ar saviem apjomiem to dabū gatavu bez kāpnēm uz otro stāvu!? Nogurums bija kā ar roku aizslaucīts.

Anna atcerējās pirmo iepazīšanos ar Baronu. Vēsture atkārtojās.

Toreiz, kad viņa pirmo reizi bija atbraukusi apskatīt māju, rudais runcis bija uzradies no nekurienes un kā uzvarētājs palicis sēžam uz balkona, bet viņa bija atkāpusies.

Vēlāk, uzreiz pēc Annas Elizabetes pārcelšanās uz Pūcēm, kādā vakarā, kad viņa jau posās uz gulēšanu, bet aiz loga šalca lietus, aiz balkona stikla durvīm bija atskanējis nelaimīgs, žēlabaini garš mjauuuu! Tur atkal sēdēja rudais razbainieks, tikai šoreiz viņa kuplais, krāšņais kažoks bija izmircis līdz pēdējai spalviņai un kaķis kopumā atgādināja lielu, brūngansārtu žurku atļukušām ausim. Laikam apzinādamies savu pavisam nekaralisko izskatu, rudulis ieņaudējās vēl skaļāk un prasīgāk.

Iežēlojusies par kaķi, Anna pavēra durvis, un runcis, kā ēna ieslīdējis istabā un pašapzinīgi iekārtojies pie iekurtā kamīna, sāka priecīgi murrāt. Brīdi vēlāk, izlacis divas piena bļodiņas, kļuva pavisam omulīgs izgāzās kā lāva, rādīdams Annai apaļo punci, un ļāva to pat pakasīt.

Kad pienāca gulētiešanas laiks, runcis ilgi un vaicājoši raudzījās viņai acīs, līdz Anna smiedamās atļāva nu labi, pierunāji, nāc un guli man pie kājām! It kā to vien būtu gaidījis, kaķis mudīgi ietrausās platajā gultā, kur vietas pietiktu vismaz bataljonam rudu kaķu, un iekārtojās viņai uz ceļgaliem. Toreiz viņš bija uz pusi plānāks un vieglāks nekā tagad.

Tā nu tas iegājās. No rīta Barons devās savās gaitās, ik pa brīdim parādoties te šur, te tur, bet vakarā ap pusdeviņiem, tieši uz Panorāmas laiku, bija klāt kā nagla. Likās, ka runci interesē mazais, zilais ekrāns (Anna ziņas skatījās klēpjdatorā). Pēc ziņām, vakariņām un varbūt kādas filmas viņš arvien centās Annu steidzināt doties gulēt, bet, ja viņa, nedod Dievs!, vēlējās pastrādāt lejas stāvā bibliotēkā, darbistabā vai virtuvē, savilka tādu cietēja purniņu, ka atmaigtu pat viscietākā sirds.

Kārļa ieviešanos Pūcēs rudais runcis sākumā uztvēra kā gadsimta traģēdiju. Pirmoreiz sastapis viņu mājas hallē, bija ilgi un cītīgi apostījis, tad dusmīgi nošņācies, novicinājis asti un izgaisis. Tomēr Kārlis bija ieradies Pūcēs uz palikšanu, jo, tāpat kā Annai, ari viņam Rīgā īsti vairs nebija kur palikt dažādu apstākļu kopums bija pamudinājis pieņemt šo savādo lēmumu.

Kārlis cerēja, ka reiz nenāksies to nožēlot. Jo vairāk tāpēc, ka viņa jūtas pret mīļoto priekšnieci bija vairāk nekā draudzīgas vien, taču viņš visiem spēkiem centās to neizrādīt, slēpdamies aiz draiskulīga nerātņa maskas un izlikdams lieko enerģiju mūžam nebeidzamo mājas darbu apdarīšanā.

Vairākas dienas no kaķa nebija ne vēsts, līdz kādā tumšā, vējainā, lietainā vakarā uz balkona atkal atskanēja žēlabainais mjauuu. Tieši tobrīd Kārlis bija masējis Annai pēc garajiem dienas darbiem nogurušās pēdas, tālab tieši viņš bija tas, kurš atvēra balkona durvis un ielaida vaimanātāju istabā. Runcis apmulsis neuzticīgi raudzījās bārdainajā divkājainajā radībā, tad, acīmredzot nolēmis, ka tas tur nav kaitīgs un iekurts kamīns tomēr ir labāks par slapju kažoku, sparīgi devās tuvāk pie uguns.

Otru punktu savā labā Kārlis izpelnījās ar silta piena bļodiņu runcis to novērtēja ar labvēlīgu murrājienu un pat ļāva pakasīt aizausi.

Kopš tā brīža viņi šķita noslēguši neuzbrukšanas paktu, taču Barons greizsirdīgi sargāja savas privilēģijas gulēt Annas gultā, un, ja Kārlis vakarā ienāca Annas istabā apspriesties, papļāpāt vai kopīgi paskatīties televīziju, runcis nerimās ņerkstēt tik ilgi, līdz kaitnieks bija dabūts prom.

-    Baron, Baron, kaķīt, nāc šurp! viņa labināja, iedama uz durvju pusi, lai tās atvērtu un ielaistu rudo runci iekšā, pirms tas visā savā divpadsmit kilogramu cienībā nošļūcis uz virtuves terases jumta.

Zaļacainais rudspalvis vēlīgi paraudzījās uz savu labdari, noņurdēja kaut ko līdzīgu mrrr-vēlākl un pārlēca pāri balkona margām. Ar akrobāta vieglumu noslidinājies lejup pa terases dakstiņiem, izgaisa parka garajā zālē. Jāņi tuvu. Pēdējais laiks pļaut, citādi jāņabērni aplīgos, Anna nodomāja.

Pie durvīm kāds klauvēja. Viņa attapās, ka vēl arvien stāv ar pa pusei novilktiem džinsiem un vienā veļā.

-   Pagaidi, es tūliņ! Klupšus krišus ieklumburējusi vannas istabā, viņa ietinās koši oranžā zīda halātā, vienlaikus cenzdamās nokratīt no kājas bikses.

Istabas vidū stāvēja Kārlis ar lielu paplāti rokās. Uz tās vilinoši spīdēja smalkiem ziediņiem apgleznota porcelāna kafijas kanna, no kuras liektā sniplša telpā ieplūda kārdinošs svaigi maltas pupiņu kafijas aromāts. Vēl tur bija divas tādas pašas kafijas tasītes un prāvs šķīvis ar tomātmaizltēm.

-    Tu gan zini, kā mani atdabūt pie dzīvības. Anna kāri ieelpoja kafijas smaržu.

-   Cenšos. Kārlis, imitējot militāru salutēšanu, sasita papēžus un gandrīz zaudēja līdzsvaru. Kas te tā par lupatu staipās?

-   Tā nav lupata, tā ir manis pašas apgleznota zīda blūze. Viņa sāka smieties. Noliec taču beidzot to zilonlgo paplāti uz galdiņa. Rau, tur starp grāmatām vēl ir brīva vietiņa, pastum tālāk.

Visādi citādi prāvās istabas īpatnība bija tāda, ka šeit gandrīz nebija vietas nekam citam, izņemot milzīgo gultu, divas sienas ar grāmatplauktiem, kamīnu iekšējā stūrī un ieeju uz miniatūro labierīcību telpu pretējā stūrī. Laikam Veckundzei nebija šķitis svarīgi, lai guļamistabā būtu arī funkcionāli izmantojams galds, ja vien, protams, par tādu neuzskatīja mazo vēstuļu vai varbūt ziedu galdiņu zem plaukta, tieši iepretim gultai.

Acīmredzot guļamistabā Veckundze nekad nestrādāja, šim nolūkam izmantojot prāvo L veida istabu turpat līdzās, mājas dienvidaustrumu spārnā. Tomēr brokastis gultā baroniem Bergiem būs patikušas gan, jo no virtuves uz guļamistabu bija ierīkota ēdienu lifta šahta. Bija arī pats lifts, taču tas nedarbojās kaut kas strēga, brakšķēja un krakšķēja. Šahta parasti stāvēja aizslēgta.

-    Beidzot taču būtu jāsalabo tas velna lifts, Kārlis bubināja. Viņi visai bieži domāja līdzīgi.

-     Vai kafija ļoti karsta? izlikdamās nedzirdējusi viņa burkšķēšanu, Anna pajautāja.

-    Tikko no uguns, kundze! Viņš zobgalīgi atdarināja labi skolotu sulaini.

-     Kārli, beidz ķēmoties! Apsēdies, atvelc elpu, es mudīgi ieskriešu dušā. Grasījos, bet nepaspēju.

-    Ko tu visu laiku darīji, ja es lejā paspēju gan nodušoties, gan kafiju samalt un uzvārīt, gan maizītes uzsmērēt? Kārlis bija patiesi pārsteigts.

-    Runājos ar Baronu.

-    Kur tad šis ir?

-    Nošļūca pa dakstiņiem lejā uz virtuvi. Droši vien izdzirdēja tevi grabināmies un sagribēja ēst.

-     V-velns! Man tur uz galda palika siers! Aizmirsu ielikt ledusskapī. Kārlis pielēca kājās.

-     Rimsties! Sieram tik un tā vairs nepalīdzēsi tas jau sen ir Barona vēderā.

Vēl viena Barona īpašība bija nepārvaramā vājība uz jebkādiem piena produktiem. Saodis sieru aiz virtuves skapīša durtiņām, viņš tik ilgi tās skrāpēja un skribināja, līdz tomēr atlauza vaļā, ieguva kāroto gardumu un bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem notiesāja turpat pārsteigto mājinieku acu priekšā. To zinādami, Anna un Kārlis bija pasākuši sieru, pienu, biezpienu un krējumu glabāt tikai ledusskapī. Pat siera pīrādziņus un cepumus.

Vēsa duša bija tieši tas, kas šobrīd vajadzīgs. Pēc tās Anna jutās gandrīz kā no jauna piedzimusi.

Ērti iekārtojušies katrs savā platās gultas malā ar lielo paplāti pa vidu, abi ieturēja pēcpusdienas maltīti, pie viena pārspriežot aizvadīto dienu notikumus.

-     Padomā tik! Ne velti man pirms šī darba bija nelāga sajūta viss izklausījās pārāk labi, lai būtu patiesi, Anna Elizabete gremzās. Pat gardā kafija nespēja aizgainīt nepatīkamās izjūtas.

Atkal nāksies lūgt cilvēkiem pagaidīt, jo ar saņemto avansu visiem tik un tā nepietiks, pat ja viņa pilnībā atteiksies no savas daļas. Taču arī to darīt nedrīkstēja, jo, tāpat kā citiem, arī Annai bija gan kārtojami ikmēneša maksājumi, gan risināmas citas finansiālas vajadzības. Piemēram, viņas ķirškrāsas cigārs atkal stāvēja bez dzīvības. Kārļa rokas nespēja to iekustināt. Vietējais Mežāju korifejs (patiešām zinošs mehāniķis, kurš atbildēja par saviem vārdiem) bija iedevis Ģirtam garu sarakstu ar vajadzīgajām detaļām, kas jāsadzenā pa Rīgas autoveikaliem un šrotiem, lai Annas autiņš vispār jelkad ierūktos. Veselu mēnesi lielais auto bija gājis kā pulkstenis, līdz īsi pirms nelaimīgās balles tā motorā kaut kas bija noklabējis, nograbējis, no motora pārsega apakšas kā no lokomotīves tvaika katla izvēlies baltu dūmu mākonis, un audi bija beidzies. Cerams, tikai uz laiku. Anna nezaudēja cerību kādreiz tomēr atkal sēsties pie tā stūres. Lielais braucamais viņai bija trakoti iepaticies. Tas nekas, ka vecs modelis, tas nekas, ka krietni nobraukts, toties ērts, viegli vadāms un paklausīgs.

-     Tā noteikti nebija nejaušība, ka mašīna salūza tieši pirms pasākuma; tā bija zīme, ko mēs nemācējām iztulkot. Nu nevar, nevar likt visu uz vienas kārts, vienmēr vajag kādu avārijas variantu!

-    Par ko tu runā? Kārlis jautāja.

-     Par darbiem. Redz, sapriecājāmies par šo balli nu tik būs honorāri, nu tik nopelnīsim, un še tev! No honorāra vien trešā daļa, par pārējo vēsture klusē. Un neviena kaut maza darbiņa rezervē.

-    Neķer kreņķi, gan izkārpīsimies. Nav pirmā reize. Vai tad nav bijis tā brīdī, kad ir vissūdīgāk, kāds vienmēr kaut ko piespēlē? Viņš mierināja.

-    Ir jau tev taisnība, ir. Bet… Nu saki pats, ko mēs šovakar visam tam baram dosim ēst! Anna bažījās. Mēs divi, ģenerālis ar Kaķīti, Zane, Ģirts, gan jau arī Antons atbrauks. Septiņi. Ledusskapis tukšs, un Barons tikko apēda pēdējo sieru. Teicu jau, ka pirms svētkiem jāaizbrauc uz tirgu iepirkties, bet tu mani atrunāji vēl paspēsim. Te nu bija! Mežāju veikals jau ciet. Muižas virtuvē gan pēc balles daudz kas palika neapēsts, bet… man kaut kā negribas tur atgriezties. Un to jau noteikti būs pievākuši izdevniecības ļaudis.

-    M-jā. Nu tad būs jāiet makšķerēt. Gan jau zupai sanāks, Kārlis prātoja. Anna netika gudra, vai viņš joko vai runā nopietni.

-     Ko nu vairs gandrīz seši, šie drīz būs klāt. Gandrīz vai jāiet zāli pļaut…

-     Lūk, tā gan ir varena ideja! Uztaisīsim milzu bļodu ar svaigiem zāļu salātiem, klāt novārītus kartupeļus būs tāds paēdiens, ka tik turies! Kefīrs, dilles, loki, sāls un pipari mums ir. Tomātus gan esam apēduši. Bet nekas! Viss, Līze, pietiek sust, celies un kāp lejā! Es mizošu kartupeļus, tu griezīsi salātus. Eju vākt zāles!

Galīgi traks, nodomāja Anna Elizabete, steigšus ģērbdamās un basām kājām dipinādama lejup pa kāpnēm. Virtuvē neviena nebija. Gaiss smaržoja pēc vasaras un tikko vārītas kafijas. Durvis uz terasi bija atvērtas, un pa tām varēja redzēt parka tālākajā galā kādu līkņājam. Kārlis patiešām lasīja zāles. Virzu, mīkstās balandu lapiņas, nātres…

Vai nu tā gluži būs, ka mājās neatradīsies itin nekas, ar ko pabarot ciemiņus? Anna uzrāpās uz ķeblīša un sāka revidēt plauktus un skapīšus. Laikam jau Bergu mājā kādreiz bija dzīvojuši milži, jo itin viss te bija izvietots plaši, ērti un augstu.

A, trīs olas! Paciņa kaltētu garnēju. Sīpols. 0, trīs paciņas ātri vārāmo makaronu ar siera garšu! Eļļa arī ir. Un viena neatvērta olīvu burciņa. Karaliski!

Anna aši ķērās pie darba un brīdī, kad virtuvē ielamzāja Kārlis, stiepdams grozu ar jauniem virzas čemuriem, gāršu, balandu, nātru un vībotņu lapām, prāvu saišķi ar meža ķiplokiem un dillēm, viņai jau katliņā verda ūdens un riņķoja makaroni, bet lielajā bļodā glītās kārtās gūlās sīki smalcinātas pārējās karsto salātu sastāvdaļas.

-           Smaržo lieliski. Kas tur būs? Ošņājot raukdams degunu kā draiskulīgs šunelis, Kārlis taujāja.

-            Karstie garneļu salāti. Vai aukstie kā nu sanāks. Viss atkarīgs no tā, cikos viņi atbrauks.

-            Lieliski. Tad es tās zāles par velti lasīju? Viņš uzmeta lūpu.

-    Nē taču! Tūlīt sagriezīsim arī tās. Būs divu veidu salāti.

-           Tu taču necenties mani mierināt, vai ne? Kārlis reizēm varēja kļūt neciešams kā niķīgs bērns.

-    Pat negrasos. Kā tur palika ar kartupeļiem?

-    Vai tad vajag?

-           Vajag. Veči gribēs ēst. Ģirts viens pats var nokopt veselu katliņu.

-    Ģirts taču aizskrēja uz Rīgu.

-           Tici man kad saņems ziņu par kartupeļiem ar zaļumiem, tūlīt būs atpakaļ. Savus salātus, kas draugiem neprātīgi garšoja, Anna ar gudru ziņu pat nepieminēja. Reizēm labāk paklusēt…

Labu bridi viņi plecu pie pleca draudzīgi strādāja mizoja, smalcināja, kapāja, maisīja un nogaršoja. Pēdīgi viss likās padarīts. Kartupeļi katliņā, salāti lielās bļodās. Ģirtam ziņa nosūtīta, pārējiem ari. Saņemtas divas atbildes: Jau braucu. Būsim pēc stundas.

-   Kur klāsim galdu? Istabā, virtuvē vai uz terases? Kārlis iejautājās. Uz terases būtu jauki…

-    Nē, tur kož odi. Labāk virtuvē. Ja veči gribēs pīpēt, varēs iziet uz terases… Pie virtuves stūra galdiņa mums septiņiem vietas pietiks atliku likām.

Pēc brīža ap stūri mīksti nošvikstēja riepas un virtuvē iejoņoja Ģirts, skaļi saukdams:

-Jūs taču nebūsiet apēduši visus kartupeļus! Es jums kompensācijai saldējumu atvedu!

10.  nodaļa/ Vēstule

Galu galā vakariņas izdevās godam. Tikai gaidīt nācās nevis vienu stundu, bet trīs.

Kā jau Anna bija paredzējusi, ieradās ne tikai Zane, ģenerālis un Kaķītis, bet ari Antons. Kautrīgais puisis gan sākumā mulsa un atrunājās, sak, ko nu viņš. Nē, Pūču mājā iekšā neiešot, pagaidīšot tepat uz lieveņa, kamēr visi paēdīs, tad ari parunāsies. Un tikai tad, kad ģenerālis Bass, kuram aiz izsalkuma vēders jau rāvās čokurā, bargā balsī nodārdināja: Praktikant Graudniek, izbeigt pretimrunāšanu, marš, pie galda!, puisis, galvu plecos ierāvis, bikli apkārt skatīdamies, iegāja namā.

-    Anton, nebaidies, dzīvojamās telpās un virtuvē pūču nav, tās tikai bēniņos dzīvo, Anna mierināja puisi. Acīmredzot teiksmas par Pūcēm un māju sargājošajiem vārdiem bija dalījušas savu pie Bergu dzimtas nepiederoši cilvēki baidījās ienākt mājā. Vēl vairāk arī vēlāk, kad visi sanākušie jau sēdēja ap virtuves galdu un čakli locīja iekšā gan kartupeļus, gan salātus, gan nu jau galīgi atdzisušos makaronus ar garnelēm, Anna ievēroja, ka Antons ēdienam gandrīz nepieskaras.

-    Negaršo? viņa noraizējusies vaicāja.

-     N-nē… vienkārši… nav ēstgribas, viņš izmocīja. Bet izsalkušais skatiens liecināja par pretējo.

-    Zini, Anton, Anna dusmīgi iesāka. Ja tu vēlies strādāt tādā darbā, tad nu gan būtu pēdējais laiks izbeigt ticēt māņiem un pesteļiem! Vajadzētu iemācīties nošķirt leģendas no patiesības. Kā redzi, es šajā mājā dzīvoju jau otro mēnesi un vēl arvien esmu sveika un vesela. Kārlis arī. Un mani draugi Ģirts, Zane, Miks un Kārļonkulis tāpat. Savā mājā Anna atļāvās saukt ģenerāli par Kārļonkuli tā viņi reiz pēc visai dusmīgas sarunas par jūsošanu bija vienojušies. Un, ja tu domā, ka es vakariņām esmu piebērusi klāt kaut ko nelāgu, tad tu maldies. Visi ēdienu ņēma no kopējām bļodām, bet tik smalki izrēķināt, no kuras puses tām ķersies klāt tu, es nevarētu. Anton, Anton, vai tev kauna nemaz vairs nav? Viņa pārmetoši nošūpoja galvu. Tik liels puisis, vīrs kā ozols, bet uzvedies kā tāda… niķīga vecmeita. Neko labāku Anna ātrumā nespēja izdomāt, taču niķīgā vecmeita iedarbojās. Varbūt izsalkums uzvarēja pretošanos, kas zina, taču Antons paķēra dakšiņu un sāka iznīcināt sava piekrautā šķīvja saturu tādā ātrumā, ka bija skaidrāks par skaidru lai nu par ko, bet par apetītes trūkumu šis jauneklis nekad nav varējis sūdzēties.

Bija jau krietni pāri pusnaktij, kad Pūču mājīgajā virtuvē visi dzēra kafiju ar saldējumu. Virs pavarda karājās šopavasar un vēl pavisam nesen vākti zāļu un garšaugu pušķīši, liekot domāt par veciem, sen aizgājušiem laikiem, kad pasaule bija labāka un cilvēki cits citu tā neienīda.

-    Nu tad tā. Atgāzies masīvā ozolkoka krēslā, ģenerālis nopūtās. Paldies, saimniec, par gardajām vakariņām! Un tev, vārdabrāl, par zālīšu salātiem atcerējos bērnību. Bet nu gan laiks ķerties pie lietas un apmainīties ziņām. Pie galda, baudot vakariņas, vecais policists klātesošajiem bija kategoriski aizliedzis kaut ar pušplēstu vārdiņu skart nozieguma tēmu.

Tagad viņš pētigi pārlaida skatienu atslābušajiem augumiem un vakariņu radītās sāta sajūtas atmaidzinātajiem vaibstiem. Bija tīri vai žēl atgriezties pie nozieguma apspriešanas, taču laiks negaidīja. Lai kāds būtu bijis nelaiķis, cilvēciskais un profesionālais pienākums prasīja atrast vainīgo.

-Ja neviens neiebilst, es sākšu pirmais. Nolicis pie malas kafijas tasīti. Kaķītis piecēlās un, piegājis pie atvērtajām terases durvīm, aizkūpināja cigareti. Annas un Kārļonkuļa nikni neapmierināto ierūkšanos viņš izlikās nedzirdam.

-     Tātad rīta cēlienā un dienas pirmajā pusē mēs paguvām izrunāties ar pašvaldības priekšnieci Maigu Lācīti, ciema feldšeri Ainu Maizīti, inspektoru Antonu Graudnieku, muižas pārvaldnieku Helmūtu Veisu, politiķi Jāni Pērkonu, uzņēmēju Elitu Ancīti, Lauciņam tuvu stāvošajiem Loku un Blūmu pāriem, kā arī trim izdevniecības darbiniekiem Anti Bāliņu, Uldi Pīrāgu un Ivaru Mēliņu.

Tā ir apmēram puse. Otru pusi mēs ar Antonu un Zani uzklausījām vakara cēlienā.

Patiesību sakot, ja nebūtu Zanes lietpratīgās palīdzības, mēs droši vien vēl tagad cīkstētos ar tām zobainajām preses meitenēm.

-    Vai bija tik traki? Anna zobgalīgi painteresējās.

-   Nē jau. Miks pārspīlē, Zane apmulsa. Meitenes tikai… drusku pasprēgāja, izrādot, ka arī viņas zina likumus. Mēģināja iespaidot puišus no policijas, bet netrāpīja īstajiem.

Saruna ar Magnum grāmatvedi Nineli Fridmani izrādījusies necerēti grūta. Vismaz sākumā. Vispirms ilgi un piekasīgi pētījusi abu policistu dienesta apliecības, salīdzinājusi pat vaibstus un acu krāsu. Pēc tam kādam piezvanījusi un brīdinājusi: ja šovakar nepārradīšos mājās, zini, ka esmu čokā! Uz Kaķīša un Graudnieka izbrīnītajiem skatieniem atbildējusi ar nicīgu šņācienu: jautājiet!

Tomēr neko daudz no viņas uzzināt nav izdevies uz jautājumiem atbildējusi strupi un aprauti.

Jā, uzņēmums ir grūtā finansiālā situācijā. Jā, ir daudz parādnieku. Nē, Lauciņš kategoriski bijis pret tiesu darbiem vai Kredītreformas iesaistīšanu. Jā, viņa algu saņēmusi laikā. Jā, citiem darbiniekiem alga nereti kavējusies, viņi bieži nākuši skaidroties. Jā, šefs nereti bijis nesavaldīgs, bet pēdējā laikā arvien biežāk sūdzējies par neciešamām galvassāpēm, kuru dēļ gadoties sarunāt tādas muļķības, kas vēlāk jānožēlo. Šādiem gadījumiem viņa turējusi rezervē Ibumetin paciņu un aukstu piparmētru tēju.

Pēdējo reizi Lauciņš ienācis viņas kabinetā dienu pirms balles, klusējot iedzēris dienišķo tableti, iztukšojis tējas krūzīti, pasēdējis desmit minūtes, nopūties, noteicis: drīz viss būs citādi! un izgājis ārā. Viņa bijusi neizpratnē.

Kā viņa raksturotu bijušo priekšnieku?

Frīdmane saminstinājusies un pēc ilga klusuma brīža burtiski izmocījusi: Jūs jau to tāpat atklāsiet, tāpēc labāk pateikšu pati, ka esmu Ilgiņas un Elgiņas audžumāte.

Faktiski es viņas savedu kopā ar Robertu. Vispirms atnācu strādāt uz Magnum, pēc tam kaut kāda iemesla dēļ viņš apciemoja mani mājās laikam redakcijā bija sabojājies mans dators, tāpēc algas rēķināju mājās. Tā Roberts iepazinās ar manām meitām.

Jūs jautājat, kāds viņš bija? Smags raksturs, ļoti smags. Auksts, nežēlīgs, vēl trakāks rēķinātājs par vispiekasīgāko grāmatvedi un burta kalpu juristu. Reizēm man likās viņam vispār nav sirds, tik ļoti viņš izdzina savus darbiniekus. Pēdējā laikā pats juta, ka vairs nav labi groži slīdēja laukā no rokām, bet ar kliegšanu un ārdīšanos darbinieku uzticību vairs neatgūt. Teicu Robert, dari savu darbu un ļauj citiem darīt viņējo, nav taču mazie bērni! Bet viņš tikai atrūca: Ninele, tu neko nesaproti no modernā biznesa aizkulisēm; viņi visi atsūtīti pie manis spiegot!

Tad es pirmoreiz sapratu, ka vairs nav lāgā Robertam acīmredzami sāka attīstīties un progresēt paranoja, vajāšanas mānija, varbūt pat šizofrēnija, kas zina. Pie ārsta viņš negāja. Atteicās iet, lai gan vairākkārt tiku mudinājusi. Kļuva neciešami aizdomīgs bloķēja mobilā tālruņa un datora taustiņus, slēdza portfeli un biznesa plānotāju, nekad neatstāja ieslēgtu datoru pat tad, ja izgāja tikai uz tualeti. Kad reiz saņēmos pajautāt par šādas pārspīlētas piesardzības iemesliem, viņš nočukstēja nevienam nevar uzticēties, nevienam, pat sev ne…

Uz jautājumu, ko darījusi un ar ko runājusies iepriekšējā vakarā, naktī un šorīt no rīta, Ninele atbildēja nevilcinoties atbraukusi ar savu auto, sēdējusi pie viena galdiņa ar savu palīdzi Simonu, runājušas par šo un to. Pie audžumeitu galdiņiem nav gājusi; viņām tāda noruna sabiedrībā neafišēt radnieciskās attiecības jo sevišķi tāpēc, ka Ilgas vīrs ir Roberta sīvākais biznesa konkurents.

Vai Robertam pret to nebija iebildumu? Protams, ne. Viņu tas apmierinājis. Teicis vīri nāk un aiziet, labi grāmatveži paliek; neies taču jauna vīra dēļ citu grāmatvedi meklēt! Turklāt tas taču bijis tik sen pirms vairākiem gadiem, ko tik tālā pagātnē rakāties…

Jā, tātad vakar vakarā viņa, tāpat kā citi, baudījusi kokteiļus un lielisko koncertu, uzreiz pēc tam gājusi gulēt. Nē, deju uzvedumu nav skatījusies un arī Roberta jocīgo runu pasākuma beigās nav dzirdējusi tajā laikā jau saldi gulējusi. Viņai esot problēmas ar asinsspiedienu, ārsts ieteicis lieki nepiepūlēties un daudz gulēt. Nineles Fridmanes numuriņš atradies muižas tālākajā spārnā. Viesnīcas istabā bijusi viena diemžēl. Tā gan esot dārgāk, taču viņas audzināšana neļaujot svešu cilvēku klātbūtnē izģērbties, kur nu vēl gulēt kopējā telpā. No rīta pamodusies moža un izgulējusies, iegājusi dušā.

rūpīgi uzkrāsojusies (tā viņa audzināta!) un kāpusi lejā brokastot, bet tur… Tas arī viss.

Anna sakustējās un asi paraudzījās uz Zani. Kaut kas šajā stāstā nebija pareizi. Nineles atbildēs bija nopietnas pretrunas. Tiktāl, cik tas attiecās uz Lauciņa aizdomīgumu, jā, tas varēja tā būt. Viņa pati to bija izbaudījusi uz savas ādas, līgumu slēdzot. Roberts bija diņģējies par katru vārdu, vairākkārt pieprasījis izskaidrot juridiskos jēdzienus, līdz beidzot tomēr līgumu parakstījis.

Bet… Zinot to, ko bija atklājusi Frīdmane, proti, faktu, ka viņa ir abu Lauciņa sieviešu bijušās un esošās audžumāte, turklāt viena no šīm sievietēm patlaban ir precējusies ar konkurentu nē, Roberts Lauciņš nekad nebūtu paturējis šādu cilvēku savā tuvumā, jo vairāk tik atbildīgā pozīcijā. Grāmatvede taču ir otrais (ja ne pirmais) cilvēks aiz direktora, kurš redz visu uzņēmuma naudas plūsmu. Grāmatvedis zina visu kas, kam, cik, par ko, kad… Kādi līgumi, kādi rēķini, kādi čeki, kādas pavadzīmes. Galu galā grāmatvedim ir pieeja visiem kontiem, virtuālajai un arī skaidrajai naudai.

Te kaut kas nesaskanēja. Ja vien… Ja vien šāda kombinācija nav izveidota mākslīgi. Ar nolūku.

-   Jocīgi… viņa klusu ierunājās. Man nez kāpēc liekas, ka šis stāsts ir… izdomāts un īstenība bijusi citāda. Brīdī, kad Roberts nomainīja Elgu pret Ilgu, apprecēja to, lai pēc tam atkal atgrieztos pie Elgas, viņam būtu vajadzējis sākt uzmanīties. Neviena māte, vienalga, īstā vai audžu, neciestu tādas nejēdzības. Neticu, ka Ninele Frīdmane ar Robertu par šo tēmu nebūtu runājusi, un neticu, ka viņa bez iejaukšanās ļāvusi lietām aiziet pašplūsmā. Ninele nav tāda tipa cilvēks viņai patīk kontrolēt.

-            Tā, tā, vērtīgs aizrādījums, nomurmināja ģenerālis.

-     Mik, atzīmē savā bloknotā, ka ar šo ģimenīti jāparunā vēlreiz. Tur visu laiku kaut kas neštimmē.

-   Ja vien drīkst, es gribētu būt klāt šajā sarunā, palūdza Anna Elizabete. Man ir viens jautājums Dāvidam Blūmam…

-     Tikai viens? ironizēja Kārlis jaunākais, izpelnoties vecākā vārdabrāļa nosodošu krekšķi.

-    Tas būs atkarīgs no atbildes, nesatricināmā mierā atteica Anna Elizabete. Mik, vai varēs?

-    Hmm… Uzrunātais apmulsa, bet, sastapis Basa piekrītošo skatienu, noteikti atbildēja: Protams.

-    Zane, ko teica citi tavi kolēģi? Anna vērsās pie draudzenes.

-    Citi… Galvenokārt ņerkstēja. Juris un Marga lielos vilcienos apstiprināja brašo dzērājpuišu teikto visi sēdējuši pie viena galdiņa, dzēruši, ēduši, dejojuši, klusiņām zobojušies par sanākušajām slavenībām. Bijis jautri. Līdz brīdim, kad Lauciņš uzstājies ar savu slaveno noslēguma runu. Tad gan dažam labam spalvas sacēlušās gaisā to varēja manīt pat pa lielu gabalu.

-    Nesaprotu, kāpēc Robertam tas bija vajadzīgs, teikusi Marga. Viņš jau tāpat visus bija novedis līdz baltajām pelītēm, piespiežot vai nu rakstīt atlūgumu, vai vienkārši norobežojot no sevis. Visās neveiksmēs Roberts vainoja mūs, savus darbiniekus, necenšoties iedziļināties ne valsts ekonomikā, ne situācijā preses tirgū. Protams, cilvēki bija neapmierināti, īpaši tie, kuri izdevniecibā strādāja kopš pirmsākumiem. Atklāti sakot, īgnums brieda jau krietnu laiku. Pēdējā pusgada laikā nomainījās desmit darbinieki, atkāpās vairāki sadarbības partneri. Bet sliktākais, ka pēc viņu aiziešanas Roberts pa saviem kanāliem par katru no viņiem izplatīja baumas un ļaunas runas apzināti, lai kaitētu viņu turpmākajai profesionālajai darbībai. Reiz kādā mierīgākā brīdī iejautājos, kāpēc viņš neliek mierā aizgājušos, bet viņš atcirta: Ja nav man, lai nav nevienam! Un piebilda: nejaucies, nav tava darīšana!

Vēl viena interesanta nianse, nodomāja Anna, taču skaļi to neteica.

-    Pavisam savādi bija ar Juri. Viņš uz visiem jautājumiem atbildēja izvairīgi, daudz klusēja, ļaujot runāt Margai. Izskatījās, it kā viņi būtu pāris, taču tieši es viņam to nejautāju. Marga esot nakšņojusi viena pati mazā istabiņā, starp citu, blakus jautrās trijotnes naktsmītnei. Juris pēc ilgas klusēšanas piebilda, ka tādu krākšanu viņš vairs nekad mūžā negribot dzirdēt. Man gan šķita, ka Juris melo un šo nakti pavadījis, cieši pieglaudies Margas siltajam sānam. Kas tur ko slēpt divi pieauguši cilvēki, nav jau mazie bērni! Brīnījās Kaķītis.

-     Tam noteikti ir cits iemesls. Iespējams, Juris ar Margu kādu piesedz. Varbūt Anti Bāliņu, kurš naktī tomēr bijis vēl kaut kur, ne tikai savā viesnīcas gultā, Anna izteica minējumu. Cik zinu, viņi visi pieci agrāk strādājuši vienā darbavietā Preses namā. Tāda kā amatbrāļu solidaritāte.

-    M-jā. Tas nozīmē, ka ar Anti, Margu un Juri būs jārunā vēlreiz, rezumēja ģenerālis. Tālāk?

-    Vēl Simona Briška. Lietvede un grāmatvedes asistente. Krāšņa, draiska meiča ar aukstām, nekustīgām acīm, kurās nepārtraukti atspoguļojas aprēķins. Zina visu par visiem vai vismaz nojauš. Nav apmierināta ar savu pašreizējo amata pozīciju, gribētu kļūt par personāla vadītāju lielā uzņēmumā. Es teiktu, ka viņas lielākā vēlme ir pārzināt un kontrolēt citu dzīvi, bet lielākā vājība nespēja atdalīt vēlamo no esošā.

Simona ļoti slavēja Roberta Lauciņa attieksmi pret administrācijas grupu, tātad arī pret viņu. Šefs esot bijis ļoti apmierināts ar viņas darbu, bieži uzteicis, reiz pat ielūdzis pusdienās. Interesējies par to, kā dzīvo, kā iztiek, kā satiek ar kolēģiem. Lūdzis, lai Simona kļūst par viņa otrām acīm un ausim, lai pavēro, kas notiek uzņēmumā, jo pats, lūk, bieži esot prom, visu nepagūstot, varot kaut ko palaist garām. Pat pie algas nedaudz pielicis.

Toties ar Nineli gan bieži esot strīdējies pat par sīkumiem; ja viens teicis balts, otrs tūliņ kā ar cirvi pretī melns! Sevišķi dusmīgi strīdējušies algu un honorāru izmaksas dienās.

Jā, un ari Margu Roberts neesot varējis ieredzēt ne acu galā. Nemitīgi burkšķējis, ka poligrāfijas grupa jālikvidē, jo pēdējā laikā strādājot ar nenormāliem zaudējumiem. Marga pasūtījumus novirzot citām tipogrāfijām un par to saņemot komisijas naudu.

-   Zane, vai tā bija? pēkšņi ducīgā balsī iejautājās Bass.

-    Es gan nezinu. Iespējams, kāds iemesls šādām runām bija gan, jo drukas pasūtījumu skaits bija sarucis gandrīz līdz nullei. Zinu, ko saku, jo parasti šiem maksas darbiem korektūru lasīju es lai, sargi Dievs, tajos neiezagtos kāda kļūda. Taču domāju, pat ja šāda pasūtījumu novirzīšana notikusi, tā tomēr nav bijusi sistēma, bet spiedīga vajadzība. Marga nav tāda maita. Pēc būtības nav.

-    Vai Simona pateica vēl ko noderīgu? Anna Elizabete mēģināja pagriezt draudzeni uz īstās taciņas.

-    Ak jā! Tēlotā kautrībā acis nolaidusi, atzinās, ka vakar, kamēr šefs izgājis uz tualeti, mudīgi ielūkojusies viņa datorā pirmo reizi tas palicis ieslēgts. Uz ekrāna bijusi atvērta elektroniskā pasta programma ar tikko lasītu vēstuli: Tiekamies pirmdien 11.00 pie notāra. Neaizmirsti līgumu. E.

