Judina Dace

Tik vienkārši

Dace Judina

Tik vienkārši

.

Priekšvārdā vietā

Mēs dzīvojam dīvainā laikā, kad viss pilnīgi viss saistīts ciešām savstarpējām saitēm un ikkatra darbība izraisa neprognozējamu lavīnas efektu. Augsto tehnoloģiju un elektronisko mediju laiks, brīvā tirgus ekonomikas laiks, globalizācijas un varas centralizācijas laiks. Ekonomiskās, valstiskās, vispārcilvēciskās un emocionālās krīzes laiks. Diemžēl. Vēsture atkārtojas, un mēs jau nez kuro reizi kārtējai krīzei cauri ķepurojoties sākam pierast un kā normālformu uztveram gan negācijas laikrakstu slejās un televizora ekrānā, gan līdzcilvēku saltumu un savtību, gan… draugu nodevību. Vēl vairāk atrodam tam attaisnojumu: tagad jau tāds laiks; visiem grūti, jāpaciešas…

Viss ir personiski un personīgi. Patīk nepatīk, mīlu nemīlu, gribu negribu, iekāroju vēlos iegūstu… Jebkurā dzīves un attiecību jomā. īstajā brīdī esot īstajā vietā, vari paveikt visneticamākās lietas vai, tieši pretēji, nespēt šķietami elementārus ikdienas pienākumus ne, jo viss krīt no rokām, soļi pinas un jūk.

Droši vien ikviens no mums kaut reizi tam ir gājis cauri. Cilvēks var būt labs, gudrs, talantīgs un nez kāds, taču kādā brīdī citam cilvēkam gluži vienkārši neiepatīkas. Vai iepatīkas. Un viss notiek. Vai nenotiek.

Grāmatas tapšanas periodā man teica jūs esat nežēlīga sieviete… Tā nav. Vienkārši tāda ir dzīve. Cik mēs ļaujamies tās ietekmei, atkarīgs no pašiem. Vai mums ir mugurkauls, un vai mēs spējam to noturēt taisnu? Vai mums ir sirds, un vai mēs spējam to atvērt? Vai mums ir smadzenes, un vai mēs spējam likt tām domāt?

Šī grāmata nav autobiogrāfisks stāstījums. Gan galvenā varone, gan visi pārējie personāži ir izdomāti, to radīšanai esmu aizņēmusies ilgajos žurnālistes darba gados iepazīto cilvēku rakstura īpašības un īpatnības. Dažu aprakstīto notikumu pamatā patiešām ir reāli fakti, bet fonā reāla kriminālhronika, amatpersonu un drošības speciālistu viedokļi, kā arī manis pašas žurnālistes gaitās rakstītais, taču tikai kā iedvesma, kā impulss fantāzijai kā tas būtu varējis vai kā tam būtu vajadzējis notikt.

No sirds gribu pateikties tiem lieliskajiem un sirsnīgajiem cilvēkiem, kuri nesavtīgi palīdzēja ar padomiem un konsultācijām un bez kuriem šis romāns nebūtu ieraudzījis dienasgaismu.

Vislielākais paldies policijas ģenerālim Aloizam Blonskim un psihoterapeitam Jurim Blumbergam, kuru nemainīgi labvēlīgā profesionālā attieksme daudzu gadu garumā ļāvusi mums sadarboties, veidojot ne vienu vien publikāciju, un iedrošinājusi ķerties arī pie nopietnākiem darbiem. īpašs paldies aizsaulē aizgājušajam Valmieras Kriminālpolicijas priekšniekam Aldim Ozoliņam lieliskam profesionālim, krietnam cilvēkam un labam draugam. Dziļa pateicība stilistei (un manai draudzenei) Inetai par morālo atbalstu un skaistuma industrijas nianšu atklāšanu, pasniedzējai Sandrai Zeltiņai par mūsdienu biznesa un finanšu shēmu atšifrēšanu, konsultantiem no tieslbsargājošajām struktūrām par pacietību, niansēti skaidrojot un precizējot operatīvās un tehniskās nianses, bet manai fokusa grupai Dacei, Zandai, Mārim, Jānim, Inesei, Aigai, Vinetai un Elīzai par izturību, lasot un pārlasot romāna fragmentus un kopīgi meklējot zemūdens akmeņus.

Šis grāmatas tapšana ir lieliskas komandas kopdarbs. Vispirms izdevniecības Zvaigzne ABC valdes priekšsēdētājas Vijas Kilblokas un Latviešu valodas, literatūras un mākslas redakcijas vadītājas Zaigas Lasenbergas ticība un iedrošinājums. Tad ilgstošs darbs vienatnē pie balti mirgojošā ekrāna (paldies manam vīram Varim par pusdienām un vakariņām, labākajam draugam Kristam par faktu meklēšanu un regulāru izstaidzināšanu svaigā gaisā, maniem kaķiem Princei, Mikai un Tucim par pozitīvās enerģijas terapiju!). Visbeidzot skrupulozs darbs kopā ar redaktori Māru Runi.

Un te nu tas ir. Vēlreiz paldies visiem, kuri palīdzēja, un paldies arī tiem, kuri netraucēja.

Sirsnībā Dace Judina

1. daļa Nakts 1993

i

1. nodaļa

Marts bija neizturams. Tāpat kā februāris, tāpat kā janvāris, decembris un viss pagājušais gads. Depresija. Melna depresija. Un atmiņas. Uzmācīgas, smagas. Kā būtu, ja būtu…

- Muļķības! viņa nikni teica. Sev. Domā par kaut ko citu. Tur vairs neko nevar grozīt. Nesanāca. Tu viņu nedabūji, un viss. Muļķe, nekauc, tavas asaras nevienu neaizkustinās… Saproti taču reiz visiem, pilnīgi visiem ir dziļi vienalga, kas ar tevi notiek. Visiem! Nu labi, varbūt vecākiem ne… Taču viņi tev neko nevar palīdzēt. Šobrīd ne. Ar to jātiek galā pašai. Beidzot. Kā skanēja tas angļu teiciens? Lai miroņi aprok savus miroņus… Zināma taisnība šajos vārdos ir. Bet ja miroņi vēl dzīvi?

Iezvanījās telefons. Dane negribīgi pastiepa roku un nocēla klausuli.

-Jā-

- Vai Dane? Te jūs traucē no Pusnakts redakcijas. Redaktors lūdza uzzināt, kad būs gatavs materiāls vai rezervēt vietu nākamajā numurā vai ne?

-Jā, protams. Rīt vai parīt ienesīšu. Rezervējiet lappusi.

-Paldies. Visu labu.

-Uz redzēšanos.

Ja viss būtu tik vienkārši. Rīt vai parīt. Viena lappusīte libido.

It kā nieki, bet par ko lai šoreiz uzraksta? Par mīlēšanos bija, par pērkamo seksu bija, par jaunākajiem pretapaugļošanās līdzekļiem bija, par demogrāfisko situāciju arī bija. Vēlreiz to pašu, tikai no otra gala? Ak Dievs, kā negribas! Roka neceļas. Gribētos kaut ko lielu un skaistu. Piemēram, kādu portretgabalu vai interviju. Dziļu. Līdz kaulam. Tā, lai tu ar savu portretējamo kļūsti par vienu veselu. Lai nav neērti vārdu apakšā parakstīt. Bet nekā! Tavs lauciņš ir libido. Sekss un viss ap to.

Domā, domā! Maciņā svilpo vējš, nav īstais laiks pārdomām par ētiku un mākslas darbu radīšanas mokām. Uzcept iedomātu sarunu par erotiku, seksu un pornogrāfiju nianses, līdzības, atšķirības? Nu nē, tad jau viņa nebūs ne par grasi labāka par citiem skrīveriem, kuriem godīgs darbs pie astes ka tikai lielāks laukums avīzē piepildīts…

Visticamāk parīt. Tātad šis vakars brīvs. Bimini klubiņā Cepuru balle. Varbūt vienreiz pēc ilgiem laikiem aiziet izplosīties? Pie viena uzdziedātu karaoke. Cik jocīgs vārds karaoke, precīzāk taču būtu dziedāšana uz fona. (Nē, maurošana uz fona, Danē ierunājās Drūmais Kritiķis.) Viņai ārkārtīgi gribējās uzdziedāt. Tā, no sirds. Un iekabināt visiem tiem murmulētājiem un šķībi vilcējiem. Astoņi grupā nodziedātie gadi un krustu šķērsu izbraukātā Latvija ļāva uz skatuves justies droši.

Nolemts. Šovakar uz balli.

Vēl tikai jāsazvana Andris, jāuzzina, cik ilgi viņš strādās, un tad viņi beidzot kaut kur aizies. Divatā.

Dane pastiepās pēc klausules un ātri uzknakstināja vajadzīgo numuru. Kā par brīnumu, nebija aizņemts.

-TVK. Lūdzu!

-Labdien, vai es varētu runāt ar Andri?

-Mirklīti uzgaidiet…

Mirklītis ievilkās. Likās, kāds aizsedzis klausuli ar plaukstu, kaut kur tālu bija jaušama klusināta, bet steidzīga dudināšana. Beidzot atskanēja pazīstamā balss.

-Klausos.

-Sveiks, Ausaini. Kā ar darbiem?

-Mm… Nu tā. Ko gribi?

-Klau, aiziesim šovakar uz Bimini? Tur būs Cepuru balle.

-Kas vēl ies?

-Vai tad vēl kāds vajadzīgs? Iesim divatā.

-Nezinu. Man vakarā jāfilmē, varbūt būs ari jāpamontē…

-No rīta tu teici, ka īsā diena.

-Daudz ko es teicu.

-Tā vien šķiet, ka tu negribi ar mani nekur iet…

-Atkal tu sāc… Nu labi, mēs aiziesim, un tu pēc maza brītiņa jau gribēsi mājās. Šis būs slikti un tas būs slikti, mūzika par skaļu, tu neļausi man iedzert un atkal skaitīsi santīmus. Ar tevi taču nekur nevar aiziet…

Negaidītais uzbrukums Dani satrieca.

-Andri, mēs taču miljons gadu neesam nekur bijuši!

-Un labi vien ir. Pasēdēsim mājās. Tev nekas nav jāraksta? Vakariņas gatavas?

-Nē. Es domāju…

- Ja visi muļķi sāks domāt… Labāk nedomā un taisi vakariņas. Drīz beigšu. Dzirdi?

-Jā. Viņa nolika klausuli.

-Cūka! Nepateicīgais cūka! Tevis dēļ es tagad esmu viena! Bet es taču tevi radīju!

Dane bija pārskaitusies un skaļi sarunājās ar klāt neesošo Andri. Vai ar sevi kas zina.

- Tu biji absolūta nulle, tikko pēc vidusskolas. Muļķa puišelis, ar labu balss tembru un dabas dotām skatuves iemaņām. Un pēc velna iedomīgs. Jau skolā.

Ko tas dod, ka mēs tagad dzīvojam kopā, ja es jūtos vientuļāka nekā jebkad! Tu no rīta aizej uz darbu, vakarā pārnāc vēlu un pa dienu satiecies ar interesantiem cilvēkiem. Bet es… Viena pati mājās.

Kā tu man pagājušo rudeni teici: Tā ir labāk sievietei jādzīvo mājās un jātaisa vīrietim ēst. Vīrietim! Kaķim jāsmejas. Vīrietis atradies. Lupata! Kā darbā kāda iedzeršana, tā pirmais, kā satikties ar veciem draugiem, tā zibens ātrumā prom no mājas, pat neturot par vajadzīgu piezvanīt un pateikt, kur atrodas. Mājas darbiem mēnešiem pirksts nav piedurts, miskasti grūti iznest bez trīskārša atgādinājuma.

Toreiz, kad viņa strādāja televīzijā, viss bija pavisam citādi Andris līda vai no ādas laukā, lai tikai viņai izpatiktu.

Kāds drausmīgs stulbums, ja cilvēks, ar kuru tu diendienā dzīvo blakus, tevi uztver vienīgi kā materiāli izdevīgu būtni slaucamo lopiņu vai staigājošu naudas maku, aizmirstot, ka arī tev ir jūtas. Un sapņi. Vismaz reiz bija… Bet vai vispār var iejusties otra ādā? Vai kādu vispār interesē tas, ko tu kurā brīdi jūti, ko domā, kas tev ir svarīgi? Protams, ne.

Cilvēks ir dzimis egoists un kā tāds arī nomirst bezgalīgās rūpēs par savu ego. Paēst, padzert, izgulēties. Un, ja sanāk, pamīlēties. Lai gan bez tā var iztikt. Nav jau dzīvībai svarīgi.

Dienām ejot, mūsu vakardienas es aiziet uz neatgriešanos. Jā, vakar tu biji maigs, uzmanīgs, smalkjūtīgs, baidījies pat ar pušplēstu vārdiņu otru aizvainot. Šodien? Ko šodien? Tik daudz dienu un nakšu kopā nodzīvots kāda vairs smalkjūtība! Ir redzēts viss, izjusts viss, pateikts viss. Vairs nav atlicis nekas, izņemot naudu.

Viss sākas un beidzas ar naudu. Kad divi cilvēki savās sarunās nonāk pie naudas, mīlestība viņu starpā ir mirusi. Neatgriezeniski. Mīlestību nepērk. Tā vai nu ir, vai… nekad nav bijusi? Vai tiešām toreiz tā tikai likās?

Psihoterapeits Māris Zeltkalns nebija no tiem sabiedriskajiem tipiem, kuri ik pārvakarus dodas uz ballītēm, teātriem, koncertiem vai citām izklaides vietām. Pēdējā gada laikā kopš pārcelšanās uz dzīvi Latvijā lielāko viņa ikdienas daļu aizņēma darbs. Nemainīgi. Šis nu reiz bija gadījums, kad darītājs jūsmoja par savu darbu.

Kā jau katrā arodā, arī Zeltkalna profesijā neiztika bez ēnas pusēm. Tā sacīt, nav maizes bez garozas. Ik dienu tiekoties vismaz ar desmit cilvēkiem, kuri nāca pie viņa ar savām problēmām, cerot, ka bnnumdakteris viņus no tām atbrīvos, viņš pamazām no atklāta un smaidīga britu puiša ar latvieša iezīmēm bija pārvērties par noslēgtu gandrīz latvieti, kura pasaules centrs ir viņa māja. Jo vairāk tādēļ, ka šinī gadījumā solīdā, Ulmaņlaikos būvētā un no vectēva mantotā Jūrmalas savrupmāja sevī apvienoja gan Zeltkalna dzīvojamo zonu, gan ārsta privātprakses vietu, proti, kabinetu un pieņemšanas telpas. Un solīdu klientūru, kas deva ne mazāk solīdus ienākumus.