-    Oho! iesaucās Bass. Ja E nozīmē Elitu Ancīti, tas varētu apstiprināt baumas par izdevniecības iespējamo pārņemšanu.

-   Tikpat labi šis burts attiecas uz Elgu vai Ellzu. Tad gan runa būtu par citiem līgumiem, -bilda Anna.

-   Kā tad! Sarunā jautri iekrita Kārlis, kurš sev neraksturīgi bija klusējis vismaz divas stundas, taču nu vairs nespēja novaldīties. E varētu nozīmēt arī Elizabeti, vai ne? Nesagaidījis cerētos smieklus un no apkārtējo sejām nolasījis, ka šis jociņš laikam nav bijis īsti vietā, Kārlis paraustīja plecus un demonstratīvi sāka novākt traukus.

-   Mik, tavā blociņā jāieraksta vēl viens noskaidrojams jautājums: kas ir E? izrīkoja Bass.

-   Tas būtu pavisam vienkārši, ja vien tiktu klāt Roberta klēpjdatoram. Viņš to mūždien esot vadājis līdzi. Bet nu nav ne mašīnas, ne datora. Un numuriņā, cik atceros, nekā tāda nebija. Kaķītis nopūtās.

-   Ir vēl viens ceļš. Kārlis neizturēja un pagriezās pret runātājiem, ļaujot ūdenim gāzties izlietnē. Ja e-pasta programma, ko redzēja Simona, bija atvērta caur intemeta pārlūku, nevis Outlook Express vai līdzīgu programmu, tad, zinot Roberta e-pasta adresi un uzlaužot viņa elektronisko pastkastīti, šo vēstuli varētu atrast un izpētīt, no kurienes tā nākusi un kas to sūtījis.

-   Un tu to tiešām varētu izdarīt? neticīgi ievaicājās Kaķītis. Viņu Kārlis joprojām ērcināja. Iespējams, tāpēc, ka pats bija radis darīt, nevis gari un plaši izrunāties par to, kā vajadzētu rīkoties, un tikai tad ķerties pie pašas darīšanas. Bet Kārli, šķiet, šāds dialogs ar sevi motivēja darbam.

-   Tikai mierīgi! Vajag vienīgi adresi un ātrgaitas internetu. Tad varētu… Kārlis atkal lēnīgi sāka prātot.

-         Roberta e-pasta adresi es zinu, Zane strauji iesaucās.

-   Pat divas. Gan darba, gan privāto.

-   Bet… tas nebūs likumīgi! iebilda Graudnieks.

-    Nebūs gan, Kārlis piekrita. Tad vajag vai nevajag, izdomājiet paši! Viņš atkal pievērsās trauku mazgāšanai, ar visiem muguras muskuļiem mēmi paužot: man ir dziļi vienalga!

Trīs dažādu rangu policisti saskatījās. No vienas puses bija likums, no otras iespēja atklāt slepkavu. Riskēt? Vai mērķis attaisnos līdzekļus?

-   Lauz! pēdīgi izmocīja Kaķītis. Uz manu atbildību. Tikai ātri un bez pēdām!

-   Yesss, Ser! Kārlis salutēja un aizgāja bibliotēkas virzienā. Visi palika gaidām.

Pēc krietnas pusstundas, kuras laikā Anna, Zane, Miks un Ģirts klusējot paspēja iztukšot vēl pa vienai niknas kafijas tasei, bet ģenerālis un Antons plaukstās atspiestām galvām aizmigt, no bibliotēkas atskanēja uzvarošs: Ir! un pēc minūtes Kārlis bija klāt. Rokā viņš turēja sīki apdrukātu papīra lapu.

-   Vai gribat zināt, kā es šo atradu? viņš svarīgi iesāka, taču saņēma aukstu dušu no Annas.

-   Nē. Mēs gribam zināt, ko tu atradi! Kurš rakstījis vēstuli? Kurš ir E?

-   Tu gan māki sabojāt prieku! Kārlis sapīka. Es jau gribēju sīki un smalki izstāstīt, caur kādiem vārtiem un pa kādām ejām līdu, lai atrastu to, ko atradu, bet tu… Kurš ir E? Labāk būtu jautājusi, no kurienes vēstule sūtīta!

-   Nu labi, no kurienes tā vēstule bija sūtīta? nepacietīgi dīdoties, skaļi iesaucās Anna.

-   Mieru, tikai mieru! Saturieties, e-pasts bijis izsūtīts no Magnum servera. No adreses info(« magnum.lv. Utad E varētu būt Elīza. Pazudusī Elīza vai jebkurš cits Magnum darbinieks.

11.   nodaļa. Baisais atradums

-        Jā, šis atradums nu gan mums atvieglo dzīvi, ironizēja Kaķītis. Ellza un vēl trīsdesmit citu kandidātu. Zane, cik cilvēku galu galā strādā izdevniecībā?

-        Nu jau vairs tik daudz nav. Trīsdesmit bija gada sākumā, šobrīd atlikuši deviņpadsmit.

-   Un visiem pieejama e-pasta adrese in/o@?

-        Nē. Pieeja un paroles bija tikai trim cilvēkiem maketu ceha vadītājam, kas vienlaikus ir arī sistēmas administrators, Jurim Bargajam, Elīzai un man. Respektīvi, mums visiem trim paralēli mūsu pašu e-pasta adresēm bija izveidota pieeja gan ienākošajiem, gan izejošajiem ziņojumiem info kontā.

-        Tātad, ja, piemēram, tu no sava datora elektroniskā pasta programmas izsūtītu šādu vēstuli, kā nosūtītāju izvēloties nevis savu vārdu, bet info@, citi par to tā arī neuzzinātu?

-       Tieši tā. Ja vien saņēmējs neiedomātos uz šo vēstuli atbildēt. Tad gan atbildi ienākošajos ziņojumos ieraudzītu visi trīs info@ lietotāji.

-        Pagaidi, pagaidi, tad jau pēc būtības mums atliek pārbaudīt tikai trīs datorus tavu, Elīzas un Jura, lai atrastu sūtītāju!

-Jā un nē. Zane pasmaidīja. Protams, tas būtu visvienkāršākais risinājums, taču, tici man, ja es negribēšu, lai kāds uzzina, ka tieši es esmu sūtījusi šo vēstuli, tad, pirmkārt, es to izdzēsīšu no izsūtīto vēstuļu mapes un miskastes; otrkārt, iztīrīšu datorā pagaidu failu krājumus un lielo miskasti; treškārt, nemaz neiešu šajā e-pasta kontā caur pastāvīgi pieslēgto programmu, bet pa apkārtceļu caur pasta serveri -, un to es varu paveikt no jebkura cita datora jebkurā pasaules malā.

-   Nolāpīts ar vienu aci! izgrūda Kaķītis. Viņš bija cerējis paspert vismaz vienu soli uz priekšu, jo nebija paciešama šī muļļāšanās. Un atkal nekā.

-    Nu neīgņojies, neīgņojies, nav ļaunuma bez labuma, mierināja Bass. Tagad mēs vismaz zinām, ka vēstules sūtītājs, lai kas viņš būtu bijis, patiešām nav vēlējies sevi afišēt. Vēstules saturā taču nekā pretlikumīga vai aizdomīga nav gluži parasts atgādinājums, kādus daža laba sieva dienas laikā savam vīram sūta kaudzēm, par maizi, kas jānopērk, par recepti, kas jāizņem, par vecāku sapulci skolā, kas obligāti jāapmeklē.

Atgādinājums, atgādinājums… Sieva vīram…

Annas Elizabetes prātā atkal sāka griezties it kā mazi zobratiņi.

-    Kad, tu teici, tā vēstule ir rakstīta un kad nosūtīta? Viņa apsviedās un ieskatījās Kaķītim acīs.

-   Es neteicu, kad. Atstāstīju tikai to, ko man teica Simona Briška. Viņa šādu e-pastu redzējusi Lauciņa datora ekrānā piektdien, tas ir, dienu pirms svētkiem. Kaut kad vēlā pēcpusdienā.

-   Bet tad jau… Ierunājās Zane un apklusa.

-   Kas? Ko? Visi gaidoši pavērās Zanē.

-    Es gribēju teikt, ka tobrīd viņa, nu Elīza, jau bija šeit, Mežmuižā, un palīdzēja mums gatavoties svētkiem. Visu pēcpusdienu nosēdēja zem lielā ozola un pina vītnes.

-    Tas neizslēdz iespēju, ka viņa šo vēstuli uzrakstījusi iepriekš un izvēlējusies vēlāku nosūtīšanas laiku, bilda Kārlis. Lai to izdarītu, nebūtu vajadzīgs pat viņas dators, vienīgi pieeja centrālajam izdevniecības pasta serverim, kuram tiek dots uzdevums tādā un tādā laikā tam un tam nosūtīt tādu un tādu informāciju. Vienkāršoti, protams, bet tāda ir būtība. Pēc šī principa darbojas gan interaktīvie biznesa plānotāji un atgādinājumu sūtītāji, gan lielo uzņēmumu centralizētie notikumu kalendāri, proti, kāds attālināti ievada vajadzīgos datus un adresāti šo informāciju saņem.

-    Labi, tas būtu skaidrs. Bet kāpēc tāda noslēpumainība? Sevišķi šajā gadījumā. Ja vēstuli sūtījusi Elīza, rodas jautājums, kāpēc viņa Robertam to neatgādināja aci pret aci.

-   Zināt, es laikam nojaušu, kāpēc… klusi ierunājās Anna Elizabete. Iespējams, šī ir tikai savāda ideja, bet man šķiet, ka Elīzai tobrīd nebija citas iespējas. Tas varētu būt kaut kas privāts. Varbūt Roberts bija uzdevis sarunāt tikšanos ar notāru un viņa to izdarīja, taču nevarēja atrast piemērotu brīdi, lai pateiktu, jo kabinetā visu laiku atradās Simona, bet Roberts skraidīja iekšā un ārā kā nikna lapsene. Varbūt Elīza baidījās viņu traucēt, varbūt nepaspēja pārtvert. Atcerieties piektdien Elīza Mežmuižā ieradās diezgan agri; tātad no Rīgas bija izbraukusi jau rīta pusē. Galu galā ja pašas dators visu laiku atradās acu priekšā, tas varēja šķist visvienkāršākais problēmas risinājums.

-    Izklausās loģiski, taču ir kāds milzīgs BET, domīgi novilka Zane. Kāpēc Elīza, tehniskajos jautājumos tik zinošs cilvēks, izvēlējās šādu sarežģītu risinājumu? Un ja nu Roberts datoru neatvērtu līdz pirmdienai? Ja nu viņš vispār nepārbaudītu e-pastu? Lai gan nē, tā viņš nedarītu. Lauciņš e-pastu vienmēr lasīja sešos no rīta un vakarā. Reiz pat lielījās, ka viņa dzīve sakārtota kā pulkstenis viss notiek pēc plāna, neko nevar palaist garām. Acīmredzot uz to viņa paļāvās.

-    Kaut ko tādu laikam tikai sievietes spēj izdomāt! Kaķītis pārsteigts noteica. Es būtu darījis, kā vienkāršāk, piespraustu pie Roberta galda līmlapiņu ar informāciju, un viss.

-   Kā tad, un riskētu, ka šo informāciju ieraudzīs jebkurš ari tie, kam tā nav jāredz, piemēram, Simona.

-   Tāpat jau viņa to izlasīja.

-   Tā bija nejaušība. Bet mani mulsina kas cits. Kāpēc Elīza nenosūtīja šo ziņu pa telefonu kā īsziņu? Tas būtu gan privāti, gan droši, gan ātri, Anna prātoja, saraukusi pieri un berzēdama deniņus. Neciešami bija sākusi sāpēt galva, domas pamazām ietinās kā mīkstā vatē.

-   Nelauzi velti smadzenes! Bass paplikšķināja viņai pa plecu. Gan jau atbilde atnāks īstajā laikā. Starp citu, ko mēs par šo meiteni zinām? Zane…!

-    N-nu… Elīza ir interesants kukainis. Ja nemaldos, viņai tikko apritēja divdesmit pieci. Glīta. Patīk pucēties. Čakla sadzīviskās lietās. Savukārt viņas tiešos darba pienākumus visbiežāk paveic citi. Gudra, ciktāl tas attiecas uz kategorijām izdevīgi neizdevīgi. Atsaucīga un aizrautīga attiecībā uz visu, kas ir ārpus darba pienākumiem. Diezgan labsirdīga un sirsnīga, kamēr netiek skartas pašas intereses; tad spēj vienā mirklī pārvērsties par uguni izverdošu pūķi. Savējiem uzticīga, sevišķi tiem, kurus mīl un ciena, bet jo vairāk tiem, kuri mīl viņu, to dēļ skries kaut ugunī. Abas ar māsu uzaugušas bērnunamā, iespējams, tāpēc viņai tik svarīga kopības izjūta.

-   Interesanta personība. Ģenerālis piekrita. Bet atgādini, ko toreiz par viņu teica Ninele Frīdmane? Kā un kāpēc tas notika?

Zane nepatikā ieņurdējās.

-   Kārļonkul, es negribētu pārstāstīt tenkas…

-   Zanīt, šobrīd tās vairs nav tenkas, bet fona informācija! Viņš mierināja.

-   Kā tad, jūs gribat mani apvārdot… Zane neapmierināti murmināja. Labi, ļaujiet atcerēties!

Nu tā… Ninelei Elīza nekad nav patikusi tagad mēs ari skaidri zinām, kāpēc. Kura māte spētu paciest skuķi, kas lakstojas ap viņas meitas, hmm, abu meitu… vīrišķi? Toreiz, pēc kārtējās lielās sapulces, kurā ar lielu pompu tika paziņots par gaidāmajiem algas samazinājumiem, Ninele gandrīz nedzirdami nočukstēja mazāk brūtēties un vairāk strādāt, tad būs gan nauda, gan algas! Tobrīd ar mapīti padusē kabinetā iesteidzās Elīza. Laikam no rīta bijusi pie friziera un manikīra, jo izskatījās ļoti kopta un saposusies. Pagrozījās, bet, redzēdama, ka sanāksme vēl tik drīz nebeigsies, sarauca deguntiņu un aizgāja. Ninele tikai nošņācās nopakaļ.

Vēlāk, vakara pusē, uznesu Robertam parakstīt algu sarakstus. Viņš jau bija prom. Toties Ninelei sirds pilna, šķiet, gribējās ar kādu izrunāties. Man nācās uzklausīt viņas dusmīgo litāniju.

Vai tiešām vairs nav kauna? Gaišā dienas laikā jāskrien prom no darba? Darba diena vēl nav beigusies, papīri stāv neparakstīti, bet šie brauc sekretārei jaunu dzīvokli lūkoties. Rīgas centrā! Saki man, Zanīt, vai sekretāre ar savu aldziņu tādu var atļauties! Tak jau pats grasās maksāt, kā nu ne. Redz, tu dzīvo Rīgas lētajā daļā, bet šī dzīvos pašā centrā. Tāpēc ka tev nav tik garu kāju! Nemaz nesmaidi, tā ir! Un tā mašīna? Domā es nezinu? Jauna vabolīte līzingā maksā vismaz simt divdesmit latu mēnesī. Kur viņai tāda nauda radusies? Viņai algas lapā trīs simti uz papīra. Kas paliek pēc nodokļiem? Drusku pāri par diviem simtiem. Dzīvoklis, mašīna, štātes, mati, nagi… Par kādu naudu šī dzīvo? Tad jau citādi nevar -jāatņem vīrs likumīgi pielaulātai sievai…

Izšāvusi šos vārdus, Ninele, pēkšņi sabijusies, ka pateikusi par daudz, apklusa un atdeva man parakstītos dokumentus.

Tagad es saprotu, kāpēc viņa satrūkās. Tobrīd vēl neviens nezināja, ka Ninele ir Elgas un Ilgas audžumāte. Lauciņš par savām ģimenes dzīves peripetijām un radnieciskajām saitēm nevienam nestāstīja. Un es ari neprašņāju. Mani nekad nav interesējis, kurš ar ko un kāpēc guļ vai neguļ.

-   Izskatās, ka Ninelei uz Ellzu jau labu laiku bijis krietni ass zobs, ieteicās Anna. Varētu pat saprast iemeslu, ja līdz ar viņas parādīšanos izjukusi iecerētā nākotnes labklājība ģimenes uzņēmuma ietvaros. Vienai meitai neizdevās, otrai ari ne, un te kaut kāds garkājains skuķis īsos brunclšos ik dienu acu priekšā grozās un jauc gaisu.

Tomēr mani mulsina šī daudzo sieviešu padarīšana. Atklāti sakot, cik es pazinu Robertu Lauciņu, man nebūt neradās iespaids, ka viņš būtu… iekārojams mačo, kura dēļ visas dāmas jūk vai prātā. Normāls vīrišķis liela auguma, ne pārāk izskatīgs, vidēji inteliģents, ar tieksmi izrādīties. Jautrs jā, kad labā noskaņojumā. Dāsns jā, kad vēlējās izrādīties vai atstāt par sevi iespaidu. Tiesa, viņam bija skaista, zema balss…

Aiz loga skaļi iedziedājās putni, bibliotēkas stundenis noskandināja trīs. Ģirts, pītajā stūra krēslā atslīdzis, saldi gulēja, ik pa brīdim muzikāli iekrākdamies.

-   Ak tu mīļo stundiņ, jau gaisma aust! Bass norūca. Bet mēs vēl maļamies uz vietas. Nu tad žigli! Mik, Zane ko teica pārējie aptaujātie? Vai bija kas interesants?

-    Es uzsvērtu divas lietas, iesāka Zane un pārbaudoši paraudzījās Kaķīti. Varbūt trīs.

Viņš pamāja ar galvu: Stāsti tu, tev labāk sanāk.

-    Ar mūsu izdevniecības jaunajām žurnālistēm runājām vienlaikus. Tās ir četras jaunas meičas, kuras šobrīd sāk veidot savu profesionālo karjeru. Ļoti daudz ambīciju un maz pieredzes, toties kļūdu… Zane bija ierasti tieša un asa.

-   Elīnai Zaķītei ir divdesmit trīs gadi, tikko beigusi sociologus, no bagātas ģimenes, bet grib kaut ko sasniegt pati saviem spēkiem, karjeriste. Mācās ātri, augsts intelekta līmenis. Gribēju viņu izaudzināt par savu vietnieci un to īpaši neslēpu. Ari Roberts mani šajā ziņā atbalstīja.

Tas nepatika divām citām jaunajām ekonomikas reportierei Mārai Dlķltei, kura savos divdesmit sešos tā ari nav iemācījusies rakstīt bez kļūdām, un Sanitai Dreimanei. Skuķis tikai pirms gada beidzis skolu. Lai gan laba rakstītāja, bet neticami pavirša cik nav nācies strēbt viņas nevīžības dēļ savārīto putru!

Vecākā no visām četrām ir Anda Kāposta ziemā nosvinēja trīsdesmit. Viņai ir divi četrgadīgi dvīņupuikas, virs dzejnieks un makā hronisks naudas trūkums. Anda raksta labi, daudz, ātri un par jebko. Viņas galvenā motivācija ir nauda. Nevaru droši apgalvot, taču nebrinitos, ja viņa paralēli piestrādātu vēl kādā preses izdevumā ar mūsu honorāriem pie labklājības netiksi; labi, ja benzīnam sanāk. Kopumā lādzīgs meitietis, tikai neuzņēmīga. Roberts viņai piedāvāja pārņemt žurnālu jaunajām māmiņām, jo līdzšinējā redaktore aizgāja dekrēta atvaļinājumā. Viņa grasījās piekrist, bet beigās atteicās izrēķināja, ka rakstot nopelnīs vairāk. Tā jau ir atbildība mazāka, vairāk tiek ļaudīs…

Zanes balsī ieskanējās nostalģija pēc laikiem, kad arī viņa bija žurnāliste.

-   Piedodiet, laikam nomaldījos no ceļa. Piektā pie preses galdiņa tovakar bija Inga Lapiņa, ļoti nopietna būtne, kurai tuvojas piecdesmit. Viņa gatavo atbildes uz lasītāju jautājumiem un meklē speciālistu komentārus analītiskajiem rakstiem. Manuprāt, nav precējusies, jo ne reizi neesmu dzirdējusi viņu minam kāda vīrieša vārdu, nedz arī sarunājamies ar kādu pa telefonu. Viņai lieliski saskan ar mūsu literāro redaktori Valentīnu Treimani, kurai pagājušajā nedēļā apritēja sešdesmit. Tā gan ir savdabīga kundzīte klusa, mīļa, ar visiem pa labam, taču biedējoši nopietni aizraujas ar numeroloģiju un astroloģiju. Viņa bija sestā pie mūsējo galdiņa.

-   Un kas šajā personu aprakstā ir tas dīvainais? nepacietīgi iejautājās Kārlis.

-   Visam savs laiks. Interesantākais tūliņ būs, ierunājās Kaķītis. Arī viņam zods slīga arvien zemāk, jo miegs mācās virsū kā melns mākonis. Anniņ, vai varētu dabūt vēl tavu brīnišķīgo kafiju?

-         Tagad uzmanīgi! brīdināja Zane. Visi saspicēja ausis.

-   Pirmā interesantā lieta. Aizvakar, tas ir, piektdien, kad Lauciņš plosījies pa redakciju, visus rādams un lamādams, viņu dienas vidū apciemojis kāds liela auguma vīrietis purpursarkanā žaketē. Abi ilgi apspriedušies mazajā pārrunu istabā, kas atrodas iepretim reportieru telpai. Pēc šīs sarunas šefs ienācis pie meitenēm un tēlotā jautrībā vaicājis, vai viņas negribētu pēc nedēļas braukt komandējumā uz Vāciju. Visas. Nupat radusies tāda iespēja, un viņas par labu darbu sen jau esot to pelnījušas. Meitenes bijušas pārsteigtas, jo vēl pirms stundas šefs bija dauzījis šī paša kabineta durvis, skaļi kliegdams, ka te neviens nemākot rakstīt un visi jāatlaiž.

Ahā! Purpursarkana žakete, kas tumsā varētu izskatīties vīnsarkana, liela auguma vīrietis un viedokļa maiņa! Anna Elizabete iegaumēja, bez skaņas rīkodamās ar kafijas kannu un krūzītēm.

-   Otrā dīvainība. Inga Lapiņa ir kaislīga pīpmane un brīdī, kad norisinājās saruna, atradās ārā, aiz kāpņu telpas stūra, kur netālu no autostāvvietas ierīkota smēķētava. Viņa ievērojusi viesa braucamo tumšsarkanu Toyota Landcruiser apvidus auto; tāds pagājušajā naktī stāvējis arī Mežmuižas stāvlaukumā. Zane izšāva vārdus kā torpēdu un ieinteresēti vēroja, kas nu būs.

Opā! Loks? Tātad baumām par Magnum pārpirkšanu būs iemesls? Lokam arī bija sarkana žakete, bet… Viņa Loku labi pazina, turpretī Lauciņa naksnīgais sarunu biedrs nebija nekad agrāk redzēts.

-   Trešo jaunumu izstāstīja Valentīna Treimane. Viņa ļoti raizējas par Ellzas pazušanu… Pirms pāris dienām Eliza priecīga ieskrējusi viņas kambarīti un sākusi iztaujāt par kāzu horoskopiem, labvēlīgiem datumiem un Mēness fāzēm, taču tieši tobrīd kāds ienācis un saruna aprāvusies. Meitene izskatījusies ļoti laimīga, it kā būtu saņēmusi sengaidītu, dārgu dāvanu.

Tā tik ir ziņa! Nu zīmīte ar atgādinājumu par gājienu pie notāra iegūst citu jēgu. Laulības līgums? Un kāds, par to uzzinājis, nolēmis nepieļaut šo attiecību legalizēšanu?

Agrā rīta miegaino klusumu pārtrauca spalga policijas auto sirēna. Visi satrūkās un tramīgi raudzījās laukā pa logiem, cenšoties saskatīt tuvojošos braucamo, vienīgi inspektora palīgs Antons Graudnieks nosarcis steigšus ķēra pie kabatas. Gaudotājs izrādījās viņa mobilais tālrunis.

Cik tipiski studentam demonstrēt savu piederību pie tiesībsargu ģildes! Anna nosmaidīja.

-   Graudnieks klausās. Tad ilgs klusuma brīdis, kura laikā no puiša sejas nozuda pēdējais sārtums.

-   Pūcēs. Tūlīt braucu. Vēl īsāks klusuma brīdis.

-   Tepat. Pateikšu. Saruna pārtrūka.

Elīza! Annai Elizabetei caur smadzenēm izšāvās viens vārds.

-    Zvanīja mans tēvs. Tikko ieradies Mežmuižā. Kāds agrīns makšķernieks Mežmuižas dīķī pamanījis mašīnu. Melnu Audi A8. Izsaukti glābēji. Pašlaik ceļ laukā. Izskatās, ka mašīnā atrodas sieviete. Mirusi.

Antons, Kaķītis un Bass joza uz majora mašīnu, Anna ar Zani viņiem sekoja.

-   Mēs brauksim līdzi!

-   Meitenes, jums tur nav ko meklēt! Tas nebūs nekāds jaukais skats. Ģenerālis centās viņas atrunāt, taču velti abas jau bija okupējušas aizmugures sēdekli. Kaķītis un Antons izvēlējās neiejaukties.

-   Šķiet, kāds ļoti nav gribējis pieļaut gājienu pie notāra, ierunājās Zane, kad mašīna izkustējās no vietas. Viņai uztraukumā drebēja balss. Nevarētu teikt, ka viņas abas ar Elīzu būtu bijušas sirdsdraudzenes, taču…

-   Vēl jau nav zināms, vai tā tiešām ir Elīza, Anna Elizabete lūkoja viņu mierināt. Cik stulbi no vienas traģēdijas pie nākamās. Ne attapties nepagūsti, jau divi bojā gājušie…

Saule bija tikko uzlēkusi. Dīķmalā zibsnīja zili sarkani dzeltenas ugunis. Ceļu policijas auto, ugunsdzēsēju mašīna, ātrā palīdzība un liels ceļu būves autokrāns nez, kur tāds rīta agrumā izrauts? Iespējams, no Mežāju ceļa krustojuma ar Rīgas šoseju. Anna atcerējās, ka Ģirts bija teicis tur šobrīd lejot jaunu asfaltu. Krāna galā nospriegotās trosēs karājās kaut kas smags un kantains, kļūdams arvien lielāks. Dīķa malā rokas plātīja divi ūdenslīdēju skafandros tērpušies glābēji.

Skats atgādināja šausmu filmu, kur rīta dūmakā no purva lien ārā aļģēm un ūdenszālēm apķepis baismeklis. Tikai šoreiz tas bija kaut kas pavisam reāls liels, melns Audi A8, ko ar pakaļgalu pa priekšu cēla laukā no dīķa zaļganā ūdens. Līdzās kā skumjš sargs melnēja Mežāju senais ūdenstornis.

-   Tas dīķis te ir nenormāli dziļš būs savi astoņi metri. Antons skaļi, ātri un nervozi stāstīja. Baronu laikos bija sekla plančka, kurā ziedēja dzeltenās un baltās ūdensrozes, bet padomju laikā kolhoza priekšsēdētājs izdomāja to pārveidot par zivju dīķi padziļināja un ielaida karpas. Tomēr zivīm te nepatika, jo izrādījās, ka dīķa dibenā strāvo aukstie avoti. Tad priekšsēdētāja galvā dzima jauna ideja un viņš lika dīķi pārtaisīt par pažarnieku ūdenstvertni izsūknēja ūdeni, padziļināja līdz astoņiem metriem, nostiprināja sienas un pamatu, sanāca baisma muca gandrīz apaļām malām. Vietējie šai vietai met līkumu un pa to celiņu, kas ved gar baznīcu, cenšas ar auto nebraukt. Ja iet kājām, tad tikai skaidrā prātā un vairāki kopā. Runā, ka senatnē tur bijusi kapsēta. Tā ir nelaba vieta, es jums saku nelaba! Lūk, dīķa mala gandrīz pieskaras ceļam, nožogojums laika gaitā sabrucis cik tur vajag, lai iekristu! Droši vien tā arī būs noticis, cik žēl. Nu kāpēc kādam vajadzēja tumsā kaut kur braukt?

Antona monotonā tarkšķēšana šajā brīdī visiem tā krita uz nerviem, ka pat mierīgais un parasti ieturētais Bass saknosījās un ieņurdējās, līdz neizturēja: Praktikant Graudniek, izbeidziet pļāpāšanu! Ejiet un izdariet kaut ko derīgu nopratiniet makšķernieku, noskaidrojiet, kādā veidā viņš tik dziļā dīķī spējis saskatīt nogrimušu auto! Lai būtu sīks un smalks protokols! Skaidrs?

-   Skaidrs! Graudnieks, laimīgs, ka ticis prom no acīm, izgaisa.

-   Uff! Paldies, krusttēv! Kaķītis atviegloti nopūtās. Vēl drusciņ, un es savām rokām viņu būtu iemetis šajā pašā dīķī. Būtu labāk par gidu, ne policistu mācījies!

-   M-jā. Ir gan cilvēki… Kur tādi rodas? Bass norūca, bet plašāk neizteicās.

-   Tomēr nav ļaunuma bez labuma. Mēs tagad zinām, ka dīķa krasti un dibens ir betonēti un ka zināt par nobrukušo apmalīti varēja tikai cilvēks, kurš vismaz reizi ir bijis Mežājos vai dzirdējis nostāstus, kas saistās ar šo vietu.

Tajā bridi virs ūdens parādījās visa mašīna. Tajā patiešām atradās sieviete. Jūnija rīta saules slīpie stari precīzi kā prožektori izgaismoja viņas apģērbu. Elīza. Anna tūliņ pazina jaunās meitenes garos, melnos matus un koši sarkano kleitu. Bet kāpēc viņa atrodas aizmugures sēdeklī?

12.   nodaļa. Aizmugures sēdeklī

Zane stāvēja kā sastingusi ari viņa bija pamanījusi šo nepareizību.

Slepkavība. Ja par Roberta nāvi sākumā vēl varēja šaubīties, tad šajā gadījumā tas bija vairāk nekā skaidrs.

-   Iesim prom, Anna centās draudzeni vilkt malā.

-        Nē, es gribu saprast, kas ir noticis! Viņa nostājās kā klints un nebija izkustināma.

Pie abām sadrūmušajām draudzenēm pienāca ģenerālis Bass.

-        Nu, meitenes, izskatās, ka esam sagaidījuši otru slepkavību. Laikam būs jāsauc papildspēki no Rīgas. Nupat jau sāk

kļūt par karstu… Nav vairs agrākie laiki. I

-   Kas zina, Kārļonkul, kas zina, Anna domīgi ierunājās.

-   Varbūt nemaz nevajadzēs tos papildspēkus. Man nez kāpēc liekas, ka šis lietas atrisinājums meklējams pavisam līdzās…

-        Anniņ, meit, par ko tu runā? Ko tu tādu zini, ko nezinām mēs? Bass viņā vērīgi paraudzījās.

-         Neko, Kārļonkul, neko. Tikai prātoju… Diez, vai Elīzai kājās būs kurpes vai čības?

-   Ko tu ar to gribi teikt? Ka viņa pati?

-         Nē jau, nē. Kārļonkul, neizprašņā mani, labi? Kad man būs kas sakāms, pati pastāstīšu.

Viņš paraustīja plecus un pamāja ar galvu. Zane nebija bildusi ne vārda.

Glābēji tikmēr bija izcēluši melno auto virs ūdens, un nu krāns lēni grieza strēli sāņus, lai noliktu to zemē, kur bija izklāts milzīgs, biezs plēves gabals. Par laimi, auto bija nogrimis dīķa dzelmē uz visiem četriem riteņiem, neapsviežoties otrādi, tāpēc ari izcelšanas darbi veicās raiti.

Tiklīdz Audi bija stabili nofiksēts, ātrās palīdzības mediķi metās pie tā aizmugurējām durvīm.

Varat nesteigties, Anna skumji nodomāja. Nav dzirdēts, ka ūdeni diennakti nogulējis slīkonis būtu atdzīvināms. Tieši tik ilgi Roberta auto bija pazudis. Viņa vērīgi pētīja Elizas nedzīvo ķermeni un kaut ko nesaprata… Piegāja tuvāk, paraudzījās ciešāk. Ahā, te jau tas bija!

Pagājis sāņus, Kaķītis ar kādu dusmīgi runāja pa telefonu. Līdz Annas ausim atlidoja vārdi: vēl viena, ekspertus, steidzami, suņus, pārvietojamo laboratoriju.

-   Es viņiem ādu pār acīm novilkšu! atgriezies viņš sirdījās. Ko domājies darba laiks vēl neesot sācies. Nu tad šorīt sāksies sešos!

-   Mik, vai tu izsauci ari zemūdens ekspertus? Anna neuzkrītoši pavaicāja.

-   Jā. Un?

-   Kad atbrauks, pasaki, lai pameklē zeltītas augstpapēžu sieviešu sandales. Iespējams, tām varētu būt piesiets kāds smagums. Un vēl tur varētu būt… Pieliekusies tuvāk Kaķītim, viņa kaut ko klusu pateica. Lai nedzirdētu pārējie. Majors izbrīnīts uzrāva kreiso uzaci, taču neko neteica.

-    Meitenes, jums vajadzētu braukt mājās… pēc īsa brītiņa pienācis, teica ģenerālis. Izskatās, ka mēs te esam iestrēguši uz ilgu laiku. Palūgšu, lai kolēģi no ceļu policijas jūs aizved.

-   Kārļonkul, bet ari tev vajadzētu atpūsties! bilda Anna. Vecais ģenerālis viņai ļoti patika, un viņa par to raizējās. Virs jau gados, bet cenšas turēt līdzi jaunajiem. Ka tik nepārpūlas!

-   Gan jau. Pabeigsim šeit, un tad gan abi ar Miku uz Mazkalniņiem gulēt!

-   Uz Mazkalniņiem…? Laikam jau viņas balsi ieskanējās tāda vilšanās, ka Bass pasmaidīja.

-   Uz Mazkalniņiem gan. Nevar taču mūsu daiļās kaimiņienes visu laiku apgrūtināt izēst tukšu ledusskapi un neko neatnest vietā. Tā, un tagad bez ierunām marš gulēt! Bet ap pusdienlaiku mēs būsim klāt. Uz pankūkām; turklāt tās cepšu es. Gribu atkal reiz likt lietā izslavēto Pūču pavardu. Vai atļausi, LIzbet?

-   Protams, nāc tik un cep! Anna nosmējās un tūliņ piebilda: Bet zaptes man mājās nav. Kondensētā piena nav. Un ari biezpiena nav. Nekā vairs nav.

-   Nu ir bankrots! tikko pienākušais Kaķītis, padzirdējis pēdējos vārdus, citēja no Ezera sonātes.

-  Klau, Mik, man tev vēl kas sakāms… Iekšēji pasmaidījusi par majora joku, Anna pavilka viņu sāņus un sāka ātri runāt. Bridi klausījies, Kaķītis nopūtās, izvilka elektronisko piezīmju grāmatiņu un visu rūpīgi, pa punktiem pierakstīja.

-   LIzbet, ja tev izrādīsies taisnība, es… Dabūsi visu, ko vēlēsies!

-Jaunu starteri manam cigāram sagādāsi? viņa acumirklī izšāva.

-    Sagādāšu, izspiedēja, sagādāšu! Viss. Brauciet mājās atpūsties! Un nekādu pekstiņu!

Pūču mājinieki negulēja. Gaidīja un, ar miegu kaudamies, spēlēja kārtis.

-   Nu? Kārlis ar Ģirtu iejautājās kā vienā balsi.

-    Trrr… Zane atņurdēja. Viņa krita vai no kājām nost. Neko neatbildējusi, viņa autopilotā uzkāpa pa kāpnēm un pazuda pirmajās durvīs pa kreisi. Kopš pirmās viesošanās dienas Pūcēs tā bija kļuvusi par viņas istabu. Blakusistabā, kas bija kā Zanes istabas spoguļattēls, parasti apmetās Ģirts. Tieši pretī, pāri kāpņu galerijai, lielajā L veida istabā dzīvoja Kārlis, bet mājas dienvidu daļā Anna. Ziemeļu viesistaba nez kāpēc bija palikusi pabērna lomā varbūt tāpēc, ka patukša un patumša, varbūt tāpēc, ka vēl nebija pienācis laiks. Iespējams, ziemā, kad istabas stūrī lielajā kamīnā lāktīs liesmas, bet pie loga greznosies eglīte, istaba kļūs mīlīgāka, kas zina… Bet tagad bija vasara.

-   Neraustiet viņu! Zanei šodien smaga diena, Anna brīdināja. Klausieties! Glābēji no dīķa dzelmes izcēla Lauciņa Audi. Tajā bija Elīza. Mašīnas aizmugurējā sēdeklī. Viri palika tur strādājot.

-   Šausmas… izdvesa Ģirts. Nabaga meitēns!

-   Bet tad jau… Kārlis, kā parasti, sāka skaitļot.

-Jā, tā izskatās. Bet par to vēlāk. Tagad viss. Jūs, kā gribat, bet es eju gulēt, un gulēšu vismaz divas stundas! Ja kāds mani pamodinās, nožmiegšu! Jā, ģenerālis ar Kaķīti ap pusdienlaiku ieradīsies pie mums cept pankūkas, tad nu neizdzeriet visu kafiju!

-    Nekreņķējies, Līzbet, mēs pēc brīža aizbrauksim līdz ciema bodei un piepirksim tev pilnu virtuvi, tikai izspēlēsim līdz galam šo partiju, mierināja Ģirts, atkal pievērsies kārtīm. Ja reiz viņa neko nestāstīja, tad nebija vērts uzstāt. Vieglāk izkutināt no skursteņa smieklus nekā no Annas Elizabetes dabūt informāciju.