Viss it kā bija labi, un tomēr… Kaut kas gremza. Kaut kas nedeva mieru. Ļoti bieži vakaros, aiz sevis aizslēdzot darba telpas, Zeltkalnu pārņēma baiga bezcerība visiem tik vienādas problēmas, tik vienādi cilvēki, tik vienādas mājas un arī dzīve tik vienveidīga, ka gribējās kaukt kā sunim pret mēnesi. Gribējās uz mājām. Uz Birmingemu. Vienīgi, iedomājoties Zeltkalna vecākā smīnīgo seju: Nu, puika, tik vien bija pulvera? nekas cits neatlika, kā sakost zobus un turpināt.

Nav ko čīkstēt: dabūji, ko gribēji, māju un privātu praksi Latvijā, tad nu dzīvo un nesūdzies.

No tamlīdzīgām cilvēknīdēja pārdomām Zeltkalnu spēja izkustināt tikai viens cilvēks viņa draugs Oskars, žurnālists. Ārštatnieks. Freelancer. Bez noteiktas piederības kādam noteiktam masu medijam. No tiem rosīgajiem un aktīvajiem

tipiem, kuri raksta jauki asprātīgus kultūras, izklaides un saviesīgās dzīves notikumu apskatus dažādām nedēļas avīzēm un vienmēr var pateikt, kas, kur, kad, cikos un kāpēc notiek. Zeltkalnam Oskars bija neatsverams palīgs sabiedriskās dzīves jautājumos, īsta staigājoša informācijas krātuve. Viņš gan netika skaidrībā, pa kuru laiku draugs pie tās tiek, jo dienas lielāko daļu Oskars pavadīja savā īrētajā Čaka ielas dzīvoklītī, valstoties uz krietni izgulēta, bet, pēc viņa domām, stilīga 30. gadu pseido dīvāna un sacerot kārtējo rakstu, bet viss atlikušais laiks tika ziedots cēlākam mērķim izklaidei.

Oskara nelāgākais ieradums precīzi aprēķinot laiku, kad Zeltkalnam beigusies pēdējā pieņemšana, bez pieteikuma ierasties uz mazu kokteilīti, pie viena izmetot pa frāzei: Šovakar Dailē pirmizrāde! vai Šovakar Bimini Cepuru balle! Atlika vien pabrīnīties par drauga absolūto pārliecību, ka Māris, pirmkārt, mājās ir viens un, otrkārt, tā vien alkst pēc Oskara sabiedrības.

Taču visus Oskara grēkus un grēciņus pilnībā atsvēra viena lieliska īpašība absolūts humora izjūtas trūkums, kas dakterim sevišķos noguruma vai dusmu brīžos ļāva atvieglot dvēseli… krietni pavelkot Oskaru uz zoba. Ar laipnu smaidu sejā. Turklāt parasti šādos brīžos smaidīja viņi abi, lai gan Oskara pūles saprast Māra Zeltkalna melno, dzēlīgo britu humoru un neizrādīt apjukumu, kad tas neparko neizdevās, vai aizvainojumu, kad viņš iedomājās, ka dzelksnis adresēts viņam, bija un palika veltas. Taču aizkustinošas.

Reizēm, juzdams, ka savās zobgalībās gājis par tālu un draugam ir vairāk nekā pietiekams iemesls apvainoties vai justies sāpinātam, Zeltkalns ļāvās pierunāties kaut kur aiziet. Pareizāk sakot viņš bija atldājis veidu, kā ātri atgūt Oskara draudzību, vajadzēja tikai pajautāt, kas šovakar notiek, piemēram, Bimini un vai tur atradīsies vieta diviem vecpuišiem.

Tādos brīžos Oskars acumirklī atplauka kā puķe reklāmas klipā, parakājās savā bezizmēra plaušā (lielā, ietilpīgā, drausmīgi nobružātā somā, kurā bija viss diktofons, nenosakāmas markas fotoaparāts ar miniatūru zibspuldzi, aizvakardienas avīzes, peldbikses, sakaltuši pīrādziņi, angļu-latviešu minivārdnīca, tukšas kolas bundžiņas un pāris dežūrpaciņu prezervatīvu) un ar uzvarošu Yes! izvilka no tās savu dienasgrāmatu. Šī informācijas krātuve arvien raisīja Zeltkalnā apbrīnu nospeķota, bieza klade, kura telefonu un adrešu daļā pierakstīta līdz malām un pie kuras iekšējā vāka pielīmēts slepenais saraksts dažas lapiņas, uz kurām alfabēta kārtībā, ciešā stabiņā kārtojās sabiedrībā pazīstamu sieviešu vārdi.

Dažreiz gan Zeltkalns pieķēra sevi pie domas, vai tikai Oskara biežajām vizītēm pie viņa nav cits iemesls, vai tikai draugs aiz ārējās, donžuāniskās bravūras neslēpj pavisam citu seksuālo orientāciju, tomēr allaž pats sevi apsauca rimsties, tevī ierunājies profesionālais kretīnisms!

-Vecīt, šovakar Bimini Cepuru balle! Iesim?

-Hmm…

-Iesim, vecīt, iesim! Tas varētu būt lielisks materiāls rakstam!

Oskara lūdzošais tonis Māri aizkustināja. Viņš zināja, ka Oskars uz ballīti itin labi varētu aiziet arī viens, klusītiņām savākt materiālu, kādu nointervēt, kādu nofotografēt, beigu beigās iepazīties ar kādu simpātisku sievieti, mēreni piedzerties un…

-Tur bez maskām noteikti nelaiž iekšā. Bet man nav pat parastas cepures…

-Lords atradies! Mēs iesim kā preses pārstāvji, kāda velna pēc maska?

Zeltkalns ātrumā mēģināja izdomāt vēl kādu ticamu iemeslu, kāpēc nevarētu iet uz balli. Smaga diena, daudz pacientu, slikta pašsajūta. Ja ne Oskars, šo vakaru viņš ļoti labprāt pavadītu mājās pie kamīna un televizora, ar viskija glāzi rokā.

- Klau, Osi, varbūt tomēr ne… Galīgi nav noskaņojuma.

-Vecīt, es tevi lūdzu! Varbūt beidzot satiksi kādu sievieti… Cik ilgi tu domā dzīvot kā mūks?

Zeltkalns aizdomājās. Draugam bija taisnība. Savos trīsdesmit septiņos gados dvēseļu dakteris dzīvoja diezgan askētisku dzīvi, lai gan par sieviešu nīdēju viņu nevarēja saukt. Par nīdēju ne, tomēr rūgtumu pret daiļo dzimumu viņš juta gan.

Koledžas laikos Mārim bija draudzene. Keita. Jauka meitene. Likās, viņa pret izstīdzējušo puisi ar eksotisko vārdu izjūt zināmas simpātijas. Māris? Māris bija viņā neprātīgi iemīlējies. Puisis mācījās labi, pasniedzēji viņu slavēja, klasesbiedri izturējās draudzīgi, bet Keita jūsmoja pilnīgi atklāti kā tas iespējams, tu taču neesi vietējais, tu pat neesi anglis, bet mācies labāk par mums, tev ir labākas atzīmes pat angļu literatūrā, esmu tik priecīga, ka tu esi mans draugs! Jā, tiesa, priecīga viņa bija gan, jo Māris stundās laboja kļūdas viņas sacerējumos un zibenīgi risināja matemātikas uzdevumus, lai līdz zvanam paspētu pabeigt arī savējos. Keita ikreiz pateicās ar mazu bučiņu uz vaiga, taču, kad puisis viņu aicināja uz kino, pastaigāties vai paklausīties mūziku, vien attrauca nevaru… Drīz vien nevarēšanas iemesls atklājās. Kādu vakaru, vedot pastaigā suni, Māris, naivas romantikas dzīts, aizgāja līdz Keitas mājai. Pie vārtiņiem puskrēslā divi skūpstījās. Ātrā solī pagājis garām, puisis paspēja sāniski nopētīt stāvētājus. Keita un kāds vecāks čalis. Tas notika koledžas pēdējā mācību gadā. Līdz skolas beigšanai Māris ar Keitu nepārmija ne vārda, un dīvainākais bija tas, ka arī viņa nemēģināja neko jautāta Puisis bija aizvainots līdz sirds dziļumiem ne tāpēes Ķ&amp;JKčHai bJļ'd cits, bet tāpēc, ka viņa to nebija pateikusi,

Vēlāk bija Karina. Viņi iepazinās, kad Māris jau bija pabeidzis universitāti, pēc tam Medicīnas akadēmiju un ieguvis psihologa psihoterapeita diplomu. Un doktora grādu. Viņam ļoti paveicās ar darbu tēvs pieņēma darbā savā klīnikā Birmingemas klusajā nomalē. Atvēra jaunu psihoterapijas nodaļu. Speciāli dēlam.

Zeltkalns vecākais bija labi situēts vīrs, otrās paaudzes emigrants no Latvijas, tobrīd viens no labākajiem Anglijas neiroķirurgiem. Protams, palīdzēja arī gudrība un tālredzīgs aprēķins toreiz, četrdesmitajos, kad jaunais dakteris ar Sorbonnas diplomu izmisīgi centās atrast kaut vai vienkāršu sanitāra darbu, neviens pat iedomāties nevarēja, ka reiz viņš vadīs prestižāko neiroķirurģijas klīniku, pacienti pie viņa durvīm stāvēs rindā un goddevīgi dēvēs par Dr. Goldhill. Viņa dzīves lielākais mērķis lai abi dēli, Māris un viņa jaunākais brālis Jānis, kļūtu par labiem ārstiem.

Nūja. Un Karina bija Māra sekretāre. Ļoti laba un pieredzējusi sekretāre. Pat pārāk. Varbūt, ja jaunajam dakterim būtu lielāka pieredze ar sievietēm, uzņēmīgajai anglietei nebūtu izdevies viņu nozvejot. Taču izdevās. Vispirms ar lietišķu gādību un rūpēm, tad šķietami nevainīgu flirtu un maigumu, visbeidzot vētrainu seksu, kam sekoja paziņojums: “Vai zini, dārgais, man, protams, negribas tevi apgrūtināt, taču mums būs bērns un abortu es netaisīšu!” Tā sacīt, proties!

Atceroties Zeltkalna seniora reakciju, Mārim vēl tagad svila ausis. Muļķa puika bija vismaigākais no visiem viņam veltītajiem apzīmējumiem. Protams, viņš Karinu apprecēja. Viņa tūliņ atstāja darbu slimnīcā, kļūdama par tipisku mājas sievieti: “Dārgais, nekavējies, vai tu rokas nomazgāji, vakariņas būs pēc 15 minūtēm; dārgais, kāpēc tu šodien tik vēlu, vakariņas atdzisušas; dārgais, Harijs un Peta mūs uzaicina rītvakar pie viņiem uz kokteiļvakaru, ko lai atbild?” Un tamlīdzīgi.

Bet trakākais viņa nebija stāvoklī.

Māris, audzināts vecmodīgo vērtību garā, jau no pirmajām laulības dienām uztvēra Karinu kā sava nākamā bērna māti, izturēdamies pret viņu ar lielu, pat bezgalīgu cieņu. Bet nu viņš jutās nežēlīgi apņirgts un izpļaukāts pūļa priekšā. Viņā kaut kas sabruka pēkšņi, strauji un nelabojami. Pēc Karinas paziņojuma par viltus grūtniecību Māra fiziskais riebums kļuva tik liels, ka viņš, normāls un veselīgs vīrietis, nespēja sievai pat pieskarties. Vēl vairāk arī izrunāties ne.

Karina, juzdamās nedaudz vainīga, tomēr ne tik ļoti, lai atvainotos, kur nu vēl lai beigtos nost aiz sirdsapziņas pārmetumiem, vīra attieksmes maiņu īsti nespēja saprast un uzstājīgi turpināja spēlēt sievas lomu, aicinot viesus, gādājot par savu skaistumu un pūloties pavedināt neizprotami atvēsušo doktoru Goldhilu, kā viņa bija iesaukusi vīru.

Māris aizvien biežāk aizstrādājās līdz vēlai naktij, nereti pārnakšņodams turpat klīnikā. Zeltkalns vecākais, ar pieaugošām bažām vērodams notikumu attīstību un nevarēdams izturēt vecākā dēla pastāvīgo nomāktību, beidzot nolēma īstenot sendienu sapni izveidot privātu klīniku Latvijā. Sākotnēji viņa iecere bija saistījusies ar neiroķirurģiju iespējams, vecais vīrs cerēja atgriezties tēvutēvu dzimtenē, ne tikai lai pavadītu mūža nogali, bet arī lai strādātu, taču, Māra laulības šķiršanas procesa laikā apmeklējis Latviju, profesors Zeltkalns izšķīrās par labu dēlam un psihoterapijas privātpraksei.

Mārim tas nozīmēja sākt dzīvi no jauna. Latvijā.

Mārim Zeltkalnam bija trīsdesmit septiņi, viņš jau otro gadu dzīvoja Latvijā un vadīja privātklīniku Jūrmalā, Dzintaros.

2.nodaļa

9

- Paklau, ja tu tā ilgi stāvēsi, mēs nekur nepaspēsim! niknā balsī izteiktais pelnītais pārmetums atsauca Māri īstenībā.

-Piedod. Aizdomājos. Viņš pēkšņi sajutās Oskaram parādā. Šķita, viņš ar varu piespiedis draugu noklausīties savu dzīvesstāstu. Sekundīti. Tikai ātri pārģērbšos.

-Par ko tu domāji? Oskars negaidot ievaicājās brīdī, kad Māris errodamies centās iespējami elegantāk sasiet kaklasaiti.

-Nolādēts, mans tēvs to izdara trīs sekundēs! Tik virtuozi, it kā visu mūžu to vien būtu darījis kā sējis kaklasaites. Viņam jau tās veiklās rokas. Vienīgais, ko māku es, kulstīt mēli un rādīt gudru ģīmi.

-Vai to var uzskatīt par atbildi uz manu jautājumu?

-Zināmā mērā jā.

-Ko nozīmē zināmā mērā?

-Kāda velna pēc mēs cenšamies izskatīties skaistāki, nekā esam, ja vairumā gadījumu aiz visiem šiem kardēniem, guči un dioriem slēpjas īsti cūkas tiešā un pārnestā nozīmē?

-Vecīt, mierīgāk man arī ir smalka kaklasaite, bet vai tāpēc es esmu cūka?