Viegli bija pateikt: ja traucēsiet gulēt, nožmiegšu! Nožmiegto jau tāpat bija tieši divas reizes par daudz. Miegs nenāca ne lūdzams, lai gan ķermenis šķita svina pieliets un ceļgali trīcēja.

Palīdusi zem aukstas dušas, Anna Elizabete ietinās oranžajā rītakleitā un palīda zem segas. Rīta saule caur plānajiem aizkariem spraucās istabā, un Anna vēlējās, kaut tiem būtu tumšāks tonis. Istaba ietinās viegli zeltainā dūmakā kā vecās franču filmās par buržuāzijas skaisto dzīvi.

Viņa gulēja un domāja par Londonu, kur vecvecmāte Anna Marija ar viru Voldemāru un meitu Annu Rozi bija pārcēlušies īsi pirms Otrā pasaules kara.

Tur Anna Roze bija iepazinusies ar simpātisku angļu džentelmeni turīgu tirgotāju atvasi un britu slavenākā preses izdevuma Times reportieri Viljamu Stounu. Kā jau bija gaidāms, viss beidzās ar kāzām. Pats nācis no labi situētās vidusšķiras, Stouns bija tik laipns pieņemt sievas uzvārdu, lai senā dzimta neizzustu. Viņš kļuva par Bergu bez titula. Turklāt izrādījās visai kreisi noskaņots. Un, saklausījies sievas stāstus par Rīgu, Mežājiem un Pūču salas savrupnamu, par varītēm vēlējās pārcelties uz dzīvi Latvijā. Kara draudi viņu nespēja nobiedēt žurnālistiem tāds darbs! Un tā būtu ideāla iespēja ziņot no paša notikumu epicentra! Kas zina, bija vai nebija Viljams britu spiegs, kas nosūtīts uz Eiropas austrumiem (tā vismaz par viņu runāja), bet 1940. gada sākumā Viljams Stouns-Bergs ar savu jauno sievu Annu Rozi atgriezās Latvijā un apmetās Pūču salā. Neticamā ātrumā iemācījies (atjaunojis?) latviešu valodu tā, ka tikai retais manīja viņa britu akcentu, Viljams, vietējo saukts par Vilīti, daudz braukāja apkārt ar savu vieglo mašīnu, vaļēju mersedesu, bet, atgriezies mājās, kabinetā stundām rakstīja. Anna Roze savukārt nodevās lasīšanai Bergu lieliskā bibliotēka grāmatu gardēžiem bija īsta paradīze.

Sākoties padomju okupācijai un Otrajam pasaules karam, Viljams aizvien biežāk devās izbraukumos, bet Anna Roze arvien dziļāk slīga grūtsirdībā. No vienas puses, raizes par vīru, no otras, bailes par iespējamo arestu un izsūtīšanu lika viņai dzīvot pastāvīgā spriedzē. Skumjas vēl dziļākas darīja trīs neiznēsātās grūtniecības. Likās daba gādāja, lai Annas Rozes un Viljama meita Roze Marija piedzimtu drošākā laikā un vietā Līgo vakarā Rīgā, kur Bergi viesojās pie draugiem.

Tajā laikā Viljams sievai bieži tika uzsvēris: lai kas notiktu, esmu par tevi parūpējies. Daļa taisnības viņam laikam bija, jo pēckara gadu represijas Annu Rozi un Rozi Mariju neskāra. Pats Viljams gan kādu dienu izgāja no mājas un vairs neatgriezās. Mēļoja, ka bijis dubultaģents un vēlāk manīts Maskavā. Tā vai citādi, bet Rīgā viņš vairs netika redzēts.

Anna Roze meitai pateica, ka tēvs gājis bojā komandējumā ārzemēs.

Piecdesmitajos abas dzīvoja īrētā dzīvoklī Pārdaugavā. Anna Roze strādāja netālajā bibliotēkā izsniedza, šķiroja, kārtoja un laboja grāmatas, klusībā pateicoties Dievam par katru mierā nodzīvotu dienu. Viņa baidījās no visa un visiem. Pūču salas un Bergu ģimenes īpašumi ģimenes sarunās bija tabu. Par tiem nerunāja, tātad to nebija.

Turpretī Roze Marija, saukta arī par Rozmariju, izrādījās īsts mātes pretmets. Viņai vajadzēja kustību, burzmu, satraukumu, pūli. Pateicoties mātes enciklopēdiskajām zināšanām, Roze Marija jau pusaudzes gados brīvi runāja četrās valodās latviešu, krievu, vācu un angļu. Mācīdamās Pārdaugavas vidusskolā, pirmā nacionālpatriotiskā viļņa iespaidā aizrāvās ar latviešu folkloru un studentu celtnieku vienības aizsegā citu pēc citas organizēja vairākas teiku vākšanas ekspedīcijas.

Liktenim labpatika pajokoties, un reiz šādas ekspedīcijas laikā studenti nokļuva Mežājos. Liels bija Rozmarijas pārsteigums, uzzinot, ka dīvainā ēka ar pūces siluetu uz tornīša smailes tur, upes vidū, kurp vairs neved ne tilts, ne pārceltuve, reiz piederējusi Bergu dzimtai, kuras sievietēm tradicionāli dots vārds Anna, Elizabete, Marija vai Roze. Kursabiedri sāka apcelt, bet Rozmarijai nez kāpēc smiekli nenāca. Atgriezusies mājās, viņa ņēmās tincināt māti. Annai Rozei nekas cits neatlika kā atklāt Bergu dzimtas vēsturi. Rozmarija bija pārsteigta viņai, kam galva pārpilna kreisām idejām, senči izrādījušies baroni!

Iespējams, tāpēc Rozmarija pa galvu, pa kaklu apprecējās tikko iestājusies universitātes vēsturniekos, sapazinās ar topošo skolotāju Jēkabu Rožkalnu, kura pilsētas buržuā ģimenē šis arods tika pārmantots paaudžu paaudzēs. Jēkabs bija ceturtais skolmeistars savā dzimtā, ar diezgan radikāliem uzskatiem par Latvijas brīvību, neatkarību un privātīpašumu. Viņa vectēvs pirmās Latvijas laikā bija sarakstījis vēstures grāmatu mācību līdzekli vidusskolām.

Tipiski padomiski izglītotajai Rozmarijai daudz kas bija pilnīgi nezināms un no jauna apgūstams. Par spīti iespējamām nepatikšanām, Jēkabs deva viņai lasīt 30. gadu vēstures brošūras, kopā ar vecajiem Rožkalniem viņi klausījās Amerikas Balsi, un pamazām Rozmarijai radās apjausma nekas nav tikai balts vai melns. Kādā atklātības brīdī viņa izstāstīja vīram par Bergu dzimtai piederējušajiem īpašumiem Mežājos muižu un namu uz salas. Savādi paskatījies, Jēkabs noteica: reiz mēs tur saimniekosim…

Rozmarija to uztvēra kā joku un aizmirsa, taču vīram izrādījās taisnība. 1989. gadā, Gorbačova perestroikas pilnā plaukumā, viņi iesniedza prasību atjaunot likumīgās tiesības uz bijušajiem, reiz nacionalizētajiem Bergu dzimtas īpašumiem, par kuriem, paldies Dievam, vēl nebija izmaksāta kompensācija. Palīdzēja Bergu dzimtas vecākās paaudzes tobrīd vēl dzīvās, Londonā dzīvojošās vecāsmātes Annas Marijas un mātes Annas Rozes liecības. Bergi tiesas prāvu vinnēja par spīti abu veco kundžu šaubām un neticībai.

Taču, kad nu reizē ar Latvijas neatkarības atjaunošanu īpašuma piederības papīrs bija rokā, izrādījās, ka veco muižas kompleksu atgūt vairs nav iespējams, jo pēdējo piecdesmit gadu laikā tajā uz palikšanu iesakņojušās vietējās pašvaldības institūcijas domes kantoris, grāmatvedība, medpunkts, zobārsta un friziera kabineti, ēdnīca, bibliotēka, dienesta viesnīca, notārs. Sākoties kooperatīvu ērai, viens no apkaimes uzņēmīgākajiem zemniekiem vecajā muižas brūzī bija ierīkojis krodziņu. īsāk sakot, jaunizceptajiem mantiniekiem muižā nebija, kur dzīvot. Atlika piekrist saņemt nomas naudu par aizņemtajām telpām un kompensāciju par veiktajām neatgriezeniskajām izmaiņām. Atlika vienīgi Pūces skaistā, bet vientuļā māja uz salas.

Bergu dzimtas Veckundze Anna Marija Berga īpašumu atgūšanas prāvas beigas nesagaidīja nomira savā Londonas mājā 103 gadu vecumā. Pēc viņas nāves Rozmarija saņēma vēstuli: advokātu birojam Blūms, Blūms un Kreics nodots Annas Marijas Bergas sūtījums ar norādi atvērt tikai tad, kad Rozmarijas meitai Annai Elizabetei apritēs 33 gadi, bet ar nosacījumu ja tobrīd būs izdevies atgūt tiesības uz dzimtas īpašumiem. Vēl Bergu vecvecmāmiņa bija izteikusi vēlmi tikt kremēta un, ja Bergi atgūtu Pūces, kopā ar vīru Voldemāru tikt apbedīta parkā zem lielā ozola.

Iespējams, Veckundze no Latvijas nākušajās mazmeitas un mazmazmeitas vēstulēs starp rindām spēja sajust Annas Elizabetes nešpetno dabu, kas viņai atgādināja pašu agrā jaunībā. 1975. gadā dzimusī Anna Elizabete, saukta arī par Annlīzi vai Līzbeti, jau no pirmajām dzīves dienām pieteica sevi kā pilnīgi nevaldāmu būtni ar tādu raksturu, pret kuru sadrupa jebkuri labi domāti padomi. Vienīgā autoritāte viņai bija viņa pati, vienīgie argumenti pašas kļūdas un klupieni. Jo vairāk tādēļ, ka brīžos, kad mājās satikās tēvs, māte un no Londonas atbraukusī vecmāmiņa, arvien izcēlās dedzīgi strīdi par dzimtas pretrunīgo pagātni un Latvijas, Padomju Savienības un Eiropas vēsturi.

Viņai šie vēsturnieku ķīviņi bija līdz kaklam. Dumpīgajā pusaudzes vecumā, nolēmusi no tā visa norobežoties, Anna uz savu galvu iestājās Rīgas 1. vidusskolā fizmatos un to veiksmīgi pabeidza. Cipari nemelo tāds bija viņas vienīgais komentārs vecākiem, paskaidrojot savu izvēli. Un tikpat pēkšņi viņa pēc vidusskolas iestājās Kultūras akadēmijas aktieros. Trešajā kursā pārgāja uz režisoriem saprata, ka nespēj izturēt, ja viņu komandē un izrīko.

Pūču salas atgūšanas juridiskās nianses Anna gandrīz neatcerējās, tikai to, ka tolaik viņas vecāki, citkārt izturēti un korekti cilvēki būdami, kļuva nesavaldīgi un nervozi. Dažreiz māte uzvirmoja: kam tev to vajag, tu taču tur nedzīvosi?! Galu galā tā ari notika. Sākoties pirmajai Krievijas krīzei, abi Rožkalni aizbrauca uz Londonu pie vecmāmiņas Annas Rozes, bet, saņēmuši piedāvājumu mācīt jauniešus Minsteres Latviešu ģimnāzijā, pārcēlās uz turieni.

Anna Elizabete, tobrīd uzsākusi studijas akadēmijā, iespītējās un palika Rīgā, kopā ar draudzeni Zani īrējot mazu dzīvoklīti Rīgas centrā. Zane trešajā kursā no Kultūras akadēmijas pārgāja uz žurnālistiem, bet abas turpināja dalīt jumtu virs galvas līdz pat izlaidumam, kad dzīve Zani uz īsu brīdi pārsvieda uz Jelgavu, bet Anna, ar izcilību pabeigusi augstskolu, sitās vai nost, meklēdama darbu. Lielajos teātros viņa iekšā netika; tiem tika audzināti savējo kadri, savukārt mazie un neatkarīgie teātrīši, lai gan progresīvi domājoši un atvērti trakām idejām, bija pliki kā baznīcas žurkas un naudu drīzāk gaidīja, nevis maksāja. Viņus vilināja jaunās režisores skanīgais vārds (Anna Elizabete bija pieņēmusi dzimtas uzvārdu) un raibais dzīvesstāsts, taču… algu maksāt viņi nespēja. Ja nebūtu šādi tādi gadījuma darbiņi un dažas nejaušas publikācijas par teātri, viņas finansēm būtu gals klāt. Dīvainā kārtā vairāku izdevumu redaktoriem viņas savdabīgi dzēlīgās recenzijas un kritikas iepatikās, un tas nodrošināja regulāras publicēšanās iespējas. Dzīve pamazām sakārtojās.

Reiz, untuma vadīta, Anna Elizabete kādā saulainā agra pavasara dienā aizbrauca uz Mežājiem. Viņai tikko bija apritējuši divdesmit pieci. Nevienam nepieteikusies, apstaigāja Bergu īpašumus, par kuriem Mežāju pašvaldība viņas vecākiem regulāri pārskaitīja simbolisku naudiņu.

Vecajā muižas kompleksā visas ēkas bija aizņemtas, pats komplekss labi kopts, uzturēts un apzaļumots. Par to bija prieks. Pretēji citur redzētajam šeit pagātne draudzīgi sadzīvoja ar tagadni.

Aizstaigāja arī uz Pūču salu. Vecā, sabumbotā ķieģeļu tilta vietā uzcelts jauns masīva koka; pārceltuve gan sagrauta. Skaistā māja, tukša un pamesta, aizslēģotiem logiem, lielo koku ieskauta, vientuļi stāvēja paugura galā pašā salas viducī, bet visapkārt tumsnēja Melnupes dziļie ūdeņi.

Anna Elizabete iegāja Pūču salas pretējās mājās Mazkalniņos aprunāties. Tur mutīga, sirma sieva, vārdā Marija, priecīga par uzklausīt kāro viešņu, bija izstāstījusi visādas interesantas lietas.

Pūču māju sargājot vienkārša, kalta dzelzs atslēga, stipri vārdi un putni bēniņos, taču namā varot ieiet tikai tas, kura dzīslās rit Bergu asinis. Visi citi nejauši garāmgājēji, makšķernieki, maluzvejnieki -, reiz iegājuši, zibens ātrumā aizmūkot uz neatgriešanos. Mājā notiekot dīvainas lietas. Pēc Bergu Veckungu aizbraukšanas nams dzīvojot savu dzīvi. Iekšā kāds staigā, grabinās, krekšķina un nopūšas. Reizēm pirmā stāva logos degot gaismiņas, bet no skursteņiem gaisā ceļoties smalkas dūmu stīdziņas. Redz, sešdesmitajos kāds augsta ranga funkcionārs grasījies uz salas ierīkot lepnu rezidenci. Esot dabūjis izpildkomitejas atļauju un līdzekļus sabumbotā tilta rekonstrukcijai, pat sagādājis mājas atslēgu, taču jau pēc pirmās nakts Pūcēs pārbijies līdz nāvei un nākamajā rītā slepus skrējis pie mācītāja, lai nāk svētīt. Taču nav līdzējis ne svētais ūdens, ne vietējās zāļu tantes. Viņas vecāsmātes Vecās Lavīzes pirms gadsimta teiktie mājas vārdi vēl arvien nav zaudējuši savu spēku. Arī šobrīd māja nevienu nelaižot iekšā laikam jau gaidot īsto saimnieku atgriešanos.

Uz Annas Elizabetes jautājumu, kas gan mājā varētu dzīvot, sirmā kundze tikai noslēpumaini pasmaidījusi un nošūpojusi galvu: Gan redzēsi, meit, gan redzēsi…

Toreiz, pirms diviem mēnešiem, pirmo reizi paliekot Pūcēs pa nakti, Anna Elizabete bija piedzīvojusi visus Marijas minētos trokšņus. Sirdij dauzoties un asinīm stingstot, klausījusies soļos, krakšķos, čīkstienos un nopūtās. Nakts vidū uz balkona no nekurienes bija parādījies rudais runcis un prasījies iekšā. Divatā ar spalvu kamolu bija tā kā drošāk, un rīta saule Annu Elizabeti atrada saldi aizmigušu ar kaķi pagalvī. Izpildījis savu misiju (nomierinājis jauno saimnieci), Barons bija izgaisis, lai atgrieztos dienā, kad Anna ar visām mantām pārcēlās uz Pūcēm.

Bet pirmās dienas rītā, kad viņa nokāpa pa kāpnēm virtuvē, tur gaidīja svaigi ceptu pankūku smarža un omulīgs vecs vīrs baltā priekšautā, kurš smaidot teica: Iepazīsimies! Ģenerālis Bass no Mazkalniņiem. Pūču mājas sargs. Esi sveicināta savās dzimtas mājās, Anna Elizabete!

13.   nodaļa. Ģenerāļa pankūkas

-    Vai tu reiz modīsies, slinkā Zaplīze? Annas istabas durvis bez klauvējiena atvērās, un tajās parādījās sprogaina un ar bārdu noaugusi galva. Tik barbariski uzvesties spēja vienīgi Kārlis. Ignorējot jebkādus pieklājības noteikumus, viņš divos lēcienos sasniedza Annas gultas malu un, uzklupis viņas kreisās kājas pēdai, sāka to neganti kutināt.

-   Izbeidz, mežoni! Anna iespiedzās. Laid vaļā! Es negulēju!

Kad Kārlis nelikās dzirdam, viņa ar otru kāju tam iespēra pa pieri. Ne pārāk stipri, toties precīzi.

-   Es taču lūdzu, lai atstājies! Anna cukursaldā balstiņā paskaidroja nepatīkami pārsteigtajam Kārlim, kurš apjukumā berzēja pieri, mēģinot saprast sāp vai nesāp. Es negulēju, bet pārdomāju dzīvi.

-   Mhm… Saki labāk, ka atkārtoji tai-či vingrinājumus… Kārlis gaudās. Tad atcerējās, kāpēc nācis, un jau možākā balsī turpināja: Kārļonkulis aicina lejā. Pankūkas gatavas. Ar zemeņu zapti!

Izšāvis šo kārdinošo teikumu, viņš blēdīgi apmierināts noraudzījās, kā Anna, pūloties saturēt slideno, oranžo zīda halātu, traušas laukā no lielās gultas. Palīdzēt?

-   Pati. Tiš, laukā no istabas, lai varu apģērbties!

-   Ko. Es. Tur. Neesmu. Redzējis. Kārlis nekrietni zobojās, demonstratīvi lēni atkāpdamies uz durvju pusi. Vai tev kas citāds nekā pārējām?

-   Tad jau tev nebūs interesanti. Pazudi! Anna meta viņam ar čību, bet netrāpīja. Kārlis izrādījās žiglāks un aizvēra durvis no ārpuses. Uz kāpnēm nodipēja soļi, un pēc brīža pa Annas istabas atvērtajām balkona durvīm no virtuves ielidoja skaļi smiekli.

Tie murmuli tur lejā mani apceļ un apēd ģenerāļa gardās pankūkas!

Šī trauksmainā doma izrādījās lielisks mundruma līdzeklis; jau pēc piecām minūtēm Anna sēdēja pārējo brokastotāju vidū un čakli locīja iekšā plānās pankūkas.

-    Ēdiet, ēdiet, man patīk skatīties, kā jauni cilvēki ēd. Tas rāda, ka būs dzīvotāji! kacināja Bass. Viņam patiešām patika saimniekot Pūču lielajā virtuvē, kur viss bija tik gaišs un plašs ne salīdzināt ar Mazkalniņu trīs gadsimtus veco, tumšo, šauro ķēķi, pret kura zemajiem griestiem viņi abi ar Miku regulāri apdauzīja pieri.

-   Vārdabrāl, tu esi labi pastrādājis! Ģenerālis uzslavēja Kārli, kurš aiz prieka pietvīka. Pagājušo reizi, pankūkas cepot, pavardam vilkme bija tik slikta, ka pats nokvēpu melns kā moris, bet šoreiz mani gandrīz ierāva skurstenī. Ko tu izdarīji? Iztīrīji skursteni vai cūkas?

-   Abus. Skurstenī šķērsām dūmejai bija iemūrēti četri lieli ķieģeļi, kas kavēja gaisa apmaiņu. Acīmredzot šis bija vēl viens veco Bergu sveiciens nākamajiem iemītniekiem kārtīgs apgrūtinājums, kuru nezinātājs diez vai uzietu. Šajos divos mēnešos mēs ar Annu te esam atraduši vismaz piecas dīvainības, kas galu galā izrādās apzināti izstrādāti nelāgi jociņi. Tāpat kā gandrīz gadsimtu uzturētā leģenda par novārdoto māju, kuru sargā niknas pūces un kurā drīkst ienākt tikai īstens Bergs.

Var jau būt, ka tajā ir ari zināma daļa patiesības, jo Anna Elizabete taču ir īsta Berga, īstāka nemaz nevar būt! Tomēr mēs zinām, ka visus šos garos gadus Pūces pieskatīja, krāsnis kurināja, ēkas pielaboja un sargāja Mazkalniņu ļaudis, kuri šo pienākumu nodeva no paaudzes paaudzē, pat neprasot, kāpēc… No Kārļonkuļa vecvecmātes Lavīzes māju vārdiem līdz viņa pankūkām tā ir realitāte!

Nelāgi jociņi… Mākslīgs uzstādījums… Izskatās pēc uzveduma… Pēc uzturētas leģendas…

Annai ausīs ieskanējās trauksmes signāls. Vai šī situācija absurdie Roberta un Elīzas nāves gadījumi neatgādināja vecās, daudzkārt skatītās detektīvfilmas, kur noziedznieks visu laiku darbojas tuvinieku un draugu acu priekšā, kuri neko nenojauš? Varbūt nepieciešams skats no malas?

-    Mums jāsaprot, kuram no Roberta nāves tiek vislielākais labums, viņa domīgi ierunājās un tikai tad apjauta, ka pārējie jau labu bridi neskandina dakšiņas un arī sarunas aprāvušās.

-   Kas ir? Ko es tādu pateicu?

-   Neko. Neko tādu. Bass mierinoši paplakšķināja viņai pa plecu. Svarīgākais, kā tu to izdarīji. Tā vien šķiet, ka esi kaut ko izperējusi un tagad gudro, kā to pārbaudīt. Vai tā?

-   N-nu… Uz to pusi ir gan, Anna negribīgi novilka. Pretēji ģenerāļa pārliecībai pagaidām viņa vēl nebija izperējusi neko. Pa galvu jaucās neskaidras domas un aprautu frāžu fragmenti, nekādi negribot iekļauties vienotā bilžu mīklas attēlā. Ir tā… Droši vien daudz mums pateiks ekspertīžu rezultāti. Bet vēl… Piemēram, šobrīd mani ļoti interesē Elīzas kleita un kurpes, pazudusī feldšere, mediju grupu akciju cenas, jaunākās tendences nagu apgleznošanā, mantošanas tiesības, Magnum dibināšanas vēsture, psihes traucējumi, līdzatkaribas veidi un radniecīgu kopienu leksikas īpatnības.

Pārējie apjukuši raudzījās Annā. Ģenerālis attapās pirmais.

-   Un tu, protams, neko tuvāk nepaskaidrosi?

-    Nē. Ja drīkst. Es labāk paklausīšos, ko stāstīsiet jūs. Anna vainīgi pasmaidīja. Piedodiet. Es pati neizprotu to jucekli, kas šobrīd valda manā galvā. Cerams, ka neesmu… Viņa parādīja žestu, izteiksmīgi pagrozot pirkstu sev pie deniņiem.

-    Nu nē. Lai nu kuram, bet tev veselā saprāta netrūkst. Un vēl tava slavenā intuīcija! Kārlis steidzās mierināt. Viņš zināja, ko saka. Annas neizskaidrojamā cilvēku pazīšana vairākkārt bija attaisnojusies tieši sarežģītās dzīves situācijās.

-   Labi. Pietiks bārstīt apšaubāmus komplimentus. Anna noteica. Kārļonkul, vai mums ir ziņas no Antona? Vai viņam ir izdevies izvilināt kaut ko noderīgu no tā makšķernieka?

-    Ir, ir. Antons pirms brīža zvanīja. Galīgi sašļucis. Esot dabūjis no tēva pa mizu, jo nav mācējis nosargāt čiekuru, kurš tik devīgi bija samaksājis. Vecais Graudnieks viņu galīgi iedzinis grīdā. Mēģināju mierināt, ka tā nav viņa vaina, taču puisi pārņēmušas pasaules skumjas. Murmulēja, ka nav derīgs darbam policijā, ja reiz savas dežūras laikā pieļāvis divus noziegumus.

-   Ūja, kas tās par runām! Anna neizturēja. Viņai Antons bija licies tīri sakarīgs. Muldoņa gan.

-   Kā tad, es jau to pašu saku. Sabāru nabagu arī no savas puses un, kad nu šis sadusmojās, beidzot dabūju dzirdēt šo to derīgu. Ar makšķernieku bijis pavisam savādi. Tas vīrs, Freibergs, dzīvo tepat Mežājos, Melnupes labajā krastā, Pīckās. Nav tālu. Kā liecina māju nosaukums, viņu dzimtā visi tādi zivju bendes, brīvie aroda pratēji. Ģenerālis pasmaidīja.

-   Nu, lūk. Zinādams, ka Mežmuižas dīķī vēl mīt karpas, nolēmis uz Jāņiem kādu nožāvēt. Dēls solījies ciemos atbraukt esot liels zivju cienītājs. Tā nu šis vēl krēslā, pirms saules lēkta, iekārtojies dīķa maliņā, iemetis naktenes, bet pats ar spiningu rokās devies apmest goda apli. Tieši tobrīd parādījies pirmais saules stars. Freibergs ir liels dabas mīļotājs; tā aprakstīja rīta skaistumu, ka es nolēmu kādu rītu ņemt pīcku un iet pasēdēt pie upes.

-   Kārļonkul! Kaķītis ievaidējās.

-   Ko? A, nūja. Tātad lec saule, un rīta slīpajos staros Freibergs ierauga, ka dīķa virsma laistās visās varavīksnes krāsās. Pasmalstījis, paostījis, pataustījis eļļa un dīzelis. Nodomājis, ka puikas, nekrietneļi, močus vai mašīnas mazgājuši, tomēr prāts tāds nemierīgs. Jozis apkārt dīķim, jo pēkšņi licies, ka pirmīt kaut ko manījis, tikai nav sapratis, ko īsti. Kā tad! Tieši blakus taciņai ir dīķa norobežojums. Pirms vairāk nekā simts gadiem krauts un mūrēts no šķeltiem akmeņiem; līdz šim stāvējis kā piemineklis, toties tagad bijis izārdīts vairāku metru platumā. Tajā brīdī sapratis, ka nav labi. Iesējis makšķerauklā akmeni, mēģinājis pamētāt dziļumā. Iemetis un pēc brītiņa jutis, ka tas ar dobju būkšķi pret kaut ko atsitas. Sapratis dīķī ir auto. Mudīgi zvanījis glābējiem.

-   Kāpēc mēs, tas ir, jūs par to uzzinājāt tikai tad, kad visi citi dienesti jau bija ieradušies notikuma vietā un strādāja? Zane negaidot iejautājās.

-   Droši vien tāpēc, ka jaunajam Graudniekam neviens neiedomājās piezvanīt. Tā vietā Helmūts nekavējoties zvanīja uz 112 un inspektoram, Antona tēvam. Tas nokomandējis, lai atstājot visu, kā ir, lai neko neaiztiekot, viņš jau braucot. Pa ceļam nez no kurienes izrāvis un atvedis līdzi arī pārējos glābšanas dienestus. Un tikai tad, kad mašīnu jau cēluši laukā no ūdens, attapies piezvanīt arī dēlam, bet tas savukārt paziņoja mums.

-   Ahā! Un ko par to teica glābēji? Kā tam nabaga autiņam izdevās ienirt vairāk nekā sešus metrus zem ūdens?

-    Gluži vienkārši kāds to ir nolaidis pa baznīckalna taciņu, pēdējā brīdī strauji pagriežot stūri. Acīmredzot šis kāds vēlējies radīt iespaidu, ka autovadītājs izvēlējies nepareizu braukšanas ātrumu un pagriezienā vairs nav varējis novaldīt auto tas izslīdējis un, sadragājot nožogojumu, plakaniski ielidojis dīķī. Audi A8 nav ne maza, ne viegla mašīna; masa liela, krietni virs divām tonnām, inerce arī. Ja mašīna aiziet brīvgājienā, to patiešām varētu būt grūti novaldīt. Acīmredzams secinājums lai kurš pagājušajā naktī būtu sēdējis pie Roberta mašīnas stūres, viņš vai viņa, bijis stiprs un sportisks, jo izlēcis no auto pēdējā brīdī, pirms tas ar savu svaru sadragāja un nogrāva gandrīz trīs metrus senlaicīgā mūra, Bass prātoja.

-   Paga, paga… Te nu es kaut ko nesaprotu, Kaķītis viņu pārtrauca. Man zvanīja eksperti. Roberta Audi atslēgas atradušās uzvalka bikšu kabatā. Interesanti, kā Elīzas slepkava iekļuva mašīnā un to iedarbināja. Audi A8 nav vecs žigulis, ko var atmūķēt ar lineālu, bet aizdedzi salaist uz īso.

-   Ko vēl teica eksperti? Anna pārtrauca viņa pārdomas.

-   Daudz ko. Rakstisku atskaiti solīja rīt vai parīt, bet īsumā, dažos vārdos…

Roberta organismā atrasta ļoti liela deva antihistamīna preparāta tas varētu būt bijis tavegils vai suprastīns. Precīzāk zināsim vēlāk. Alkohols tas pats par sevi saprotams.

Un, jā, cianīds. Precīzāk, tas, ko tautā dēvē par ciānkāliju. Arī liela deva.

Vēl kāda interesanta nianse. Lai gan ārēji Roberts Lauciņš radīja spēcīga un veselīga vīrieša, es pat teiktu tēviņa, iespaidu, viņam bijušas nopietnas problēmas ar galvas smadzeņu apasiņošanu sašaurināti, daļēji aizsprostoti asinsvadi no tā arī biežās galvassāpes un izteiktās asinsspiediena svārstības satraukuma vai dusmu brīžos. Atcerieties, gandrīz visi viņa kolēģi lietoja salīdzinājumus piesarka kā biete, kļuva sarkans, acis pieplūda asinīm kā bullim…

Nu, lūk. Kā paskaidroja mūsu tiesu medicīnas eksperts, šādai diagnozei kombinācija alkohols + kafija -Iantihistamīni varētu izraisīt neprognozējamu reakciju no aizmigšanas līdz apziņas zudumam, asinsizplūdumam smadzenēs un komai. Katrā ziņā slepkavam ar to nepietika, un viņš, lai būtu lielāka drošība, Lauciņam iebaroja ari ciānkāliju. Eksperti ir pārliecināti, ka tas bijis izšķīdināts kafijā. Amaretto kafija lieliski maskē mandeļu aromātu.

-   Baisi… šausminājās Zane. Bet tad jau…

-   …tas nozīmē, ka slepkava to labi zinājis, tātad bijis upurim tuvs cilvēks, ar labām zināšanām medicīnā vai vismaz farmācijā. Un vēl fiziski stiprs, labi attīstīts un sportisks. Plus ar autovadītāja iemaņām, jo vienam ekstremālos apstākļos tikt galā ar tik smagu mašīnu nav joka lieta, Anna skaitīja, pieliecot pirkstus. Plus viņam vajadzēja piemist tādam valdzinājumam un šarmam, lai otrs cilvēks, tas ir upuris, neievērotu, kas notiek apkārt, un zaudētu modrību.

-   Divas tevis nosauktās īpašības vairāk raksturīgas vīriešiem. Kaķītis vaicājoši paraudzījās Annā.

-   Jā un nē. Es gan teiktu puse uz pusi. Tā varēja būt ari liela auguma, spēcīga sieviete.

-   Elita Ancīte, Ninele Frīdmane, abas māsas Elga un Ilga, Marga visām augums virs simt septiņdesmit pieci un svars pāri astoņdesmit… Kārlis rēķināja. Tā tik runā, ka vājais dzimums… Jebkura no viņām kārtīgu veci varētu pasist padusē un aizstiept, kur vien vēlas.

-   Mjā… Kārlim taisnība… Kaķītis negribīgi piekrita. Lai nu kā, versija par pašnāvību vai nelaimes gadījumu atkrīt, jo abos gadījumos istabas durvīs vai telpā būtu palikusi atslēga.

-  Ja vien… Anna ieteicās. Ja vien Roberts pats to nebūtu izmetis pa logu pirms nāvējošās devas iedzeršanas. No tā, ko mēs par viņu esam uzzinājuši… Tīri psiholoģiski viņš varētu tā izdarīt. Gluži vienkārši, lai vēl pēdējo reizi ieriebtu pārējiem.

-   Bet tad taču viņš nebūtu stāstījis Ilgai, ka sāks jaunu, skaistu dzīvi! iebilda Kaķītis.

-   Jā un nē. Jā ja viņš patiešām to teicis. Nē… Nekur jau nav teikts, ka Ilgas stāstījums bija patiess. Es teiktu mani šobrīd vairāk par visu interesē, kur atrodas Roberta dators. Vai mašīnas apskate jau pabeigta?

-   Vajadzētu būt. Eksperti solījās nekavējoties zvanīt.

-   Varbūt piezvani pats?!

-   M-mm… Varbūt tomēr vēl pagaidīsim. Es… Mēs ar viņu priekšnieku Dambergu šorīt tā drusku salamājāmies, nevajadzētu tagad vēl uzbāzties. Gan paši piezvanīs.

-    Labi, labi, pagaidīsim, mierinoši noteica Bass. Es labprāt izdzertu vēl tasi kafijas, bet kanna tukša. Anniņ… Tikai, lūdzu, ne amaretto! Kurš vēl dzers?

Saspringtā atmosfēra pie galda nedaudz atslāba, un, kamēr Anna gatavoja kafiju, sarunas ievirzījās gluži ikdienišķā gultnē par zāli, kas pāraugusi un steidzami jāpļauj, par seno peldvietu salas dienvidu galā, ko vajadzētu atjaunot, par nenormālajām formalitātēm, kas jānokārto, lai varētu pārvest veco fon Bergu mirstīgās atliekas uz Latviju un pārbedīt viņu kādreizējā īpašumā.

-   Ja Veckundze šim nolūkam nebūtu atstājusi līdzekļus, nezinu, kā un vai vispār to varētu paveikt. Tāda birokrātija… Anna gremzās, skalodama un slaucīdama krūzītes. Cik labi, ka viņa par to tik tālredzīgi bija parūpējusies… Viņa sastinga ar krūzīti vienā un dvieli otrā rokā.

…apzināti uzturēta leģenda.

…atgādinājumi, kādus sievas sūta vīriem.

…lai kas notiktu, esmu par tevi parūpējies.

…ja nav man, lai nav nevienam.

Termoss. Nagi. Kafija. Sarkani un melni akmeņi.

-   LIzbet, kas tev notika? skaļi iesaucās Zane, izraujot Annu Elizabeti no mirklīgā transa.

-    Man? Es… Nekas. Nekas… Es tikai aizdomājos, viņa nomurmināja. Noskurinājās un, it kā nekas nebūtu bijis, sāka liet krūzītēs kafiju. Ģenerālis ar Miku pārmija bažīgus skatienus, taču neko neteica.

Brīdī, kad Kaķītis, ar baudu ieelpodams svaigo aromātu, cēla pie mutes kafijas tasīti, iezvanījās viņa mobilais tālrunis.

-   Majors Kaķītis. A, tas esi tu, Damberg! Kādi jaunumi? Krietnu brīdi viņš saspringti klausījās, tad, izspiedis trīs vārdus Ak tā. Paldies! -, nolika klausuli. Mirkli sēdēja klusējot, acīmredzot pārgrupēdams informāciju, tad ierunājās: Nu tad tā…

Eksperts bija pastāstījis daudz interesantu jaunumu.

Pirmkārt, Roberta Lauciņa automašīna atslēgta un iedarbināta ar normālu atslēgu, kas joprojām atradās aizdedzē. Visas auto durvis bija vaļā. Stūre nebija ne ar ko saslēgta vai nostiprināta, tātad braucējs mašīnu bija vadījis pats un īsi pirms sadursmes no tās izlēcis.

Otrkārt, automašīnas bardaciņā atradies koši sarkans, salokāms mobilais telefons. Dāmu modelis. Dīvainas nejaušības dēļ bagāžas novietne izrādījusies tik blīvi aizverama, ka tajā bija iekļuvušas vien dažas ūdens lāses. Pārbaudot aparātu, atklājies, ka tas izlādējies. Pēdējais zvans veikts pirms trim dienām. Numurs? 29xx-xx-xx. Pieslēguma īpašniece Elīza Puķīte.

Treškārt, dīķa dibenā ūdenslīdēji atraduši zeltītas sieviešu sandales, kam piesiets mūra akmens gabals, un Roberta viesnīcas numura atslēga ar istabas zīmi. Roberta klēpjdators nav atrasts.

-   Vai ir kas zināms par Elīzas nāves cēloni? Anna ievaicājās. Un par…

-Jā, ir, Kaķītis drūmi atbildēja. Nezinu, kā tu to zināji, bet tev bija taisnība.

-   Par ko jūs runājat? Neko nesaprazdams, sarunā iesaistījās Kārlis.

-   N-nu… par to, ka Elīza bija stāvoklī. Astoņas nedēļas. Un par to, ka viņa vispirms nogalināta un tikai pēc tam iesēdināta mašīnā un noslīcināta, Anna skumji atbildēja.