-Nē. Tu neesi. Es neesmu. Neviens nav. Un arī šī kaklasaite ne pie kā nav vainīga. Tomēr apsiešu citu. Neliekoties ne dzirdot, ne redzot drauga grūtās nopūtas, Zeltkalns piegāja pie skapja un, durvju spogulī raugoties, citu pēc citas pielaikoja sešas kaklasaites. Kā tu domā, kura vislabāk piestāvēs šim kreklam?

- Tev tādas nav! saērcināts atbrēca Oskars. Tev jāmeklē nevis tāda, kas piestāvētu tavam stulbajam kreklam, bet gan tavai pakaļai! Taisies ašāk! 0 nē…

Oskara pēdējās nopūtas cēlonis bija matu suka Māra rokā. Redzēdams drauga vāji slēpto nepacietību, viņš nolēma to vēl mazliet pakaitināt un tad tikai doties ceļā. Diemžēl Oskara 'līdzšinējā bēdīgā pieredze rādīja, ka Mārim viņa pusgaro, lokaino matu sakopšana aizņem vismaz pusstundu. Nabaga nelaimīgā dvēsele nezināja, ka tā draugs rīkojas tikai viņa klātbūtnē, citās dzīves situācijās tikdams galā dažās sekundēs.

Pēdīgi jaušot, ka Oskara pacietības mērs ir pilns un vadzis draud lūzt, Māris rekordātrumā apģērbās un, pār plecu izmetis: Braucam! izšmauca pa ārdurvīm. Aizcērt durvis, es skrienu sildīt mašīnu!

Principā neko sildīt nevajadzēja. Zeltkalna nepilnus divus gadus vecais Mercedes bija viena no labākajām mašīnām, ar kādu Oskaram pēdējo piecu gadu laikā bija gadījies braukt. Tas ir, sēdēt pasažieru sēdeklī, jo, par spīti saviem izdaudzinātajiem sakariem augstākajos līmeņos, autovadītāja tiesību viņam nebija.

Kādā atklātības brīdī Oskars bija atzinies, ka auto vadīšana un viņš esot divas nesavienojamas lietas: pirmkārt, viņam pie stūres vienmēr kļūst nelabi, otrkārt, viņš nesaprot, kā sinhronizēt kāju un roku darbību, un, treškārt, automašīnas domātas atturībniekiem, bet viņš pie tiem noteikti nepieder.

Turpretī Mārim pēc šķiršanās no Karinas autobraukšana bija gandrīz vienīgais prieks, ko viņš pie sev atļāvās. Pārējie divi retās novakares pie televizora ar glāzi laba viskija rokās un tās reizes, kad Oskaram izdevās viņu izvilināt no mājām. Tiesa, līdz šim tādos vakaros pieredzētais kategorijā prieks īsti neiekļāvās.

Pa Jūrmalas šoseju varēja braukt pieklājīgā ātrumā. Jau krietni vēls, braucēju maz un brauktuves segums salīdzinoši normālā stāvoklī. Kad auto nobremzēja pie Bimini, pulksteņa rādītājs bija pakustējies tikai par pāris iedaļām.

- Vecīt, no Dzintariem līdz Bimini divdesmit minūtēs! Neslikti… Būtu man tāds vāģis!

-Labi jau, labi. Ved iekšā! Jau kuro reizi Māris apbrīnoja preses kartes visvarenību.

Latvijā, tāpat kā jebkurā citā pasaules valstī, cilvēks ar preses karti bija daudz vienlīdzīgāks par citiem, kas praksē nozīmēja viņš par brīvu dabūja to, par ko citi maksāja naudu, reizēm visai prāvu. Protams, Mārim nebūtu nekādu problēmu nopirkt ieejas karti (jeb biļeti kā te to sauca), taču šādi likās aizraujošāk. Tāpēc viņš bija īpaši lūdzis Oskaram, lai tas, iepazīstinot ar citiem kluba apmeklētājiem, nepiemin viņa īsto uzvārdu un nodarbošanos. Lai būtu, kā rakstīts uz preses kartes Mārtiņš Kalns, tādas un tādas avīzes ārštata korespondents. Klubu publikas vidū viņa pacientiem, vismaz teorētiski, nevajadzētu būt…

Viņam bija savi iemesli Zeltkalnam ārkārtīgi nepatika pēdējā gada laikā ap viņa personu saceltā ažiotāža. “Slavenais angļu psihoterapeits uzsācis privātpraksi Latvijā!", “Zeltkaļus rauš zeltu!”, “Vai bagātais anglis sapratīs nabaga latviešus?”, “Bagātnieku guvernante" tās vēl bija tikai puķītes, ko neatkarīgās Latvijas šķietami neatkarīgās un sensāciju kārās avīzes aizrīdamās publicēja savās iedzeltenajās lappusēs.

Odziņas ienācās brīdī, kad Zeltkalns sāka iet sabiedrībā. Par spīti fiziskajai nepatikai, daudzos ielūgumus, jo sevišķi uz labdarības pasākumiem, ignorēt nevarēja. Sakostiem zobiem viņš gāja un piedalījās, pēc pasākumiem neformālā gaisotnē jau kuro reizi atkārtojot trafaretās, labskanīgās frāzes par alkām pēc tēvutēvu dzimtenes un savas pieredzes nodošanu citiem.

Māris zināja, ka žurnālisti aiz muguras dēvē viņu par īgņu, pūsli, iedomīgo britu, bet fotogrāfi labprāt redzētu viņu beigtu, lai vismaz reizi nofotografētu. Daba laikam bija pajokojusies, apveltot Zeltkalnu ar īpašu jūtību nevajadzēja redzēt, pietika ar sajūtu, ka telpā atrodas fotogrāfs, lai maņu orgāni ieslēgtos trauksmes režīmā, viņš vienmēr pamanījās uzgriezt fotogrāfiem muguru vai, sliktākajā gadījumā, sānu.

Bimini iekštelpās burbuļoja īsts raganu katls. Mūzika dārdēja pilnā skaļumā, likās neiespējami kādu sadzirdēt. Daži dejoja, daži sēdēja pie galdiņiem, citi vienkārši blandījās apkārt, pļāpādami te cits ar citu, te ar kādu jaunpienākušu paziņu. Zeltkalns nesaprata, kā viņiem tas izdodas, jo mūzika līdz ar pūļa murdoņu radīja tādu troksni, kam blakus nestāvēja pat visekstrēmākie vecās Londonas vai Liverpūles naktsklubi. Kāpēc tik skaļi? Lai atslēgtos? Vai tieši pretēji lai uzbudinātos?

Māris ar profesionālu aci vēroja sanākušos cilvēkus, mēģinot noteikt, ar ko kurš nodarbojas, taču bija spiests atzīt, ka pierastās klasificēšanas formulas te nedarbojas.

Spraukdamies uz zāles attālāko kaktu, Zeltkalns no saviem metrdeviņdesmitpieci augstumiem bija saskatījis divas brīvas vietas pie prāva stūra galdiņa, kas likās tur nolikts neizprotamas likteņa nejaušības dēļ, jo no šis vietas nebija redzams itin nekas no zāles, par skatuvi nerunājot. Vienīgais izņēmums apkārtējo pēcpuses. Stūrītis kā radīts vientulīgai pasēdēšanai ļaužu drūzmā. Vienatnei pūlī Zeltkalns nosmīnēja un piefiksēja, ka galdiņa attālākajā stūrītī kāds tomēr sēž.

Arī drauga ne pārāk starojošā seja skaidrāk par skaidru pauda ja nu ir kāds ar likteni neapmierināts, tad noteikti viņš. Zeltkalns nenoturējās, vēlreiz nesavilcis lūpas smīna grimasē, ak, nabaga Oskars, kā viņš spēs pavadīt kaut vienu vakaru, nekomentējis notiekošo. Acumirklī, it kā atbildot uz viņa vārdos neizteikto repliku, Oskars sarosījās cēlās pirkstgalos, bolīja acis (likās, viņam nebūtu nekas pretī izbīdīt tās uz kātiņiem), cenzdamies ieraudzīt vairāk, nekā liktenis lēmis. Beigu beigās, gatavs uzupurēties, Oskars pajautāja:

-Ko tev atnest? Mēģināšu tikt līdz bāram.

- Viskiju, melnu kafiju bez cukura un grauzdētas mandeles.

-Mhm… To varēja uzskatīt par piekrītošu ņurdienu.

-Ja tas jūs neapgrūtinātu, varbūt jūs atnestu man karstvīnu?

Balss zema, piesmakusi, diezgan skaļa, ar ārkārtīgi skaidru dikciju, šķiet, nāca no nekurienes un Oskaru samulsināja. Viņš paliecās pāri galdiņam uz runātājas pusi un cieši paraudzījās tumsā, mēģinādams kaut ko saskatīt piedūmotajā telpā.

Pēkšņā pārvērtība Zeltkalnu burtiski iedzina stūrī: viņa pašpuiciskais, bravūrīgais, brīžam uzspēlēti skarbais draugs Oskars piepeši šķita kā ieeļļots, nosmēķētais bass pārtapa aizlūstošā gailēna tenoriņā, kas jautri ķērkuļoja: Protams, atnesīšu… Tūliņ būšu atpakaļ. Vienu mirklīti. Jūs tikai nekur neejiet! Un tu arī!

Oskars izgaisa, pirms Māris paguva pavaicāt, ko viņš pustumšajā stūrī ieraudzījis.

Negribēdams likties pārāk ziņkārīgs, viņš apsēdās tālākajā krēslā, atslābinājās un sāka vērot zāli, ar acs kaktiņu uzmanīgi taustot stūri. Tur sēdēja sieviete. Uz galdiņa viņas priekšā bija liela klade, atvērta tā ap vidu. Cik nu puskrēslā varēja nojaust, tajā bija ierakstītas dažas rindiņas. Dzejniece, rakstniece, žurnāliste vai kaut kas tikpat briesmīgs Māris pie sevis nodomāja.

Sievietes seja tumsā likās blāvojam kā gaišs plankums, diemžēl sejas vaibstus saskatīt neizdevās.

Varētu aizdegt sveci, kas, glītā mākslīgo ziedu kompozīcijā ietverta, sērīgi skuma galdiņa vidū, taču viņam nebija ne šķiltavu, ne sērkociņu. Šķiroties no Karinas, Māris reizē bija šķīries arī no smēķēšanas.

Likās, tumsas cienītāja šeit atrodas jau diezgan ilgi, jo viņas pusē uz galdiņa bija divas kafijas tases: viena tukša, otra līdz pusei, izēsts riekstu trauciņš un tukšs karstvīna kauss. Interesanti, kāpēc viņa nav aizdegusi sveci? Varbūt nevēlas tikt pazīta, varbūt slēpjas. Piemēram, no vīra vai mīļākā…

Tūliņ gan viņš pats sevi norāja: muļķi, kāda tev daļa gar pilnīgi nepazīstamu sievieti? Lai taču viņa dara, kā uzskata par labāku. Dvēseļu ārsts nelaimīgais! Varbūt cilvēks vienkārši noguris un pēc darba ienācis šeit pasēdēt.

Zeltkalnu saniknoja paša nespēja apslāpēt negaidīti uzvilnījušo interesi par nepazīstamo sievieti, kura klusi sēdēja savā stūrī un neizrādīja nekādu vēlēšanos kļūt redzama.

Atgriezās Oskars, nesdams milzīgu paplāti.

-Ceru, jums nebūs iebildumu, ja aizdegšu sveci? Baidos, ka citādi tumsā varētu kaut ko apgāzt, Oskars ar jautājumu vērsās pie sievietes.

“Malacis!" Māris domās uzslavēja draugu.

-Nē, klusa, vēsa, vienzilbīga atbilde.

-Jūsu karstvīns un augļi. Oskars rosījās ap galdiņu kā profesionāls oficiants, kārtodams atnestos dzērienus, sālīto mandeļu trauciņu, lielu šķīvi ar lašmaizītēm un pītu grozveidīgu trauku ar dažādiem augļiem.

- Paldies, bet es nepasūtīju augļus. Jūs kaut ko būsiet sajaucis. Zemā balss ieskanējās asāk.

Sieviete nedaudz paliecās uz priekšu. Tagad viņu varēja labi saskatīt. Māris saprata, kāpēc bija licies, ka viņa sēž tālu stūrī, sieviete bija tērpusies viscaur melnā. Bet viņai bija pārsteidzoši gaiši mati.

Zeltkalns mēģināja neuzkrītoši izpētīt, vai viņa ir dabiska blondīne, un nevarēja. Skatiens pielipa pretimsēdētājas acīm. Lielas un pelēkas, ap acs zīlīti sīki, dzelteni lāsumiņi, bet ap pašu aci kā vainags garas, biezas, melnas skropstas. Bet varbūt viņam tikai tā likās?

Skaistas acis bija Māra Zeltkalna vājā vieta. Gan Keitai, gan Karinai bija ļoti skaistas acis. Vienai tumši violetas, otrai zaļas kā kaķei. Šobrīd viņš nikni pie sevis nosprauslojās nu kā tad, raugies vēl skaistās acīs, drīz varēsi tētukam par sētnieku strādāt! Un pēkšņi satrūkās: sieviete vērīgi skatījās viņā rāmu skatienu un klusi, it kā pie sevis ierunājās: Interesanti, kas jūs esat pēc profesijas? Rokas jums kā ārstam. Nervozas.

-Žurnālists.

-Es ari. Tomēr es jūs nepazīstu. Kurā avīzē jūs strādājat?

-Es…

-Viņš ir neatkarīgais žurnālists. Raksta dažādām avīzēm un žurnāliem ar pseidonīmu, Oskars, pamanījis neveiklo klusuma brīdi, veikli metās cīņā. Toties es jūs pazīstu! Jūs strādājat televīzijā.

- Pareizāk gan būtu šo vārdu lietot pagātnes formā. Pelēkās acis negaidot satumsa un kļuva gandrīz melnas.

-Ja reiz esam sākuši pļāpāt, varbūt iepazīsimies? Zeltkalns ierosināja un satrūkās balss drebēja kā padsmitgadīgam zeņķim. Aiz spītības viņš apņēmās būt ciets, nesatricināms un ļoti vīrišķīgs. Mārtiņš Kalns.

-Dane, mierīgā balss noteica, un pāri galdam pastiepās roka. Rokasspiediens bija ciešs, roka silta un droša. Prieks iepazīties.

- Oskars. Oskars Valdmanis. Ārštata žurnālists. Mārim pārsteigumā iepletās acis, redzot, cik ceremoniāli draugs sniedz pretimsēdētājai roku. Dane vērīgi paraudzījās vispirms Oskarā, tad Mārī, mazliet pasmaidīja (tobrīd šķita pelēkzeltainais rentgens redz viņiem cauri), tad draudzīgi saņēma Oskara pastiepto roku: Priecājos.

3.nodaļa

Toziem Danei ļoti vajadzēja darbu. Vasarā viņa pabeidza režisorus un dienu pirms diploma aizstāvēšanas salauza potīti. Valsts eksāmenus kārtoja mājās, guļot gultā ar ieģipsētu kāju. Bet nekas sarkanais diploms un atestāts ar izcilību.

Un novēlējums turpmāk par sevi rupejieties paši, valsts savu darbu padarījusi…

Ko nozīmē rūpēties pašai, viņa saprata uzreiz, sākot meklēt darbu, pat teicamais atestāts un sarkanais diploms nedeva gaidīto rezultātu. Kultūras namu direktores pavecas kundzītes uz viņu raudzījās ar neuzticību: ā, ak jūs jau esat strādājusi šajā jomā, nē, nu piezvaniet pēc mēneša. Labi slēpts atteikums. Viņa saprata. Kultūras nami mirstošās ex-padomijas ēnā vilka pēdējos elpas vilcienus, taču, kamēr valsts vēl maksāja algas, vajadzēja tās saglabāt sev. Jebkuriem līdzekļiem. Vai noslēpums, cik un kādas mirušās dvēseles strādā kultūras namos skatuves strādnieki, apkopējas, gaismotāji, pulciņu vadītāji, bet patiesībā… direktore, grāmatvede un vēl kāda pirmsrevolūcijas laiku masu kultūras organizatore.

Vasara un rudens pagāja meklējumos un īslaicīgos gadījuma darbiņos. Jau vairākus gadus Dane ar skolas laikos dzimušu kompāniju, lepni sauktu par ansambli, braukāja pa Latviju un spēlēja ballēs, kāzās, jubilejās, izlaidumos, žetonu vakaros. Reizēm sarīkoja ari kādu koncertu. Pareizāk mazu koncertiņu.

Tās pārsvarā bija Danes dziesmas. Daļai komandas dziesmas patika, daži izturējās neitrāli, bet grupas taustiņnieks Muncis klaji pauda savu nepatiku: Tu vispār no mūzikas neko nesaproti, tie visi ir siekalgabali… Dane bija mēģinājusi ar viņu diskutēt, aizstāvēt savu pārliecību, taču velti. Munča vienīgā autoritāte bija viņš pats un viņa sirdsdāma vēsa, noraidoša būtne, kurai slikts, banāls un garlaicīgs likās viss, ko nebija radījis viņas pielūgsmes objekts.

Tagad Dane varēja pasmīnēt par intrigām, kas savulaik tika sabīdītas viņai aiz muguras. Lai vai kā, cilvēkiem viņas dziesmas patika to viņa redzēja klausītāju acīs un pret skatuvi pacelto degošo šķiltavu liesmiņās.

Ziemā viņai piedāvāja interesantu darbu kādā Rīgas sporta novirziena vidusskolā vadīt dramatisko pulciņu izveidot skolas teātri. Priekšlikums bija kārdinošs, alga arī. Tolaik vēl skolotājiem maksāja labi. Viņa piekrita.

Ejot uz pirmo tikšanos ar saviem nākamajiem aktieriem, Dane gatavojās rūpīgi, pārdomājot, ko vilkt, kā krāsoties, lai atstātu savējā iespaidu. Galvenais pirmajā brīdī neizbaidīt dumpīgos un neuzticīgos pusaudžus. Viņas stils, par laimi, nebija akadēmisks pirmajā dienā kāds dežūrskolotājs par varītēm centās uzzināt, kuru stundu viņa basto, ja atrodas gaitenī tajā laikā, kad uzcītīgi būtu jāmācās… Bet pirmā tikšanās ar audzēkņiem aizdomīgi atgādināja aklās vistiņas uz plāna ledus ko teikt, kā teikt, ar ko sākt?

Viņa sāka ar pļāpāšanu. Par teātri. Par modi. Par frizūrām. Saruna novirzījās līdz paaudžu attiecībām un kļuva bīstami slidena. Taču tad, kad maza, sīka meitenīte uz jautājumu: Kāpēc tu vēlies nākt uz dramatisko pulciņu? atbildēja: lai aizbēgtu no mājām, Dane sajuta, ka atpakaļceļa vairs nav, bet tālākais būs ļoti smags. Arī viņa reiz izmisīgi bija lauzusies cauri šiem vientulības un nevienam es neesmu vajadzīga depresīvo izjūtu džungļiem…

Jaunieši ir tik trausli to Dane zināja pēc sevis. Spuraini, durstīgi, slēpjas kā aiz stikla sienas visu redzi, taču klāt netiec un vairāk par visu citu pasaulē baidās atklāties. Bet, ja reiz kādam atklāj sevi, tad līdz galam. Līdz dvēselei. Un gaida to pašu pretī. Tāds ezis tobrīd vēl nesaprot, ka tu nevari viņam veltīt visu savu laiku un dzīvi. Un tad tev ir jālaipo. Uzmanīgi. Ja pielaidīsi pārāk tuvu, viņa problēmas tevi nospiedīs, atgrūdīsi un nekad vairs netiksi klāt.

Viņa bija notrūkusies ne pa jokam. Protams, akadēmijā mācīja psiholoģiju, tāpat kaut kādas pamatzināšanas, kā tikt galā ar grupu, bet tas vairāk attiecās uz teātra trupu, kuras dalībnieki ir pieauguši cilvēki apzinīgā vecumā, nevis padsmitgadīgi tīņi.

Divas brīvās dienas līdz nākamajai nodarbībai pagāja intensīvās pārdomās. Galu galā viņa izdomāja lielisku plānu (vismaz pašai tā likās) dramatiskā pulciņa nodarbības ilgs trīs stundas divas reizes nedēļā stunda runas kultūrai, 45 minūtes skatuves kustībai, stundas ceturksnis etīdēm, tikpat teātra vēsturei, pusstunda lugu analīzei vai grima mācībai un vēl viens stundas ceturksnis personiskiem jautājumiem. Lieliski.

Kļūda aprēķinos. Pēdējās piecpadsmit minūtes hroniski izstiepās līdz stundai, divām un trim. Iespējams, nelielā gadu starpība (Danei togad palika divdesmit divi), tīniskais ģērbšanās stils un draudzīgā attieksme panāca, ka teātra nodarbības, iesākumā paredzētas divas reizes nedēļā, kļuva biežākas, pulciņš lielāks un, kā par brīnumu, tajā pieteicās arī vidusskolas klašu zēni. Arī pēcstundu risināmās problēmas kļuva ievērojami komplicētākas no vecākiem, kuri dzer; mammām, kurām ir mīļākie, līdz tēviem, kuriem ir augsti posteņi darbā un ģimenei neatliek laika. Un, protams, mūžīgajiem jautājumiem “ko man vilkt uz diseni, lai es izskatītos slaidāka?”; “mēs atnāksim agrāk, tu mūs nokrāsosi, labi?”; “likt vai nelikt ilgviļņus?”; “kā pievērst viņa uzmanību?”. Dažbrīd Dane jutās kā mūžvecā bruņurupuciene Tortilla, kurai jāspēj atbildēt uz visiem jautājumiem.

Arī tad, ja atbilde nav pat nojaušama.

Reizē ar ansambļa ievākšanos skolā viss samežģījās. Kaut kā nejauši Dane izstāstīja skolas direktorei par savu lielo aizraušanos mūziku, un manīgā administratore, jaušot izdevību, piedāvāja telpas ansambļa mēģinājumiem, ar noteikumu, ka skolas ballēs grupa spēlēs par brīvu, nodrošinot mūziku un dejas. Darījums šķita izdevīgs. Vienīgi… jauniņās teātra spēlētājas vidusskolniecītes sāka skatīties uz ansambļa puišiem. Pieaugušiem, jauniem vīriešiem. Un puiši (tiesa, ar piebildi tās jau tikai sīkās!) uz meitenēm.

Šī iemesla dēļ Danei nācās pārciest pāris nepatīkamu sarunu ar direktori. Es saprotu, ka jūs mēģināt vēlu vakarā, bet kāpēc pulksten vienpadsmitos vakarā skolā atrodas nepilngadīgas meitenes?

Nu kā lai viņai ieskaidro, ka viss ir normāli, ka tā ir tikai romantiska jūsmošana un neviens neko…?

Dane pārcēla pulciņa nodarbības un ansambļa mēģinājumus tā, lai tie nesakristu… Taču mazās aktrisītes tik un tā atrada iespējas iešmaukt skolas zālē, kur grupa mēģināja. Vienkārši tēloja publiku sēdēja zālē un klausījās. Nelīdzēja ne pierunāšana, ne atrunāšana.

Pienāca pavasaris Žetonu vakars, Teātra dienas, Pēdējais zvans. Visos pasākumos Danes teātris pārsteidza skatītājus ar ko jaunu. Žetonu vakarā Skroderdienas…, Teātra dienās Ziedoņa Krāsaino pasaku dramatizējumi. Pēdējā zvanā Ziedoņa, Vācieša, Čaklā dzejas kompozīcija, ko papildināja Danes pašas dziedātas Imanta Kalniņa dziesmas. Zāle skolēni, skolotāji, mātes, tēvi, visi sajūsmā kliedza, plaukšķināja, raudāja, auroja un cēlās kājās.

Bet… tūliņ pēc izlaiduma direktore palūdza Dani uzrakstīt atlūgumu. Jums ir pārāk ciešas un intīmas attiecības ar audzēkņiem.

Dane bija satriekta vai tad dejošanu ballē ar izlaiduma klases audzēkņiem, kopīgas ekskursijas uz teātru aizkulisēm, Brīvdabas muzeju, jauko tradīciju visiem kopā atzīmēt dzimšanas dienas un audzēkņu uzticību varēja nosaukt tā?

Tiesa, bija viena meitene no izlaiduma klases, kura par varītēm centās pievērst sev ansambļa puišu uzmanību nāca uz mēģinājumiem, nesa pašceptus gardumus, ik dienu mainīja štātes un matu krāsu, brauca pie Danes ciemos kratīt sirdi, apdāvināja viņu visādiem nieciņiem (meitiņai bija bagāti un devīgi vecāki!), tomēr pārējās teātra pulciņa meitenes viņu ne visai labi ieredzēja. Varbūt tā bija apstākļu sakritība, taču tūliņ pēc pēdējā zvana, kad Danei bija dzimšanas diena, atbildot uz sirsnīgajiem apsveikumiem skolā, viņa paziņoja par balli pie sevis mājās, visa tās norise kļuva zināma direktorei. Sekoja uzteikums.

Dane nebija no cilvēkiem, kas lūgtos. Direktore gan acīmredzot gaidīja tieši to, jo uz jautājumu Ko jūs zināt par savu audzēkņu mājas dzīves apstākļiem? Viņiem vajadzīgi ne jau skolotāji, bet draugi! pilnīgi salēcās, un viņas mūždien sarkanā seja ieguva karaliskā purpura nokrāsu.

Bet Dane spītīgi sauca audzēkņu vārdus un katra problēmas.

Pie katra nākamā vārda direktores seja kļuva arvien skābāka, līdz beidzot viņa īgni noburkšķēja: “Ja mūsu skolotāju kolektīvs neko nav panācis vairāku gadu laikā, jūs to vienā gadā nepanāktu ne tik. Bet skolotāja ētika nosaka draudzība starp viņu un audzēkni nav pieļaujama. Jūs esat pārkāpusi skolotāja ētiku. Rakstiet atlūgumu, citādi atbrīvošu ar pantu!”

Dane izgāja no direktores kabineta kā apstulbusi. Viņa bija uzrakstījusi atlūgumu un tikai vēlāk arodbiedrībā uzzināja, ka direktorei nav bijis nekāda pamata viņu atbrīvot, ja nu vienīgi, ņemot palīgā štatu samazināšanu ar trīs mēnešu algas kompensācijas izmaksu. Dane nosmīnēja gudra, ragana!

Pie direktores kabineta durvīm gaidīja viņas pulciņš, citu vidū arī Andris viņas veiksmīgākais atradums. Tīrradnis. Citiem bija grūti iemācīties pareizi norunāt četrrindīti, turpretī Andris vēsi tika galā ar veselu Ziedoņa dzejas kompozīciju (to viņa pati bija runājusi valsts eksāmenā runas kultūrā un zināja, cik tā grūta) bez analīzes, bez mēģinājuma. Visos skolas pasākumos Dane uzkrāva Andrim lielāko teksta slodzi, zinādama nepievils. Nepievīla.

Skolotāji brīnījās, kā no iedomīgā, lecīgā puiša iznācis kaut kas tik labs. Dane priecājās un centās pierunāt Andri pēc vidusskolas stāties aktieros. Žēl vienīgi, ka togad Akadēmija neuzņēma aktieru sagatavošanas kursu, toties nākamgad, kad Andrim jābeidz skola, būs uzņemšana tieši Nacionālā teātra kursā. Dane nešaubījās audzēkņa dabas dotais talants un viņas pieslīpēšana ļaus viņam izkonkurēt pārējos.

Reizē ar zaudējumu aiziešanu no skolas, nāca arī ieguvums. Pavisam nemanot Danes un Andra attiecības ievirzījās citā gultnē vēl mācību periodā viņi no skolas, kas atradās patālu no viņu dzīvesvietām, kopā brauca mājās. Andris ikreiz Dani pavadīja uz mājām, nesot somu, kur bez nodarbībām nepieciešamā atradās ari iepirkumi ikdienišķajām vajadzībām. Skolasbiedri puisi iesauca par Danes bruņinieku, taču, šķita, viņu tas neskar.

Kopīgās mājās braukšanas izvērsās garās pastaigās, sarunās pamazām atklājās puiša dziļākā būtība. Ārēji Andris bija lecīgs un skarbs, iekšēji ļoti jūtīgs, maigs, sirsnīgs, taču viegli aizvainojams. Nesaskaņas mājās bija iedzemdinājušas viņā pasaules nabas kompleksū visa pasaule man ir parādā. Apveltītu ar Dieva dotu talantu, mēģinājumos viņu bija ārkārtīgi grūti pārliecināt, ka viņš kaut ko dara nepareizi. Tam parasti sekoja kārtējais aizvainotā bērna dusmu izvirdums paši tādi un šitādi! Retas bija tās reizes, kad Andris bez ierunām pakļāvās labošanai.