Noziegums sāka iegūt šaušalīgu, gluži vai maniakālu auru. Tā nebija tikai nejauša nāve vai nāve pašaizsargājoties. Tā bija labi izplānota un sagatavota divu cilvēku novākšana. Tātad Roberts un Elīza kādam patiešām ļoti traucējuši…

-   Provizoriskās analīzes Elīzas asinīs uzrādīja zirga devu tā paša antihistamīna, visticamāk, tavegila. Viņa vispirms iemidzināta, pēc tam noslīcināta, turpināja Kaķītis. Nāves iestāšanās laiks aptuveni sakrīt ar Roberta nāves brīdi, varbūt tas noticis nedaudz vēlāk. Sīkākas detaļas būs zināmas rīt vai parīt.

-    Vai jūs zināt, ko tas nozīmē? pēc ilga klusuma brīža nomākti ierunājās ģenerālis Bass. Vai nu es neko nesaprotu no noziedznieku psiholoģijas, vai ari mums ļoti jāpasteidzas. Šīs divas nāves var nebūt vienīgās. Noziedznieks neapstāsies. Viņam ir konkrēts mērķis…

Anna nodrebinājās un pamanīja, ka, par spīti siltajam pavardam, arī pārējie izskatās nosaluši.

-   Mik, vai tu varētu vēlreiz piezvanīt savam ekspertam un palūgt, lai viņš rūpīgi izpēta Elīzas kleitu? Ļoti rūpīgi. Un pajautā, vai ar kleitu viss bija kārtībā.

-         Tagad? Kaķītis neizpratnē atkal sarauca kreiso uzaci.

-   Kleitu?

-   Tagad, Anna Elizabete nesatricināmi mierīgi atteica. Šo toni majors jau pazina. Tas nozīmēja tūlīt!

Bridis nepacietīgas gaidīšanas, daži vārdi telefonā, vēl daži mirkļi un tad… Līdz sēdošajiem atlidoja skaļš atradu! Kaķītis pārslēdza tālruņa skaņu uz ārējo skaļruni.

-   Nezinu, vecīt, kur tu to rāvi, bet tev bija taisnība. 1ās meitenes kleita bija uzvilkta ar muguru uz priekšu un ar iekšpusi uz āru, bet priekšpuses izšuvumos ieķēries nolauzts gēla naga gabaliņš tumšā asinssarkanā krāsā.

Anna un Zane saskatījās. Tumši sarkani gēla nagi svētku vakarā bija četrām sievietēm Elitai Ancltei, Elgai Blūmai, Simonai Briškai un pašai Elīzai. Izskatījās, ka aizdomās turamo loks sašaurinās.

-   Ko tas nozīmē? Beidzis sarunu ar ekspertu Dambergu, Kaķītis vērīgi paraudzījās Annā. Kā tu zināji par kleitu un nagu?

-    Es nezināju. Viņa mulsi atzinās. Tikai iedomājos… Brīdī, kad glābēji izcēla no ūdens Roberta Audi un mediķi metās pie mirušās Elīzas, mēs ar Zani atradāmies pavisam tuvu. Es paguvu pamanīt, ka Elīzai kājās nav ne kurpju, ne čību, kā noteikti būtu bijis, ja viņa būtu gājusi uz auto pati. Tas nozīmē kāds viņu aiznesis, kas nebūtu grūti izdarāms, jo, lai ari slaida auguma, Elīza bija trausls un tievs skuķēns, droši vien svēra ne vairāk kā piecdesmit kilogramu. Un vēl es pamanīju, ka viņas kleita ir uzvilkta ačgārni. Kleitas mugurpuses un priekšpuses izgriezumi bija vienāda dziļuma, bet priekšējo malu rotāja grezns izšuvums ar fliteriem un bārkstīm, aiz kā itin mierīgi varēja aizķerties ieplaisājis vai negluds nags. Neskatieties uz mani tā tas bija tikai minējums! viņa skaļi iesaucās.

-   Labs minējums… norūca Bass. Man tādi minētāji savulaik būtu lieti noderējuši kriminālpolicijā. Redz, ko nozīmē sievietes acs pamana tādas nianses, kam mēs, tēvaiņi, pat neiedomātos pievērst uzmanību! Klau, mani mīļie, tas nozīmē tikai vienu mums iespējami ātrāk jātiekas un vēlreiz jārunā ar visām šajā lietā iesaistītajām personām. Vēl šodien! Ierosinu sadalīties divās grupās! Mēs ar Annu vienā, Miks ar Zani otrā, un braucam uz Rīgu. Darba diena tikai pusē. Droši vien redakcijā kāds būs. Satiksimies, aprunāsimies.

-   Un mēs? kā vienā balsī iebrēcās Ģirts un Kārlis.

-   Hmm… Jūs…? Bass mirkli domāja. Jūs varētu aizstaigāt līdz medpunktam un paraudzīties, vai nav atradusies feldšere Maizīte, tad…

-   …tad pajautāt Helmūtam kurš izpildīja Roberta Lauciņa pēdējo pasūtījumu aiznesa viņam kafiju? turpināja Anna.

-    Un vēl! Sazvaniet abus Graudniekus un visi kopā pārbaudiet Elīzas istabu. Diez vai tavi eksperti tur būs ielūkojušies, jo visi taču pieņēma, ka Elīza aizbraukusi ar Roberta auto.

-   Ko tu tur ceri atrast? Kaķītis saspringa.

-   Hmm… Varbūt neko, bet varbūt tukšu zāļu kārbiņu un indes pudelīti…

14.   nodaļa. Sarkanais un melnais

Mika sudrabainā toijota ātri rija pelēkos kilometrus. T veida krustojumā, kur Mežāju ceļš pievienojās Rīgas šosejai, čakli darbojās ceļu remontbrigāde. Lūk, no kurienes Graudnieks rīta agrumā bija dabūjis autokrānu! Tas jau bija atgriezies savā vietā un turpināja darbu.

Anna vēroja garām slīdošo ainavu un domāja par slepkavu. Kādam gan jābūt cilvēkam, lai ko tādu izdarītu? Tik pārdomāti un vienlaikus strauji. Gudri un nežēlīgi. Prātā sāka veidoties kāds tēls liels, tumšs siluets, masīvs, platiem pleciem un stiprām rokām. Draudīgs. Kā plēsējs, kas gatavs lēcienam.

Bet galvenais kāpēc? Kas slēpās aiz šīm nāvēm? Kurš no tā cerēja gūt labumu?

-   Mik, vai nezini, kurš ir Lauciņa jurists? Viņa vērsās pie Kaķīša, kamēr tas saspringti vēroja ceļu.

-   Kā kurš? Blūms, protams! skaļi iesaucās Zane. Lauciņš to nekad nav slēpis.

-   Blūms konsultēja Lauciņu juridiskajos jautājumos, saistītos ar izdevniecības lietām. Anna atcerējās neseno pasākuma līguma saskaņošanu un šurpu turpu sūtīšanu, kamēr tika līdz parakstiem. Bet vai tad viņš strādāja ar Lauciņu ari kā ar privātu klientu?

-   Nezinu… Zane apjuka. Tev nu gan ir jautājumi!

-    Kādi nu ir… Anna samiernieciski novilka. Būtu interesanti uzzināt. Vispār jau dīvaini. No vienas puses, Lauciņš publiski klaji izrāda savas aizdomas par visu un visiem, no otras -, uzticas savas mīļākās vīram, kurš, lai ari lielisks jurists, tomēr ir un paliek, vismaz nosacīti, viņa konkurents. Laikam steidzami vajadzēs apciemot omulīgo advokātu Blūmu ģimenīti un aprunāties ar Dāvidu Blūmu. Pie viena pajautāšu Blūmam vecākajam, kā veicas maniem vecīšiem…

-    Un ko mēs tagad darām? Kaķītis piebremzēja. Viņš nespēja izsekot Annas domu lidojumam.

-    Vispirms braucam uz izdevniecību. Tad uz Blūmu biroju. Tālāk rīkosimies pēc apstākļiem.

Izdevniecības Magnum divstāvu ēkā vecajā Pārdaugavā valdīja nomācoša gaisotne. Kabineti tukši, datori izslēgti, durvis pusvirus. Neviens nestrādāja. Atbraukušie atrada visus darbiniekus sapulcējušos lielajā lejasstāva kabinetā. Sievietes nervozi maisīja kafijas tasītēs cukuru, puiši no skārdenēm dzēra alu.

-   Jūs nākat kā saukti! Lietvede Simona pielēca kājās.

Šodien viņa bija ģērbusies izaicinoši piegulošā džinsa

minikleitā. Izskatījās, ka agresīvi melnā grima uzklāšanai patērējusi visu rīta cēlienu. Acīmredzot Simona bija uzņēmusies sapulces vadītājas lomu.

-    Mēs visi gribam zināt, kas notiek! Kas turpmāk notiks ar izdevniecību? Mūsu firmas vadītājs nogalināts, bet viņa asistente un grāmatvede pazudušas! Kas tā par bezatbildību? Es gribu dzirdēt paskaidrojumus! Un kurš tagad vadīs izdevniecību? Ne jau nu tā lecīgā knīpa Elīza! Viņa izaicinoši izrieza krūtis, kā izrādot es esmu gatava upurēties un to darīt!

-         Simona, nomierinies! nogurušā balsi noteica Zane. Viņai krita uz nerviem šī pārāk sakrāsotā, vulgārā būtne.

-   Ģenerālis Bass un majors Kaķītis jums visu tūlīt paskaidros.

-         Uzmanību, uzmanību! Simona skaļi iesaucās. Viņa nekādi nespēja atturēties neizrādījusies. Dzirdējāt? Tūlīt mums visu paskaidros! Tūlīt mēs uzzināsim, kas noticis!

-   Rimsties taču, beidz bļaustīties! Zane noskaldīja.

-         Ahā! Sākas! Es jau tā domāju tiklīdz šefs būs zem zemes, tā šī, Simona ar smailu pirkstu norādīja uz Zani,

-   būs zirgā. Nu tikai varēsi izkomandēties! Bet zini, Zanīt, es tavā pakļautībā nestrādāšu. Mēs neviens nestrādāsim, vai ne, kolēģi? Tad jau labāk Elīzu…!

Klusums. Cerēto atbalstu nesagaidījusi, Simona apklusa.

-Ja jūs, Briškas jaunkundz, esat beigusi izrādīties, varbūt mēs varam runāt par būtisko? Ģenerāļa Basa parasti mierīgajā balsī ieskanējās ledains tonis.

-        Es… neko… Es atvainojos. Zanīt, piedod, laikam par daudz atļāvos… Es tā negribēju…

Zane klusēja. Arī pārējie Anna, Miks un ģenerālis nebilda ne vārda. Kā nopērts šunelis Simona aizlīda aiz galda un nodurtu galvu klusi apsēdās.

-        Tātad… smagi nopūties, iesāka ģenerālis. Šorīt no Mežmuižas dīķa tika izvilkta Robertam Lauciņam piederošā automašīna Audi A8, kurā atradās jūsu izdevniecības darbinieces Elīzas Puķītes mirstīgās atliekas. Pēc mūsu rīcībā esošajiem datiem, viņa ir nogalināta.

Kabinetā iestājās kapa klusums, kas pēc mirkļa uzsprāga neticības saucienos, kliedzienos, elsās un šņukstos. Pat skaļā Simona bija zaudējusi visu bravūru un zem iedeguma kļuvusi bāli zaļa.

Majors Kaķītis paspēra soli uz priekšu:

-        Tieši tāpēc mēs vēlētos vēlreiz runāt ar katru no jums. Strādāsim divās grupās vienā būs ģenerālis Bass un Anna

Elizabete Berga, otrā es un jūsu galvenā redaktore Zane Zālīte. Sāksim tūliņ, lai ātrāk tiekam galā. Zālītes jaunkundz, mums vajadzētu divus brīvus kabinetus!

-   Es jūs aizvedīšu! Simona Briška pakalpīgi pielēca kājās, kā vēlēdamās nogludināt pirmītējo nekrietno izrunāšanos.

-   Šefa kabinets taču brīvs, ari grāmatvedes nav. Es varu pagaidīt ārpusē.

-   Briškas jaunkundz, nomierinieties, es jums neko neesmu lūdzis! cieti noskaldīja Kaķītis. Anna pamanīja, kā Simona saraujas. Zane, kur mēs varētu netraucēti parunāt ar jūsu darbiniekiem?

-   Manuprāt, mazais konferenču kabinets būs vispiemērotākais, Zane atteica, nepaskaidrojot, kāpēc. Tas atradās garā gaiteņa tālākajā galā, un tam nebija nevienas kopīgas sienas ar citiem kabinetiem. Un vēl atpūtas telpa gaiteņa otrā galā.

-  Briškas jaunkundz, sāksim ar jums. Lūdzu, sekojiet! ģenerālis Bass uzrunāja Simonu, kas satraukumā gandrīz paģība.

-   Simona, kāpēc jūs pirms brīža tā uzbrukāt Zanei? Anna pēkšņi iejautājās, tiklīdz viņi bija pārkāpuši mazās konferenču istabas slieksni. Vai tam ir kāds īpašs iemesls?

-   Es… nē… man… Briška sāka stostīties. Es nobijos… Viņa… Zane… vienmēr tik stingra un prasīga. Mēs jau šorīt runājām par to, kas tagad notiks. Lauciņš klaigāja un dauzīja durvis, bet ar viņu vienmēr varēja visu sarunāt. Ar Zani nevar sarunāt neko; viņai ir tikai divi vārdi vajag un tūlīt.

Anna pasmaidīja. Ļoti precīzs Zanes raksturojums.

-   Vai jūs mēģinājāt sašūpot kuģi un sakūdīt pārējos? Viņa nepatikā saviebās. Simona, vai jums nekad nav ienācis prātā, ka ne jau jūsu profesionālo spēju dēļ Lauciņš jūs šeit paturēja? Jūsu bijušajam priekšniekam patika skaistas sievietes, un jūs tāda nenoliedzami esat. Taču, piedodiet, cik esmu novērojusi, tas ir vienīgais jūsu pluss. Jūs pat līguma uzmetumu nespējat uzrakstīt bez piecām kļūdām rindiņā, kur nu vēl pienācīgi noformēt citus dokumentus! Labāk jau atzīstiet, ka Lauciņš jums maksāja, lai jūs uzņēmumā visus izspiegotu un pienestu ziņas par katru! Tieši par to viņš jums pielika pie algas. Tā taču bija, vai ne? Annas vārdi skanēja nežēlīgi tieši, auksti un skarbi. Kā asi pātagas plīkšķi.

Simonai nebija ko teikt. Trīcošām rokām viņa grābstījās gar piegulošās džinsa kleitas kabatu, meklējot kabatas lakatiņu, kamēr līdz šim aukstās, bet pēkšņi tramīgās acis pieriesās asarām.

-   Jūs… jūs taču to nestāstīsiet pārējiem? Viņa lūdzoši paraudzījās vispirms uz ģenerāli, tad uz Annu. Ja to uzzinās mūsējie, viņi mani no šejienes izēdīs. Arī šodien… Viņi pat negribēja klausīties, kad teicu, ka jātiek vaļā no Zanes, citādi te vairs dzīves nebūs. Bet Marga, Inga, Anda un Valentīna pat man uzkliedza, lai aizveru muti! Es viņām…!

-    Un ko jūs viņām izdarīsiet? Apmelosiet, nosūdzēsiet, tāpat kā esat radusi darīt līdz šim?

-   Nē, bet tas, ko es zinu, jums varētu noderēt! Simonas tonis pēkšņi bija kļuvis izaicinošs.

-   Par to ļaujiet spriest mums! noskaldīja Bass. Bet, ja vēlāk atklāsies, ka esat kaut ko noslēpusi, nāksies atbildēt par izmeklēšanas kavēšanu un palīdzību noziedzniekiem.

Simona apjukumā sāka žagoties un kampt gaisu kā sausumā izmesta zivs.

-   Noziedz… Es? Nekad! Es tikai gribēju… pastāstīt…

-    Ko tieši? Runājiet, nevelciet garumā! Ģenerālis bargi mudināja, lai gan sirds dziļumos viņam pļāputašas bija žēl. Tādi cilvēki nekad nedomā, tikai tarkšķ bez mitas un pēc tam nesaprot, kāpēc pārējie pret viņiem izturas noraidoši.

-   Lūdzu, nekliedziet uz mani… Es nevaru… Simonai sāka raustīties lūpa. Pirmo reizi sastopoties ar cilvēkiem, kurus viņas sakāmais interesē tikai pienākuma pēc, rūdītā intrigante nezināja, ko iesākt.

-   Simona, saņemieties. Varbūt jūs vēlaties runāt ar majoru Kaķīti un Zani? Anna iedzēla.

-   Nē, nē! Es… saņemšos. Lietvede dziļi ievilka elpu un sāka stāstīt. Jo vairāk viņa atklāja, jo dīvaināka aina veidojās.

Viņas stāstītajā kaut kas patiešām ir, nodomāja Anna. Bet kāpēc? Kāpēc?

Piektdienas rītā šefs ieradies darbā jautrā noskaņojumā, smaidījis pa labi un pa kreisi, pat pajokojis rīt visas izdancināšu! un sācis zvanīties pa telefonu. Zvanījis klientiem, atgādinājis par balli; cita starpā licis saprast, ka derētu beidzot nokārtot iekavētos rēķinus. Acīmredzot veicies labi, jo ap pusdienlaiku, nolicis sev priekšā baltu papīra lapu, viņš kaut ko ilgi skaitījis, tad apmierināti norūcis lieliski, mēs peldam! un devies pusdienās. Viens pats.

Pēc kāda brīža kabinetā ieskrējusi Elīza un prašņājusi, kur Roberts. Simona atteikusi, ka aizbraucis pusdienās un atgriezīšoties apmēram pēc stundas. Elīza attraukusi, ka tad viņas te vairs nebūs, un pajautājusi kaut ko pavisam savādu vai Simona neesot redzējusi viņas telefonu. Tas patiešām bijis dīvains jautājums, jo parasti Elīza savu skaisto, sarkano telefonu, ķēdītē iekārtu, nēsājusi kaklā.

Robertu tā arī nesagaidījusi, Elīza kopā ar pārējām redakcijas meitenēm aizbraukušas. Laikam uz pili amizēties vai, kā pašas to nosaukušas, palīdzēt gatavoties svētkiem. Viņa, Simona, gan varonīgi nostrādājusi līdz darba dienas beigām un uz muižu braukusi tikai pasākuma dienā kopā ar grāmatvedi Nineli Frldmani.

Šefs vēl nebija atgriezies no pusdienām, kad pie viņa ieradies kāds liela auguma vīrietis tumši sarkanā kreklā un tādas pašas krāsas žaketē. Šķiet, viņš bijis arī ballē un kaut kad ap pusnakti vēlreiz pienācis pie Roberta. Sarkankreklotais teicis, ka pagaidīšot Robertu ārā, tikmēr uzsmēķēšot. Un devies izejas virzienā. Pirms tam gan vēl pajautājis, vai varot sastapt Zani Zālīti. Uzzinājis, ka Zane jau Mežmuižā, noplātījis rokas, noteicis nu tad vēlāk! un aizgājis. Bet vēlāk Simona pavisam nejauši kā tad nejauši! Anna nosmīnēja) pamanījusi viņu uz lieveņa runājamies ar ziņu nodaļas vadītāju Andu Kāpostu.

Pēcpusdienā, īsi pirms sešiem, kad šefs, aizmirsis nobloķēt datoru, izgājis uz tualeti, Simona ātri ieskatījusies ekrānā un pamanījusi jau zināmo e-pasta vēstuli par pirmdienas tikšanos pie notāra. Nē, par to nevienam neesot teikusi, tikai policijai… vakar. Šajā brīdī viņa sastomījās, un Anna saprata, ka ir gan pateikusi. Jautājums tikai, kuram. Taču mēģināt tagad to iztincināt būtu tukšs numurs.

Vaicāta, vai Mežmuižā balles vakarā vai naktī nav manījusi ko dīvainu, Simona ilgi klusēja, līdz vēlme palepoties ar savu vērīgumu uzvarēja piesardzību, un viņa izšāva Juris ar Margu pēc balles gulēja kopā, viņi jau sen ir pāris! Kā uzzinājusi? Nu… viņas istaba atradusies divas durvis tālāk nekā Margas istaba un nācies iet tai garām. Iekšā bijušas saklausāmas nepārprotamas skaņas.

Annai gandrīz apskrējās dūša, iztēlojoties, kā Simona, cirtainos matus no auss atglaudusi un durvīm pielipusi, tīksmīgi klausās un izbauda dzirdēto.

-    Paldies par palīdzību, Briškas jaunkundzi Ģenerālis laipnā balsī atvadījās no Simonas.

-   Bet… jūs taču viņiem neteiksiet! Simonas balsī ieskanējās činkstīga nots.

-   Nē. Ja vien nebūs īpašas vajadzības. Bet jums es ieteiktu laikus pameklēt citu darbu.

Nicīgi nosprauslojusies, Simona izmeta kaut ko par nepateicīgām cūkām un pērlēm un devās prom.

-         Simona, lūdzu, pagaidiet! kaut ko atcerējusies, Anna Elizabete viņai uzsauca.

-   Ko jums vēl vajag? Balsī vairs ne vēsts no pieklājības.

-   Lūdzu, parādiet savas rokas!

-   Ko?

-         Lūdzu. Parādiet. Savas. Rokas, Anna pacietīgi, taču stingri atkārtoja.

-         Neko es nerādīšu! Ar kādām tiesībām šī persona mani izrīko?! Simona iebļāvās.

-        Nomierinieties, Briškas jaunkundz! Annai talkā nāca ģenerālis Bass. Un, lūdzu, parādiet savas rokas! Ja negribat rādīt man, būšu spiests izsaukt tiesu medicīnas ekspertus.

Simona sašļuka un pastiepa abas trīcošās rokas. Nu? Kļuva labāk?

-        Kļuva gan. Jums ir skaistas rokas. Paldies. Jauku dienu! Anna pasmaidīja.

Skaļi un nikni klaudzinot nagliņpapēdīšus, Simona skriešus metās prom.

-   Ko tagad? Anna jautāja Basam.

-   Un ko darītu tu? viņš atvaicāja.

-         Vispirms izrunātos ar Juri un Margu. Pēc tam ar Anti Bāliņu. Un visbeidzot ar Andu Kāpostu.

-   Piekrītu.

Saņēmuši ielūgumu ierasties mazajā konferenču zālē, Marga un Juris sajūsmu neizrādīja, bet, kad ģenerālis, bargu seju savilcis, pajautāja, kāpēc nav teikuši taisnību par to, kur pavadījuši nakti pēc balles, abi reizē salūza. Juris spītīgi klusēja, nervozi plūkādams bārdu, bet Marga izplūda asarās.

Jā, viņi esot pāris jau sen, gribot precēties, taču visu laiku to rūpīgi slēpuši. Roberts vienmēr ņirgājies par romāniem, kas veidojas darbavietās, solījies visus pārīšus nekavējoties

atlaist. Bet pats… Visi zinājuši, ka viņš dzīvo kopā ar Elīzu, taču no rītiem darbā ieradušies katrs par sevi. Tāpēc jau viņš Elīzai to vabolīti nopircis. Agrāk vedis uz darbu, izlaidis pāris kvartālu iepriekš, pats atbraucis ar mašīnu, kamēr skuķis tipinājis kājiņām. Baigā konspirācija laikam cerēja, ka neviens to nepamanīs!

Ko darījuši balles vakarā un naktī? Neko īpašu. Iedzēruši, ieēduši, padejojuši, pamēļojuši ar pārējiem viņu stūri atšķirībā no pārējo stīvo viesu galdiņiem patiešām valdījusi jautrība. Nu un… aizmukuši uz Margas numuriņu, kur kopā pavadījuši visu nakti.

-   Juri, tad jau jūs nekādi nevarējāt dzirdēt Ulda un Ivara baiso krākšanu? Anna ievaicājās.

-   Nē, un paldies Dievam! Arī to fūzeļa smirdoņu man nevajadzēja ostīt! viņš atcirta.

-    Labi, bet kāpēc tad jūs apgalvojāt, ka visus esat redzējuši? Ari Anti Bāliņu?

-   Es… Viņš palūdza, Juris pēc ilga klusuma brīža izmocīja, izskatīdamies nelaimīgs, ka bijis spiests nodot draugu. Bet viņš… Tas noteikti nebija viņš!

-    Paldies jums abiem, varat būt brīvi, pateicās Bass.

-   Anna, vai jūs varētu pateikt, kas tagad notiks ar izdevniecību? Vai Zane paliks? Saņēmusi drosmi, Marga pajautāja.

-   Vai mums steidzami jāmeklē jauns darbs?

-   Atklāti sakot, es nezinu. To vajadzētu jautāt pašai Zanei. Taču domāju, ka viss būs kārtībā.

Re, kā. Antis Bāliņš un viņa kolēģi melojuši tā, ka ausis kust! Labi…

-    Anti, kāpēc jūs mums melojāt, apgalvodams, ka nakti esat pavadījis vienā numurā ar Uldi, Ivaru un Juri? Nedz Juris, nedz jūs pats istabiņā nebijāt. Abi krācēji tur gulēja vieni paši! Neļaudama attapties, Anna Elizabete metās uzbrukumā Antim Bāliņam, tiklīdz tas ienāca konferenču zālē.

-   Es… gulēju mašīnā, viņš izstomīja. Visu nakti. Bet sameloju tāpēc, ka zināju neticēsiet. Kad balle tuvojās beigām, redzēju, kā jūs, Elīza un Zane aizvedat Robertu gulēt. Nolēmu sekot un reizi par visām reizēm izrunāties. Nenoliegšu, ka biju baigi piedzēries, tāpēc jau tik stulbas domas prātā ienāca. Nu, lūk, gāju, gāju, redzēju, kā jūs nonācāt lejā pa kāpnēm, bet mani nepamanījāt, jo biju ierāvies loga nišā. Piesēdu uz palodzes, lai apdomātu sakāmo, un laikam taču iesnaudos. Pa miegam dzirdēju pāris reižu aizdunam garām skaļus soļus. Otrajā reizē, šķiet, tie bija steidzīgāki. Kad atmodos, laikam bija pāri vieniem.

Tik un tā kāpu augšā pie Roberta gribēju pateikt visu, kas uz sirds. Ilgi klauvēju pie viņa durvīm, bet neviens nenāca vērt vaļā. Arī gaismas atslēgas caurumā nebija. Sapratu, ka šis ir nolūzis un nav pamodināms. Kāpu lejā. Bet rausties augšā uz trešo stāvu, kur atradās mūsu istaba, vairs nebija spēka.

Aizvilkos līdz savai mašīnai un iekritu aizmugures beņķī. Izrubījos acumirklī. Atceros, ka pēc krietna brīža mani pamodināja rūcoša motora troksnis. Man likās, ka tas bija Roberta Audi tam tāda forša, dobja skaņa. Pavēru acis un pamanīju auto sarkanās ugunis. Bija tumšs. Vēl nodomāju kuram idiņam nakts vidū jādauzās apkārt? un atkal aizmigu.

Bija jau krietna pēcpusdiena, kad abas mazās grupiņas satikās pagalmā pie Kaķīša mašīnas. Visi izskatījās noguruši, iekritušām acīm, nespodriem skatieniem.

-   Kurp braucam? Kaķītis paraudzījās uz Annu.

-   Ēst. Tepat aiz stūra trīs minūšu brauciena attālumā ir burvīgs, mazs krodziņš, kur lieliski gatavo zivis.

-   Bet…

-   Braucam, Mik, citādi dāmas mūs apēdis. Izsalkusi sieviete ir bīstamāka par žņaudzējčūsku.

-   Nu, Kārļonkul, paldies par atbalstu! Anna nopūtas un atlaidās ērtajā sēdekli.

Viņi izvēlējās galdiņu krodziņa āra pagalma tālākajā stūri, lai varētu parunāties, taču Annas vairākkārtīgie mēģinājumi aizsākt sarunu nevainagojās panākumiem. Ģenerālis tikai apmierināti ņurdēja, čakli locīdams iekšā ceptu pangasiju ar garnelēm un svaigiem dārzeņiem, arī Miks un Zane klusēja kā sazvērējušies.

-   Tā, un nu klājiet vaļā, kā jums abiem gāja? kad oficiante bija atnesusi kafiju, Bass jautāja.

-   Kārļonkul… Anna neizpratnē sarauca uzacis līdz puspierei.

-   Es taču reizi par visām reizēm esmu teicis kamēr ēd, nekādas negatīvās informācijas! Nu?

Mikam ar Zani bija veicies itin labi.

Redakcijas meitenes atcerējušās, cik izmisīgi Elīza visu piektdienas pirmo pusi meklējusi savu telefonu. Šķendējusies, ka bez tā esot kā bez rokām, jo telefonā visa svarīgākā informācija. Darba un privātā. Varbūt aizmirsusi Roberta mašīnā? Tā taču reizēm gadoties; vai nu nav redzēts, kā iemet telefonu bardaciņā un aizmirst, pie sevis noteikusi Anda Kāposta un, atbildot uz Zanes pārsteigto skatienu, pasmīkņājusi, ka Roberta un Elizas kopdzīve nevienam nav bijis noslēpums, vēl vairāk, ja ne šis traģiskais notikumu pavērsiens, visticamāk, drīzumā sekotu kāzu zvani.

Anda pastāstījusi vēl ko interesantu pēcpusdienā, kad Roberts izārdījies un izbļaustījies aizbraucis pusdienās, izdevniecībā ieradies Dinārs Loks no mediju koncerna Lux. Atbraucis ar savu ķirškrāsas toijotas džipu, noparkojies tieši blakus viņas opelim. Cik varējusi saprast, izmisīgi meklējis Robertu, pēc tam interesējies, vai varot runāt ar Zani. Palūdzis Andai cigareti, kopīgi uzsmēķējuši, tad Loks viņai piedāvājis darbu

savā koncernā. Ļoti labu algu, augstāku amata pozīciju un visādas sociālās garantijas. Viņa atteikusies. Loks lūdzis padomāt vēlreiz un solījis atgriezties pie šīs sarunas.

Starp citu, Loks tomēr Robertu sagaidījis. Brīdī, kad Loks un Anda beiguši smēķēt, stāvlaukumā nobremzējis Lauciņa lepnais Audi A8. Sasveicinājušies apkampjoties kā labākie draugi, kas sen nav redzējušies. Aizgājuši uz mazo konferenču istabu, ilgi runājušies, bet, kad Loks aizbraucis, Roberts ienācis reportieru istabā un piedāvājis visām klātesošajām darbiniecēm braucienu uz Vāciju. Tur būšot dizaina un stila izstāde, varēšot atpūsties; sen jau esot to pelnījušas, lai nedomājot, ka viņš neprot novērtēt labus darbiniekus.

Ahā! Loks mēģina pārpirkt Lauciņa darbiniekus, bet Lauciņš tajā pašā laikā cenšas spēlēt labo uzņēmēju? Un abi apkampušies kā labākie draugi? Tātad tomēr uzņēmuma pārpirkšana?

-   Vai kāds atceras, kādā krāsā bija Andas nagi? Anna pārtrauca Zanes stāstījumu.

-   Zilganzeltaini. Atceries, viņai balles vakarā bija koši zila kleita ar pieskaņotiem aksesuāriem! draudzene nemulstot atbildēja un turpināja. l

Interesantākā sarunas daļa bijusi, kad kabinetā burtiski ielauzusies līdz šim tik klusā literārā redaktore Valentīna.

Raudājusi kā nopērta. Viņa vairs nespējot, tas esot jāpasaka.

Elīziņa bieži nākusi konsultēties par darbiem un mācībām piemērotiem datumiem. Bet reiz, pirms kādiem diviem mēnešiem, pajautājusi, kurš datums būtu vislabākais mantinieka ieņemšanai, lai sanāktu puikiņš. Valentīna vēl pajokojusies, vai tad princi noprecējusi, ka tik pēkšņi par mantinieku jādomā, šīm lietām taču jānotiek dabiski. Bet Elīza iecirtusies un teikusi nē, nē, obligāti vajagot zināt!

Vēl pirms dažām dienām ieskrējusi un prašņājusi par labvēlīgākajiem datumiem un zvaigžņu stāvokli kāzām. Tad gan viņa, Valentīna, sapriecājusies. Viņai tas bērns dikti pie sirds pieaudzis. Bārenīte, neviena cita tuvinieka, tikai jaunākā māsiņa, abas sitas pa dzīvi kā mācēdamas.

Hmm… tātad redakcijā nevienam nebija noslēpums, ka Elīzai ir māsa. Tad jau zināja ari, ka Inese ir Roberta niknākā konkurenta sabiedrisko attiecību speciālista palīdze. Un tādus cilvēkus pret visiem tik aizdomīgais Roberts pacieta savā tuvumā? Kaut kas te atkal nesakrita…

15.  nodaļa. Vielas nezūdamības likums

-   Vajadzētu steidzami runāt ar Inesi Elīzas jaunāko māsu un Tāļa Kociņa draudzeni. Varbūt viņai kaut kas zināms par māsas attiecībām ar Robertu, par horoskopiem un kāzu datumiem? strauji ieminējās Anna Elizabete. Mik, varbūt tu zini, vai viņai kāds ir zvanījis?

-   Manuprāt, nav. Gribēju vienoties ar ģenerāli un… jums, kā to labāk izdarīt.

-    Vai kāds zina, kur viņa dzīvo? Varbūt viņas telefona numuru? Ja eksperti pārlūkotu Elīzas telefonu tur taču jābūt māsas numuram, vai ne? Citādi būs jāzvana Lokam un jāmeklē rokā Tālis. Bet no tā gan, cik vien iespējams, vajadzētu izvairīties. Tāpat jau uzzinās…

Smagi nopūties, Kaķītis atkal ķērās pie klausules. Acīmredzot Dambergs nebija sajūsmā par tādu raustīšanu un traucēšanu, jo sarunas beigās Mikam nācās viņam apsolīt ekskluzīvu pasākumu makšķerēšanu Melnupes krastos Pūču salas spicē.

-         Anniņ, vai drīkst? viņš ar novēlošanos pajautāja.

-   Dambergs jau piecus gadus par to īd.

-   Drīkst, drīkst. Tikai atceries par starteri manam cigāram! Man tomēr bija taisnība…

-   Ak, sievietes… Ādu pār acīm dzīvam novilks un teiks, ka tā jau bija… Miks sūrojās, tad nopietni paziņoja: Es dabūju Ineses tālruņa numuru.

-   Dod man! Es piezvanīšu. Anna pastiepa roku pēc piezīmju lapiņas.

Tikšanos sarunāt izdevās pārsteidzoši viegli. Inese vēl neko nezināja, taču raizējās par māsu.

Visi vienojās, ka pie Ineses brauks tikai Anna Elizabete un Zane, bet abi policisti tikmēr mēģinās noskaidrot, kas noticis ar Magnum galveno grāmatvedi.

-   Ja jums ir kāds brīvs brīdis, pamēģiniet uzzināt, lūk, ko… Anna kaut ko iečukstēja Basam ausī.

Tas klusi norūca ahā! un skaļi izrīkoja Kaķīti: Viss, braucam. Vispirms uz Vecrīgu. Pēc tam uz Brīvības ielu, lai gan tur, visticamāk, vairs neviena nebūs. Nekas, es viņai piezvanīšu un pateikšu, ka steidzami jāsatiekas. Gan jau vecas draudzības vārdā izdarīs…

Inese viņas bija jau gaidījusi, jo atvēra durvis tūliņ pēc pirmā zvana.

-   Nāciet iekšā, es tikko uzvārīju tēju! Lai gan tik karstā laikā jūs droši vien labāk gribētu sulu vai ūdeni. Varēja redzēt, ka meitene ir uztraukusies rosījās, pacilāja vienu krūzīti, otru, trešo… Piedodiet, es raizējos. Tādas nelāgas priekšnojautas. Jau otro dienu no Elīzas ne ziņas, ne miņas. Viņa tā nekad nav darījusi. Ari tad ne, kad ar Rob… Jūs taču zināt, ka viņi bija pāris? Bieži vien abi kaut kur mēdza pamukt prom no kolēģu ziņkārīgajiem skatieniem un tenkām, kā paši teica. Bet māsa nekad neaizbrauca, nepateikusi, kurp dodas. Mums abām jau neviena cita nav.

-   Un es? No blakusistabas ienāca Tālis, nesdams trauku ar cepumiem. Es esmu neviens?

Viņš piesēdās uz atpūtas krēsla maliņas un ievilka Inesi sev klēpī.

Cik labi, ka šajā brīdī viņai līdzās būs tuvs cilvēks! Anna nodomāja.

Viņas ar Zani saskatījās. Nevarēja saņemties.

-   Jūs kaut ko zināt, tikai nestāstāt! Inese pēkšņi iekliedzās un pielēca kājās. Kas noticis?

-   Inese… Ar jūsu māsu atgadījusies nelaime. Liela nelaime. Viņa… gājusi bojā, Anna izmocīja.

-   Kā… bojā? Kāpēc? Elīza… Tas nevar būt, tā noteikti ir kļūda! Pēkšņi Inese sāka skaļi kliegt. Tālis viņu satvēra un, piespiedis sev cieši klāt, mierinoši glāstīja muguru.

-   Es atnesīšu aukstu ūdeni! Zane pielēca kājās un aizskrēja uz virtuvi.

Tipiskie mazgabarīta dzīvoklīši visur bija vienādi. Tajos viss atradās paredzētajās vietās. Mazā virtuvīte bija vienkārši, taču mājīgi iekārtota, ienesot pilsētas bezpersoniskumā lauku omulību. Uz galda vāzē svaigi lauku ziedi, groziņā vīdēja brangs rupjmaizes kukulītis brūniem sāniem. Bet pie sienas… Pie sienas liela, ierāmēta fotogrāfija. Tajā divas smejošas, garmatainas meitenes saules pielietā pļavā. Zane jutās slikti, iedomājoties par tām sāpēm, kas Inesei vēl būs jāiztur.

Tālis un Anna bija noguldījuši kā papīrs bālo Inesi uz dīvāna, un Anna, notupusies līdzās uz grīdas, turēja abas plaukstas viņai pie deniņiem. Inese vairs nekliedza, tikai viss viņas augums trīcēja.