īsi pirms izlaiduma, kas reizē bija arī Danes pēdējā darba diena, Andris pajautāja: Bet kā tad mēs, kā tad es…? Un Dane apsolīja lai kur viņa strādātu, viņa izlaidums būs skaists.

- Tu esi labākais cilvēks pasaulē, kādu vakaru noteica Andris, kad viņi ar velosipēdiem minās mājās no vecā Torņakalna uz Zolitūdi.

Pie Danes mājas ierastās vaiga bučas vietā Andris pēkšņi viņu noskūpstīja pa īstam. Un aizbēga. Vakarā Dane sevi lamāja pēdējiem vārdiem par to, ka viss aizgājis tik tālu.

Es nedrīkstu ļaut viņam manī iemīlēties, mums ir piecu gadu starpība, viņš ir nepilngadīgs. Rīt es ar viņu izrunāšos.

Taču nākamajā rītā Andris ieradās ar milzīgu svaigu zemeņu burku. Izrunāšanās tika atlikta. Vispirms līdz izlaidumam. Tad līdz Jāņiem, kuros Danes ansamblis spēlēja zaļumballē Mārupītes vecajā Tēlnieku parkā un audzēkņi visi kā viens! godprātīgi dejoja valšus, polšus un tautiņdejas. Andris bija aizbēdzis no vecākiem, lai būtu ar viņu kopā.

Vēlāk… Bet vēlāk bija burvīga nakts Brīvdabas muzejā, kur togad notika Latvju ziņģe: viņi turp bija devušies četratā Dane, Andris, Danes bērnības draugs Normunds un Andra skolas biedrene Liene. Burzmā abi puiši pamanījās pazust, toties Dane satika savu brālēnu Gati un māsīcu Ievu. Gatis, nez kāpēc samulsis, nomurkšķēja kaut ko savādu tikko esot redzējis Danes lielo mīlestību Aināru (viņu trīs gadus ilgušās attiecības tieši tobrīd pārdzīvoja agoniju) kopā ar citu…

Ak Dievs, cik viņa tobrīd sajutās vientuļa! Un taču vēl no rīta Ainārs bija atnācis, cenšoties pierunāt sākt visu no jauna. Un jūtu mulsumā viņi pat bija atkal mīlējušies, lai gan pēc pēdējās attiecību skaidrošanas ar Aināru viņa sev bija nosolījusies vairs nekad. Kur gan palicis Andris? Tobrīd viņai bija vajadzīgs kāds kāds, kuram pieglausties, noskūpstīt, aizmirst visu pasauli kaut uz mazu brītiņu…

Puiši atradās pēc laba laiciņa. Situācija patiesi bijusi muļķīga viņi meklējuši meitenes, viņas tos. Kā tajā multenītē par Rūķi un Māju… Lai nu kā, Andris īsti neizprata Danes pēkšņo attieksmes maiņu un maiguma izpausmes, taču bija no sirds priecīgs un neko nejautāja. Pēkšņi koncerts bija apnicis, cilvēki arī (tik uzbāzīgi un skaļi!). Viņi gribēja mājās. Tas nekas, ka līdzi brauca ari pārējie. Tas nebija svarīgi. Svarīgāk par visu likās būt kopā.

Dane pasmaidīja. Tieši tāpat tonakt jutās arī Normunds ar Lieni. Kopš tā brīža pagājuši trīs gadi. Trīs gadi. Neticami! Gandrīz trīs gadi kopš nakts, kad viņi neko citu nedarīja kā vien skūpstījās, skūpstījās un atkal skūpstījās… Un aizmiga tikai pret rītu. Uz pāris minūtēm.

Vasara aizskrēja ātri, bet septembrī Dane sāka strādāt Latvijas televīzijā. Par režisori. Tā bija neticama veiksme viņai zaļam gurķim bez jebkādas TV pieredzes. Pateicoties savai uzņēmībai un trakajām idejām (citādi viņas rīcību nevarēja nosaukt izdomāt jauna raidījuma plānu, neko nezinot ne par televīzijas tehniku, ne izmaksām, ne par nepieciešamo komandu; ar mapīti padusē doties pie televīzijas direktora un iekarot pašu galveno valsts televīziju!), viņa dabūja režisores vietu Latvijas-Zviedrijas TV kopprogrammā.

Sākums bija traks. Dane pat nemācēja ieslēgt videomagnetofonu, kur nu vēl tik smalkas lietas kā hronometrēšana, montāžas plānu zīmēšana vai filmu dublēšana.

Galvenā režisore eleganta, prasmīga, neatkarīga, bet emocionāli vēsa sieviete iedeva Danei kasešu kaudzi, noteica: “No šī tev jāsaliek trīsstundīga atpūtas programma

nedēļas nogalei. Viss. Ja izpeldēsi, strādāsi, ja ne…” un aizbrauca garā vīkendā, atstājot zaļo gurķi divatā ar videomaģi un vecu datoru.

Danē pamodās spīts. Nebūs nekāda -ja ne…! Tāpat kā skolā, kad pēc pirmā divnieka angļu valodā viņa apņēmās zemāku atzīmi par teicami ar krustu nepieļaut un apņemšanos godam īstenoja kamēr klasesbiedri svīda pie anglenes gramatikas, Dane lasīja Dikensu oriģinālvalodā.

Te nav nekā tāda, ko es nespētu pieveikt!

Darbs aizgāja. Dane iestrādājās, ieviesa šādus tādus uzlabojumus raidījumu sagatavošanas sistēmā, un galu galā gan videomateriālu arhīvs, gan jaunās filmas un klipi tika nodoti viņas pārziņā. Atradās darbiņš arī Andrim viņi abi dublēja filmas. Andra zemā balss ar dziļo tembru te bija īsti vietā, bet spēja ātri apgūt un izprast tekstu jo vairāk.

Tā aizritēja gads. Andrim skolā pienāca izlaiduma eksāmeni, bet televīzijā pārmaiņu laiks. Zviedri vairs nespēja maksāt tirgus ekonomiku praksē apgūstošo latviešu telebiznesmeņu pieprasītās plēsonīgās maksas par ētera laiku un tehniku, un programma apstājās. Visa komanda uz sēkļa. Pēdējie honorāri, pozitīvie raksturojumi, un viss… Tik vienkārši.

4.nodaļa

»

Zeltkalns nespēja atcerēties, kā tovakar nokļuva mājās…

Viņa nenovērtējamais draugs pēc otrā karstvīna kļuva sasodīti atraisīts un tik drosmīgs, ka pat sadūšojās uzaicināt Dani uz deju. Sākumā Zeltkalns par to uzjautrināti smaidīja, vēlāk kļuva tīri nikns uz sevi kāpēc gan pašam tas nebija ienācis prātā? Nu kā pamuļķim jāsēž un jāskatās, kā labākais draugs dejo ar viņa… Jā, ko gan? Galdabiedri?

“Tikai nedari muļķības, Zeltkaln! Nekādu tavu. Tu tik tikko esi ar viņu iepazinies!” viņš sevi norāja. “Nekur nav teikts, ka viņa vispār gribētu ar tevi dejot. Neiedomājies, vecīt, no sevis sazin ko!”

Pēc trešās lēnās, kuras laikā viņš paspēja izdzert trešo viskiju, Zeltkalns sajuta nepatīkamu smeldzi pakrūtē. Kā pirms eksāmena, kad zini, bet nespēj atbildēt. Viņš vēroja krāsainās, mirgojošās gaismiņas, pūli, kas fluorescējošo gaismu ritmā kratījās un lēkāja, bet patiesībā ar acīm meklēja Dani.

Viņa izskatās tik raganīga! Viņai piestāvētu melni mati! Vai sarkani…

-Ko tu teici? Kādi mati? Aizdomājies Māris nebija pamanījis abu dejotāju atgriešanos un no Oskara pēkšņā jautājuma satrūkās.

- N-nē, nekas… Tā tik vēl trūka, nu jau viņš sāk skaļi sarunāties pats ar sevi!

-Ko dzersi? mūžam omulīgais draugs moži pārvaicāja.

- Neko! Zeltkalna atbilde izlauzās skarbākā tonī, nekā būtu vajadzējis. Pamanījis drauga skatienā neizpratni, viņš vainīgi pašķielēja uz Dani. Likās, viņa atrodas citā pasaulē, plaši ieplestām acīm kā transā raugoties vienā punktā kaut kur zālē. Mēmi klusējot.

Zeltkalns klusi pavaicāja Oskaram: Vai kas notika? Viņa kaut ko lietoja?

-Nē. Nezinu. Pēdējās dejas laikā viņa burtiski sastinga.

Zeltkalns pārdomāja. Pēdējā deja. Kas notika pēdējās dejas laikā? Tepat zālē. It kā nekas, viss šķita kā parasti. Varbūt Dane kaut ko vai kādu ieraudzīja? Varbūt vainīga mūzika?

Pieķēris sevi, ka uzvedas kā privātdetektīvs amatieris, viņš sapīka. Velns, nu jau gan! Viena vakara laikā viņš jau nez kuro reizi mēģina iztēloties sevi par glābšanas riņķi cilvēkam, kurš to nemaz nav lūdzis.

Kāda tev daļa, kas mainījis Danes izturēšanos mūzika, cilvēks vai kas cits!

Negaidot zemā balss pārrāva viņa domu gaitu.

-Par ko jūs esat tā aizdomājies?

-Par jums, viņš nedomājot izšāva un iekoda mēlē. Kas nu būs?

- Par mani? Pelēkās acis ieguva neticamus apmērus.

-Jūs taču mani nemaz nepazīstat!

- Tieši tāpēc. Labprāt iepazītu. Varbūt iedzersim uz tu? Idiots! Sekli. Sekli un banāli. Neko vairāk viņš, diplomēts psihologs, nav spējīgs izdomāt! Tubrālības! Tūlīt viņa piecelsies un pateiks visu, ko par šādām jēlībām domā. Paņems savu melno ādas jaku un aizies. Jefiņš, pamuļķis, kurš bārā nolēmis iepazīties ar vienas nakts skuķi! Zeltkalns sevi lamāja pēdējiem vārdiem.

Dane domīgi viņā raudzījās, bet neko neteica.

-Atvainojiet, es laikam pārsteidzos… Zeltkalns izmocīja uz nāvi notiesātā balsī.

-Nekas. Viss kārtībā. Patiešām. Kā par brīnumu, Danes balss tonis ne par matu nebija mainījies. Ne miņas no vēsuma.

-Labi, iedzersim!

Allaž pakalpot gatavais Oskars jau bija atnesis pilnas glāzes, taču maz saprata notiekošo.

-Tu, Mārtiņ…

-Tu, Dane…

-Tu…

Tovakar viņi izdzēra daudz. Viņš vismaz četrus viskijus. Viņa četrus karstvīnus. Un pēc tam trijatā vēl pudeli laba, veca franču burgundieša, kas, kā par brīnumu, visu aizmirsts un noputējis, drūmi čumēja tālākajā bāra plauktā. Tiesa, ar plašu žestu pasūtījis bārmenim vīnu, Zeltkalns pēkšņi attapās diez vai viņam kā vienkāršam ārštata žurnālistam varētu būt tāda nauda, lai pirktu dzērienu, kas pudelē maksāja vairākus desmitus latu. Taču nu jau bija par vēlu. Pie velna! Lai viņa sauc mani par ekscentriķi vai par muļķi, man vienalga! Pēkšņi tas vairs nelikās svarīgi.

Toties drosmes gan bija kļuvis vairāk. Izmantodams īso mirklīti, kamēr nenogurdināmais un visuresošais Oskars iejuka rāmi kustīgajā pūli, Zeltkalns sadūšojās un beidzot uzaicināja Dani uz deju. Iekšēji viņš jau bija sagatavojies pieklājīgam, varbūt pat ironiskam vai zobgalīgam atteikumam, taču nē. Viņa tikai rāmi pasmaidīja, piecēlās un teica ejam! Tad, saņēmusi garo vīrieti aiz rokas (tobrīd viņš pats savās acīs šķita kā pāraudzis Milzu Lempis), veikli sāka spraukties cauri dejotāju drūzmai. Žokejs uzlika jaunu lēno…

Zeltkalns atkal sajuta pēkšņu panikas uzplūdu. Te nu viņš stāvēja pieaudzis, liels, garš tēvainis, kuram drīz būs četrdesmit, līdzās skaista, jauna sieviete. Skan mūzika, bet viņš nezina, ko darīt, kur likt rokas. Apskaut viņu ap vidu? Satvert viņas roku vectētiņu satvērienā?

Kaut kas tāds ar viņu līdz šim bija gadījies vienu reizi koledžas pirmajā ballītē. Vēlāk, ar dzelžainu paškontroli saņēmis sevi rokās, viņš visus koledžas, universitātes un akadēmijas gadus dancināja studentes un jaunās pasniedzējas, iekarodams lieliska dejotāja un vēsā džeka reputāciju. Bet, tēva spiests, ik pārsvētdienu dejoja Birmingemas latviešu kopienas tautas deju kolektīvā. Kā smejies, viņu Austra pat sniedza koncertus pa visu plašo Britāniju!

Kas ar mani notiek? Vai tiešām es, savā dzīvē tiku tikām atskatījies uz puskailām un kailām mugurām, kājām, krūtīm un dibeniem, vēl spēju mulst? Kā puika… Kas šajā sievietē tik īpašs?

Viņš nespēja atbildēt. Un tāpēc dusmojās uz sevi vēl vairāk.

Tikmēr Dane, ignorēdama Zeltkalna apmulsumu, viegli uzlika rokas viņam uz pleciem, ar pirkstu galiem liegi skarot pagaros matus uz kakla. Nejauši? Tīšām? Viņš salēcās, kā elektriskās strāvas triecienu dabūjis. Bet Dane, it kā neko nemanīdama, pieglauda vaigu viņa plecam un sāka viegli šūpoties mūzikas ritmā. Viņa dejoja viegli un pat pēc tik daudziem dzērieniem nejauca ritmu un turēja staltu muguru.

-Tu labi dejo.

-Paldies. Tas no seniem laikiem. Agrāk es ar to nodarbojos visai nopietni.

-Skrēji uz diskotēkām?

- Nē… Dejoju sarīkojumu dejas. Vairākus gadus. Mēs ar partneri pat sacensībās piedalījāmies. Pirms viņš… viņa aprāvās pusvārdā.

Skaidrs. Tad tāpēc viņai tik stingrs viduklis, gurni un kājas. Cieši piekļaujoties, to bija grūti nepamanīt. Tāpat kā savādo smaržu, kas vējoja no viņas matiem un tērpa izgriezuma. Kaut kas no Amarigi, Cobra, Poison un Salvador Dali. Smags un saldi rūgts. Tik plašs kā nakts uz ekvatora.

-Kādas smaržas tu lieto?

-Es tās jaucu. Zinu, ka tā nedrīkst, bet jaucu. Vairākas kopā un tad izbaudu buķeti. Taču tas jādara uzmanīgi, citādi…

Danes balsī pēkšņi ieskanējās skarba nots, bet viņa pati sarāvās. Zeltkalns nesaprata, kas noticis, vai tiešām viņa jautājums bijis tik nekorekts?

-Atvaino, ja biju netaktisks…

- Nē, tu neesi… Un viņa atkal sarāvās, kā sitienu dabūjusi.

Mugura zem Zeltkalna plaukstām saspringa kā pirms lēciena un tikpat negaidot atslāba. Viņa sašļuka kā pārdurts balons, un Zeltkalns fiziski sajuta, ka tikko vēl vieglā deju partnere kļuvusi trīsreiz smagāka.

Viņš mēģināja ar skatienu uztaustīt Danes acis. Izdevās. Tumšs, gandrīz melns acu pāris. Skatiens, kurā vīdēja naids, dusmas, izmisums viss, tikai ne romantiska aizraušanās.

Pēkšņi Dane asi atrāvās no viņa pleca, apstājās un noteica:

-Viss, Mārtiņ, ved mani prom. Tūlīt! Vienalga kurp.

Zeltkalns apjukumā pārlaida skatienu dejotāju zālei. Oskars bija pazudis.

Ārā bija auksts. Kamēr Zeltkalns slēdza vaļā auto un iesildīja dzinēju, viņi abi klusēja. Pēc krietna brīža Dane izmocīja pirmos vārdus: Mārtiņ, vai tu varēsi pabraukt?

- Protams, viņš nevērīgi attrauca, uzsākot braukt. Kurp tevi aizvest?

-Uz Zolitūdi. Tas ir Pārdaugavā.

Tomēr pēc pirmajiem pārsimts metriem, nobrauktiem pa tukšo, naksnīgo Čakmarijas ielu, Zeltkalns saprata, ka pārvērtējis savas šofera spējas, paļaujoties uz Latvijas pavasari un ceļu dienestu. Marta aukstajā naktī apledojušo ielu malās draudīgi vīdēja sašķūrētas, bet neaizvestas pelēkmelna sniega kaudzes. Likās, tās kā magnēts vilina auto tuvāk un tuvāk brauktuves malai. Auto pāris reižu bīstami sanesa, tad Zeltkalnam tikai ar neizskaidrojamu veiklību izdevās izvairīties no sadursmes ar pretimbraucošu melnstiklotu BMW, no kura dārdēdama skanēja krievu rokmūzika. Mercedes motors noraustījās un noslāpa.

- Tev bija taisnība, pabraukt es nevaru. Laikam būs jāsauc taksis. Esmu pārāk piedzēries. Un tā jau ir bezatbildība. Un… likumpārkāpums. Pie velna, kāpēc viņš cenšas izlikties labāks?

-Māri, kur tu dzīvo?

-Jūrmalā, Dzintaros.

-Maināmies. Es aizvedīšu…

-Tu? Mani? Bet pati… Tu taču ari esi…

-Dzērusi? Jā. Bet tam nav nozīmes. Man nereibst. Aizvedīšu tevi mājās, un tad jau būs pirmais vilciens. Ja nedosi kafiju, braukšu prom. Varbūt tu baidies par savu dārgo mersi, ārštata žurnālist Mārtiņ Kaln? Bet varbūt doktor Māri Zeltkaln?

5. nodaļa

*

Zeltkalns mēmā apmulsumā izvilka no aizdedzes un pasniedza viņai mašīnas atslēgas. Tad atvēra durvis un izkāpa, turoties pie mašīnas, apgāja tai apkārt un, gribēdams atvērt Danei durvis, paslīdēja uz apledojušās brauktuves un gandrīz nostiepās gareniski.

Motors no jauna ierēcās, un Mercedes strauji uzņēma gaitu. Stacija, krastmala, Akmens tilts, vecais Āgenskalns, kaut kāda šaura, bruģēta ieliņa, Jūrmalas šoseja… Rīgas ainas virpuļoja gar acīm kā paātrinātā kinofilmā.

Paskatījies uz spidometru, Zeltkalns acumirklī atskurba… 150.

-Tu vienmēr brauc tik ātri?

-Nebaidies, būs labi! Dane attrauca. Esmu pieradusi. Šajā stundā policijas nav.

Šokēts viņš nespēja neko atbildēt. Nebaidies! It kā viņš būtu mazs bērns, kurš aiz bailēm pieslapinājis biksiņas. Policija! Ne jau par policiju viņš uztraucās. Pieradusi… Interesanti gan, kur un kā viņa pieradusi nakts vidū dzērumā mežonīgā ātrumā traukties pa neapgaismotiem ceļiem? Turklāt ir neliela atšķirība braukt ātri un braukt ātri dzērumā…

Zeltkalns beidzot uzdrošinājās paraudzīties uz Dani bija baisi un sirreāli vērot, cik mierīgi un vēsi viņa, ar pašiem pirkstu galiņiem tik tikko skarot stūri, pilotēja viņa mīļo mašīnu pa naksnīgo, plāna ledus kārtiņas klāto šoseju.

Ja tagad sanesīs… Viņam kļuva karsti un kaklā sakāpa nelabums.

-Pacieties vēl minūti, tūlīt būsim klāt! Dane uzmundrinoši noteica. Nu, kur tālāk?

Dzintari. Divpadsmit minūtes.

-Krustojumā pa labi, vēlreiz pa labi, tagad taisni, pa kreisi, vēlreiz pa kreisi un pie tiem metālkaluma vārtiem stop! Te es dzīvoju, Zeltkalns pārspīlēti mierīgi noteica, viegli grīļīgi izkāpjot no auto, lai atslēgtu vārtus. Brauc iekšā, būsi viešņa!

Zeltkalns atslēdza mājas ieejas durvis, galanti tās atvēra un mudināja Dani iet iekšā. Es tikai nolikšu auto garāžā.

Divu Latvijā nodzīvoto gadu laikā viņš bija pieradis, ka šeit neko nedrīkst atstāt neaizslēgtu. Labāk ne.

Dane iegāja mājas vestibilā un, savu ādas jaku nenovilkusi, piestāja pie kamīna tieši pretī ieejas durvīm. Acīmredzot tas šovakar bija kurināts, jo rāmajos pelnos vēl lāktīja pa kādai oglītei, apdvešot no aukstuma ienākušos ar tīkami mājīgu dvesmu.

- Kāpēc neģērbies nost? Ļauj, palīdzēšu! Zeltkalns pastiepa roku, lai paņemtu Danes jaku, taču viņa kavējās to atdot.

- Nezinu… Līdz pirmajam vilcienam vairs nav ilgi. Četrdesmit minūtes varu pasēdēt arī stacijā… Danes balsī jautās tāds kā izaicinājums.

-Tu esi traka! Kas par iedomām! Stacijā… Ģērbies nost!

- Nē, ne traka! Un ari ne muļķe! Piedzērusies varbūt, viņa acumirklī uzliesmoja. Nikna varbūt. Taču traka ne!

- Liec nost to jaku un nāc dziļāk. Viņš pastūma Danei tuvāk lielu, vecu, izsēdētu, taču ērtu atpūtas krēslu. Reiz tas bija piederējis viņa Anglijas vectēvam. Būtībā tā ari bija gandrīz vienīgā manta, ko, pārceļoties uz Latviju, Zeltkalns atveda līdzi no mājām. Krēsls un vēl Mercedes.

Viņš nevarēja iedomāties sevi braucam ar citu mašīnu, lai gan angļu kolēģi bija ļoti centušies viņu noskaņot par labu Lexus. Nez kāpēc šis auto viņam šķita… pārāk snobisks.

Zeltkalns veiklām kustībām sabužināja ogles kamīna mutē un no malkas ieriša uzlika tām četras pagales. Viena pagale nedeg viņš atcerējās vectēva mācīto. Acumirkli pagaļu grubuļainos sānus sāka laizīt kāri sārtas liesmu mēlītes, pa brīdim līksmi iemurrājoties. Likās, it kā kamīna platajā mutē būtu iemitinājies ļoti liels, ruds un skaļš runcis…

-Vēlies kafiju? viņš pagriezās pret Dani.

Viņa neatbildēja. Likās pat nedzirdēja. Tikai lēni un klusi, gandrīz bez skaņas pārstaigāja vestibilu no viena stūra līdz otram, pa brīžam ar roku viegli pieskardamās te smagnējai ozolkoka durvju aplodai, te telefongaldiņam, ko Zeltkalns pa vaļas brīžiem bija pārmeistarojis no veca, antikvariātā pirkta divdesmito gadu grāmatu skapīša.

-Šī ir tava māja?

-Jā. Mantojums no vectēva. Pa tēva līniju.

-Skaista.

-Jā. Var iztikt.

Saruna aprāvās. Zeltkalns atvēra durvis uz viesistabu. Arī tur bija kamīns, un arī tajā gailēja ogles. Dйjа vu.

Viņš atkal uzmeta pāris pagaļu snaudošajām oglēm un iepriecināts noraudzījās, kā liesma, priecīgi ņurdēdama, sāk grauzt pagali uzreiz no abiem galiem.

-Te gan ir silti.

-Jā. Mājai ir centrālapkure. Taču es to darbinu minimālā režīmā. Man labāk patīk kamīns. Dzīva uguns. Tas ir tik…

-… romantiski? Paga, paga, vai viņas balsi neieskanējās ironija?

- Jā. Mājīgi. Mīļi.

-Nezināju, ka žurnālisti un dakteri mēdz būt tik jūtīgi.

-Hmm. Zeltkalns juta, ka tūlīt ar lielu troksni būs izgāzies kā veca sēta. Ko lai saka?

- Diezgan neraksturīgi vīrietim, kura profesija liek būt cietam pret pasauli.

-Ne jau vienmēr pasaule ir tik ļauna.

-Nē, vienmēr. Pasaule ir riebīga. Un pārāk maza.

Danes balsī atkal ieskanējās skarbā nots. Viņa noslīga pie kamīna uz vectēva nošautā lāča ādas un aptvēra rokām ceļgalus. Tajā brīdī viņa atgādināja lielu, sabozušos putnu, kas, no miega iztraucēts, bužina spalvas.

-Zini, tu esi līdzīga pūcei.

-Kā tu zini? viņa atskatījās pār plecu izbrīnā ieplestām acīm, netieši vēl vairāk pastiprinot šo līdzību.

-Ko kā es zinu?

-… ka esmu pūce?

-Es teicu līdzīga pūcei, nevis pūce. Vai tur kas slikts?

-Mani tā sauc draugi. Vistuvākie draugi.

- Jauki. Es arī drīkstu?

-Vēl nezinu. Redzēsim.

-Nūja… Zeltkalns bija apmulsis ne pa jokam. Bet saki kāpēc pūce?

-Lielas acis, līks deguns un visu grib zināt.

- Ak tā! Viņš pasmaidīja. Precīzi! Tikai deguns ir nevis līks, bet aristokrātisks.

-Kā tad sengrieķu profils!

Viņi abi sāka sirsnīgi smieties. Uz brīdi no Danes sejas pazuda pēdējo stundu saspringums un pelēkajās acīs uzzibsnīja zeltainie lāsumiņi. Bet varbūt tā bija tikai atblāzma no uguns kamīnā?

Zeltkalns vēlāk pats nesaprata to spēku, kas viņu tobrīd mudināja pieskarties Danei. Notupies līdzās pie kamīna un uzlicis vienu roku viņai uz pleca, Zeltkalns, ar grūtībām turēdams līdzsvaru, lai nepiezemētos uz piektā atbalsta punkta, pagrieza Dani uz savu pusi un, pretestību nesagaidījis, apskāva, pievilka cieši klāt un noskūpstīja uz pieres.

-Kāpēc? Danes acis bija platas un melnas.

-Paldies par atvešanu. Precīzāk par raOija paraugstundu. Tu brauci lieliski.

- Nevajag, Māri. Un viņa atkal aizgriezās pie uguns.

-Nevajag. Es nevēlos līdzjūtību.

-Ko??? Zeltkalns bija absolūtā šokā.

-Es teicu man nevajag līdzjūtību vai žēlastības dāvanu. Tas sāp…

-Kāda žēlastība? Kas tev sāp?! Viss reibums bija kā ar slotu aizslaucīts. Es tevi tikai noskūpstīju. Kā draugs. Un viss!

-Piedod… Es laikam iešu…

- Dane, kas ar tevi notiek? Tev ir slikti, vai varu kaut kā palīdzēt?

-Diez vai… Man varētu palīdzēt, tikai iespundējot kreizenē, vai ar deviņiem gramiem svina. Andrim taisnība… viņa aprāvās un tik sparīgi sakoda zobus, ka, šķita, tie pat nošņirkstēja. Zeltkalnam šķita nu viņa atgādina putnēnu, kas, panikā iespiedies būrīša stūrī, izmisīgi sitas ar spārniem, lai neļautos rokai, kas tuvojas…

- Dane… Tu taču zini, ka es tev sameloju. Protams, es neesmu nekāds žurnālists. Esmu psihologs, psihoterapeits. Un šīs mājas otrajā pusē ir piebūve mana privātprakse. Ja es tev kaut kā varu palīdzēt…

- Es to zināju. Es tevi pazinu jau pirmajā brīdī. Redzēju svinīgajā pieņemšanā Latviešu biedrības namā pagājušā gada novembrī. Par tevi šobrīd visa Rīga runā. Superlabs un superdārgs speciālists. Baumas?

-Nezinu. Pajautā maniem klientiem.

-Viņi nerunā.

Pēkšņi Zeltkalns juta sevī uzbangojam dusmas.

Viņi nerunā! Ko viņa īsti grib no manis, šī dīvainā būtne? Ārsta konsultāciju? Lai tā būtu. Viņu šis gadījums sāka pat interesēt. Interviju? Nekas nesanāks.

Zeltkalna kredo bija nekādu kontaktu ar presi! Tuvību kā ar vīrieti? Diez vai. Šķiet, tas nu viņu interesēja vismazāk. Viņš saņēmās.

-Kafiju dzersi?

-jā. Melnu un bez cukura.

Viņš devās gatavot kafiju, pie sevis sodīdamies un prātodams kas, pie velna, bija Andris?