-   Padzeries, tev kļūs vieglāk. Anna maigi pacēla gulošās meitenes galvu. Viņa paklausīja. Pēc kāda brīža vaigos atgriezās sārtums un Inese pieslējās sēdus.

-   Piedodiet, es… Un viņa sāka aizgūtnēm raudāt.

-    Meitenes, varbūt jums tagad vajadzētu iet prom. Tālis pieklājīgi, taču diezgan dusmīgi ierunājās. Viņu varēja saprast atlidojušas kā divas melnas vārnas un atnesušas baismīgu, traģisku ziņu.

-   Nē, nē! Lai viņas paliek, Inese šņukstēja. Es… gribu… visu zināt.

Anna Elizabete jutās neērti. Cilvēkiem tāda traģēdija, bet viņas medī informāciju.

-   Varbūt mums tiešām labāk būtu doties projām. Viņa slējās kājās.

-    Palieciet! Inese negaidīti iesaucās. Pēc tam lūdzošā balsī turpināja: Lūdzu, palieciet. Izstāstiet, kas jums par to zināms. Es saņemšos.

-   Labi, Inese, mēs neiesim prom. Zane mierinoši glāstīja meitenes roku. Viņa pateicīgi uzsmaidīja platu, bērnišķīgu smaidu. Tad dziļi ievilka elpu un iejautājās.

-   Kas ar māsu notika? Kā viņa…?

-   Šorīt agri no rīta Mežmuižas ugunsdzēsēju dīķī atrada nogrimušu Roberta auto, bet tajā Elīzu.

-   Viņi pēc balles kaut kur vēl brauca? pārsteigtā Inese aizžņaugtā balsī čukstēja. Viņa veda Robertu uz mājām? Tā bieži gadījās, kad viņš iedzē… Es taču teicu, ka reiz tas slikti beigsies!

-   Nē, jūsu māsa mašīnā bija viena, Zane teica. Inesīt, jūsu māsa ir nogalināta. Kāds viņai iedevis lielu devu miega zāļu, bet pēc tam iesēdinājis mašīnā un iestūmis dīķī. Šobrīd ir izveidota liela darba grupa abu noziegumu izmeklēšanai, arī mēs tajā esam iekļautas. Izmeklētāji atsūtīja mani un Annu pie jums, lai izstāstām, mēģinām palīdzēt. Un tagad mēs lūdzam jūsu palīdzību.

Šokējošā ziņa pamazām sasniedza Ineses un Tāļa apziņu.

-         Elīza nogalināta? Viņš neticīgi vērās abās sievietēs.

-   Bet kāpēc? Kurš? Kam viņa traucēja? Tik miermīlīga būtne! Vairāk par visu pasaulē gribēja apprecēties ar Robertu un dzīvot laimīgi kā pasaku princese. Pucējās un štātējās, lai patiktu viņam. Kā viņa Robertu lutināja! Ellzai taču neko citu pasaulē nevajadzēja tikai viņu, lai kāds viņš bija…

-   Tāli, nerunā tā… Roberts bija… labs. Pret Elizu viņš bija labs. Inese atkal iešņukstējās.

-    Inese, Hli, lūdzu, palīdziet mums. Vai jūs zināt kaut ko par šodien paredzēto tikšanos pie notāra? Vienpadsmitos no rīta. Iespējams, Elīza Robertam atsūtījusi e-pasta atgādinājumu par šo tikšanos un to redzējis kāds, kuram to nebūtu vajadzējis redzēt.

-   Tikšanās pie notāra? Tātad viņai tomēr izdevās Robertu pierunāt! Inese dusmīgi iesaucās. Anna un Zane saskatījās.

-   Redziet, Roberts beidzot bija Elīzu bildinājis, viņi pat bija aizgājuši iesniegt laulības pieteikumu Centra zagsā, bet māsa ietiepās, ka pirms kāzām gribot noslēgt laulības līgumu, lai Roberts nedomā, ka viņa dzenas pēc mantas vai viņa firmas. Laikam bija vienojušies.

Re, cik vienkārši! Laulības līgums. Nekādas pārpirkšanas, nekādas šantāžas.

-   Inese, piedodiet par manu nākamo jautājumu, bet varbūt Elīzas un Roberta gaidāmajām laulībām bija kādi pretinieki vai nelabvēļi? Jūs taču ar māsu noteikti esat pārrunājušas arī sirdslietas, Anna Elizabete klusi ierunājās, cenzdamās nesatraukt meiteni un neizjaukt trauslo līdzsvaru.

-    Ienaidnieki? Elīzai? Nu, es nezinu. Vienīgi redakcijas meitenes par viņu trina zobus… Viņa pameta skumju skatienu uz Zani. Bet māšele pati vien bija vainīga. Romantika galvā, prāts nūjā, aizgājis puķēs paganīties. Teicu viņai, lai darbā tik atklāti neizrāda savu pieķeršanos Robertam, jo viņš tomēr ir boss; tiklīdz kaut kas nebūs izdarīts, kā nākas, tā visi knābs un bakstīs ar pirkstiem. Bet viņa kā tāds taurenis lidoja tik no zieda uz ziedu un priecājās par savu mīlestību. Kā nolemta.

Klausoties Ineses vārdos, Annai Elizabetei šķita, ka tieši viņa ir vecākā, bet Elīza jaunākā māsa.

-    Un tomēr, lūdzu, padomājiet, vai starp Roberta draugiem un tuviniekiem nebija kāds, kurš vēlējās aizkavēt šīs laulības?

-   Vai… es tik smalki nezinu. Roberts jau pie mums parādījās reti un par savu iepriekšējo dzīvi nestāstīja. Zinu, ka viņš bijis precējies ar Tāļa bosa tagadējo sievu; viņi visi savulaik laikam bijuši kursabiedri. Bet nu jau gandrīz piecus gadus ir šķīrušies. Pirms trijiem gadiem viņš sāka satikties ar manu māsu.

Ilga, Dinārs un Roberts ir kursabiedri? Tas ir kas jauns!

-   Saulīt, viss nebija tik vienkārši! Pēkšņi sarunā iesaistījās Tālis. Vai atceries to pēdējo tālruņa zvanu? Tas bija pirms mēneša tavā dzimšanas dienā. Mēs sēdējām pie kafijas galdiņa, iezvanījās Roberta telefons; viņš, neko ļaunu nedomādams, jautri atbildēja un pēkšņi pilnīgi pārvērtās nosarka un sāka kliegt: Vai tu beidzot liksi mani mierā? Mums nekad nekā nebūs, atšujies! Es toreiz nodomāju laikam kāda veca brūte zvana, lai gan tik rupji ar sievieti nevajadzētu runāt…

-   N-nujā… laikam… nepārliecināti novilka Inese. Kaut ko tādu es atceros gan. Jā, tā bija. Es vēl toreiz pajautāju Elīzai, uz kuru Roberts tik ļoti dusmojas, bet viņa izvairījās no atbildes… Vai tas nozīmē, ka Robertam bijusi… kāda… sieviete? Cita sieviete?

-   Inese, mēs pagaidām neko konkrēti nezinām, turpinās izmeklēšana. Tikko viss būs atklāts, apsolu, ka jūs uzzināsiet pirmā! Anna Elizabete apsolīja.

Inese smagi nopūtās un piecēlās: Ienāciet otrā istabā, es jums kaut ko parādīšu!

Zane un Anna viņai sekoja. Nelielajā guļamistabā uz pakaramā karājās veclaicīgs kāzu tērps. Un tam līdzās mazuļa kristāmkleitiņa.

-   Tos es māsai uz kāzām… gribēju dāvināt… Pati šuvu… Nu būs bēru tērps, Inese nočukstēja.

-   Pilnīgs sviests! Zane nikni, asaras valdot, izsaucās, kad viņas beidzot bija tikušas laukā no bēdu piemeklētās mājas.

-   Un nekādi nav iespējams palīdzēt.

-   Varbūt tā nemaz nav… Man ir kāda ideja… soļojot uz norunāto tikšanās vietu ar pārējiem, murmināja Anna Elizabete. Interesanti, kā viņiem gājis.

Mikam ar Kārļonkuli nebija gājis nekā.

Grāmatvede Ninele Frīdmane bija pazudusi. Uz tālruņa zvaniem neatbildēja. Mājās viņas nebija; tur vispār nebija neviena, izņemot kaķi, kas skumji brēkāja aiz durvīm. Arī kaimiņi nezināja ne kundzes atrašanās vietu, ne viņas tuvinieku tālruņu numurus.

Meitas! Nekavējoties jāpiezvana Nineles audžumeitām!

Arī dzimtsarakstu departamenta ilggadējā vadītāja Inta Ceriņa pretēji Basa cerībām šovakar palīdzēt nevarēja, jo neatradās Latvijā. Bija apsolījusi rīt no rīta piezvanīt savai vietniecei, lūgt pārbaudīt nosauktos datus un steigšus atbildēt.

-   Nu jau var nesteigties, Anna mierināja. Elīzas māsa apstiprināja, ka Elīza un Roberts iesnieguši laulību reģistrācijas pieteikumu. Šodien grasījušies pie notāra noformēt laulības līgumu.

-      Pie notāra? Kaķītis pārjautāja. Kāpēc pie notāra, ja Robertam bija savs jurists Blūms jaunākais no slavenā advokātu kantora Blūms, Blūms un Kreics? Dāvids taču līdz šim kārtoja visas viņa līgumlietas gan lietišķās, gan privātās. Kas tad nu pēkšņi noticis? Vai Blūms kritis nežēlastībā?

Dāvids kārtoja visas Roberta līgumlietas gan lietišķās, gan privātās…

Dāvids Elgas vīrs. Elga Roberta bijusī mīļākā.

Tas nozīmēja tikai vienu Roberts negribēja stāstīt Dāvidam par gaidāmajām kāzām un laulības līgumu, jo nevēlējās, lai par to uzzina Elga.

Kur ir Roberta dators? Tajā varētu slēpties visas atbildes.

-     Mums jābrauc pie Blūmiem! Tūlīt un tagad! viņa vienā elpas vilcienā izšāva, neļaujot nevienam iebilst. Vēlāk jau var būt daudz par vēlu!

Smagi nopūties, ģenerālis Bass palūkojās uz Miku.

-   Ja reiz Anna saka braucam, tad braucam!

-     Pulkstenis ir gandrīz astoņi vakarā. Viņi var mūs nelaist iekšā. Mums nav sankcijas.

-     Var. Mēs taču nenākam ne aizturēt, ne arestēt, ne kratīt. Tikai parunāties.

-   M-jā. Blūms ir slavens advokāts. Ka nesanāk šmuce…

-      Mik, es tevi vairs nepazīstu! Kas tad nu? Blūma kolēģis Artūrs ir tavs kursabiedrs, arī Dāvidu tu pazisti, abi esat juristi gan jau sapratīsimies.

Dusmīgi bubinādams, Kaķītis brauca uz Teiku, kur Latvijas laika savrupnamā dzīvoja Dāvids Blūms ar kundzi. Blūms vecākais mita Rīgas centrā plašā dzīvoklī virs biroja Blūms, Blūms un Kreics.

Pretēji Kaķīša pesimistiskajiem pareģojumiem Dāvids Blūms viesus uzņēma laipni. Atbraucēji bija vienojušies, ka iekšā ies tikai ģenerālis ar Miku, taču Dāvids, iznācis uz lieveņa un pamanījis, ka toijotā ir vēl kāds, uzstāja, lai dāmas nāk iekšā un pagodina viņa namu ar savu klātbūtni.

-   Tēvs mani nav tā audzinājis, ka es ļautu daiļām dāmām nīkt mašīnā, ja varu piedāvāt lielisku, mājās gatavotu augļu punšu ar ledu! Dāvids, neraugoties uz savu tuklumu, bija pārsteidzoši žiperigs kustējās kā dzīvsudrabs, drīz še, drīz tur.

īsts veco laiku galantuma paraugs! Nez, vai savu ērcīgo kundzīti viņš arī šādi appuišo?

-   Fon Bergas jaunkundz, kāds prieks sveikt jūs manā namā! Nav tik skaists kā jūsu savrupmāja uz salas, taču mans nams ir mana pils, jūtieties kā mājās!

-    Abpusēji, Blūma kungs, abpusēji. Es arī ļoti priecājos. Bet kur tad jūsu kundze?

-   0, Elgiņa aizbrauca ciemos pie māsiņas uz Mārupi. Nineles kundze, viņu māmiņa, arī šobrīd tur ciemojas. Tad nu ļāvu, lai dāmas paviesojas, bet pats tikmēr nolēmu nopļaut mauriņu un aplaistīt dārzu. Kad jel beidzot uzlīs kāda ūdens pilīte!? Paraugieties, visas manas skaistās rozes stāv, lapas nolaidušas. Drīz jau būtu jāsāk ziedēt. Elgiņai tā patīk rozes, sevišķi sarkanās!

-   Blūma kungs, es nezināju, ka jums patīk dārzkopība, Anna Elizabete neviltoti brīnījās. Mazais tuklītis par sevi bija atstājis mazkustīga un paslinka radījuma iespaidu, kura lielākais vaļasprieks varētu būt ēšana un stiprie dzērieni. Āriene var būt ļoti mānīga.

-    0, jūs par mani vēl daudz ko nezināt! viņš jūsmīgi izsaucās. Nāciet, nāciet, lūdzu, viesistabā. Es jums kaut ko parādīšu! Blūms izgaisa tādā ātrumā, ka viņa vēlīnie ciemiņi nepaguva bilst ne vārda.

-   V-velns! sodījās Kaķītis, malkodams apelsīnu sulu ar ledu, ko viesmīlīgais namatēvs bija paspējis nolikt viņam priekšā. Stūresvīram sula, toties pārējie maziem malciņiem, izgaršodami ik pilīti, sūca brīnumaini gardu augļu-ogu punšu ar ledu. Mēs te vakarējam kā vislabākie draugi, pļāpājam par vaļaspriekiem un karsto vasaru, bet izmeklēšana tikmēr stāv uz vietas!

-   Pacietību, krustdēl, pacietību! Reizēm lēns solis uz vietas ir īsākais ceļš uz mērķi, rāmi noteica vecais ģenerālis, ar interesi lūkodamies apkārt.

Blūmu mājoklis bija plašs, ērts un iekārtots ar apskaužamu gaumi un krāsu izjūtu. Latvijas laika smagnējās mēbeles kalpoja par lielisku fonu pašmāju un ārzemju mākslinieku gleznām galvenokārt klasiķiem. Aizkaru, portjeru un mēbeļaudumu krāsas patīkami harmonēja gan savā starpā, gan ar paklājiem. Dažviet uz galda, uz stūra kumodes, pie ieejas elegantas vāzes ar dažiem skaistiem ziediem. Ne mazākā mājiena uz vulgaritāti vai tieksmi pārspīlēt.

Omulību vēl pastiprināja gaisā vēdījošā amaretto kafijas smarža.

-   Tas nu reiz atkal ir pārdomu vērts, Anna klusi nomurmināja.

-   Ko tu teici? Zane pārjautāja, īsti nesadzirdējusi.

-   Es teicu, ka bieži šķietamība atšķiras no īstenības un āriene no būtības, Anna atbildēja.

Vecais ģenerālis viņā cieši paskatījās, taču noturējās un skaļi neko neteica.

Dāvids Blūms atgriezās, nesdams prāvu kokgriezumiem rotātu lādi, un ar milzīgu lepnumu nolika to viesiem priekšā uz žurnālgaldiņa. Varēja redzēt, ka viņam hroniski trūkst sabiedrības, ja pat šāda gluži vai naksnīga vizīte spēja izraisīt neviltotu prieku.

-   Lūdzu, lūdzu, dāmas un kungi, esiet tik laipni un paraugieties! Šie ir mani meistardarbi.

Mazais resnītis atvēra lādi un sāka citu pēc citas celt no tās laukā visdažādāko formu, materiālu un krāsu rotaslietas kaklarotas, rokassprādzes, gredzenus, auskarus, jostas, matu stīpas un matadatas, piespraudes un ko tik vēl ne. Visu toņu un nokrāsu zelts, sudrabs, platīns, melhiors. Akmeņi īsti dārgakmeņi, pusdārgakmeņi un pavisam parasti, taču interesanti akmeņi. Iestrādāti rotaslietās ar tādu māksliniecisku izdomu un precizitāti, kādu varētu apskaust pat vissmalkākais juvelieris.

-   Un to visu esat darinājis jūs pats? Anna Elizabete ar neticīgu pārsteigumu balsī iesaucās.

-    Es. Ar šīm te mazajām rociņām un šiem te tuklajiem pirksteļiem. Viņš bez jebkādas kautrības izstiepa rokas un paņirbināja gaisā nelielām sardelēm līdzīgos pirkstus. Jūs varbūt brīnāties: kā gan viņš spēj tik neveiklos pirkstos noturēt smalkos juveliera instrumentus? Bet, raugi, spēju gan, un nav slikti, vai ne! Manai Elgiņai, viņas māsai un mātes kundzei manis gatavotās rotas ļoti patīk, jo tās ir tieši tādas, kādas viņas ir vēlējušās, un tikai vienā eksemplārā! Vienīgais izņēmums ir šī rota maģiskie trīsstūri. Manai Elgiņai zelts ar granātiem, Ilgai sudrabs un hematīts, saukts arī par mēnesakmeni, lieliski piemērots sievietēm, kuras… Jums, dāmas, patīk? Viņš strauji vērsās pie Annas un Zanes, kuras tikmēr gluži sievišķīgi uz mirkli bija ļāvušās rotaslietu metālu un akmeņu valdzinājumam.

-    Lūk, jums, fon Bergas jaunkundz, noteikti piestāvētu vecs sudrabs ar tumši sarkaniem akmeņiem granātiem vai rubīniem bet jums, Zālītes jaunkundz, platīns ar akvamarīniem, safīriem vai smaragdiem. Trāpīju? Blūms dīdījās kā bērns, gaidīdams, lai abas viešņas apstiprina viņa diagnozi.

-    Blūma kungs, jums tiešām taisnība. Man ļoti patīk sudrabs un rubīni, bet Zanes zaļajām acīm lieliski piestāv smaragdi, Anna ar smaidu atzina. Zane piekrītoši pamāja. Bet sakiet, kā jūs to tik precīzi mākat noteikt!

-     Ak, manas dāmas, es pazīstu cilvēkus. Turklāt tā būtu saruna vairāku vakaru garumā… viņš sapņaini ierunājās.

-     Taču ne jums, ne man nav tik daudz laika, un ne jau tāpēc jūs visi šovakar esat šeit ieradušies, vai ne? Pēkšņi viņu priekšā stāvēja gluži cits Dāvids Blūms tiešs un precīzs jurists, vairs ne vēsts no sapņainā mākslinieka. Stāstiet, kā varu jums palīdzēt!

-    Blūma kungs, ir notikusi vēl viena slepkavība…

16.  nodaļa. Saistības un vienošanās

Cieši raudzīdamies pārsteigtajam advokātam sejā, Miks Kaķītis atkārtoja:

-            Ir notikusi vēl viena slepkavība. Nogalināta Eliza Puķīte, Roberta Lauciņa asistente. Sazāļota un kopā ar auto nogremdēta dzelmē. Jaunā sieviete bija stāvokli.

Dāvida Blūma sejā nekontrolēti sāka raustīties kreisā vaiga muskulis.

-             Nogalināta? El… Eliza? viņš izstostīja. Bet kurš… un kāpēc? Viņa taču neko… Es gribēju teikt, ka viņa taču nevienam nevarēja traucēt, tāda maza un nekaitīga jauna sieviete!

-              Kādam tomēr viņa ir traucējusi, ja reiz tā noticis, iebilda Kaķītis. Blūma kungs, piedodiet, jūs esat jurists un jums jāsaprot, ka mūsu pienākums…

-             Nerunājiet tik gari un aplinkus, vienkārši jautājiet! Blūms noskaldīja.

-            Atļaujiet man! Vai jūs zinājāt par savas dzīvesbiedres tuvajām attiecībām ar Robertu? Anna Elizabete taktiski taustījās, nespēdama noprasīt: vai tu zināji, ka tava sieva guļ ar Lauciņu?

-           Protams, zināju. Jūs esat labi audzināta, fon Bergas jaunkundz. Taču nevajag ar mani apieties kā ar jēlu olu. Jā, es zināju, ka mana sieva guļ ar Robertu Lauciņu. Gulēja toreiz, kad mēs iepazināmies, gulēja, kad viņš bija precējies ar viņas māsu, un guļ ari tagad… atvainojiet, pēdējā laikā.

-     Un jūs to tik mierīgi spējat pateikt? Anna bija pārsteigta.

-     Ko tad man, pēc jūsu domām, vajadzētu darīt? Nošauties? viņš īgni atcirta. Dzīvē notiek visādi. Es jums kaut ko pastāstīšu, bet ceru, ka jūs par to manai sievai vairs nejautāsiet.

Elgai ļoti patika Roberts; viņa bija neprātīgi iemīlējusies un visiem spēkiem, visiem līdzekļiem centās Robertu sev piesaistīt. Tolaik Elgiņa bija ļoti romantiski noskaņota, bet neapvaldītais temperaments arvien ir mudinājis viņu uz emocionāli galēju rīcību. Elga bija gatava pat dzemdēt Roberta bērnu, lai gan principā viņai bērni riebjas. Bet viņš… izvēlējās viņas māsu Ilgu.

Redziet, tam visam ir daudz senāka vēsture. Abas dvīņumāsas nāk no bērnunama; Frīdmanes kundze viņas adoptēja, kad meitenītēm bija trīs gadiņi. Jau toreiz varēja nojaust lai gan ārēji līdzīgas, iekšēji abas dvīnes būs pilnīgi atšķirīgas. Frīdmanes kundzes vīrs bija aptiekārs. Ļoti izglītots farmaceits. Elgiņu vienmēr vilinājušas bundžiņas un pudelītes, viss košais, krāsainais, garšīgais un skaļais, bet Ilga, tieši pretēji, ir dziļi sevī vērsta. Domātājas analītiķes tips.

Roberts ļoti līdzinājās Elgiņai; tāpēc viņi sākumā pievilkās, bet vēlāk atgrūdās. Viņam ļoti iepatikās Ilga tieši tāpēc, ka beidzot viņš bija atradis savu pretmetu. Taču izrādījās, ka Ilga emocionāli nebūt nav tik karsta un temperamentīga… Nu jūs taču mani saprotat, vai ne? Atšķirībā no māsas viņai sekss nebija pirmā dzīves nepieciešamība. Robertu kaislība sāka vilkt atpakaļ pie Elgas. Viņa arī ļāva tam notikt, jo cerēja, ka izdosies Robertu māsai atņemt. Taču nekā. Tā tas turpinājās piecus gadus.

Es to redzēju no pašas pirmās dienas; mēs visi esam kursabiedri es, Roberts, Dinārs un Ilga. Sākām mācīties universitātes ekonomistos, vēlāk mēs ar Dināru pārgājām uz juristiem, Ilga uz žurnālistiem. Roberts vienīgais pabeidza ekonomistus. Taču par labu tas nav nācis viņš tā ari neiemācījās saskatīt peļņas iespējas, neiemācījās sadzīvot un sadraudzēties ar naudu. Faktiski Roberts visu mūžu ir skrējis pakaļ naudai, nespēdams to notvert, lai gan tas ir tik vienkārši nauda ir jāmīl. Lūk, es naudu mīlu. Arī Elgiņa naudu mīl. Tāpēc mans bildinājums viņu nepārsteidza.

Palūgusi nedēļu pārdomām, viņa precīzi septītās dienas vakarā ieradās pie manis un teica, ka piekrīt. Vienīgais noteikums lai es nekad nemēģinu kontrolēt viņas seksuālo dzīvi un nespiežu dzemdēt bērnus, jo viņai tie nepatīk. Tas laikam ir bērnunama mantojums. Atklāti sakot, arī man ne visai gribējās ņemties ar niķīgiem brēkuļiem. Es apsolīju un savu solījumu esmu turējis.

Elga ir lieliska sieva un sniedza… sniedz man visu, ko es vēlos. Varu sabiedrībā iziet un vakaros par dzīvi parunāties… Arī citādi viss ir… būs kārtībā… Viņš gribēja vēl kaut ko teikt, bet pēkšņi aprāvās, saminstinājās un apklusa.

-     Tāpēc visu šo laiku jūs pacietāt, ka viņa guļ ar citiem vīriešiem? Miks uzrāva kreiso uzaci.

-    Citiem vīriešiem? Vienu vīrieti! Turklāt tā nebija paciešana, tā bija vienošanās. Es savas līgumsaistības parasti pildu,

-     Dāvids Blūms ar pašcieņu atbildēja. Zināmu medicīnisku iemeslu dēļ es šajā jomā neesmu nekāds gigants, tāpēc neliedzu dzīvesbiedrei to, kas vajadzīgs viņas veselībai un labsajūtai.

-Jums ir ļoti moderni uzskati… domīgi noteica Kaķītis.

-    Jūs tā domājat? Blūma balsī ieskanējās viegla ironija.

-    Varbūt es tikai ļoti labi piemērojos situācijai un spēju nogaidīt. Sakiet atklāti, vai tad tādas nav jūsu visu domas! Re, muļķa vīrs, ragnesis, visu laiku krājis dusmas uz sievas mīļāko un beidzot sagaidījis piemērotu brīdi, lai atriebtos?

-     Blūma kungs, varat ticēt vai neticēt, taču nevienam no mums tāda doma pat prātā nav nākusi. Tomēr paldies par ideju! Ģenerālis Bass pasmaidīja. Bet, ja nopietni, vai jūs varētu atbildēt uz diviem jautājumiem? Tad mēs jūs patiešām atstātu divvientulībā ar zālespļāvēju.

-    Jautājiet. Centīšos atbildēt. Arī Blūms pasmaidīja.

-    Kāpēc jūsu sieva naktī gāja pie feldšeres? Vai viņai kļuva slikti? vaicāja Bass.

-     Nē! Elgiņai ir alerģiska reakcija uz odu kodumiem; visu vakaru viņa sūdzējās par sīkšanu un dzēlieniem, kasījās kā negudra. Līdz asinīm. Es ieteicu aiziet pie dežurējošā mediķa un palūgt kādu tavegilu vai klaritīnu tie ir antihistamīni, pretalerģijas zāles. Citādi Elgiņa no rīta uzmostos aizpampušu seju un acīm. Esam jau to piedzīvojuši, ticiet man, pat visrūdītākajiem ātrās palīdzības dakteriem, kaut ko tādu redzot, šļirce rokās trīc. Baigs skats. Tāpēc, zaļumos braucot, arvien paķeru kādu tabletīti līdzi. Elgiņai. Bet šoreiz aizmirsu. Vai esmu atbildējis uz jūsu jautājumu?

-     Ļoti izsmeļoši! Paldies, noteica Kaķītis. Bet vēl ir otrs jautājums. Blūma kungs, lūdzu, labi padomājiet, pirms atbildat. Vai pasākuma naktī jūs visu laiku atradāties savā numurā? Nekur neizgājāt? Un jūsu sieva?

-      Es sapratu jūsu brīdinājumu, majora kungs. Blūms domīgi paberzēja zodu. Un es protu sadzirdēt arī nepateikto. Jūs acīmredzot domājat, ka mums man vai Elgiņai varētu būt kāds sakars ar notikušo, tikai pagaidām nepasakāt to tieši, bet uzdodat jautājumus.

-     Blūma kungs… Jūs taču esat jurists un labi zināt, kāda nozīme precīziem faktiem. Vai nedaudz izmainītiem faktiem… klusi ierunājās Bass. Anna Elizabete vēroja viņu un apbrīnoja ģenerāļa sejā nepakustējās ne vaibsts, ari balss ne mirkli nebija zaudējusi rāmo plūdumu.

-    Tādā gadījumā mana atbilde uz jūsu pēdējo jautājumu ir: jā. Pēc aiziešanas no svinību laukuma mēs ar sievu visu laiku bijām kopā savā viesnīcas numurā divguļamajā gultā. Ne es, ne mana sieva naktī savu guļvietu neatstājām. Man ir ļoti trausls miegs, es būtu dzirdējis, ja Elgiņa kaut kur dotos. Ari pats nekur negāju. Jo vairāk tāpēc, ka bijām rezervējuši numuru ar iebūvētām labierīcībām, lai tik prozaiska iemesla dēļ nevajadzētu pusapģērbtiem doties gaitenī. Bet tagad, dāmas un kungi, ar jūsu laipnu atļauju es vēlētos atgriezties pie mauriņa pļaušanas. Saule jau norietējusi, dārzā būs patīkami. Gribu pirms miega kādu stundu fiziski padarboties.

-    Blūma kungs, mēs pateicamies par laipno uzņemšanu un pretimnākšanu, pieceldamies no dziļā klubkrēsla, kur bija sēdējis, sacīja ģenerālis. Vai jūs zināt, kad atgriezīsies jūsu kundze? Mēs gribētu pārmīt dažus vārdus ari ar viņu.

-     Elgiņa, šķiet, paliks nakšņot pie māsas. Ja vēlaties, es viņai tūlīt piezvanīšu.

-    Nē, paldies, nepūlieties. Nav nekas steidzams. Arlabvakaru!

Demonstrēdams nevainojamu audzināšanu, Dāvids Blūms pavadīja viesus līdz ārdurvīm un laipni atvadījās, dāmām noskūpstīdams roku. Uz lieveņa stāvēdams, ilgi un domīgi noraudzījās aizbraucošās sudrabainās toijotas gabarītu ugunis. Tad izvilka no kabatas mobilo tālruni…

-    Ceru, ka šonakt mēs vairs nekur nedosimies. Ēst gribas kā vilkam un gulēt kā lācim, kad auto ripoja pa Brīvības ielu centra virzienā, ierunājās Kaķītis. Nogurums viņa balsi bija gandrīz ar roku sataustāms.

-     Viss atkarīgs no tā, ko teiks mūsu ideju ģenerators, labsirdīgi atjokoja ģenerālis. Lai gan, godīgi sakot, ari man deguns jau pa zemi velkas. Anniņ, kā tu domā? Vai nav laiks atgriezties Mežājos?

-    Varbūt pārnakšņosim manā dzīvokli? Nav tālu Grīziņkalna vecajos īres namos. Divas istabas un visas labierīcības. Ātrgaitas internets. Mums rīt tik un tā Rīgā vēl daudz darīšanu, ierosināja Kaķītis. Tagad malties cauri Rīgai un braukt vairāk nekā septiņdesmit kilometru vairs nebija spēka. Un rīt no rīta tik un tā būs jābrauc atpakaļ. Ko sakāt, meitenes? Krusttēv, un tu? Varam vēl pagūt iepirkties kādā lielveikalā, lai būtu ko likt uz zoba. Kafija arī atradīsies. Protams, ne amaretto, bet… laba un bez indes! Kaķītis ironizēja.

-     Mēs ar Annu varam pārnakšņot pie manis, ierunājās Zane. Es tepat netālu dzīvoju Hospitāļu ielas galā. Man gan ir tikai viena istaba ar virtuvi, taču dzīvoklis plašs, vietas vakariņām pietiks.

Miks Kaķītis uzmeta Zanei ašu skatu. Un es nemaz nezināju, ka esam tik tuvi kaimiņi!

Galu galā visi izlēma doties pie Kaķīša, lai no rīta nerastos pārāk liela jezga, sastrēgumstundā laužoties cauri Rīgas dzīvākajām ielām. No Grīziņkalna līdz Dināra Loka birojam Pērnavas ielā varēja aiziet kājām. Salīdzinoši netālu bijušajā VEF rūpnīcas teritorijā atradās arī partijas Mājai un ģimenei birojs. Bass bija izteicis vēlmi vēlreiz apciemot šīs partijas līderi un sirsnīgi izrunāties aci pret aci.

-     Mik, vai drīkst izmantot tavu datoru? palūdza Zane, tikko pārkāpusi Kaķīša mājokļa slieksnim un pārlaidusi vērtējošu skatienu Kaķīša vecpuiša miteklim. Trīs vārdi plašums, tīrība, gaisma. Ar priekšnamu apvienotās istabas stūrī bija iekārtota moderna darbstacija divi datori, drukas iekārta, skeneris, modems, rūteris, bet plauktā dižojās trīs digitālās kameras.

Oho, majors nebūt nav tik nezinošs datorlietās, kā izliekas,

-    nodomāja Anna Elizabete.

-     Protams. Dators ir ieslēgts. Parole 007, to pateicis, Kaķītis nosarka.

Nelikdamās manām viņa apmulsumu, Zane ar Annu naski klupa pie taustiņiem un atvēra internetu.

-    Vispirms tu! Zane mudināja.

Anna ātri pārbaudīja savas trīs pastkastes divas privātās un vienu aģentūras oficiālo. Gandrīz nekā, izņemot paziņojumu no parādnieku kompānijas viņi šodien esot pārskaitījuši iekavēto summu un tagad gribot ierasties viesos ar ziediem, lai atvainotos par pārpratumiem un vienotos par turpmāko sadarbību. Es vēl padomāšu, vai ar jums sadarboties, Anna pie sevis noņurdēja. Lai gan nauda ir nauda jebkuros apstākļos, taču vēlreiz iet cauri lūgšanās, draudēšanas un stresa aplim viņa negribēja.

Aši pārlūkojusi ziņu portālus, Anna tajos atrada vienu un to pašu mediju aģentūras Lux ievietoto informāciju: Aizvakar mīklainā nāvē gājis bojā izdevniecības Magnum īpašnieks Roberts Lauciņš. Zināms, ka viņš tikko nosvinējis savas firmas 10 gadu jubileju un savu 40. dzimšanas dienu. Notiek izmeklēšana. Tiesībsargājošo iestāžu pārstāvji no plašākiem komentāriem pagaidām atsakās.

Neko teikt korekti. Tuvu Basa dotajai informācijai. Protams, mazliet tendenciozi nebija jau tā, ka tiesībsargi atteiktos komentēt, vienkārši tobrīd vēl nebija ko stāstīt. Bet prese ir prese… Kā parasti, komentāru ļoti daudz tā vien šķita, ka ļaudīm nav nekā cita, ko darīt, kā komentēt ziņas. Nevarēja taču būt, ka vairāk nekā trīssimt cilvēku tik labi pazītu Lauciņu, lai zinātu, ka viņš to jau sen pelnījis, pats uzprasījies, bija par ko, tā viņam vajag un tamlīdzīgi.

-   Tādiem tik slotu rokā un uz ielas, lai atrod savam niknumam lietderīgāku pielietojumu, nevis publiski gānās intemetā, Anna nepatikā noburkšķēja, atbrīvoja vietu Zanei, bet pati devās uz virtuvi, kur abi vīrieši sviedriem vaigā pūlējās tikt galā ar vakariņām.

-            Nu, meit, tu gan nāc īstajā laikā! ģenerālis nopriecājās.

-    Mūs, divus lielus vīrus, pievārējuši četri mazi sīpoliņi kož acis no pieres laukā.

Anna smējās. Gudrs pavārs sīpolu būtu mizojis zem auksta ūdens strūkliņas. Tad acīs nekostu.

Miks sarkanām acīm caur pieri paglūnēja Annas virzienā un īgni nomurmināja: Kā tad, vēl viens mācītājs ieradies! Krusttēvs teica to pašu, tikai es, muļķis, gribēju ātrāk. Vienmēr esmu šādi sīpolus tīrījis, un nekas. Laikam būs kāda īpaši kodīga šķirne pagadījusies!

-     Beidz īgņoties! Labāk pastāsti, kāpēc tu vakar izlikies par galīgu nejēgu datorlietās. Anna pēkšņi mainīja sarunas tematu. Kaķītis pārstāja griezt sīpolus un dziļi ievilka elpu.

-    No tevis neko nenoslēpsi. Nu teiksim tā gribēju paraudzīties, cik zinoši šajā jomā ir citi, un tīri hipotētiski pārbaudīt, cik cilvēku no desmit spētu uzlauzt svešu pastkastīti, lai piekļūtu vajadzīgajai informācijai. Žurnālisti, policisti un dažādu aģentūru pārstāvji neskaitās, jo viņi ar tehnoloģijām strādā diendienā, bet mani interesēja, vai parasts cilvēks, tas ir, vidējais aritmētiskais, varētu ar to tikt galā.

-    Zini… Manuprāt, uzlauzt pastkastīti gan ne. Taču, zinot e-pasta adresi un kaut nedaudz pazīstot konkrētā cilvēka domu gaitu, uzminēt paroli ir iespējams.

Zinot e-pasta adresi, uzminēt paroli… Uzminēt paroli… Kur ir Roberta klēpjdators?

-    Mik, ja Roberta dators ir tur, kur es domāju, tam, kā man šķiet, vajadzēs atjaunot cieto disku.

-     LIzbet, tu atkal zini vairāk nekā pasaki! Ģenerālis pārmetoši nošūpoja galvu.

-     Nē, pagaidām nekā konkrēta. Es tikai tā iedomājos…

-     Nu, nu, iestāsti to kādam citam; mēs zinām tavu iedomāšanos. Klāj vaļā!

-     M-mm… Viņa paberzēja degunu. Ja Lauciņa datoru paņēmusi tā pati persona, kas viņu nogalināja, tad, visticamāk, tas nav noticis pēc slepkavības, bet gan pirms. Un, ja tā ir persona, par kuru es domāju, tad nav saprotams, kā to varēja izdarīt, lai neviens nepamana. Tādā gadījumā vai nu vismaz divi cilvēki melo, vai arī šai personai kāds palīdzējis.

-    Anna… Vai tev nešķiet, ka būtu laiks dalīties savos apsvērumos? Miks jūtami saspringa. Ja tev ir zināms vainīgā vārds vai arī ja tev šķiet, ka to zini, saki. Mūsu rīcībā ir gan cilvēki, gan tehniskās iespējas. Varam visu neuzkrītoši pārbaudīt.

-      Sarunāsim tā. Rīt no rīta agri apciemosim Loku viņa valstībā un viņa kundzi Ilgu Mārupē. Un tad es jums visu izstāstīšu. Ja vien… Annas runu pārtrauca skaļš telefona zvans. Toreadora ārija.

17.   nodaļa. Loks savelkas

-            Kur jūs esat palikuši? Mēs ar Ģirtu nomirsim badā gaidīdami! Kārļa balsī skanēja neapmierinātība.

-            Ai, Kārlīt… Mēs tikko atgriezāmies no intervijām. Paliksim pie Mika viņa Grīziņkalna dzīvoklī.

-    Pie Kaķīša? Visi? Un piezvanīt neviens nevarēja…

-            Izbeidz rīkot scēnas! Sen būtu abi paēduši, nevis tēlotu pamestas laulenes. Starp citu, arī jūs jau sen varējāt piezvanīt un izstāstīt, kā veicies ar uzticēto uzdevumu izpildi! Anna noskaitās.

-     Labi jau, labi, nepūcējies…

Klausulē atskanēja klakšķošas skaņas, un ausī iedūcās Ģirta samtainais baritons.

-            Labvakar, saulīt, nedusmojies uz šo radījumu; viņš tiešām ir tā izsalcis, ka pat acis sākušas greizi rādīt. Ģirts, kā parasti, mācēja Annu sasmīdināt.

-    Klausies, mums ir daži interesanti jaunumi.

Pirmais bijām aizgājuši līdz medpunktam. Tukšs. Pie durvīm zīmīte: Esmu slimības atvaļinājumā. Mēs, protams, papūlējāmies uzzināt godātās Maizītes kundzes adresi un apciemojām viņu mājās. Viņa dzīvo viena tepat Mežāju jaunbūvēs, Ozolu loka bulvāra vidū, nelielā papīrmājā. (Tā Ģirts dēvēja jaunlaiku modernās, ātri saliekamās mājiņas,

kas pēc gada jau brēca pēc kapitālā remonta vai pārbūves.) Ieraudzījusi uz sliekšņa divus bārdainus tēviņus es šodien neesmu skuvies Aina Maizīte mūs sākumā negribēja laist iekšā, bet… palīdzēja mans šarms. Ģirts iesmējās.

-    Un?

-     Un… Pēc ilgām runām riņķi un apkārt, šausmināšanās par to, kas gan tik notiek pasaulē, kurā pat bagātie un varenie nav pasargāti no slepkavnieku uzbrukumiem, Aina Maizīte pastāstīja ko interesantu…

-     Balles nakti pie viņas medpunktā bija iegājusi Elga, lai palūgtu kādu pretalerģijas ripiņu?

-    Tieši tā… Bet kā tu…? Ģirts nesaprata.

-    Nav svarīgi. Par to vēlāk. Turpini!

-     Nu, lūk. Maizītei bijis tikai tavegils, un viņa godīgi brīdinājusi, ka tavegils un alkohols nesader, var izraisīt neprognozējamu reakciju, sākot ar miegu un beidzot ar bezfilmu. Elga atteikusi nekas, nekas, nebūšot jau pirmā reize. Lai tik dodot vien, viņa ari mājās dzerot tavegilu, un nekas. Paskaidrojusi, ka dikti sadzelta, bet viņai esot šausmīga reakcija uz odu kodumiem. Tovakar tiešām šo lidojošo mūdžu bija ka biezs.

-    Maizīte, protams, viņai tās zāles iedeva.

-      Iedeva gan. Bet. Un te sākas stāsta interesantākā daļa. Maizīte izņēmusi tavegila paciņu no sienas aptieciņas un aizgriezusies, lai no galda paņemtu šķēres gribējusi no plāksnītes nogriezt divas tabletes. Acīmredzot tikmēr Elga no paciņas nemanot izvilkusi veselu plāksnīti ar desmit tabletēm, jo vēlāk, kad Elga jau aizgājusi un Maizīte likusi zāļu paciņu atpakaļ skapīti, viņai licies, ka tā kļuvusi tāda kā tukšāka. Atvērusi, pārskaitījusi jā, atlikušas vairs tikai trīs plāksnītes. Bet bijusi pilnīgi jauna paciņa.

-    Tas tiešām ir interesanti… nomurmināja Anna. Kā veicās ar Helmūtu un Elīzas istabu?

-    Helmūts bija pati laipnība. Viņš ir pārbijies kā diegs un nespēj domāt ne par ko citu kā vien par to, kas tagad notiks ar viesnīcu un apmeklētājiem.

-     Saki, lai nebaidās. Muižas ar spokiem vienmēr bijušas vairāk pieprasītas nekā vienkārši viesnīcas. Labs stāsts vienmēr ienes labu naudu, Anna ironizēja. Tici man, kad par šo notikumu sāks rakstīt mediji, Mežmuižas viesnīcā būs tāds tūristu pieplūdums, ka Helmūts nespēs tikt galā.

-    Anna, tu gan esi ciniķe… Ģirts pārsteigts novilka.

-    Nekā tamlīdzīga! Tikai reāliste. Tātad?

-    Tu ar saviem spokiem sajauci man galvu. Tātad… Kad jūs ar Zani nonācāt lejā un nodevāt viņam Lauciņa pasūtījumu, Helmūts esot steigšus meties uz virtuvi, lai to sagatavotu. Kā nu ne, maizes tēvs taču…! Kamēr viņš vārījis svaigu kafiju, virtuvē ienākusi Elga Blūma un jautājusi, vai kafija jau gatava lai dodot šurp, viņa aiznesīšot. Šķelmīgi pasmaidījusi un nočukstējusi: mums tur augšā lietišķa tikšanās. Palūgusi trīs tasītes. Viņš gan centies iebilst, ka pats uznesīšot, jo paplāte ar porcelāna kafijas kannu un trim tasītēm bijusi smaga, bet Elga vēlreiz pajokojusi: vai tad es izskatos tik vāja un vārga? Un aizgājusi. Ticis vaļā no kārtējā darbiņa, Helmūts tūlīt par to aizmirsis. Bet no rīta nav pieminējis, jo tas nav šķitis svarīgi.

-    Ahā! Nu jau kļūst siltāk. Labi, un ko deva Elīzas istabas apskate? Vai dabūjāt rokā Graudniekus?

-    Dabūjām, dabūjām. Vecais pukstēja un vaidēja, ka viņam sabojājuši atvaļinājumu un makšķerēšanas priekus, bet jaunais, šķiet, bija gatavs zemē ielīst ikreiz, kad tēvs uz viņu paskatījās. Vecais Graudnieks vēl arvien uzskata, ka dēls daļēji vainojams notikušajā nav pietiekami uzmanīgi sargājis; tagad nu būšot jāraksta atskaišu atskaites, lai atmazgātos…

-    Kādas muļķības! Anna uzsprāga. Pasaki viņam… Nē, es pati pateikšu, ka šis noziegums tik un tā būtu noticis ja ne Mežmuižā, tad citur. Un ar sliktu sargāšanu tam nav nekāda sakara!

-    Anna, vai tu kaut ko zini?

-    Varbūt. Bet par to vēlāk. Tātad Elīzas istaba.

-            Uh, knīpstanga! Labi jau, labi. Notika tieši tā, kā tu biji paredzējusi Elīzas istabā mēs atradām tukšu tavegila tāfelīti un vienu kafijas tasīti. Bez jebkādām šķidruma pēdām, tiri izmazgātu un noslaucītu.

-    Un, protams, bez pirkstu nospiedumiem.

-            Bez. Tā vismaz teica vecais Graudnieks. Bet kas zina? Viņš to tasīti iepakoja maisiņā un pats aizveda uz rajona centru ekspertiem. Redzēs, kas tur būs sanācis. Varbūt piezvaniet tieši viņam?

-             Lieliski! Izstāstīšu Kaķītim un Basam, lai viņi turpina paši, Anna noteica. Viņas prātā sāka veidoties arvien skaidrāka shēma, kā viss būtu varējis notikt. Labi, Ģirt, laiks beigt. Lūdzu, paēdiet kaut ko un ejiet atpūsties. Jūs šodien esat labi pastrādājuši.

-    Paldies. Klau, bet tu ne vārdiņa nepateici, kā gāja jums.

-            Interesanti. Par to visu runāsim rītvakar, kad tiksimies. Vai varu tev ko palūgt?

-     Droši.

-             Nopļaujiet, lūdzu, zālīti ap māju, citādi Kārļonkulis ar Miku mūs Jāņu vakarā aplīgos. Nezinu, kā viņi to dabū gatavu, bet Mazkalniņu mauriņi vienmēr ir tik skaisti apcirpti.

-             Bet viņiem taču tās platības piecreiz mazākas! Ģirts ievaidējās.

-            Nu un? Vai tāpēc mēs savējai ļausim aizaugt ar usnēm un nātrēm? Viņa iedzēla.

-            Bet kur tad paliek dabiskās ainavas skaistums un poēzija? Ģirts kacināja.

-             Melderi, nekaitini mani! Anna draudīgi ieņurdējās. Ja viņa kādu uzrunāja uzvārdā, tā bija droša zīme, ka tūliņ sekos kas nepatīkams. Tā vien šķiet, ka jūs abi ar Kārli varēsiet to dabisko skaistumu un poēziju brokastīs, pusdienās un vakariņās salātu vietā stūķēt vaigos!

-            Labi jau, labi, paverdzinātāja. Še tev nu bija brīvdienas lauku klusumā…

-            Nekurni. Nosauļosi savu bāli zilo vistas rumpīti. Anna paķircinājās un beidza sarunu. Arlabunakti!

-            Tu gan māki būt mīļa. Zane bija tikko ienākusi virtuvē un dzirdējusi pēdējos vārdus.

-            Kā gan citādi? Klausieties, ir jaunumi! Anna Elizabete īsi pārstāstīja dzirdēto.

-           Tad tāpēc tu gribēji pagaidīt līdz ritam?! Miks iesaucās.

-    Un ko nu? Vai tagad tev ir visa vajadzīgā informācija, Mis Mārpla? Sekojot tavai domu gaitai, rit no rīta mēs braucam pie Lokiem.

Anna piekrītoši pamāja ar galvu, neliekoties manām nupat izskanējušo uzrunu. Zane pasmīnēja. Cik nu viņa pazina Annu Elizabeti, šāds miers liecināja, ka sekos kas pilnīgi negaidīts. Tā ari bija.

-    Mik, Kārļonkul, ko jūs zināt par dārgmetālu apstrādi?

Abi uzrunātie rokas vien noplātīja.

-            Kam tev tagad, pusnaktī, dārglietas? Miks brīnījās un slepus nožāvājās.

-    Vajag. Man radās viena domiņa…

Šoreiz novaidējās visi. Annas domiņas nozīmēja piņķerīgu darbu, zvanīšanu, apspriešanos un domāšanu vēl vairākas stundas. Viņa pamanīja reakciju un noteica: Ja Zanei nav nekā stāstāma, tad ejiet vien gulēt, bet es ar saimnieka laipnu atļauju vēl paklejošu pa internetu.

-Jūties kā mājās! Izredzes beidzot tikt slīpi Kaķīti darīja mīkstāku par vasku.

-     Paga, paga, nesteidzieties! iebilda Zane. Man ir daži jaunumi!

-    Uff… Ģenerālis atkrita krēslā. Tad, meit, uzbrūvē vēl vienu nikno! Riktīgie izdzinēji salasījušies!

-    Anna, pagaidi ar to kafiju! Es īsi. Man ir divas ziņas.

Pirmā savā e-pastā atradu vēstuli no Dināra Loka ar

lūgumu iespējami drīz viņu apmeklēt birojā.

Otrā ziņa no Andas Kāpostas: Loks pārpērk Magnum. Pielikumā izraksts no Loka ienākumu deklarācijas. Lokam šobrīd pieder 30 % izdevniecības Magnum akciju. Es drusku parakņājos pa dažādām datubāzēm. Situācija ir vairāk nekā divaina. Lai gan Lauciņu uzskatīja par Magnum īpašnieku un direktoru, viņam tikai formāli piederējis lielākais akciju skaits (40 %), bet faktiski noteicēji bijuši Loki Dinārs ar 30 % un Ilga ar 20 % akciju. Tad vēl 5 % akciju pieder Elgai, 3 % Pērkonam un 2 % Elitai Ancītei. Tāda, lūk, matemātika.

Jaunā ziņa atstāja graujošu iespaidu.

Tātad viss ir bijis tikai šķietamība! Labi nospēlēts teātris!

-     M-jā, tas krietni maina lietas būtību, vai ne, Anna? Ģenerālis viņā cieši palūkojās.

-    Varbūt jā, varbūt nē. Man jāpadomā. Ziniet, rīts gudrāks par vakaru! Ejiet gulēt! Bet es vēl mirkli padraudzēšos ar augstajām tehnoloģijām.

-    Ko tu tur ceri atrast? Izskatījās, ka ari Kaķītim vairs nenāk miegs.

-     Šo un to, viņa izvairīgi atrunājās. Mik, rit no rīta pirms došanās ceļā vajadzētu no ekspertiem izpurināt visus analīžu rezultātus. Protams, viņi kliegs un brēks, ka par ātru vismaz tā viņi parasti dara filmās bet tu taču mācēsi viņus piespiest? Anna blēdīgi paķircināja.

-    Atceries par makšķerēšanu un Dambergu! Būs laivu māja, būs arī analīzes. Miks atsmaidīja.

-    Būs, būs. Laivu māja, laiva un ugunskurs ar desiņām, Anna attrauca un aizsteidzās uz istabu.

-              Nu ko lai dara? Ģenerālis smaidot noplātīja rokas.

-    Neapskaužu to, kuru viņa reiz apprecēs! Bet vienā ziņā gan Annai taisnība ejam gulēt! Es aiz noguruma vairs neatceros, kā mani sauc…

-     Tev taisnība, Kārļonkul, īpaši uzsvēris pēdējo vārdu, piekrita Kaķītis. Arlabunakti!

Līdz pusčetriem nosēdējusi pie datora, Anna pēdīgi bija apmierināta, izdrukāja divas lapas, ielīda dušā un atlaidās lielajā istabā uz dīvāna līdzās saldi šņācošajai Zanei.

Vai tiešām viss varētu būt tik vienkārši un reizē sarežģīti? Bet tad jau… Ar šo domu Anna aizmiga.

Sešos no rīta viņu pamodināja kafijas smarža, ūdens šļaksti un skaļa, greiza dziedāšana. Tā, esmu nokļuvusi ellē ar apkalpošanu numurā, viņa pusmiegā nodomāja un strauji atvēra acis. Pie dīvāna labi izdresēta sulaiņa pozā stāvēja smaidošs Miks Kaķītis, uz rokas balansējot paplāti ar divām karstas kafijas tasēm, bet viņam aiz muguras, priecīgi plakšķinot basās pēdas pa linoleju, dīdījās ģenerālis Bass. Viņš izskatījās tik možs un atpūties, ka Annai gandrīz sametās nelabi.

Kā viņi drīkstēja izskatīties tik mundri, kad viņa vēl nebija pat pamodusies?

-     Celieties, daiļavas, kafija gaida! Miks skaļi iesaucās, pamanījis Annas atvērtās acis. Labrīt, pūces, cīruļi jau sen augšā! Dzeriet kafiju, tūlīt būs brokastis! Vai olas cept vai vārīt?

-    Šmorēt… miegaini noburkšķēja Anna, lūkodama paslēpties zem segas.

Ģenerālis izrādījās žiglāks; sagrābis segas stūri, vilka to uz savu pusi, priecīgi ducinot: Augšā, augšā, izmeklētāji jau sen strādā. Ja necelsieties, atskaitīšu no brigādes!

Tas līdzēja. Neapmierināti ņurdēdama un palagā tldamās, Anna pieslējās sēdus un pastiepa roku pēc krūzītes. Kafija izrādījās necerēti laba bieza un stipra. Acis uzreiz atvērās divu apakštasīšu platumā.

-             Zane, mosties, citādi izstrēbšu ari tavu kafiju! Viņa piedraudēja vēl miegainajai draudzenei.

-            Kas vēl nebūs! Atņemt žurnālistam rīta kafiju nozīmēja lielāko ļaundarību pasaulē.

-            Brīnišķīgi! Ne pusdienlaiks nepienāca! pazobojās Bass.

-    Labi, meitenes, celieties, mazgājieties un, marš, uz virtuvi brokastīs! Laiks negaida.

-    Yesss, ser! Atskanēja draiski smiekli.

Ģenerālis pakratīja ar pirkstu un aizslāja ģērbties.

Kad pēc stundas ceturkšņa visi satikās pie brokastu galda, Annas skatienā no miegainības vairs nebija ne vēsts. Tajā vīdēja kaut kas vēl neredzēts, tāds kā slēpts triumfs, vai?

-            Anna, tu apsolīji mums šorīt kaut ko pastāstīt! Ģenerālis atgādināja.

-            Vai tad? viņa šķelmīgi pajautāja. Manuprāt, es teicu pēc vizītes pie Lokiem. Bet nu izskatās, ka steidzami būs jāapciemo vēl viens cilvēks. Ja vien…

-    Ja vien…? Miks pārtvēra.

-             …šis cilvēks pie mums neatnāks pats. Bet nu gan pēdējais laiks doties ceļā. Cik zinu, Loks ir izteikts cīruļa tips un svarīgākās tikšanās allaž mēdz sarunāt no rīta. Tad viņam galva labāk strādājot.

-    Kā tu to zini? Saausījās Zane.

-            Izlasīju kādā intervijā. Manuprāt, Klubā, Anna Elizabete atvairījās. Braucam, braucam, pietiek ēst! Zane, piezvani, lūdzu, Lokam un piesaki tikšanos. Tikai nesaki, ka būsim ari mēs.

-             Tādu tik armijā par feldfēbeli! Norīdams vārīto olu gandrīz veselu, pie sevis noteica Miks.

Zane tikmēr jau knaši spieda mobilā tālruņa taustiņus.

-     Pusdeviņos? Lieliski. Būšu. Paldies. Uz tikšanos!

-    Viss. Nu gan braucam! Anna pielēca kājās. Mik, būtu labi, ja tu dotos Zanei līdzi. Kādā brīdī tava klātbūtne varētu noderēt. Bet mēs ar Kārļonkuli apciemosim Loka kundzi, viņas māsu un māmiņu. Mik, vai iedosi savu mašīnu? Jums līdz Vefam viens rokas stiepiens, bet mums līdz Mārupei… Nē, es jūs vispirms aizvedīšu līdz Loka birojam, bet pēc tam mēs ar Kārļonkuli brauksim uz Mārupi!

Kaķītis dziļi ievilka elpu, nobolīja baltas acis un pastiepa Annai auto atslēgas. Ņem, izspiedēja!

-     Līzbet, tu man iemācīsi, kā to var dabūt gatavu! Tas bija astotais pasaules brīnums, ģenerālis teica, kad Kaķīša toijota ar Annu pie stūres pa Rīgas apkārtceļu rāmi dūca Mārupes virzienā. Miks nekad, es uzsveru, nekad nevienu nelaiž pie savas mašīnas stūres. Tu viņu esi nobūrusi…

-    Ne jau es… Anna pasmīnēja. Mūsu galvenās redaktores zaļās acis. Viņš tajās ir noslīcis, tikai pats to vēl neapzinās.

-    Khm, khm… Bass gribēja ko teikt, bet aizrijās. Arī viņš bija ko manījis. Kaut ko pavisam citu. Bet viņš labāk paklusēs. Vismaz pagaidām.

Apturējusi mašīnu Lakstīgalu ielas sākumā, Anna Elizabete piezvanīja Ilgai Lokai. Saruna bija īsa.

-     Viņa mūs gaida. Trīspadsmitais numurs.

Ilga viņus sagaidīja, stāvot plaši atvērtajos vārtos.

-     Brauciet iekšā, tā būs drošāk. Stāvvieta tukša, Dins jau agri aizbrauca uz darbu.

-     Mēs zinām, Ilga. Majors Kaķītis un mana kolēģe šobrīd tiekas ar viņu.

Ilga Loka acīmredzami sašļuka.

-    Tātad jūs to esat atklājuši. Es jau zināju, ka tā būs. Teicu Dinam, ka vajag izstāstīt uzreiz, bet viņš tiepās gan paspēsim. Viss būtu vienkāršāk, vai ne? Bet tagad izskatās, it kā mēs… Taču tā nav…

-     Loka kundze… Ilga, neuztraucieties! Nekas nelabojams nav noticis, Anna viņu klusi mierināja, paņemdama zem rokas, lai gan pati juta, cik neiederīgi un tukši šobrīd skan šie vārdi. Kā tad nu nebija noticis, ja bija… Un, lai gan Anna izjuta simpātijas pret Ilgu Loku, varēja gadīties, ka ari viņa šajos notikumos ir iejaukta.

-    Jums ir tik siltas rokas, Ilga Loka pēkšņi ieteicās un uzticīgi kā bērns ieskatījās Annai acīs. Viss taču būs labi, vai ne?

Ģenerālis klusu nokremšļojās, tā atgādinādams par savu klātbūtni.

-    Vai… Ko es te… Iesim, lūdzu, iekšā! Ilga Loka atcerējās savus mājasmātes pienākumus. Māsa ar māmiņu vēl guļ, bet mēs varam pasēdēt uz viesistabas terases. Tur paveras lielisks skats uz dārzu. Tik jauks rīts saulīte spīd, putniņi čivina! Es jums pagatavošu ledus tēju!

Saulīte… putniņi… Tā būtu klusā, noslēgtā domātāja analītiķe? Vai Dāvids Blūms ko jauca?

-    Es zinu, kāpēc esat šeit. Atnesusi paplāti ar pilnu karafi, pielējusi trīs augstas glāzes ar zeltainu ledus tēju un izkārtojusi tās uz galda, Ilga Loka pasmagi atslīga krēslā viņiem pretī. Jūs vēlaties runāt par Magnum īpašumtiesībām?

Ģenerālis klusēja, ļaudams runāt Annai Elizabetei. Viņa mierīgi atbildēja.

-    Ari par to, Ilga. Sakiet, lūdzu, kāpēc jūs aizvakar nepieminējāt, ka abi ar vīru esat faktiskie Magnum īpašnieki? Un kā jums izdevās tik ilgu laiku to noslēpt no visiem izdevniecības darbiniekiem?

Ilga Loka ilgi klusēja, kā apsverot, ar ko sākt. Tad saņēmās.

-     Labi. Es jums visu izstāstīšu. Tālāk spriediet paši, kā būtu bijis labāk.

Vispirms man jāatvainojas, ka māte jums sameloja par to, kā mēs iepazināmies ar Robertu. Šķiet, viņa teica, ka esam iepazinušies pie viņas, taču viss notika pavisam citādi. Mēs visi pieci Roberts, Dinārs, Elga, es un Dāvids iepazināmies augstskolā. Mēs ar Elgu tikai izskatāmies tādas… jaunas, patiesībā mums ir tikai par dažiem gadiem mazāk nekā viņiem. Mēs vienkārši agrāk sākām iet skolā un vienā gadā pabeidzām desmito un vienpadsmito klasi. Tāpēc arī augstskolā iestājāmies agrāk nekā citi mūsu vecuma jaunieši.

Mēs visi mācījāmies ekonomistos, taču Roberts vienīgais tos pabeidza. Dinārs ar Dāvidu pārgāja uz juristiem, es uz žurnālistiem, bet Elga… Elga paņēma akadēmisko un studijas vairs neatjaunoja. Viņa… droši vien jūs to tāpat uzzināsiet. Viņai tolaik bija romāns ar Robertu, un viņa gaidīja bērniņu. Grūtniecība noritēja smagi, ar komplikācijām, māsa nejutās labi, bija viegli saērcināma, viņai bieži uznāca nekontrolējamas niknuma lēkmes. Ārsti Elgai bija izrakstījuši gandrīz pilnīgu gultas režīmu, viņa ārkārtīgi smagi pārdzīvoja savu piespiedu izolāciju un to, ka Roberts arvien vairāk no viņas attālinās. Nezinu, kā tas sanāca, bet Roberts arvien biežāk aicināja mani Elgu aizstāt, izejot sabiedrībā. Ilga Loka apmulsusi apklusa. Tad iedzēra tējas malciņu un turpināja. Ā, es laikam nepateicu, ka mēs visi pieci nodibinājām izdevniecību Magnum. Vispirms reklāmas aģentūru, vēlāk es ierosināju attīstīt arī mediju virzienu. Mums sākumā gāja ļoti grūti. Roberts par katru nieku satraucās un niknojās, neticēja, ka iespējams gūt panākumus. Viņam vispār nav…

nebija uzņēmēja ķēriena. Viņš naudu neredzēja. Nemācēja saskatīt pat acīmredzamas peļņas iespējas.

-     To pašu mums teica arī Dāvids Blūms.

-             Dāvids nemeloja. Viņš visus šos gadus mums visiem ir bijis labs un uzticams draugs. Patiesībā man viņa drusciņ žēl, un vienlaikus es viņu apbrīnoju. Es tā nevarētu… Mana māsa… Ilga apklusa.

18.  nodaļa. Kāpēc tu to izdarīji?

Anna Elizabete ļāva Ilgai attapties un mierīgi iemalkot vēso tēju.

-    Jūs nepabeidzāt par Elgas akadēmisko atvaļinājumu.

-    Tās ir vecas lietas.

-    Un tomēr…

-     N-nu… Kamēr māsa gaidīja bērnu, Roberts lūdza mani pavadīt viņu uz publiskiem pasākumiem, visur, kur viņu kā mūsu uzņēmuma vadītāju aicināja. Lai gan negribīgi, taču piekritu. Ar noteikumu, ka būšu tikai pavadošā persona, un viss.

Mēs publiski neafišējām, ka uzņēmums pieder pieciem dibinātājiem, jo Roberts gribēja izpirkt mūsu daļas un kļūt par vienīgo īpašnieku. Neviens no mums neiebilda. Sapratām, ka tā būs labāk.

Redziet, Roberts neprata ar pārējiem sastrādāties. Viņš bija pārāk despotisks. Iespējams, tāpēc, ka viņam, viņa ģimenei nekad nav piederējuši nekādi īpašumi, Roberts vēlējās, lai viss vienmēr notiek pēc viņa prāta. Pat tad, ja tas bija pretēji veselajam saprātam, pat tad, ja tas nesa zaudējumus.

Dins… Dinārs vairākkārt mēģināja vest viņu pie prāta, taču arvien atdūrās kā pret sienu nelien citu darīšanās! Tad viņš atmeta ar roku, par simbolisku naudu pārdeva savas daļas Robertam un nodibināja mediju grupu Lux. Dāvids sekoja

Dina piemēram un sāka strādāt sava tēva firmā, kas specializējās nekustamā īpašuma, sarežģītu mantojuma prāvu un komerctieslbu jomā. Protams, viņš joprojām sniedza Robertam juridiskas konsultācijas. Roberta rokās tobrīd bija sešdesmit procentu Magnum akciju.

-    Un jūs?

-     Es gribēju rīkoties tāpat, taču Roberts neļāva. Teica viņam pilnībā pietiekot arī ar sešdesmit procentiem un divām daiļām dāmām. Viņš, ja vien vēlējās, varēja būt ļoti šarmants un apburošs, mācēja pierunāt. Tik ilgi runāja riņķī un apkārt, kamēr cilvēks, pats to nemanot, piekrita.

Tagad pati nesaprotu, kā tas notika, taču Roberts pierunāja mani kļūt par viņa sievu. Nezinu, kas bija noticis starp viņu un Elgu. Kad pajautāju: Un kā tad jūsu gaidāmais bērniņš? -, Roberts nikni atkliedza: Lai tā nodevīgā velna mātīte iet ellē!

Elga nokļuva slimnīcā, bērniņš piedzima neiznēsāts un uzreiz nomira.

-    Un jūs apprecējāties, Anna nejautāja, viņa vienkārši konstatēja faktu.

Patiešām bagātie arī raud! Cik bieži aiz spožās ārienes slēpjas tādas duļķes…

-    Jā, apprecējāmies, lai gan vēlāk es to nemitīgi nožēloju. Roberts izrādījās ļoti slikts virs. Ātrsirdīgs, rupjš, cilvēciski prasts un neaudzināts. Savā ziņā primitīvs. Bet tādi ir daudzi šolaiku jaunbagātnieki. Ilga Loka skumji pasmaidīja.

-     Pie naudas tikt mācējuši, taču nauda vēl neko nenozīmē. Audzināšana, manieres, dzīves pieredze, inteliģence, sirds siltums tā visa viņiem trūkst. Arī vairākām manām draudzenēm neiet labāk… Bet es novirzījos…

Mums ar Robertu negāja viegli. Mēģināju viņu neuzkrītoši audzināt, izskaidrot, parādīt, kas ir labs, gaumīgs, kā pareizi uzvesties sabiedrībā, ar kādu dakšiņu ēst, no kuras glāzes dzert. Kā izturēties pie galda. Viņš neprata ne ēst bez trokšņa, ar aizvērtu muti, ne pateikt elementāras uzrunas formas latviešu valodā vai pieklājības frāzes angliski. Saprotiet, viņš neko no tā visa nezināja, taču par varītēm tiecās ielīst augstākajā sabiedrībā, it kā tur būtu apsolītā paradīze!

Reizēm viņš jāvās skološanai. Tādos brīžos nebija cītīgāka skolnieka. Bet tad kaut kas notika un viņā iemājoja dzīvnieks. Jā, Roberts visai bieži bija pret mani varmācīgs. Jūs mani atvainojiet, taču sīkāk par to es nestāstīšu. Ilga nosarka. Tāpat bija skaidrs viņas pagātnē bijis daudz sāpju un pazemojuma. īsāk sakot, es pieprasīju šķiršanos.

Roberts kļuva vai traks no dusmām. Solījās mani nogalināt, ja aiziešu. Pieprasīja, lai pārdodu viņam savas akcijas, taču es nepiekritu. Gan Dins, gan Dāvids kategoriski uzstāja, lai saglabāju savu akciju paketi. Tad viņš atkal demonstratīvi sāka piecirst Elgai. Māsa vecās mīlestības vārdā viņam noticēja.

-     Vai tas nesakrita ar laiku, kad Lux sāka pārpirkt izdevniecību Magnum?

-    Arī to jūs zināt. Ilga norija siekalas. Jā, tobrīd Roberta biznesa darījumi sāka katastrofāli šķobīties un brukt. Redzēju, kā viņš no kalna stāvus brauc grāvī. Man bija žēl. Nē, ne viņa, bet izdevniecības… Tas taču bija mūsu visu sapnis.

Redziet, lai gan Robertam bija ekonomista izglītība, viņš nebija biznesmenis pārāk ekspansīvs, nesavaldīgs un rupjš. Par nelaiķiem sliktu nerunā, bet es stāstīšu, kā bija sava dvēseliskā raupjuma un iekšējā prastuma dēļ viņš citu pēc cita aizvainoja un zaudēja cilvēkus padotos, kolēģus un sadarbības partnerus.

Robertam patika lēti zemjostas jociņi, vispār viss, kas saistās ar seksu. To viņš sauca par veselīgu pasaules uztveri. Diemžēl ļoti daudzos cilvēkos, arī manī, -, tas izraisa vienīgi riebumu.

Turklāt viņam nepiemita ne drusciņas žurnālista talanta un cilvēku izpratnes, viņš bija cilvēks-skaitļotājs, kurš visu rēķina gabalos, metros, eksemplāros, kilogramos. Taču presē nevar veiksmīgi strādāt bez zināšanām psiholoģijā un nojēgas par sabiedriskajiem procesiem.

Diemžēl nekādos ieteikumos Roberts neklausījās; to nepieļāva viņa ambīcijas un godkāre. Mēs jau bijām šķīrušies, un viņš mani vairs vispār negribēja ne redzēt, ne dzirdēt. Kad mēģināju palīdzēt, rupji dzina projām un lamāja…

Mans bijušais vīrs neprata uzņemties atbildību, visās savās neveiksmēs vainoja nesaprātīgo valsts ekonomiku, stulbo nodokļu sistēmu, pēdējos gados ari krīzi, bet pats turpināja spert nepareizus soļus citu pēc cita. Tad viņš nonāca līdz galējībām un sāka man pārmest, ka pie visām viņa nelaimēm esmu vainīga tieši es. Bet es tikai vēlējos beidzot atgūt pašcieņu! Justies kā cilvēks, kā sieviete, kuru mīl, par kuru rūpējas, nevis būt vien sieviešu dzimuma objekts ar garām kājām un gaišiem matiem, kuru var izvest sabiedrībā, kad vajag izrādīties, bet ar kuru citādi var nerēķināties.

Taču vissliktāk kļuva tad, kad pie apvāršņa parādījās Elita Ancīte un Jānis Pērkons.

Viņiem katram bija savi iemesli, taču abi ņēmās vārdot Robertu, lai ņem viņus līdzīpašniekos. Pērkons centās ievilkt politikā, apelējot pie Roberta lētticības un godkāres reiz iekļūt simtniekā un ietekmēt valstiskos procesus, lai gan ikvienam bija skaidrs, ka nekas vairāk par bīdāmu marioneti tur nesanāktu; Pērkons būtu sev nopircis kārtējo sabiedrisko ruporu. Ancītei savukārt bija pašai savi nodomi viņa vēlējās ieguldīt naudu izdevniecībā, pārveidot to un par Eiropas naudu radīt pati savu sabiedrisko attiecību grupu.

Man bija grūti noskatīties, kā sabrūk mūsu visu jaunības sapnis, jo Roberts bija padevies un uzsācis sarunas par izdevniecības akciju publisku pārdošanu. Viņš pats vairs nespēja tādu kuģi novadīt varēšana bija daudz mazāka par gribēšanu. Kamēr vēl bijām precējušies, mēs ar māti viņa vietā veicām aprēķinus un plānojām izdevumu attīstību. Apmēram pirms diviem gadiem, kad es jau dzīvoju kopā ar Dinu, bet vēl nebijām precējušies, saņēmos un lūdzu viņam, lai glābj Magnum, kamēr tas iespējams. Tas, ka izdevniecība vēl turas uz ūdens, ir Dina nopelns. Viņš manis dēļ ieguldīja līdzekļus pilnīgi nepelnošā pasākumā.

Nu jau situācija uzlabojusies. Mēs vērojām, kas notiek izdevniecībā, un redzējām, ko pēdējo divu gadu laikā paveikusi galvenā redaktore Zane Zālīte. Magnum atrodas uz pareizā ceļa. Vēl nedaudz, un būtu labi, koncerns sāktu pat pelnīt, taču Lauciņa neprāts ar akciju pārdošanu varēja visu iznīcināt.

Apspriedāmies ģimenes lokā un nolēmām slepeni pārpirkt Magnum akcijas tā, lai iegūtu visu kontrolpaketi. Neprasiet, kā, taču tas izdevās. Mani divdesmit procenti deva man pirmās rokas tiesības un ļāva atklāti piepirkt vēl krietnu daļu izdevniecības akciju.

Protams, kad Roberts uzzināja, ka mums ar vīru mēs ar Dinu tikko bijām apprecējušies -, manai mātei un māsai kopā pieder piecdesmit pieci procenti akciju, tātad kontrolpakete, viņš kļuva gluži vai traks. Ārdījās un bļāva, ka visi to vien tīko, kā viņu iedzīt bankrotā, pagrūst zem zemes, noslīcināt un ko tik vēl ne. Nācās lūgt talkā Dāvidu un māti, kuri viņam skaidri un gaiši ar cipariem vien pierādīja, ka bez mūsu investīcijām Magnum pēc mēneša atradīsies zem ūdens, bet pēc trim tiks izsludināta maksātnespēja.

Roberta mīļie klienti, kurus viņš tā loloja un lutināja, neturēja par vajadzīgu samaksāt pat divus un trīs gadus senus parādus, taču tiem naudu atprasīt viņš nespēja. Viņaprāt, tā būtu nekorekta attieksme pret klientiem. Ilga rūgti nosmīnēja par acīmredzamo absurdu.

-Tas nozīmē, ka jau pēdējos divus gadus Magnum faktiski bijis mediju koncerna Lux apakšuzņēmums? Anna gribēja precizēt detaļas.

-     Ne gluži. Juridiski korektāk būtu teikt, ka visu šo laiku mēs ar Dināru un Elgu esam bijuši tā lielākie akcionāri. Taču, jā, doma par uzņēmumu sapludināšanu vistuvākajā laikā tiks īstenota. Sevišķi tagad, kopš…

-    Kopš Roberts Lauciņš ir miris, bezkaislīgi precizēja ģenerālis Kārlis Bass.

-Jā, tieši tā, lai gan apzinos, ka tas varētu skanēt skarbi un ciniski. Kopš Roberts Lauciņš ir miris un uzņēmums zaudējis savu formālo vadītāju, vēl jo svarīgāk, lai iespējami ātrāk tiktu sakārtotas juridiskās lietas. Visus šos gadus Dinārs Loks bijis Lauciņa uzņēmuma slēptais investors, nekur publiski neparādoties un neafišējot savus patiešām lielos ieguldījumus, tā mēs vienojāmies, lai saudzētu Roberta pašcieņu. Taču nu pienācis laiks sakārtot lietas tā, kā tām jābūt. Mēs gribam atgūt arī Pērkona un Ancītes daļas, lai izslēgtu jebkādu politisko vai ekonomisko interešu lobiju.

-     Vai tas nozīmē, ka jūs bijāt iecerējuši pārpirkt visas Roberta Lauciņa akcijas? jautāja ģenerālis.