Kamēr Zeltkalns rosījās pa virtuvi, Dane slinki un miegaini sēdēja pie kamīna, lūkodamās ugunī. Tik labi… Mierīgi… Jauki bija tā sēdēt un neko nedomāt. Galva likās tukša kā izslaucīta. Nē, viņa ironiski nodomāja kā izsūkta ar jauno Philips putekļu sūcēju, ko tā reklamēja visos TV kanālos. Vai nebūtu lieliski izsūkt putekļus kopā ar smadzenēm. Vairs nebūtu jādomā…

Pie velna, ko viņa te dara? Sveša vīrieša mājā, pie kamīna, uz lāčādas. Kā lubenē… Bet vīrietis virtuvē gatavo kafiju.

Tiešām, pa pusatvērtajām viesistabas durvīm atplūda kafijas aromāts.

Mmmm, Dane miegaini nodomāja un izstiepās uz lāčādas gareniski, tad pievilka ceļus un saritinājās kamoliņā. Kā embrijs. No kamīna, kur milzīgās pagales bija pārvērtušās lielās, kvēlošās oglēs, plūstošais siltums apņēma viņas plecus kā silta sega. Tikai tagad viņa sajuta, cik nogurusi ir. Iepriekšējā nakts, Andri gaidot un to vājprātīgi smago žurnāla dubultatvērumu par AIDS un narkomānijas profilaksi rakstot, bija pagājusi bez miega. Dienā viņa bija ar rokām izmazgājusi visu kopš Jaunā gada iekrājušos lielo gultas veļu (velns, viendien jāizsauc meistars Andris nav spējīgs pat skrūvīti ieskrūvēt, kur nu vēl veļas mašīnas motoru salabot!).

Ak Dievs, kā viņai apnikusi šī knapināšanās no rokas mutē, no vieniem honorāriem līdz nākamiem! Par iekrājušos īres un apkures parādu, kas jau tuvojās diviem simtiem latu, viņa centās nedomāt. Labi, ka vismaz šujmašīna strādā un Rīgā humpalu pietiek-ja labi pacenšas un gudri izdomā, var samodelēt tādus tērpus, kādu nav nevienai biezā sievai. Ne velti saviesīgajos pasākumos Danei bieži jautāja, kā sauc viņas interesanto, gandrīz viduslaicīgo tērpu dizaineru un vai nevarētu dabūt viņa tālruņa numuriņu. Dane vienmēr atjokoja noslēpums! Lai nobeidzas aiz skaudības, domājot par viņas superdizaineru!

Jā, un tad vēl tas vakardienas strīds!

Interesanti, lco Andris nodomāja, ieraudzījis viņu kura uz saviesīgiem pasākumiem nekad nav gājusi Bimini deju zālē ar diviem vīriešiem? Sevišķi dejojot ciešā apskāvienā ar Māri…

Dane pie sevis pasmaidīja. Māris… Dīvains vīrietis. Vienā ziņā tāds, kādu viņa vienmēr gribējusi redzēt sev līdzās: liels, slaids, spēcīga auguma, vīrišķīgs un drusku padrūms. Nevis tāds pļāpa un muldoņa kā viņa draugs Oskars. Tomēr par galīgo flegmu Māri saukt grūti bija jābūt no azbesta, lai nejustu teju vai dzirksteļojošo spriedzi, kas valdīja starp viņiem dejojot.

Un tomēr viņā bija kas tāds, kas Dani mulsināja. Brīžam uzplaiksnīja tāda kā bezpalīdzība un nevarība. Bet varbūt tā nav bezpalīdzība? Varbūt tā vienkārši ir nespēja saprast šejienes situāciju? Galu galā viņš taču nav vietējais! Anglijas latvietis…

Viņš nav pieradis cīnīties par katru rindu avīzē, par katru fotogrāfiju un katru honorāra latu. Gnīties ar zobiem un nagiem, rakstot naktīs, rakstot braucošā vilcienā vai autobusā, kā prostitūtai piedāvājoties katram daudzmaz sakarīgam preses izdevumam, lai pierādītu, ka esi laba, ka esi viena no labākajām, ka esi tā vērta, lai tevi nodarbinātu un pasūtītu rakstus. Jā, un maksātu par tiem honorārus. Labus honorārus!

Ha, viņa nosmējās. Šajā zemē labus honorārus maksā vienīgi dažiem izredzētajiem, pārējiem jāiztiek ar smieklīgiem grašiem, kuru pietiek labi ja divām nedēļām, un tad apburtais loks sākas no gala. Līdz nākamajai naudiņai.

Kad Māris ienāca viesistabā ar paplāti, uz kuras bija glīti saliktas perlamutra kafijas tasītes, veca, nedaudz apsūbējusi sudraba kafijas kanna un šķīvis ar mazītiņām lašmaizītēm, Dane gulēja ciešā miegā. Rāmi kā bērns. Iemigusi tik dziļi, ka viņu nepamodināja pat paplātes šķindoņa pret kamīna dzegu.

Māris domīgi raudzījās uz aizmigušo jauno sievieti, pūlēdamies uzminēt, cik gan viņai gadu. Divdesmit? Divdesmit trīs? Divdesmit pieci? Viņš to nespēja noteikt. Danes seja bija ļoti bāla, uzacis un skropstas melnas un biezas. Kā Madonnai. Lūpas tumšā gatavu plūmju toni. Miegā viņas seja izskatījās ārkārtīgi maiga un neaizsargāta, bet poza aizkustinošs ritulītis atgādināja kaķēnu, kurš Mārim bija piederējis dziļā bērnībā un kura traģiskā bojāeja zem kaimiņu auto riteņiem uz mūžu laupīja viņam jelkādu vēlmi pēc mājdzīvniekiem.

Līdz pirmajam rīta vilcienam atlikušas desmit minūtes. Līdz stacijai piecu minūšu gājiens. Ja Danei tiešām bija kur jānokļūst, varbūt vajadzētu viņu pamodināt? Taču, pametis skatu pa logu uz tumšo, piesnigušo ielu un milzīgajām kupenām tās malās un vērīgāk paraudzījies Danes sejā ap viņas acīm tumsnēja dziļas, pelēkzilas ēnas -, Māris nolēma: lai notiek kas notikdams, viņš to nemodinās. Lai guļ! Pat ja pamodusies lamās viņu pēdējiem vārdiem. Lai guļ. Tā vien šķiet, ka mierīgs miegs viņai šobrīd vajadzīgs vairāk par visu.

Arī pats pāris stundiņu nosnaudīsies. Bet pēc tam aizvedīs Dani, kur vien viņai vajadzēs.

Māris pasniedzās uz vecā ādas zviļņa pusi un paņēma biezu aitas vilnas pledu kādas pateicīgas klientes dāvanu, atvestu tieši no Skotijas, izpleta to un jau gribēja Dani apsegt, tomēr pārdomāja. Kā tad tā viņš atstās savu viešņu guļam viesistabā uz grīdas, bet pats kāps augšā guļamistabā un gulēs mīkstā gultā?! Nē, tas nekam neder!

Klusi pietupies, viņš uzmanīgi pabāza vienu roku Danei zem kakla, otru zem ceļiem un, lēni pacēlis miega smaguma atbrīvoto augumu, nesa uz viesiem paredzēto guļamistabu otrajā stāvā.

Izkustināta Dane pussnaudā atvēra acis, kaut ko nesaprotamu nomurmināja un cieši kā bērns apķērās Mārim ap kaklu, uzticīgi nolika galvu viņam uz pleca un atkal aizmiga. Tvēriens bija tik ciešs, ka, uzkāpis augšstāvā, Zeltkalns nespēja no tā atbrīvoties un, nolicis Dani pusguļus, bija spiests pats atlaisties līdzās pussēdus.

Otrā stāva istabā bija pavēss regulējamais kalorifers uzturēja telpā ne vairāk par plus sešpadsmit grādiem.

Mārim visumā patika vēsas guļamtelpas, taču nu, bez segas miegā laizdamies, viņš pasūrojās kaut būtu uzregulējis siltumu vismaz uz plus divdesmit…

“Kāds trakums!” viņš pieķēra sevi domājam. “Lūk, te guļ skaista sieviete, ar kuru es citkārt nekavējoties labprāt mīlētos vai vismaz mēģinātu to darīt. Tikai ne šoreiz. Šoreiz tāda doma pat nenāk prātā. Viņa man uzticas, es nedrīkstu viņu pievilt. Un vispār visa šī nakts ir kaut kāds murgs. Absurds. Sapnis, kas izgaisīs, no rīta pamostoties…”

6.nodaļa

*

Viņi pamodās jau dziļā dienā. Aiz loga saule spoži mirdzināja savus starus pret apledojušajiem jumta kārniņiem, zobengarās lāstekas meta priecīgus atspulgus cauri gaišo ceriņkrāsas žalūziju spraugām.

“Ceriņkrāsa mana mīļākā… Kā vasaras rītā ar rīta rasu piemircis ceriņzars… Tā mani reiz modināja Andris… Kur viņš ziemā rāvis ceriņus?” Dane pussnaudā nodomāja, bet tad iekšēji satrūkās kādi ceriņi, kādas žalūzijas, kur viņa atrodas?

Kas šī par māju? Un kas šis par vīrieti viņai līdzās? Turklāt aplicis roku kā savam īpašumam. Šausmas, cik pulkstenis?

Uz netālu stāvošā apaļā galdiņa jūgendiskos ciparus spīdināja izsmalcināts pulkstenis. Pusviens! Nu gan ir vakars! Dane, elpai aizraujoties, nodomāja, kamēr iekšējā balstiņa ļauni nosmējās par paradoksālo kalambūru vakars pusvienos dienā.

Tomēr vakars neapšaubāmi tuvojās. Pēcpusdienā jāatdod redaktoram gatavs divu lielo avīžlapu gabals, bet viņai nebija pat idejas, par ko rakstīt. Un pamēģini tik savu vietu palienēt citam, nemūžam neatkarosi atpakaļ, un pozīcijas būs zaudētas.

Ko nu lai dara?

Dane uzmanīgi nocēla vēl arvien ciešā miegā guļošā Māra roku un, piecēlusies sēdus, apskāva ceļgalus. Nu gan situācija!

Prāts bezkaislīgi sāka analizēt un svērt. Piedzērusies ārpus mājas sev agrāk nepazīstamu vīriešu sabiedrībā viens.

Dejojusi jutekliskas lēnās dejas divi.

Naktī reibumā ātri braukusi ar sev nepiederošu auto pa Jūrmalas šoseju trīs.

Uzprasījusies ciemos pie vīrieša četri.

Un tagad izskatās, ka ari pārgulējusi ar šo vīrieti pieci.

Ak Dievs, un viss tā nolādētā strīda dēļ!

It kā sajutis Danes trauksmi, Zeltkalns strauji atvēra acis. Par šo acumirklīgo koncentrēšanās spēju viņam bija jāpateicas tēvocim Viljamam mātes brālim, skarbam, rētainam vīram, kurš, savulaik dzīvs izgājis cauri Vjetnamas ellei, bija nolēmis savā turpmākajā dzīvē vairs ne par ko neuztraukties un lutināja pārējos ģimenes locekļus ar savu neizsīkstošo humoru un labsirdību, bet mazajam Marrrim vecais kungs tīšuprāt rūcināja viņa vārdu, ieliekot tajā vismaz trīs, ja ne visus piecus “r” burtus, iemācīja īstu izdzīvošanas skolu, kurā ietilpa arī māka zibenīgi atmosties un sakoncentrēt visas maņas.

Šobrīd, ieraudzījis pret sevi pavērstu gultā sēdošās Danes muguru, Māris gluži fiziski sajuta noticis kas nelāgs. Tā meitenes parasti sēdēja, kad bija par kaut ko apvainojušās vai izmisušas. Viņš mokoši pūlējās atcerēties vai tikai pa miegam… Bija vai nebija? Nē, it kā ne… Vienkārši nevarēja būt. Pārāk daudz alkohola.

-Kas noticis? neizkustēdamies no vietas, viņš klusi ierunājās.

Dane gandrīz palēcās.

-Uff, tu gan mani nobiedēji. Domāju, vēl guli… Nē, nekas nav noticis.

-Nejūties labi?

- Nē, kāpēc. Esmu lieliski izgulējusies. Pat pārāk lieliski… viņa ar ironiju piebilda.

Zeltkalns apmulsa vai šie vārdi būtu jāsaprot kā norāde uz to, kas bijis, vai uz to, kā nav bijis?

- Un tomēr kas noticis? Tu esi kaut ko nokavējusi? Viņš piepeši atcerējās Danes nakti it kā nejauši izmestos vārdus par pirmo vilcienu.

-Vēl ne, bet pēc… un Dane atkal palūkojās pulksteni, pēc trim stundām būšu. Neatgriezeniski.

-Ko?

-Rakstu avīzei.

-Jāaizved?

-Jāuzraksta. Un jāaizved. Un man nav nevienas idejas! Danes balsi ieskanējās saspringti toņi.

Zeltkalns negribot sajutās vainīgs.

-Pie velna! pirmoreiz pēc ilgiem laikiem viņš nolamājās balsi. Vai rakstam jābūt par konkrētu tēmu?

-N-nē. Vislabāk, protams, kaut kam ļoti aktuālam. Kaut kam no mana lauciņa no mūsu lauciņa, viņa skumji pasmaidīja. Psiholoģija, ģimenes problēmas, dvēsele, attiecības… Bet tas sapnis laikam izsapņots…

Jā, un priekšā ilga un nepatīkama skaidrošanās ar redaktoru. Viņa jau tā bija novilkusi termiņu līdz pēdējam un, ja tagad, dažas stundas pirms salikšanas, piezvanīs un pateiks, ka raksta nebūs…

Bez šaubām, redaktors atradis kādu rezerves materiālu, pat divus, ar ko aizpildīt tukšās lapas, taču ar viņu kā ekskluzīvo materiālu autori būs cauri. Vai gandrīz cauri…

Kādu brīdi vērojis meitenes seju un izmisumu viņas acīs, Māris ierunājās: Ejam uz manu darbistabu, tur ir dators.

Nointervēsi mani. Un pēc tam, ja vajag, es tevi aizvedīšu uz redakciju.

Māra darba kabinets bija gaišs un saulains. Ieturēts gaiši zaļos un dzelteni oranžos toņos, marta pēcpusdienas nomācošajā pelēcībā radīja saulaina maija rīta iespaidu, izskatījās, it kā uz kabineta sienām nepārtraukti rotātos mazi saules zaķīši.

- Iekārtojies ērtāk, es tūlīt atnesīšu kafiju, Zeltkalns steidzīgi izgāja no kabineta.