-     Nē, mēs bijām vienojušies, ka viņam paliks divdesmit procenti. Tikpat, cik savulaik man. Viņa pasmaidīja. Dins pastāvēja uz to, ka jāizpērk arī Elgas daļa, taču es nebiju ar mieru lai nu kāda, viņa tomēr ir mana māsa. Tuvāku radinieku man vairs nav. Māte jā, tomēr viņa ir tikai audžumāte. Arī Elga nevēlējās ne dzirdēt par savas daļas pārdošanu. Es pat domāju, ja Dāvids viņai ļautu, māsa būtu vēlējusies savu daļu palielināt. Nē, ne jau tāpēc, ka alktu pēc lielākas ietekmes vai varas. Viņas vienīgā motivācija vienmēr ir bijusi nauda. Tikai un vienīgi nauda, Ilga skumji noteica.

-     Vai jūs zināt, ka Elga piedāvājusi savu akciju daļu Elitai Ancītei par trīskārt lielāku vērtību? Ancīte bijusi gatava maksāt divreiz lielāku summu, taču Elga nav piekritusi, un tā darījums izjucis, negaidīti ierunājās Anna Elizabete, nelikdamās manām ģenerāļa pārsteigumu, kuru viņš veikli paslēpa aiz vecišķa klepus lēkmes.

-             Atklāti sakot, es par to nebrīnos, vēsi noteica Ilga.

-      Savādi tikai, ka Elga gribēja pārdot akcijas cilvēkam no malas. Ja viņa būtu izteikusi šo piedāvājumu Dinam, nešaubos, viņš naudu atrastu. Dins ļoti vēlas padarīt Magnum par vienai ģimenei piederošu uzņēmumu. Gluži kā Amerikā senos laikos. Viņa pirmoreiz pasmaidīja. Varbūt mēs esam ideālisti, taču ticam un ceram, ka tas būtu ceļš uz patiešām neatkarīgu, brīvu presi.

-    Jums lieliski saskanētu ar Zani, neviļus atsmaidījusi pretī, bilda Anna. Viņa domā līdzīgi jums.

-     Tāpēc jau Dins gribēja satikties ar Zani. Viņš… Mēs… vēlamies piedāvāt viņai vadīt Magnum.

-     Kā, lūdzu? Anna un ģenerālis reizē iesaucās.

-    Mēs ar Robertu bijām vienojušies, ka pēc svētkiem Dinārs no viņa pārpirks atlikušo akciju daļu un ieplūdinās Magnum izdevumus savā mediju koncernā, tos pilnībā saglabājot tādus, kādi tie ir, tikai ar zīmolu Magnum Lux. Lauciņš joprojām publiski ieņemtu Magnum segmenta direktora posteni, taču uzņēmuma valdes priekšsēdētājs būtu Dinārs Loks.

Mēs jau tad bijām nolēmuši piedāvāt Zanei Zālītei ieņemt Magnum Lux grupas izdevumu galvenās redaktores posteni to pašu, ko tagad, tikai ar nopietnāku atbildību un attiecīgi arī lielāku atlīdzību. Biju dzirdējusi, ka Zane pavisam nesen pamatīgi sastrīdējusies ar Robertu, un baidījos, ka viņa šajā pārņemšanas laikā neaiziet. Tieši šī iemesla dēļ Dins piedāvāja Robertam iespēju aizsūtīt redakcijas meitenes komandējumā uz Vāciju, kur notiek starptautiskā stila un dizaina mese. Mums būtu vieglāk veikt pārņemšanu, mazāk jautājumu un problēmu.

Tik un tā komandu nāksies veidot no jauna. Cik esmu sapratusi no mātes stāstītā un pašas izanalizētā, apmēram trešās daļas darbinieku nākotne šajā uzņēmumā ir zem jautājuma zīmes. Tomēr tas paliktu Zanes kompetencē. Tas ir ja viņa piekristu…

Re, un Zane baidījās, ka izdevniecību varētu pārpirkt Pērkons vai Ancīte, bet patiesībā tas ir bijis Loks. Nu ko tas nav sliktākais variants. Zanei. Loks ir konkrēts vecis un atbild par saviem vārdiem.

-     Ilga, un kā, lūdzu, šajā kombinācijā iederas Elga un Dāvids? negaidīti iejautājās Bass. Kāpēc Elga vispār ir akcionāru vidū?

Ilga samulsa. N-nu… Viņa pieprasīja kompensāciju par samaitāto jaunību un zaudēto bērnu. Dins gan negribēja, bet… Es…

-    Bet jūs piekritāt? Tā taču bija vistīrākā šantāža!? Anna brīnījās.

-Jā, es piekritu. Viņa ir mana māsa. Turklāt Elga vienmēr ir dabūjusi visu, ko gribējusi. Bērnībā tieši viņa dabūja košākās un skaistākās rotaļlietas, jo mācēja mīļāk paprasīt, bet, kad tas nedarbojās, skaļāk paraudāt. Es parasti paliku maliņā biju laimīga, ka man vispār ir mamma un māsa, man neko vairāk nevajadzēja. Ja jūs būtu uzauguši… Viņa apklusa, kaut ko pie sevis domāja un nesteidzīgi iemalkoja dzērienu. Tad sapurināja savus silti blondos matus, un tie uzzibsnīja rita saules spožajā gaismā. Negaidot Ilga draiski iesmējās.

-    Ja jūs zinātu, kādas blēņas mēs ar Elgu darījām skolā! Bijām tik līdzīgas, ka pat Ninele, audžumāte, ar grūtībām spēja mūs atšķirt. Vienīgi raksturs Elgai tāds… nešpetnāks, ari balss asāka. Taču, ja saņēmās, viņa lieliski mācēja mani atveidot. Lai cik līdzīgi būtu dvīņi, viņiem tomēr ir atšķirīgas spējas un talanti. Elga bija lieliska matemātiķe un ķīmiķe, bez grūtībām tika galā ar ģeometriju, rasēšanu un programmēšanu, bet man labāk padevās domraksti, svešvalodas, vēsture un filozofija. Skolotāji reti sauca pie tāfeles mūs abas vienā mācību stundā; mums bija iespēja samainīties tā mēs viena otru glābām. Neviens tā arī neatklāja šo krāpšanos, un mēs pabeidzām skolu gadu ātrāk, abas ar zelta medaļu. Par mums vēl toreiz Padomju Jaunatnē bija rakstīts.

Abas iestājāmies universitātes ekonomistos, taču pēc pirmā mācību gada es sapratu, ka tas nav domāts man. Es neesmu rēķinātāja tipa cilvēks, lai gan, ja nepieciešams, varu būt arī loģiska un domāt shēmās. Elga gan kopš agras bērnības mācējusi visā saredzēt izdevīgumu tāpat kā mamma. Ninele uz cilvēkiem un lietām skatās tikai un vienīgi no iespējamās peļņas viedokļa. Tāpēc jau arī Elga Dāvidu…

-    …apprecēja, mierīgi apkopoja Anna Elizabete. Sakiet, kā ir, Ilga. Dāvids pats mums to pastāstīja. Vakar vakarā ar viņu ilgi runājām.

-    Es zinu. Viņš man vēlu, gandrīz ap pusnakti, piezvanīja. Ilga kautri nolaida skatienu. Tad jau jūs droši vien zināt ari to, ka…

-      …ka visus šos gadus Robertam bija tuvas attiecības ar jūsu māsu Elgu? Gan tad, kad viņiem vēl bija romāns, gan tad, kad jūs un Roberts jau bijāt precējušies, gan pat vēl tagad, kad Elga jau bija kļuvusi par Dāvida Blūma sievu. Jā, zinām. Ģenerālis Bass nogrozīja galvu. Es jūs apbrīnoju, Ilga, tomēr nesaprotu. Kā jūs varējāt tik ilgi dzīvot kopā ar cilvēku, kurš jūs nepārtraukti krāpa, pazemoja, kurš neatbilda jūsu cilvēciskajai būtībai un pat apdraudēja jūsu veselību? Un kā jūs pēc šī visa vēl spējat tā rūpēties par savas māsas labklājību?

-    Dins arī to nesaprot. Viņam Elga nekad nav patikusi. Ja tas būs izdevīgi, viņa pārkāps tev pāri un pat neatcerēsies, ka esi viņas māsa! Tā viņš dusmās izsaucās, kad piekritu satikties ar Elgu pēc tam, kad biju uzzinājusi, ka viņa un Roberts…

-      … joprojām turpina savas attiecības? klusi precizēja Anna Elizabete.

-     Jā. Taču es nespēju no viņas atteikties. Viņa ir mana māsa! Ilga lūdzoši paskatījās Annā.

Jūs taču mani saprotat, vai ne?

Anna Elizabete saprata. Hda pati pieķeršanās, šķiet, saistīja Inesi un bojāgājušo Elīzu. Diemžēl Ilgas un Elgas gadījumā māsu mīlestība bija tikai no Ilgas puses. Diez vai Ilga gribētu zināt, cik aizskarošus vārdus vēl aizvakar viņai bija veltījusi mīļotā dvīņumāsa. Bālā plekste bija vismaigākais apzīmējums…

Interesanti, vai arī tad Ilga viņu aizstāvētu.

-     Paldies par izsmeļošo stāstījumu, Ilga! Tas daudzus jautājumus padarīja saprotamākus, pateicās ģenerālis. Diemžēl mums vēlreiz jāuzdod jums tas pats jautājums, kas aizvakar: kā jūs un jūsu vīrs pavadījāt balles vakaru un nakti? Vai visu laiku bijāt kopā? Varbūt kādu bridi tomēr pavadījāt šķirti?

Ilga Loka jūtami uztraucās un saspringa. Tad nobālējušām lūpām izmocīja:

-    Kāpēc jūs to jautājat?

-     Tāpēc, ka ir noticis vēl viens noziegums, stingrā balsī paskaidroja Bass.

-     Ir nogalināta Roberta Lauciņa asistente Elīza Puķīte, turpināja Anna Elizabete. Jauna sieviete, kura bija mātes cerībās, otrajā mēnesī. Viņi ar Robertu bija plānojuši tuvākajā laikā apprecēties. Taču kādam šī doma ļoti nav patikusi…

-     Noziegums noticis apmēram tajā pašā laikā, kad tika nogalināts Roberts. Varbūt nedaudz vēlāk. Ilga, lūdzu, palīdziet mums! Bass ielūkojās Ilgai tieši acis. Pamēģiniet pa minūtēm atcerēties, ko jūs abi ar viru darījāt tajā vakarā un naktī.

-    Ilga, nesaki ne vārda, tev nav viņiem jāatbild! Es likumus zinu; mans virs ir advokāts! No mājas dziļuma atskanēja labi pazīstamais, spalgais metālzāģa tonis. Pēc maza brītiņa parādījās ari pati trokšņotāja. Tērpusies spilgti zaļā zīda kimono, augstpapēžu klikatās, ar platīnblondiem, rūpīgi sacirtotiem, gariem matiem. Elga Blūma aizelsusies uzskrēja uz terases.

Parūka? Un tie garie, sarkanie mati arī parūka? Un rokas? Nagi? Kādi viņai ir nagi?

-     Kas te notiek? Ko jūs šeit meklējat? Kāpēc uzbāžaties manai māsai viņai aizliegts uztraukties!

Ar katru nākamo jautājumu metālzāģa spalgums un skaļums pieauga; pēdējo teikumu Elga jau izspiedza.

-    Māsiņ, neuztraucies tik ļoti! Viņi dara savu darbu, un mēs pavisam mierigi sarunājamies, Ilga centās Elgu nomierināt, runājot maigi kā ar mazu bērnu.

Vai kā ar cilvēku, kuram galvā viss nav gluži kārtībā.

-     Es gribu, lai viņi iet prom! Lai šie uzbāzīgie cilvēki iet prom! Nerunā ar viņiem. Ilga! Es piezvanīšu Dāvidam, bet tu zvani Dināram. Lai viņi atbrauc un aizdzen viņus! Prom, prom, prom!

Elgas vaimanas kļuva arvien histēriskākas.

Bet acis? Acis raudzījās modri. Vai es visu daru pareizi? Vai viņi man noticēs?

Pēkšņi Annas aizdomas kļuva par pārliecibu un viss nostājās savās vietās.

-     Blūma kundze, varbūt tiešām būtu labāk, ja jūs piezvanītu savam vīram, Anna Elizabete ierunājās ledaini mierīgā balsi. Lai gan šaubos, vai viņš tiesā piekritis pārstāvēt jūs kā advokāts. Visam ir savas robežas. Ari laulātā drauga iecietībai. Virs var pievērt acis uz sievas kreisajiem soļiem, taču labs jurists nespēs ignorēt faktu, ka viņam līdzās dzīvo divu cilvēku slepkava un, iespējams, gatavo vēl divas vai pat trīs slepkavības. Un jūsu vīrs ir labs jurists. Tāpat kā viņa tēvs. Protams, viņš var paturēt tiesības neliecināt pret savu sievu… Elga, jūsu izrāde ir galā.

Vecais ģenerālis smagi nopūtās un piecēlies uzlika roku uz Elgas Blūmas pleca: Viss ir beidzies, Elga. Apsēdieties. Tūlīt ieradīsies policija, eksperti un izmeklēšanas grupas vadītājs.

Elga Blūma atvēra muti, lai sāktu kliegt, taču neko vairāk par aizsmakušu sēcienu izdabūt nespēja.

Ilgas Lokas seja ieguva pelnu pelēku krāsu, bet acis kā piekaltas vērās kaut kur aiz Elgas. Tur stāvēja abu audžumāte Ninele Frīdmane. Mēma, sastingusi kā akmens stabs, pārakmeņojušos seju, kurā kā iegravēta atspoguļojās mežonīga naida izteiksme.

Ilgas lūpas bez skaņas sakustējās, atkal un atkal atkārtojot vienus un tos pašus vārdus.

Anna Elizabete no tām nolasīja mēmo jautājumu: Kāpēc tu to izdarīji?

19.   nodaļa. Trīskārša spēle

Riepām kaucot, pie mājas vārtiņiem nobremzēja ķirškrāsas džips, un no tā izlēca Dinārs Loks. Pametis mašīnu ar ieslēgtu motoru, viņš lēkšiem metās uz māju un tai cauri uz terasi. Pamanījis sievas bālumu un šausmās ieplestās acis, Loks kā vanags uzklupa Elgai un sāka to purināt: Ko tu viņai esi nodarījusi, ragana? Es visu zinu! Ja tu manai sievai un bērnam piedursi kaut pirkstiņu, es tevi nožņaugšu pats savām rokām!

-     Din, Din, attopies, ar mani viss ir kārtībā… Ar mums… viss ir kārtībā, Ilga iesaucās, mierinot vīru, un piesarkusi noglauda apaļīgo vēderu.

-    Paldies Dievam! Viņš, apskāvis sievu, bez spēka atkrita uz dārza soliņa un ievilka viņu sev klēpī. Kad es sapratu, kas notiek… kas ir noticis… pametu visu un joņoju šurp. Es tā baidījos nepaspēt. Baidījos, ka viņa tev… jums… varētu būt ko nodarījusi.

-    Nomierinieties, Loka kungs, tāpēc jau mēs bijām šeit, ierunājās ģenerālis Bass. Sakiet paldies Annai. Tā bija viņa, kas atrisināja šo lietu.

-    Jā, jā, paldies, Anna! Būšu jūsu parādnieks! nervozi noteica Loks, vēl neko nesaprazdams, taču cieši kļaudams sev klāt Ilgu.

Tobrīd uz terases iznāca ari Miks Kaķītis un Zane. Viņa mēmi paraudzījās Annā un, saņēmusi piekrītošu galvas mājienu, smagi nopūtās. Tātad tomēr…

Majors pastiepa Lokam džipa atslēgas. Ņemiet, nodzinu ielas malā un aizslēdzu.

-            Paldies, Loks automātiski iebāza atslēgas kabatā. Tad attapās. Kas tagad notiks?

-            Tūlīt atbrauks eksperti un pārbaudīs jūsu māju. Piedodiet, bet tāda ir procedūra. Otra grupa šobrīd strādā Blūmu mājā. Jā, Blūma kundze, mums ir visas atļaujas. Ari mēs zinām likumus un mākam strādāt ātri. Jūsu virs šobrīd uzrauga ekspertu darbu tur un drīz būs šeit. Bet, lai jūs nedarītu muļķības vai nenodarītu kādam pāri… Viņš veikli uzlika Elgai roku dzelžus. Jūsu labā…

Likās, Elga Blūma pat nejūt aukstā metāla pieskārienu. Toties Dāvida Blūma pieminēšana gan uz mirkli izrāva viņu no sastinguma.

-            Dāvids dusmosies, viņa nomurmināja. Dāvids… dusmosies…

-            Elga, beidz tēlot, tas tev vairs nepalīdzēs, bargi ierunājās līdz šim klusējusī Ninele Frīdmane. Tu esi bijusi ļoti slikta meitene, ļoti slikta. Esmu tevī vīlusies un ļoti dusmīga.

Anna Elizabete neizpratnē rauca pieri. Notiekošajā bija kaut kas ačgārns.

Kāpēc Ninele runāja ar Elgu kā ar garīgi atpalikušu bērnu?

Kāpēc Elga centās tēlot nepieskaitāmo?

Kāpēc Ilga raudzījās ar tik apjukušu, neko neredzošu skatienu?

Un tad Anna saprata.

-            Nineles kundze, lūdzu, izbeidziet arī jūs! Šādi jūs Elgai nepalīdzēsiet. Viņa ir tikpat pieskaitāma kā mēs visi, un jūs

to lieliski zināt. Man ir cits jautājums: Kopš kura laika jūs to visu zināt?

-    Man nav jāatbild uz jūsu jautājumiem! Ninele Frīdmane pēkšņi dusmīgi iesaucās. Un vispār ko jūs te meklējat? Jūs taču neesat nekas, kaut kāda cirkačka, lai ari muižas īpašniece. Phe, cirka princese atradusies! Iedomājas sevi par nez kādu izmeklētāju un visur bāž savu degunu. Domājat ja jums ir nauda un tituli, tad varat ošņāties pa citu cilvēku apakšveļu? Saradušies te visādi… Mūdži… Jūsu dēļ… Viņa nicīgi nošņācās un augstprātīgi paziņoja: Es runāšu tikai ar policiju! Lai gan kāda mums tā policija… Vieni vienīgi uzpirkti kukuļņēmēji!

Neslēpti naidīgais uzbrukums un indīgie čūskas šņācieni klātesošos apstulbināja. Anna Elizabete vērīgi palūkojās niknumā pārvērstajā Nineles sejā. Tad redz, no kā Elgai tāda nesavaldība un naids pret māsu! Ne vienmēr nepieciešama asinsradniecība, lai pārmantotu naidu.

-    Māt… Ko tu runā? beidzot atguvusies, klusi ierunājās Ilga.

-     Apklusti! Kas es tev par māti! Tu esi tāda pati lupata kā mans nelaiķis vīrs Ādams, tavs audžutēvs. Ne jūs spējat mīlēt, ne ienīst. Tādas bālas plekstes vien! Tikai čīkstēt un vaidēt mākat. Priecājies nu! Tavu māsu arestē, bet tu neko nedari! Viņas balss kļuva līdzīga motorzāģim.

Ābols no ābeles… nodomāja Anna.

Ilga sarāvās, kā sitienu saņēmusi. Iespējams, viņas bērnības un jaunības atmiņas glabāja ne tikai bijušā vīra varmācību un psiholoģisko vardarbību. Varbūt savu roku bija pielikusi arī audžumāte?

-    Fridmanes kundze, palūgšu nekavējoties apklust! cieti noskaldīja ģenerālis, izslējies visā varenajā augumā. Citādi būsim spiesti jūs izolēt.

Nineles uzpūstā varenība saplaka kā pārdurts balons. Viņa smagi atkrita krēslā un iegaudojās: Tad tāda ir pateicība par svešu bērnu audzināšanu! Kopu, loloju, skoloju, dzīvē izvadīju! Kaut manas acis jūs toreiz bērnunamā nebūtu ieraudzījušas!

-    Frīdmanes kundze, es jūs vienreiz brīdināju. Šis ir otrais brīdinājums. Vēl reizi, un mēs šo sarunu turpināsim citā vietā, kur nebūs tik patīkami, ticiet man! Basa balsī skanēja neslēptas dusmas. Nedomājiet, ka mēs esam akli un kurli. Ja jūsu meita neko nav teikusi, tad tas nenozīmē, ka mēs neesam izpētījuši, kāda bijusi Ilgas dzīve pie jums un kādam psiholoģiskam teroram viņa bijusi pakļauta.

Ninele sēdēja, taisni izslējusies un demonstratīvi klusēdama, ar visu savu masīvo ķermeni pauzdama ledainu nicinājumu.

-     Frīdmanes kundze, tieši jūs bijāt tā, kas studiju gados pierunājāt Elgu pievērst uzmanību Robertam Lauciņam, klusi, bet noteikti ierunājās Anna Elizabete. Toreiz viņš jums likās cerīga partija pievilcīgs, atraktīvs, runīgs, grasījās dibināt savu uzņēmumu īstais vīrietis jūsu skajākajai un gudrākajai audžumeitai Elgai, kurai bijāt izplānojusi spožu nākotni, vai ne?

Cik gan liela bija jūsu vilšanās, kad izrādījās Roberts ir tukšā loze, jo aiz ārējās bravūras un skaļuma nebija seguma.

Kā teica otra jūsu audžumeita, gribēšana bija, varēšanas gan ne. Un to, Nineles kundze, Ilga neteica par Roberta Lauciņa spējām gultā, bet par viņa uzņēmēja dotībām. Diemžēl nepiepildījās arī jūsu cerības uz Elgas spožo karjeru lai gan ar lieliskām sekmēm un asu prātu, taču viņu neinteresēja ne bizness, ne zinātne.

Viņa gribēja tikai un vienīgi Robertu. Viņa vēlējās būt sieva un māte.

-    Elga ir muļķe. Roberts bija nulle! indīgi nošņācās Frīd* mane. Apaļa nulle! Tāds pats kā mans vīrs. Ja nebūtu manis,

Ādams vispār neko nebūtu sasniedzis. Bet kādus krēmus viņš mācēja sajaukt viņam bija Dieva dots farmaceita un ķīmiķa talants! Visus padomju gadus smalkās kundzītes rindām vien pie mūsu durvīm stāvēja, bargu naudu bija gatavas maksāt. Bet viņš savus labākos krēmus atdeva par velti, dāvināja visādiem salašņām, kolēģēm aptiekā, kurā strādāja. Viņām taču nebija naudas. Phe!

-     Frīdmanes kundze! ierunājās Bass.

-     Klusēju jau, klusēju, viņa aprāvās. Staltā kundze bija pārvērtusies vecā, krunkainā sievā ar zvēriska naida pilnu skatienu. Bet sakiet, lai šī aizveras! Viņa dusmīgi norādīja uz Annu.

-    Viņa neaizvērsies! uzsvēra majors Kaķītis. Mēs esam pieaicinājuši Annu Elizabeti Bergu kā konsultanti šis lietas izmeklēšanā, lai noskaidrotu atsevišķas psiholoģiskās nianses. Jūs te esat izspēlējuši īstu teātri piecos cēlienos, tāpēc skats no malas mums lieti noder. Turpiniet, Bergas jaunkundz!

-     Pēc tam kad Ninele Frldmane bija sapratusi, ka viņas īstermiņa plāns, proti, tikt pie turības, izmantojot Robertu Lauciņu, cietis neveiksmi, viņa ķērās pie plāna B un izdarīja visu, lai izšķirtu Robertu un Elgu, kura, starp citu, viņu patiešām mīlēja un gaidīja no viņa bērnu. Nineles kundze ieskapēja neveiksmīgo znota kandidātu otrai meitai Ilgai, kuru viņa kopš mazotnes neieredzēja. Visticamāk, tāpēc, ka Ilga ir pilnīgs māsas pretstats un kā tāda Ninelei Frīdmanei neizprotama. Viņai nepatīk cilvēki, kuri atļaujas domāt un just citādi, kuriem ir atšķirīga vērtību sistēma. Tos viņa uzskata par… cirkačiem, salašņām un savas smalkās audzināšanas necienīgām, zemākām būtnēm. Anna rūgti pasmīnēja.

-     Diemžēl arī šis plāns neizdevās, kā bija paredzēts. Ilga izrādījās daudz dziļāka un sirsnīgāka par savu alkatīgo, savtīgo māsu. Viņa patiesi, no sirds pieķērās Robertam kā ikvienam, kuru pieņem par savējo… Anna pameta žiglu skatienu uz Ilgu un Dināru, kurus šis Nineles raksturojums bija galīgi apstulbinājis.

-     Ilga metās Robertam palīgā un paveica gandrīz neiespējamo. Gluži kā jūsu virs, Elga, kaļ, slīpē, pulē un spodrina akmeņus un metālus, tā Ilga kala, slīpēja un pulēja Robertu Lauciņu, līdz beidzot viņš kļuva par tādu vīrieti, kādu jūs, Ninele, bijāt cerējusi ieraudzīt jau sākumā. Neveiksmīgais zaļknābis bija pārvērties, ja ari ne pārāk veiksmīgā, tomēr uzņēmējā.

Jūs apdomājāties, pakustinājāt savas ģeniālās grāmatvedes smadzenes un nolēmāt, ka Roberts jāatgūst, lai ko tas maksātu. Ilga rūpējās par Robertu un izdevniecību, bet jūs vēlējāties, lai kāds rūpējas par jums un Elgu.

Diemžēl, Ninele, norobežojusies savā augstprātīgajā, noniecinošajā attieksmē pret atšķirīgo, jūs tā arī neesat sapratusi, ka, tikai pateicoties Ilgai, izdevniecība vispār nostājās uz kājām un sāka pelnīt!

Jūs izdarījāt visu, lai sanaidotu Ilgu ar Robertu un īstajā brīdī atkal izbīdītu uz skatuves Elgu, kura joprojām naivi cerēja atgūt bijušo mīļāko. Tas nekas, ka Elga tobrīd jau bija precējusies ar Dāvidu Blūmu, kurš, savu lielo, skaisto, bet izlaidīgo sievu patiesi mīlēdams, pievēra acis uz viņas izdarībām. Kādu brīdi jau likās, ka plāns C izdodas nīstā Ilga bija dabūta nost no ceļa, pat apprecējusies, diemžēl ar apskaužami labu partiju vīrieti, kurš pilnībā spēja viņu gan nodrošināt, gan palutināt. Bet ko padarīsi tāda ir dzīve! Vēl jau palika Roberts un izdevniecība, kas varētu nest solīdu peļņu vecumdienās.

-     Vai tu reiz aizvērsies, velna mātīte! Tās ir mūsu ģimenes lietas un uz citiem neattiecas! Nav ko bāzt degunu mūsu attiecībās! Frīdmanes izslavēti smalkā audzināšana bija nokritusi kā maska pusnaktī, atklājot biedējošu, ņirdzīgu, plēsīgu nezvēru. Atmaskota, aizvainota, ar pieaugošu spriedzi viņa iekliedzās, paķēra tējkannu un grasījās ar to sist Annai Elizabetei, taču ģenerāļa lāča kampiens viņu iespieda atpakaļ krēslā. Elga joprojām sēdēja kā sastingusi.

-     Oho! Kas par temperamentu tik cienījamos gados! Kaķītis ironizēja. Mierīgāk, Frīdmanes kundze, tūlīt jau beigsim. Līdz šim gan jums nav bijis, par ko uztraukties. Visu, ko esat darījusi, jūs esat izdarījusi nevainojami bez pēdām, klusi un nemanot kā indīga čūska. Taču šis uzbrukums Bergas jaunkundzei viennozīmīgi vērtējams kā visa iepriekšminētā apstiprinājums, un, esmu pārliecināts, gan izmeklēšana, gan tiesa to ņems vērā. Turpiniet, Anna!

-      Patiesību sakot, man par Nineles kundzes aizskatuves darbību vairs gandrīz nekas nav sakāms. Varbūt vienīgi tas, ka brīdi, kad Roberts sāka pievērst uzmanību Elīzai žiperīgai un draiskai meitenei, kura ārēji nedaudz atgādināja Elgu, bet dziļākajā būtība bija tikpat mīloša un gādīga kā Ilga, jūs, Nineles kundze, sabrukāt un iekšēji pārkāpāt pēdējo cilvēcības robežu.

Jūs sajutāt, kā vara izslīd no rokām; nekas nenotika tā, kā gribētos. Uzņēmumā grāmatvedības lietas tika datorizētas, vairs nevarēja veikli pārbīdīt līdzekļus, kā bija ierasts padomju laikos. Nešaubos ja Magnum grāmatvedībā veiktu pilnīgu auditu, atklātos daudz interesantu lietu.

-     M-m-maita… Un mēs tādai vēl naudu maksājām! Caur zobiem nicīgi izspieda Ninele Frīdmane.

-      Maksājāt gan! Vēl arvien esat parādā, lai gan ballīte taču izdevās uz goda, vai ne? Anna nikni atcirta. Viņai šī nekaunīgā, pašapmierinātā bāba bija līdz kaklam. Jūs itin labi zināt, cik liela bija starpība, ko mums nepārskaitījāt.

Tieši jūs bijāt tā, kas izdomāja plānu, kā novākt Robertu. Jūs zinājāt, ka viņš ir uzrakstījis testamentu. To savulaik bija sastādījis Dāvids, bet Elga, kā jau jūsu cienīga skolniece un lieliska datorspeciāliste, bija to atradusi vira datorā un izlasījusi, ka Roberta nāves gadījumā visu viņa īpašumu mantos bijusi sieva, tātad Elgas māsa Ilga, kura nesavtīgā un aklā māsas mīlestībā visus savus īpašumus bija novēlējusi dvīņumāsai. Nav grūti iedomāties, kāds būtu jūsu nākamais solis, ja Roberts otrreiz neapprecētos.

Bet… atkal iejaucās liktenis. Šoreiz Ellzas izskatā. No Ellzas priecīgās sejas un neslēpti izrādītās laimes jūs, Nineles kundze, nopratāt, ka X stunda ir tuvu, bet pļāpīgās Simonas Roberta datorā izlasītā zīmīte pielika punktu, skaidri apliecinot viņš gatavojas precēties otrreiz.

-    Un ar ko? Ar to pliko žurkulēnu Elīzu! Bet mans bērns, mana Elgiņa… Ninele sabrukusi sāka šņukstēt.

-   Nespēlējiet teātri, Fridmanes kundze! Ne jau jūsu meitas labklājība jūs interesēja, bet pašas. Elgu vairāk nekā pienācīgi apgādāja Dāvids Blūms, un, ja viņa pildītu savu vienošanās daļu, par trūkumu nebūtu jāsūdzas.

-     Un kaut arī tā būtu! spalgi iekliedzās Frīdmane. No tēlotajām asarām viņas balsī vairs nebija ne vēsts. Vai jums ir kaut neliela nojausma par to, ko nozīmē dzīvot tikai no vienas algas? Un kā būs pensijā?

-     Fridmanes kundze, Ninele, lūdzu, izbeidziet! auksti noteica Zane. Jūs Robertam katru mēnesi noplēsāt vismaz trīs algas, jo mācējāt iestāstīt, ka citās lielās kompānijās katram izdevumam ir savs grāmatvedis, bet jūs viena darāt piecu cilvēku darbu. Jums nu gan nebūtu par ko žēloties. Desmit gadi tīras peļņas! Lai kā gāja izdevniecībai, jūs savu algu saņēmāt regulāri, kamēr tie, kuri visus šos drukas produktus saražoja, ne vienmēr. Tāds bija Roberta uzskats, kuru jūs bijāt viņam iepotējusi, ar grāmatvedi nedrīkst plēsties, citādi paliksi tukšām kabatām. Savā ziņā viņam izrādījās taisnība.

Ninele Fridmane sarāvās.

-    Uzzinājusi par pirmdien gaidāmo gājienu pie notāra, jūs acumirkli sapratāt jārlkojas zibenīgi: jānovāc gan Roberts, gan Elīza, Anna Elizabete bezkaislīgi turpināja. Tad varētu cerēt uz mantojumu, ko saņemtu Ilga, bet, ja ar viņu kaut kas notiktu, tas tiktu Elgai. Interesanti, Frīdmanes kundze, vai jūsu alkatība sniegtos tik tālu, lai vēlāk naudas dēļ nogalinātu ari savu mīļāko meitu?

-     Tu, stulbā kuce, es nevienu neesmu nogalinājusi! Jūs man to nepiešūsiet! Frīdmane iekliedzās.

-    Protams, nogalinājāt, tikai ne savām rokām! Jūs kā ieroci izmantojāt savu meitu, ilgi un pacietīgi viņu apstrādājot, pilienu pa pilienam saindējot viņas prātu, līdz Elga vairs nespēja loģiski domāt. Starp citu, Frīdmanes kundze, kur jūs mācījāties hipnozi? Vai tikai ne tajos kursos, kas bija slēpti nosaukti par uzņēmumu vadītāju motivācijas paaugstināšanas semināru, bet patiesībā nozīmēja moderno manipulatīvo tehniku apmācības?

-    Mamm… Vai tā ir taisnība? šoreiz ierunājās Elga. Viņas balss pārbīlī drebēja, tajā vairs nebija ne vēsts no motorzāģa griezīguma. Vai tiešām tu mani izmantoji? Bet… tu taču teici, ka mani mīli, ka mēs vienmēr būsim kopā. Tu apgalvoji: ja viss izdosies, mēs brauksim prom uz Spāniju vai Portugāli. Tu teici, lai esmu laba sieva Dāvidam, tad viņš man norakstīs savus īpašumus…

-    Mīļā, man tevi jāapbēdina, pieklājīgā, taču skumjā balsī ierunājās nemanāmi pienākušais Dāvids. Visi mani īpašumi novēlēti firmas Blūms, Blūms un Kreics izveidotajam fondam topošo juristu stipendijām. Ja mums būtu bērni, viss būtu citādi, bet tu taču bērnus negribēji… Tu gribēji saglabāt savu brīvību, jo cerēji, ka Roberts reiz ņems tevi atpakaļ, vai ne? Vai tiešām jūs abas, Elgiņ un mīļo sievasmāt, domājāt, ka Dāvids Blūms ir tāds muļķis? Es tomēr esmu jurists, turklāt, kā runā, labs. Starp citu, major, jūs laikam meklējāt šo te? Viņš pasniedza Mikam plakanu sainīti.

Tas bija Roberta Lauciņa pazudušais klēpjdators. Jaunākais Dell modelis mazs, plāns, viegls.

-    Blūma kungs, kur un kā jūs to atradāt? jautāja ģenerālis. Lai gan es ari pats varu iedomāties.

-    Lūk, ari eksperti ieradušies. Miks Kaķītis piecēlās un pa terases kāpnēm izgāja dārzā, lai viņus sagaidītu. Ar jums, Elgas kundze, mēs runāsim rit manā kabinetā. Blūma kungs, ja vēlaties, varat būt klāt nopratināšanā. Protams, tikai kā Elgas Blūmas advokāts.

-    Paldies par piedāvājumu, majora kungs! Blūms noteica. Tad, ilgi klusēdams, raudzījās sievā, it kā kaut ko pārdomājot, līdz beidzot skumji sacīja: Tomēr nē, es laikam atteikšos.

Dziļi ievilcis elpu, viņš nostājās tieši pretī šausmās sastingušajai Elgai un saņēma viņas roku.

-     Elgiņ, es tevi patiešām mīlēju, taču pēc tā, ko šodien dzirdēju, vairs negribu, lai tu nestu Blūmu dzimtas uzvārdu. Es šorīt iesniedzu šķiršanos. Ģenerāļa kungs, fon Bergas jaunkundz, pēc jūsu vakarvakara apmeklējuma es daudz domāju. Tad pārmeklēju māju, atradu ari Roberta datoru un visu sapratu. Bet jūs to zinājāt jau vakar, vai ne? Viņš pievērsa tumši brūnu, valgu suņa skatienu Annai Elizabetei. Jūs esat apbrīnojama sieviete, fon Bergas jaunkundz…

-     Blūma kungs, lūdzu, bez fon. Es itin labi iztieku bez titula, beidzot viņa to pateica un uzreiz jutās daudz vieglāk.

-    Tā jau domāju! Plukata bez vārda un dzimtas, kas tikai izliekas par baronesi! Iešņācās Ninele.

-    Viss, Fridmanes kundze, nu gan pietiks! Celieties! Laiks braukt! Ģenerālis piecēlās. Un jūs, Elgas kundze, ari. Majors Kaķītis jūs pavadīs līdz istabai, lai varat apģērbties.

-     Jums pret mani nav nekādu pierādījumu, tikai tukši vārdi! Frldmane centās protestēt.

-    Par to lai spriež izmeklētājs un tiesa, ģenerālis nogurušā balsī noteica. Mēs savu darbu esam beiguši. Blūma kundze, atgādinu, ka vaļsirdīga atzīšanās mīkstina vainu un tiek ņemta vērā tiesā, nosakot sodu.

-    Mamm… Elgas pīkstiens atgādināja jaundzimuša telēna vārgo īdienu.

-    Klusē! Ej apģērbies! Un tā, lai man nebūtu par tevi jākaunas, Frīdmane uzrēja meitai un apklusa.

-    Viss. Tagad varat dzīvot mierīgi. Jūs vairs nekas neapdraud, noteica Anna Elizabete, kad Kaķītis un ģenerālis bija aizveduši Nineli un Elgu.

Ilga vēl joprojām nespēja attapties sēdēja, cieši piespiedusies vīram, un nervozi plūkāja salveti.

Pēc brīža uz terases galvu pabāza ekspertu grupas vadītājs Dambergs, ar kuru Miks bija jau paguvis Annu iepazīstināt, un pamāja ar roku. Mēs esam beiguši. Uz saredzēšanos pie Melnupes!

Anna un Zane piecēlās, lai atsveicinātos.

-     Ilga, Dinār, lūdzu, piedodiet, ka šī jaukā diena beidzās šādi, taču, domājams, tā visiem ir daudz labāk un… drošāk. Anna meklēja īstos vārdus. Mēs bijām pārliecināti, ka jūs tiksiet tam pāri. Tikai tāpēc ģenerālis un majors atļāva mums šādi riskēt. Ilga, jūs esat stipra sieviete, un jums līdzās ir ne mazāk stiprs un mīlošs vīrietis.

-    Kurp jūs tagad dosieties? Ar ko? negaidīti painteresējās Loks.

-    Uz Mežājiem. Ar Mi… bez domāšanas atteica Zane.

-     Ar ko? Loks pasmaidīja. Jūsu auto jau gabalā.

Ilga klusā balsī kautrīgi ievaicājās: Anna, vai tas būtu liels apgrūtinājums, ja mēs apciemotu jūs Pūču salā? Es daudz par to esmu dzirdējusi. Gribētos redzēt savām acīm.

-     Daudz dzirdējusi? No kā, ja nav noslēpums?

-    No mātes, tas ir, audžumātes. Mans audžutēvs Ādams Frīdmanis bija daudz vecāks par māti. Pēc kara viņš Mežājos bija strādājis par aptieķnieku un juties ļoti laimīgs. Viņš bija ļoti labs cilvēks kluss, kautrīgs, aizrāvās ar ārstnieciskās kosmētikas līdzekļu gatavošanu. Izgudroja jaunus sejas un ķermeņa krēmus un balzamus, tikai nepaspēja tos patentēt. īsi pirms nāves atdeva visus dokumentus kādam draugam, kurš tieši tobrīd pārcēlās uz dzīvi ārzemēs. Teica: tas ceļamaizei. Māte… Ninele aiz dusmām gandrīz zaudēja prātu, kad to uzzināja. Kliedza tu esi aplaupījis mani un savas meitas! Tēvs mierīgi atbildēja: manas meitas pašas par sevi parūpēsies. Ziniet, mana tēva lielākais sapnis bija radīt smaržas un nosaukt tās manā vārdā Ilga. Laikam jau šis vārds viņam nozīmēja kaut ko ļoti mīļu un dārgu…

Es tā arī neesmu sapratusi, kāpēc viņš apprecējās ar manu audžumāti Nineli. Viņi bija pilnīgi atšķirīgi cilvēki. Varbūt tāpēc, ka viņa jaunībā bija tik skaista? Tēvs stāstīja: kādā amatbrāļu saietā viņš iepazinies ar deviņpadsmitgadīgu meiteni Ņinu Kāli. Pēc kāzām viņa pārtapusi par Nineli oficiāli mainījusi vārdu, jo tā izklausījies smalkāk. Pēc pieciem kopā nodzīvotiem gadiem viņi adoptēja mūs ar Elgu. Bet pašā laulības dzīves sākumā esot bieži braukuši uz Mežmuižu… pastaigāties pa gleznainajām vietām.

Pēdējais mazais bilžu mozaīkas gabaliņš ar klusu knikšķi iegūlās savā vietā.

Mežmuiža. Ninele. Elga.

Anna kādu brīdi vērīgi raudzījās Ilgā. Vai viņai jau tāpat nebija gana sāpju vienai dienai? Vai tiešām viņa vēlējās braukt uz Mežājiem, lai izstaigātu vecāku laimīgās jaunības takas? Kāpēc?

Ilga viņas klusēšanu iztulkoja citādi.

-     Atvainojiet par uzbāzību, Anna, laikam mans lūgums bija galīgi nevietā… Mēs aizbrauksim kādu citu reizi. Vai ne, Din?

-     Protams, mīļā. Un tad arī apciemosim Annu un viņas draugus. Bet varbūt jūs vismaz atjausiet sevi aizvest? Es kaut vai šādi gribētu pateikties par to, ko paveicāt mūsu labā.

Anna Elizabete attapās. Šķiet, viņa tikko bija izturējusies kā zilonis trauku veikalā.

Viņa plati pasmaidīja. Ilga, Din, protams, esat laipni gaidīti Pūču salā! Un mēs ar Zani priecāsimies, ja mūs aizvizināsiet mājās.

-    Anna, mēs jums nebūsim par nastu. Mēs varam apmesties arī viesnīcā, Ilga mierināja.

-     Kas vēl nebūs! Viesnīcā! Pēc visas šīs jezgas? Nē, mīļie draugi, ja reiz braucat ciemos, tad nāksies pieņemt manu piedāvājumu ir brīva viesistaba ar kamīnu un skatu uz vecajiem ozoliem.

20.nodaļa . dzimtas gods

-            Nu tad beidzot! Atbraucējus apsveica divbalsīgs sauciens. Pa mājas kāpnēm lejup joņoja Ģirts ar Kārli, katrs nesdams pa milzīgam smilgu pušķim. Tas tev, saimniec!

Anna Elizabete laimīgi iesmējās. Mājās. Beidzot mājās!

-            Ilga, Din, iepazīstieties, tie ir mani pustrakie draugi Ģirts Melderis un Kārlis Saulītis. Ģirts droši vien redzēts TV ekrānā un uz skatuves, bet Kārlis ir mans asistents un šīs mājas labais gariņš. Puiši, Ilga un Dins pie mums kādu brīdi padzīvos. Atpūtīsies zaļumos. Viņi apmetīsies otrā stāva lielajā viesistabā ar kamīnu.

-             Lieliski, būsim kaimiņos. Atļaujiet, es palīdzēšu uznest jūsu somas! Ģirts pievērsās Ilgai.

Dins sarauca pieri, bet neko neteica un klusēdams gāja nopakaļ.

Anna paraustīja viņu aiz piedurknes. Nāciet, Din, es jums visu ātri izrādīšu, pēc tam būsiet Ilgai par gidu. Par Ģirtu neuztraucieties viņš ir nenormāli galants pret visām dāmām no deviņu līdz deviņdesmit deviņu gadu vecumam.

-            Skaidrs. Dins pasmaidīja. Jūs gan esat vērīga, Anna. Nav brīnums, ka jums izdevās tik ātri…

-     Ko jūs! Viņa kā vairīdamās vēcināja rokas. Ne jau man, bet mums visiem kopā. Lielākais paldies Ilgai. Ja viņa nebūtu mums uzticējusies un tik daudz izstāstījusi, diez vai tik tālu būtu tikuši. Saprotiet, mums taču tobrīd gandrīz nekā nebija ne pirkstu nospiedumu, ne Roberta datora, nekā, tikai vienas vienīgas nojausmas un šķietami saderīgas faktu drumsliņas. Tikai tad, kad ieraudzīju jūsu sievasmāsu, beidzot sapratu viss ir pareizi, tā bija viņa.

-     Pēc kā jūs to secinājāt?

-    Pēc acīm. Tāds skatiens piemīt tikai tiem cilvēkiem, kuri redzējuši nāvi. Un pēc viena pavisam atšķirīgas formas īsāka naga.

-     Pastāstiet sīkāk! Loka acis interesē iespīdējās.

-    Vakarā pie kamīna. Apsolu. Bet nu izmetīsim līkumu pa dārzu un māju!

Lūk, uz to pusi ir peldvieta un laivu māja, pretējā salas galā izvietojies skatu tornis, tur ir arī gleznainas krāces. Mājas dienvidu pusē ir jauka, ēnaina terase visa vienos ziedos, Kārļa meistardarbs. Mājas pirmajā stāvā pa kreisi no ieejas atrodas barona fon Berga darba kabinets un lieliska bibliotēka, kur, starp citu, pieejams ātrgaitas internets un darba stacija. Lejā ir virtuve un lielā ēdamzāle, kas gan vēl nav lietota, kopš pārvācos šurp uz dzīvi. Otrajā stāvā, tieši virs ieejas, jūsu istaba. Pāri kāpņu galerijai manējā, pa labi un pa kreisi dzīvo Kārlis, Ģirts un Zane. Līdzās Kārļa istabai atrodas lielā viesu vannas istaba.

-            Jūs esat lieliska gide, Anna! Dins satvēra viņas roku.

-     Vai mēs varētu viens otram teikt tu?

-     Hmm… Varētu mēģināt. Anna Elizabete apmulsa un centās atsvabināt roku.

Tik pēkšņi?

-    Labi, Din, bet tagad atvainojiet, es gribētu kādu stundiņu atpūsties. Ja kas vajadzīgs, prasiet… prasi puišiem.

-    Piedod, Anna, es esmu absolūti egoistisks cūka! Pat neiedomājos, ka jūs visi šīs pēdējās dienas un naktis droši vien esat pavadījuši nomodā. Saki, vai es varu kaut ko labu padarīt! Kaut ko nopļaut, kaut ko saskaldīt?

-     Mauriņu. Četrarpus hektārus. Visiem pietiks. Trimmeris pie Kārļa. Anna pasmējās un iegāja mājā.

Viņas platajā gultā gluži kā pūču bērni ligzdā bija satupuši visi mājinieki Zane, Ģirts, Kārlis un… Barons.

-     Ak tad mājās gan, blandoņa, viņa apmierināti noteica un pēkšņi atkal jutās laimīga.

-    Anna, ko mēs šodien darīsim?

-    Līzbet, šausmīgi gribas ēst!

-     Anna, vai es drīkstu ieiet tavā dušā? Lielajā mazgājas Ilga.

Jautājumi bira cits pēc cita, un viņa darīja, kā vienkāršāk, uz visiem atbildēja jā.

Pēc četrām stundām atbraukušie Miks Kaķītis un Kārlis Bass Pūces atrada ietinušās klusumā. Pulkstenis rādīja pusastoņi vakarā, bet namā ne mazāko dzīvības pazīmju.

-     Vai nu Bergu dzimtas spoki visus ieslēguši pagrabā, vai arī viņi saldi guļ un vakariņu nebūs, žēli novilka Kaķītis. Viņam vēders jau bija piekaltis pie mugurkaula un mājupceļā acu priekšā rēgojās milzīga bļoda ar Annas gatavotiem nūdeļu, garneļu un olīvu salātiem.

-     Krustdēl, man šķiet, ka tev derētu tikt ar sevi skaidrībā zaļas vai pelēkas acis? Kamēr nav par vēlu! negaidot Bass viņu uzrunāja. Ja iedomāsies ar kādu no abām meitenēm spēlēties, es pats noraušu tev galvu! Bet vispirms pārmetīšu pār celi un nopēršu! Pilnīgi nopietni uztver to kā brīdinājumu!

-    Kādas acis? Krusttēv, tu traks esi kļuvis, vai?! Miks tīri vai palēcās. Es nevienai neko…

-     Un tā lai arī paliek. Kamēr nebūsi par sevi pilnīgi pārliecināts. Labi?

Murminādams kaut ko par dienesta stāvokļa nekrietnu izmantošanu pret radiniekiem, Kaķītis dusmīgi vēra virtuves durvis. Un apstulba. Baltus priekšautus apsējuši, svētlaimīgu izteiksmi sejā tur saimniekoja Loku pāris.

-    Labvakar, ģenerāļa kungs! Labvakar, majora kungs! Mēs pārvedām mājās jūsu meitenes un arī paši uzprasījāmies viesos, bet, lai atpelnītu gultasvietu, brīvprātīgi pieteicāmies pagatavot svētku vakariņas.

-     Khm… ģenerālis nokrekšķējās. Tā kā izmeklēšana ir beigusies un jūs vairs neesat aizdomās turamie, domāju, būs labāk, ja sauksiet mani vārdā par Kārli, drīkst arī par Kārļonkuli. Bet tas tur rīļa puika, pirkstus laukā no katla! ir mans krustdēls Miks. Acīmredzot būs jāaizbrauc mājās nomazgāties un uzvilkt baltu kreklu. Ja reiz svinības, tad svinības! Vai šampanieti dzersim?

-    Protams! Loki reizē iesaucās. Bet… mēs jau nopirkām. Kasti. Kā dāvanu.

-    Lieliski! Tad es vakarā atvedīšu divas pudeles pašdarinātā upeņu vīna. Vai dzersiet?

-     Protams! Abi plati smaidīja.

-     Cikos mums jābūt atpakaļ?

-     Deviņos. Tā vismaz Anna teica.

-    Nu, ja Anna teica… Abi policisti reizē aizvēra virtuves durvis.

Pusdeviņos Pūču lielā ēdamistaba laistījās kamīna un sveču gaismā. Uz tumši sārto sienu fona karaliski izcēlās spoži baltais galdauts, senie porcelāna trauki un sudraba galda piederumi. Vāzēs reibinoši smaržoja jasmīni, peonijas un naktsvijoles. Galds bija klāts desmit personām.

Anna Elizabete, pirmo reizi savā mājā uzvilkusi garo kleitu, nervozi staigāja no vienas istabas otrā.

-    Ja tu tā turpināsi, pēc mēneša būs jāmaina parkets! Kārļa sveiciens skanēja ierasti zobgalīgi.

Anna apcirtās un gandrīz apkrita. Kārlis bija ne tikai glīti apcirpis bārdu, bet arī kaut kā savācis pinkainos matus. Baltā, līdz nabai vaļējā kreklā un baltās linu biksēs viņš izskatījās… jauks.

-     Vai, Kārlīt, cik tu smuks! Nāc uz lieveņa, sabildēšu! Nedzirdami pienākusī Zane bez ceremonijām aizrāva pārsteigto puisieti uz durvju pusi. Anna nosmīnēja vien. Ticis Zanes nagos, tik ātri no tiem laukā neizkļūs. Zane bija kaislīga fotogrāfe un, pamanījusi kaut ko skaistu vai savdabīgu, varēja ap to ņemties stundām.

-            Vai drīkst? Ēdamistabā pabāza galvas Ilga un Dinārs.

-     Mēs laikam par ātru…

-    Ko jūs! Nāciet iekšā! Tūliņ jau būs klāt arī pārējie. Mēs te tādi… diezgan precīzi. Vai arī pavisam neprecīzi. Kā jau brivdomīgi mākslinieki.

Loku pāris saskanīgi iesmējās. Anna, jūs esat fantastiska!

Ilga viegli pieskārās viņas rokai. Anna, vai drīkst jūs uzrunāt uz tu? Pēc tā, ko jūs… tu manā… mūsu labā izdarīji, man ļoti gribētos saukt tevi par savu draudzeni.

Jau kuro reizi šo dienu laikā Anna samulsa. Nekad agrāk neviens viņu nebija tā slavējis un lielījis.

-    Paldies! Ar lielāko prieku. Viņa sirsnīgi uzsmaidīja Ilgai un Dinam. Din, paldies par mauriņu! Ceru, ka abi dabas mīļotāji nelika tev pļaut vienam.

-            Nē, mēs godīgi sadalījām salu trijās daļās. To jau varēs redzēt pēc pļāvuma. Loks nosmējās. Kā jau tu teici, darba pietika visiem. Starp citu, jums ir divi trimmeri.

-            Oho, es nemaz nezināju. Nu, puiši, saturieties reiz man arī būs tāds mauriņš kā ģenerālim!

-            Kā vilku piemin, tā vilks klāt. Tur jau viņi brauc pilna mašīna! Ilga iesaucās.

Viņa priecājās kā bērns skaista māja, laipni cilvēki, brīnišķīga daba. Un svētki. Svētki!

No sudrabainās toijotas neveikli trausās laukā četri svinīgi tērpušies kungi. Bass, Kaķītis un abi Graudnieki. Visi uzvalkos, baltos kreklos, ar kaklasaitēm un lieliem puķu pušķiem. Tik mīļi un aizkustinoši, ka Annai kaklā sakāpa kamols.

-            Nu, saimniec, tas tev. Ģenerālis ielika Annai rokās milzīgu liliju pušķi. Paldies par lielisko darbu!

-             Kur tad Zane? Miks cerīgi raudzījās apkārt, žņaudzīdams rokā tumši violetu lefkoju buķeti.

-            Laikam sien Ģirtam kaklasaiti, Kārlis atjokoja un sastapās ar tik kaulainu skatienu, ka atrada par labāku doties uz virtuvi pēc vāzēm.

-            Neņem galvā! Viņš ākstās. Anna uzsita Mikam pa plecu.

-    Zane pucējas. Ģirts virtuvē vāra kafiju.

-            Kafiju? trīs balsis reizē uzdeva vienu un to pašu jautājumu.

-             Kafiju gan. Godīgu, kārtīgu, vecmodīgu pupiņu kafiju lielā sudraba kafijkannā. Nekāda amaretto.

Halles vecais stundenis nobimbināja deviņas reizes. Anna paņēma no kamīnmalas nelielu zvaniņu kaltā rokturi, paskandināja un skaļi iesaucās: Lūdzu visus pie galda!

Nu bija Loku pāra reize saņemt uzslavas un cildinājumus. Aukstais galds bija lielisks, un kādu bridi telpā valdīja darbīgs klusums. Tad ieskanējās ģenerāļa rāmā balss:

-     Anniņ, man šķiet, šis būtu īstais mirklis tostam par laimīgu lietas noslēgumu!

Anna piekrītoši pamāja, un Ģirts ar Kārli kā sarunājuši aizsteidzās uz istabas galu, kur uz lielās bufetes, glīti sarindotas uz sudraba paplātes, jau gaidīja šampanieša glāzes. Veclaiku stikls sveču gaismā varavīkšņaini laistījās.

Atskanēja klusināti paukšķi, dzidras skaņas saskandinot un laimes vēlējumi.

-      Kārļonkul, vai mēs beidzot varam uzdot jautājumus? Nav vairs pacietības gaidīt! Dīdījās Zane. Pārējie viņai kori piebalsoja.

-      Ko teiksi, Bergas jaunkundz? Vai mēs vienreiz varam pārkāpt noteikumus? Bass, šķelmīgi smīnot, palūkojās uz Annu Elizabeti.

-    Mierīgi. Tāpēc jau tie radīti, lai pārkāptu, citādi nav interesanti, viņa tikpat blēdīgi attrauca.

-     Khm, khm… Ģenerālis vai palēcās. Lai nu tā būtu. Kurš sāks pirmais? Jautājiet!

-     Anna, kurā brīdī tu saprati, ka vainīga Elga? nepacietīgi jautāja Ilga.

-     Patiesībā diezgan agri. Laikam pirmā nojausma par šādu iespējamību radās jau pēc rīta sarunas ar tavu māsasvīru un māsu viņu abu teiktajā bija tik daudz pretrunu, ka tas radīja vēlmi jautāt vēl. Lai gan Dāvids apgalvoja, ka jūs abas esat ārkārtīgi līdzīgas, mīļas un jaukas, viena bez otras nesperat ne soli, mēs redzējām ko citu divas pilnīgi atšķirīgas sievietes. Ari jūsu rotaslietas, viena meistara rokas darinātas, atšķīrās kā diena no nakts. Elgai bija rotaslietu komplekts no zelta un asinssarkaniem granātiem, Ilgai no sudraba un hematlta jeb mēnesakmens.

-    Dāvids man to uzdāvināja ar vēlējumu pret ļaunu aci, Ilga klusu sacīja.

-    Tas ir piepildījies. Anna pasmaidīja.

-    Dāvida gan man žēl, domīgi ierunājās ģenerālis. Lai ko viņš apgalvotu, taču tavu māsu, Ilga, viņš patiešām mīlēja. Kā daudzi neizskatīgi, maza auguma vīrieši, viņš burtiski dievināja zemi zem viņas kājām un suņa uzticībā nolasīja no acīm katru vēlēšanos. Diemžēl tava māsa to neprata novērtēt. Ja viņa Dāvidu būtu mīlējusi, ne tikai akli pildījusi savas saistības, iespējams, viņš atrastu veidu, kā palīdzēt. Pieļauju, ka viņš riskētu pat ar savu profesionālo karjeru, lai izglābtu sievu. Arī tad, ja viņa būtu divkārt vainīga.

-     Taču Blūmu dzimtas gods un labā slava tomēr bija pirmajā vietā, noteica Miks. Tikt ievilktam dubultslepkavības lietā kā līdzzinātājam to gan Dāvids nespēja pieļaut. Tāpēc viņš atdeva Roberta datoru.

-     Kurš īsti to nozaga? interesējās Kārlis.

-     Ninele. Piektdien darbā. Kamēr Dins ar Robertu mazajā konferenču telpā pārrunāja uzņēmuma pārņemšanas jautājumus, viņa ieslidināja datoru somā un aizgāja. Pēc sarunas ar Dinu Roberts uzreiz iegāja reportieru telpā, lai pateiktu meitenēm par iespējamo komandējumu uz Vāciju, bet, kad atgriezās savā kabinetā, tas jau bija tukšs.

-   Vai tad viņš nepamanīja datora nozušanu? Kārlis nesaprata.

-    Gan jau pamanīja, taču nebija vairs neviena, kam pajautāt. Bet varbūt viņš nodomāja, ka to paņēmusi Elīza. Pats taču visu laiku skraidīja iekšā un ārā. Acīmredzot tā jau kādreiz bija gadījies.

-     Un tomēr kāpēc? Vai tiešām Elga tik ļoti pakļāvās mātes ietekmei? skumji prātoja Ilga. Bērnībā māsa nebija tik… ļauna. Protams, Elga bieži izdarīja visādas nerātnības un blēņas, par kurām atbildēt nācās man, jo es nepratu tik veikli melot un sarku, ja kāds uz mani paskatījās. Mātei ar to pietika nosarki, tātad vainīga.

Elga vienmēr bijusi laba aktrise. Skolas teātri viņai bieži uzticēja galveno lomu. Bet vislabāk māsai padevās dusmu un izmisuma ainas tad viņa varēja pēc sirds patikas izkliegties un izbrēkties, turklāt tik ticami, ka nevienam prātā neienāca, ka tās nav īstas jūtas. Taču savas patiesās emocijas māsa vienmēr kontrolēja. Vienīgi Robertu viņa laikam mīlēja pa īstam…

Anna atcerējās ritu Mežmuižas pagalmā. Jā, sarkanmatainās bestijas niknums bija licies patiess.

-     Tagad man pašai radās jautājums. Kāpēc Ninelei bija vajadzīgs Roberta dators, ja viņa jau tāpat visu zināja? vaicāja Anna.

-            Uz šo jautājumu laikam varēšu atbildēt es, teica Dins.

-    Ninele gribēja kontrolēt visus procesus, taču mēs ar Ilgu un Robertu viņai šādu iespēju liedzām. Viņa juta, ka notiek kas nopietns, taču nesaprata, kas. Jānis Pērkons un Elita Ancīte bija Elgai izteikuši ļoti izdevīgus piedāvājumus viņas akciju pārpirkšanai, taču mana alkatīgā sievasmāsa paprasīja par daudz un ne par santīmu nebija gatava atkāpties. Muļķīgi, ka viņa nepateica to man. Es būtu nopircis ari par četrkāršu cenu, tad varētu abas ar māmiņu bez problēmām sautēties Ēģiptes saulē. Visticamāk, viņa negribēja, lai akcijas tiek Ilgai.

Galda galā Kārlis par kaut ko dedzīgi sačukstējās ar Ģirtu.

-    Nē tačul Tā ir viena no dārgmetālu apstrādē izmantotām ķimikālijām! Kārlis pacēla balsi.

-     Par ko strīds? interesējās Kaķītis.

-     Par ciānkāliju. Atceries, feldšere toreiz minēja iespēju, ka Roberts noindēts ar ciānkāliju. Kur Elga varēja dabūt ciānkāliju? Tas taču nemētājas kurā katrā aptiekā vai drogu veikalā.

-      Nemētājas gan, atteica Anna. Toties dārgmetālu apstrādes procesā, precīzāk, zeltīšanā, itin bieži izmanto dažādus cianīdu savienojumus. Dāvids, lai sagādātu sievai prieku un, iespējams, lai kliedētu savu vientulību, bija pievērsies rotu darināšanai. Bet veiklai ķīmiķei izdalīt kripatiņu indes no cianīdu savienojuma nevarētu būt nekas sarežģīts.

-    Tad tāpēc Dāvida Blūma mājā vējoja tāds… mandeļu kafijas aromāts! secināja Kaķītis.

-    Tāpēc gan. Un Dāvids centās to nomaskēt ar garšvielām bagātīgi aizdarītu augļu punšu. Pieļauju, ka arī viņam pašam tobrīd jau bija radušās zināmas aizdomas, taču viņš, kā īstam vīram klājas, aizstāvēja savu sievu un savas ģimenes godu.

Starp citu, man ir liels prieks par to, ka Dāvids pārdomāja. Es nudien nebrīnītos, ja Ninele un Elga būtu iecerējušas pēc kāda laika viņam uzrīkot nelielu saindēšanos ar ķimikālijām. Kas gan varētu būt vēl dabiskāk, strādājot ar indēm? Sīka nevērība, un sveika, Zemes māte!

-    Un nu mana kārta jautāt! iesaucās Zane. Dinār, kāpēc jūs mani meklējāt piektdien, kad bijāt izdevniecībā?

-    Es jau jums šorīt iesāku stāstīt notiek uzņēmumu saplūdināšana, un mēs ar Ilgu gribētu piedāvāt mūsu jaunā zīmola Magnum Lux vadību jums, Zane. Jums būs pilnīgi brīvas rokas, komplektējot izdevumu komandas. Būs noteikts honorāru fonds, kuram neviens cits, izņemot jūs, nedrīkstēs ķerties klāt. Vēl mēs labprāt redzētu savā pulkā jūsu ziņu redaktori Andu Kāpostu. Pārējie pēc jūsu ieskatiem. Iespējams, jums palīdzēs izšķirties ziņa, ka Magnum Lux atzara valdes priekšsēdētāja būs Ilga, nevis es. Ilga pati nāk no žurnālistu saimes, ar viņu būs viegli sastrādāties. Nu, ko teiksiet Zane? Anna, kāds ir tavs piedāvājuma vērtējums?

-    Labs piedāvājums. Daudzsološs, Anna domīgi noteica.

-     Mēģināts nav zaudēts. Ja jums par visiem izdosies radīt mediju grupu, kas stāv ārpus politikas un lobijiem, es… apēdīšu Kārļa šlipsi. Viņa pēkšņi šķelmīgi pasmaidīja.

-    Vismaz es viņu ar kaklasaiti vēl neesmu redzējusi.

-     Dinār, Ilga, vai es drīkstu padomāt līdz rītam? Zane iejautājās. Gribu piezvanīt Andai un dažiem mūsējiem.

-     Protams, viņš piekrita un sirsnīgi palūkojās uz Annu.

-      Neliels paziņojums vispārējam klātesošo sirdsmieram! Mediju koncerns Lux kā Magnum tiesību un juridisko saistību pārņēmējs visdrīzākajā laikā pilnībā norēķināsies gan ar Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūru, gan māksliniekiem.

-     Līzbet, bet nu gan pastāsti, kā tu atkodi nozieguma shēmu? Zane uzklupa draudzenei.

-    Kā? Darīju to, ko mums mācīja akadēmijā aktiermeistarībā, gatavojot lomas, iedomājos sevi noziedznieka vietā. Ko es darītu, ja vēlētos panākt tādu rezultātu, kāds bija sasniegts, un ko es noteikti nedarītu? Pēc tam sāku gudrot, kurš to būtu vai nebūtu varējis izdarīt.

Man… mums sākumā bija piecas dāmas Elga, Ilga, Simona, Elita un Elīza. Pēc Elīzas mirstīgo atlieku atrašanas kļuva skaidrs, ka shēma darbojas citādi.

Teorētiski gan Robertu, gan Elīzu būtu varējusi nogalināt arī Ninele, taču pēc ilgām pārdomām un Zanes stāstījuma par Nineles paradumiem sapratu, ka viņa, ja ari ir iesaistīta, tad tikai kā organizatore, kūdītāja vai līdzdalībniece, nevis izpildītāja. Viņa neietu pati smērēt rokas. Smalkā audzināšana neatļautu!

Toties Elgu sakūdīt izrādījās vieglāk par vieglu. Mātes neierobežotā psiholoģiskā un emocionālā ietekme, pašas nestabilā psihe, nepabeigtā izglītība un neizdevusies karjera, piesmietā mīlestība pret Robertu, alkas atriebties Ilgai un Elīzai, skaudība, greizsirdība un naudaskāre, visbeidzot arī vārga vēlme sakārtot savu dzīvi bija ideāla motivācija. Kas zina, vai beigu beigās Elga nebūtu sadumpojusies un atbrīvojusies no mīļotās audžumāmiņas…

-     Bet kā viņai izdevās to izdarīt, neviena nepamanītai? Mēs taču visi tur bijām, brīnījās Ģirts.

-     Cik nu bijām, cik ne. Lielākā daļa viesu bija jau prom, palikušie krietni iereibuši. Izspēlējusi triku ar alerģiju un akūtu nepieciešamību pēc medikamentiem, Elga aizsteidzās uz medpunktu, lai tur veikli piekabatotu tavegila plāksnīti. Tā ir pietiekama deva, lai nogāztu gar zemi zirgu.

Tavegils viskijā, tavegils kafijā. Šie dzērieni paši ir rūgti, mēs to uztveram kā normu. Sekas? Ģirts ar Kārli, no sazāļotās pudeles iekampuši pa špicglāzītei, gulēja kā beigti astoņas stundas. Bet kas notiek ar cilvēku, kurš izdzēris divas glāzītes šāda viskija? Viņš zaudē saikni ar reālo pasauli.

Gan jau Elga vai Ninele beidzot atzīsies, kurš no paziņām nospēlēja sarkankreklotā viltus biznesa partnera lomu un ko viņš pateica krietni iereibušajam Lauciņam. Katrā ziņā ar to pietika, lai samiegojies Roberts galīgi apjuktu un sāktu runāt par braukšanu uz tikšanos. Vienmēr līdzās esošā Elīza uztraukusies skrēja pie mums ar Zani, lai palīdzam dabūt Robertu līdz viņa numuram.

Tieši to jau abām noziedzniecēm vajadzēja lai iespējami vairāk cilvēku vēlāk apliecinātu, ka Roberts gulētiešanas brīdī bijis dzīvs un vesels, bet viņas tajā brīdī atradušās pilnīgi citā vietā.

Atceries, Zane, Roberts istabā smagi iekrita krēslā un sakampa galvu. Viņš izmisīgi centās atskurbt un saprast, kas notiek. Tāpēc arī tik ļoti gribēja kafiju. Elīza palika pie viņa, bet mēs nonācām lejā, nodevām pasūtījumu Helmūtam un par to aizmirsām.

Lūk, tajā brīdī uz skatuves uznāca Elga.

Pirmais posms. Vispirms viņa kā labā feja parādijas vir tuvē pie Helmūta it kā Roberta uzdevumā, lai pasteidzinātu kafijas tapšanu, jo Lauciņam, lūk, gaidāma vēl viena svarīga tikšanās. Elga paņēma paplāti ar kafijas kannu un trīs tasītēm. Lieki teikt, ka pa ceļam viņa iegāja mātes istabā, lai netraucēti iejauktu dzērienā nāvējošu devu miega zāļu. Ciānkālija pudelīte viņai bija kabatā.

Otrais posms. Elga aiznesa sazāļoto kafijas kannu uz Roberta numuru un sev tipiskajā kaprīzajā manierē pieprasīja Elīzai, lai atstāj viņus divatā parunāties. Elīza atkāpās uz savu istabu.

Nezinu, ko runāja Elga ar Robertu, taču pēc viņa sejas varēja spriest, ka nekādu apdraudējumu viņš nav izjutis. Iespējams, izdzēris pirmo kafijas tasi ar miega zālēm, viņš vairs nejuta, ka otrajā tika iejaukts ciānkālijs, jo tas smaržoja tāpat kā amaretto kafija. Kā tas garšoja, ceru, mēs nekad neuzzināsim. Apgāztā krūzīte palika uz galdiņa. Logs vaļā. Durvis tika aizslēgtas no ārpuses, bet atslēgas caurumā Elga ieņurcīja līdzpaņemto salveti. Ceru, ka tā būs pietiekami piesūkusies ar viņas sviedriem, lai pietiktu DNS analīzēm.

Trešais nozieguma posms naksnīgā vizīte pie Elīzas ar kafijas paplāti rokās. Iespējams, ar lūgumu vai pavēli: papļāpāsim! Spriežot pēc nepareizi uzvilktā tērpa, Elīza jau bija noģērbusies un saposusies gulētiešanai, tāpēc šis piedāvājums nāca negaidīts. Taču Roberta draudzenei atteikt negribējās -ja nu izdodas ko vairāk uzzināt? Diemžēl viss beidzās ar smagu saindēšanos, jo arī Elīza svētku laikā bija iedzērusi pāris kokteiļu. Reibums iestājās ātri. Tālākais jau bija tehniskas dabas jautājums.

Nogaidījušas dziļu nakti, Elga un Ninele (esmu pārliecināta, ka viņa piedalījās!) pārģērba aizmigušo Elīzu un iznesa no viņas istabas. Elga, daudz vizinājusies kopā ar Robertu, zināja, kur atrodas viņa mašīnas rezerves atslēga, un jau pēc brīža melnais Audi A8 ar Elīzu aizmugurējā sēdeklī pa Baznīckalna celiņu tika ieripināts tieši dīķī. Divām lielām, spēcīgām sievām tā bija nieka lieta. Jo vairāk tāpēc, ka mūris tajā vietā jau tāpat bija nogruvis gandrīz līdz pamatiem.

Ja Ninele jaunības gados kopā ar vīru bija bieži braukusi šurp, iespējams, viņa par šo vietu zināja krietni daudz un vēlāk izstāstīja arī Elgai. Vajadzīgajā brīdī vienai no viņām ienāca prātā lieliska ideja, kā tikt vaļā no Roberta mašīnas, Elīzas līķa un viņas mantām.

Brīdī, kad ieraudzīju otrādi uzvilkto Elīzas kleitu un noslīcinātās sandales, man kļuva skaidrs, ka dažādu iemeslu dēļ slepkavam nācies viņu apģērbt. Tāpēc arī, aizķērusies kleitas asajos izšuvumos, atplīsa nejauši aizlauztā naga šķēpelīte. Šodien pārliecinājos Elgas labās rokas zeltnesim nags bija īsāks nekā pārējie, turklāt Elga bija nomainījusi sarkanos matus uz blondiem protams, parūku! -, bet nagu krāsu no sarkanas uz pilnīgi pretēju zaļu. Parasti lakotiem gēla nagiem to krāsa un lakojums ir izturīgi, saglabājas vismaz divas nedēļas.

-    Bet vai Elgas vīrs naktī tiešām nemanīja, ka sievas labu brīdi nav līdzās? Dins skaļi pauda savu pārsteigumu. To taču var tik viegli sajust, vai otrs cilvēks ir gultā vai ne! Siltums, elpa, smarža… Mēs gan… Viņš piesarka un apklusa.

-     Ļoti iespējams, ka gādīgā zāļu feja ari vīram bija iebarojusi kādu miega dziras lāsi. Un pretēji Dāvida apgalvojumam Blūmu numurā atradās divas vienguļamās, nevis viena divguļamā gulta…

Epiloga vieta . pēc nedēļas

Torlt Annu Elizabeti atkal pamodināja agrs tālruņa zvans.

Zvanīja no advokātu biroja Blūms, Blūms un Kreics. Advokāta Artūra Kreiča maigais tenors paziņoja: Bergas jaunkundz, jums pienācis gaidītais sūtījums no Anglijas. Mēs jutīsimies pagodināti to nogādāt uz Pūcēm. Ieradīsimies pēc četrām stundām.

Pūču salas ozola kuplajā lapotnē šalca nejauši ieķēries garām skrejošs, nerātns vējiņš.

Mežāji gatavojās Līgo vakaram. Tuvējā un tālākā apkaimē pret debesīm cēlās pļaušanas skaņas pļaujmašīnu dobjā dūkoņa, trimmeru kamenīgā zumzēšana, bet Melnupes līčos arī pa kādam izkapts švīkstam un strīķa zuzināšanai.

Anna Elizabete Berga savu draugu un tuvāko kaimiņu ielokā stāvēja pie parka lielā ozola. Tā piekājē bija izrakta šaura, dziļa bedre. Advokāts Blūms vecākais pasniedza Annai prāvu sarkankoka šķirstiņu ar divām senlaicīgām akmens keramikas urnām grieķu amforu formā.

Uz lādītes vāka glītā metālkaluma vīnjetē varēja lasīt iegravētus vārdus:

Voldemārs Volfgangs fon Bergs

(1880-1970)

Anna Marija fon Berga

(1885-1989)

Kopā dzīvē un mūžībā. Mājās.

Tāda pati, tikai akmenī kalta vinjete greznoja Latvijas sarkanā granīta kapakmeni, kuru pēc urnas guldīšanas zemē Miks, Kārlis un Ģirts vienotiem spēkiem uzvēla veco Bergu atdusas vietai.

Anna Elizabete uzlika uz akmens krāšņu, sarkanu rozi.

Viņas vecvecvecāki bija atgriezušies mājās.

Un beidzot ari viņai bija vieta, ko saukt par mājām…

BEIGAS

2010. GADA JŪNIJS-JŪLIJS, VIESTURI, ZELTIŅI

Content

Judina Dace Tase melnas kafijas

SATURS

Priekšvārda vietā

1.nodaļa . Anna Elizabete dusmojas

2.nodaļa . liktenīgā kafijas tase

3.nodaļa . izvēles priekšā

4.  nodaļa Zīme

5. nodaļa.Katram savi tarakāni

6.  nodaļa. Kā mušas uz medu

7.  nodaļa. Zirnekļa tīklā

8.  nodaļa. Zemūdens akmeņi

9.  nodaļa. Barons un zāļu salāti

10.  nodaļa/ Vēstule

11.   nodaļa. Baisais atradums

12.   nodaļa. Aizmugures sēdeklī

13.   nodaļa. Ģenerāļa pankūkas

14.   nodaļa. Sarkanais un melnais

15.  nodaļa. Vielas nezūdamības likums

16.  nodaļa. Saistības un vienošanās

17.   nodaļa. Loks savelkas

18.  nodaļa. Kāpēc tu to izdarīji?

19.   nodaļa. Trīskārša spēle

20.nodaļa . dzimtas gods

Epiloga vieta . pēc nedēļas