Dane ar interesi aplūkoja telpu, tā īsti vēl nespēdama pieslēgties īstenībai.

Liela, plaša L veida telpa, kuru veiksmīgi izvēlētais dizains un akcenti nosacīti sadalīja trīs sektoros. Tālākajā burta L galā aiz savāžamas bambusa sienas atradās moderna, mīksta kušete ar maināmu muguras atbalsta slīpumu, ērts ādas klubkrēsls un žumālgaldiņš, ko gaumīgi greznoja svece, aromātiskie smaržkociņi austrumnieciskā turētājā un perpetuum mobile mirdzošais, kustīgais bumbulis. Šīs telpas daļas sienas bija silti zaļā krāsā, radot noskaņu spoži vasaras saules stari, kas spiežas cauri biezai, tumši zaļai lapotnei.

L burta stūri ērti bija izvietojies stūra dīvāns, divi lieli atpūtas krēsli un apaļš melna stikla galds.

Savukārt īsākajā, bet platākajā L burta daļā atradās Māra darba galds ar klusi dūcošu, jaudīgu datoru pilnā darba komplektācijā netrūka ne skenera, ne printera, ne modema. Pašam datoram bija gan diskešu, gan CD-ROM iekārta, gan skaļruņi, gan miniatūrs mikrofons saziņai online režīmā. Līdzās datoram bija ērti iekārtojušies vairāki telefona aparāti, to vidū arī mobilais, un faksa aparāts.

Gar telpas sienām augstos, bet seklos stikla un metāla plauktos glabājās mapes, kuru muguriņas bija marķētas ar dažādu krāsu aplīšiem un apzīmētas ar trīs burtu un divu ciparu kombināciju. Acīmredzot Zeltkalna pacientu dosjē, Dane nodomāja. Telpas dziļākajā stūrī uz teleskopiska trijkāja statīva miniatūra videokamera.

Pretējā stūri milzīgā akmens keramikas vāzē liels, sauss zars, kurā vietumis iekārtas krāsainas kaltētas jūraszvaigznes un caurspīdīgas slīpēta stikla pērlītes, radot fascinējošu, nedaudz sirreālu iespaidu. Sienā, kas atradās L burta pamatnē, arhitektoniski veiksmīgi bija iestrādātas lielas divviru stikla durvis, atldājot skatu uz iekoptu dārzu.

Dīvaini. Dīvaini, tomēr gaumīgi. Lai gan savā mājoklī es neko tik atturīgi eksotisku droši vien negribētu redzēt, pie sevis klusi murminādama, Dane ar pirksta galiņu viegli aizskāra sakaltušo jūras zvaigzni.

-Vai jau esi iekārtojusies? nolikdams paplāti ar divām kafijas tasītēm uz darba galda stūra, Zeltkalns pajautāja.

-Vēl ne. No kurienes šīs?

-Ā, no Kārību jūras. Pagājušajā vasarā es tur atpūtos. Tad ari salasīju. Pēc vētras tādu krastā izmestu ir tūkstošiem. Lielākā daļa turpat ari nobeidzas… Bet žuva gan ilgi un bezdievīgi smirdēja…

Likās, ar šo sadzīvisko jociņu viņš mēģina kliedēt nedaudz saspringto gaisotni, kas gluži fiziski bija sākusi biezēt gaisā.

-Tā man tāda vājība nelieli dizaina darbiņi. Šādi viņas iegūst nemirstību. Šī telpa ir mans roku darbs.

Aha, vēl viens importa supervīrieša pluss, Dane pie sevis viegli pasmīnēja.

-Nu ko… Kā īsti tu mani intervēsi pie darba galda, klubkrēslā vai uz pacienta kušetes? Lai gan Zeltkalns šos vārdus izteica kā joku, viņa balsī jautās spriedze un tāds kā lūgums pēc… mierinājuma.

Nevarēja taču atzīties, ka šī ir viņa pirmā īstā intervija, kopš viņš atvēris savu praksi.

Viņš bija labs ārsts, pat ļoti labs, taču nebija radis par sevi runāt. Tikai klausīties un izvaicāt. Zeltkalna dziļākā pārliecība, strādājot ar saviem pacientiem, bija jāļauj viņiem klusēt, runāt, raudāt, jebko, ko vien viņi vēlas, jo īstās atbildes uz pacientu mokošajiem jautājumiem slēpjas viņos pašos.

-Man nav līdzi diktofona… Vai es nevarētu izmantot tavu datoru tā ietu ātrāk? Dane palūdza.

- Protams, Zeltkalns ielogojās un pie sevis nodomāja nu gan šis pasākums ievilksies. Viņam, kurš angliski ar datoru rakstīja aizvērtām acīm, rakstot latviešu valodā, arvien gadījās neskaitāmas kļūmes. Ja pavisam godīgi, tad latviešu valoda Mārim Zeltkalnam šķita sasodīti piņķerīga padarīšana jumtiņi, ķepiņas, svītriņas… Viens vienīgs ārprāts! Runāt tomēr ir citādi, vieglāk. Vārdu krājums viņam bija pat vairāk nekā pieklājīgs.

-Esi gatavs?

-Jā-

Un tad sākās…

Zeltkalns savu mūžu nebija piedzīvojis ko tamlīdzīgu, pat konspektējot visaugstāk vērtēto profesoru lekcijas.

Dane ar viņu sarunājās mierīgi, nesteidzīgi, perfekti izjūtot mirkli, kad uzdot kādu jautājumu, kad paklusēt. Viņa vadīja interviju tik meistarīgi un ieinteresēti, ka sākotnējais saspringums pārgāja un vairs par sevi neatgādināja.

Tikmēr meitenes pirksti, šķiet, dzīvoja paši savu dzīvi ņirbēja un dejoja pa tastatūru tādā ātrumā, kādu Zeltkalns nebija redzējis pat visaugstāk kvalificētajai un visaugstāk atalgotajai sekretārei tēva klīnikā.

Dane nesamulsa ari tad, kad Māris sarunā ievija angļu, franču vai latiņu vārdus. Pieaugošā apbrīnā raugoties uz Dani, Māris pavisam aizmirsa, ka šī nav privāta saruna, bet intervija vienam no lielākajiem Latvijas nedēļas izdevumiem, un pēkšņi attapās, ka, pašam nemanot, izstāstījis visu savu dzīvi. Arī tādus sīkumus, ko līdz šim nebija uzticējis nevienai dzīvai dvēselei.

- Nu, dakter, paldies. Danes pirksti nospēlēja pēdējo sarežģīto staccato un apklusa. Tu mani izglābi.

-Vai jau viss? It kā no ilga miega mozdamies, Zeltkalns apjukumā saberzēja acis.

-Jā. Vēl piecpadsmit minūtes pārlasīšu un izķeršu kļūdas, izcelšu jautājumus, un varēs vest uz redakciju. Vai tev gadījumā nav vilcienu saraksta? Cikos būs pirmais vilciens uz Rīgu?

-Es taču teicu, ka tevi aizvedīšu! Vismaz tik daudz esmu tev parādā… Tikai pirms tam gribētu izlasīt, ko esmu sastāstījis. Ja vien neiebilsti, protams.

-Labi. Tikai atceries, ka dižiem labojumiem vairs nav laika. Par saviem vārdiem ir jāspēj atbildēt, vai viņam izlikās, vai arī viņa patiešām šķelmīgi pasmaidīja?

-Ielāgošu.

Dane atkal pievērsās monitora ekrānam. Cik viņa jocīgi piemiedz acis, kad koncentrējas. Un ar rādītājpirkstu cenšas uzrullēt uz augšu degungalu. Māris neviļus skaļi iesmējās:

-Velti, velti taisnāks jau vairs nekļūs!

-Zinu. Man tas kļuvis par tādu pieradumu, ka jau iesakņojies refleksa līmenī. Bērnībā bieži stāvēju pie spoguļa, cerot, ka reiz notiks brīnums un mans knābis pārvērtīsies mazā, glītā, uzrautā snīpītī.

-Dane! Tev nav knābis, tev ir…

-Jā, jā, zinu aristokrātisks profils. Pagaidi, lūdzu, tūlīt beigšu labot, varēsi lasīt. Vēl piecas minūtes.

Kā solījusi, tieši pēc piecām minūtēm (tieši tik Mārim vajadzēja, lai aizietu līdz virtuvei un atgrieztos ar no jauna piepildītām kafijas tasītēm), viņa piecēlās, atbrīvojot Mārim vietu pie datora.

Taisnību sakot, tur nebija, ko labot. Bija uzrakstīts tieši tik, lai Zeltkalna sacītais lasītos vaļsirdīgi un ticami, taču visu dziļi personisko Dane bija atstājusi ārpus rindām, tikai vietumis ļaujot uzplaiksnīt kādai emociju dzirkstelītei mazam jociņam, dziļdomīgākam pusvārdam, sašutumam par pasaulē valdošo netaisnību, kad Māris stāstīja par savu vectēvu un tēvu, kuri, sākoties Otrajam pasaules karam un padomju valdīšanai, ar diviem koferīšiem rokās bija spiesti doties pāri jūrai, pat nezinot, kas viņus tur sagaida. Kopumā ņemot, intervija atstāja dziļi cilvēcisku iespaidu.

Korekti, nekā dzeltena. Tādu interviju var arī Zeltkalnam senioram rādīt, Māris apmierināti nodomāja. Interesanti, kā viņa to spēja reizē runāt, rakstīt un vēl domās rediģēt? Ar tādām spējām tikai specdienestos strādāt…

-Nu kā? Dane no satraukuma viegli trīsošā balsī pajautāja.

- Okei, Māris smaidot noteica. Un pēkšņi viņam līdz sāpēm negribējās viņu nekur laist. Klau, bet jums redakcijā taču noteikti ir e-pasts. Aizsūti šo gabaliņu, ja vajag bildi lūk, tur ir skeneris, iedošu kādu svaigāku no sava albuma ieskenēsim un nosūtīsim. Paliec pie manis, atpūties, šodien ir piektdiena, priekšā trīs brīvas dienas. Aiziesim kaut kur uz teātri, koncertu vai, ja vēlies, varam doties padejot. Ja ne, pasēdēsim tāpat pie kamīna, parunāsimies. Man ir laba filmu kolekcijā. Un tu esi pārgurusi es vakarnakt to skaidri redzēju.

Zeltkalns juta, ka šie vārdu plūdi vairāk līdzinās izmisīgam lūgumam nekā piedāvājumam. Viņš pats nesaprata, kas notiek, dažu stundu laikā šī dīvainā, neizprotamā, taču nenoliedzami talantīgā un intriģējošā meitene bija kļuvusi viņam tuvāka par jebkuru citu cilvēku.

-N-nu… Nezinu… Man vispirms jāpiezvana.

- Zvani. Ņem mobilo, tam labāks savienojums analogā līnija pārāk bieži sprakšķ, Māris pastiepa Danei miniatūru Nokia. M-jā, Dane nodomāja, savienojums labāks, un arī minūtes cena daudz lielāka.

Pusnakts redaktors patiesi nejutās savā ādā: Kur tu esi? Vēl mājās?

-Jūrmalā…

- Ziemā?! Ko tu tur dari? Vakar es tev zvanīju līdz vieniem naktī! Kur tu biji pazudusi? Kur gabals? Līdz maketam stunda! pēdējo vārdu viņš gandrīz izkliedza, ieraujot pārāk lielu gaisa malku neīstajā rīklē.

Izmantojot bridi, kamēr redaktors aizvilkdamies klepoja, Dane izturēti klusi un lietišķi informēja, ka dabūjusi interviju ar slaveno psihoterapeitu Māri Zeltkalnu. Acumirklī beidzis klepot, redaktors izkusa sajūsmā.

-Labi! Lieliski! Tu esi malacis! Steidzīgi brauc šurp, mēs gaidīsim. Ja vajadzēs, apturēsim druku.

Kaut kas tāds Pusnakts vēsturē vēl nebija pieredzēts lai kāda materiāla dēļ kavētu iespiešanu.

- Nē, es nebraukšu. Māris iesaka, lai es tev to interviju pārsūtu pa e-pastu. Tā būs daudz ātrāk. Bet mums vēl jāapspriež daži sadarbības plāni par tematisko publikāciju ciklu manai rubrikai.

Viņa gan ir super melo, ka ne ausis nepakustas, Zeltkalns sajūsmināts nodomāja. Sadarbības plāni, publikāciju cikls, oho!

-Mūsu e-pasts jau divas dienas kā nestrādā! Redaktora brēciens, šķiet, Jūrmalu no Rīgas centra sasniedza bez mikrofona. Es teicu ved šurp! Paga, paga, kā tu tikko teici Māris iesaka? Vai tas nozīmē, ka tu šobrīd esi pie viņa?

-Jā. Starp citu, interviju varu pārsūtīt arī pa faksu. Bet Zeltkalna bildes ir fotoarhīvā no oficiālās pieņemšanas Lielbritānijas vēstniecībā. Vai ne? Sagatavojies, lūdzu, saņemt, sūtu. Četras lappuses. Jā, atzvani, lūdzu, vai vari visu salasīt, uz lapas būs redzams nosūtītāja telefona numurs! tajā indīgi vēsajā tonī, ko Zeltkalns atcerējās no iepriekšējās nakts, Dane atsveicinājās un pārtrauca sarunu.

Tad mierīgi ielādēja sarunas gaitā izdrukātās intervijas lapas faksa aparātā, uzklikšķināja numuru un bezkaislīgi nospieda zaļo pogu.

Aparāts iedūcās un sāka aizgūtnēm ēst lapu pēc lapas, bet Dane, atviegloti nopūtusies, atslīga krēslā. Beidzot viņai bija izdevies izdarīt ko tādu, par ko mēdz teikt visiem mēles baltas!

Kopš tā vēlā vakara, kad viņa redakcijas telpās bija pārsteigusi šefu divdomīgā situācijā ar avīzes fotogrāfi jaunu, sprogainu, zēnisku skuķēnu, kuras iedomības un ambīciju pietiktu ducim tādu, jā, kopš tā vakara Dane skaidrāk par skaidru apzinājās, ka šefs pie pirmās izdevības centīsies no viņas tikt vaļā. Lai atbrīvotos no nevēlamā atgādinājuma par notikušo, viņa grīni nosmīnēja. Bet nē viņa vairs nebija mazais bērns.

Ārštata žurnālistei, kura turklāt ik numurā aizpilda divus smagsvara atvērumus, redaktors maz ko var izdarīt. Protams, kaut ko var var mainīt darbu nodošanas termiņus no pierasti ērtajiem uz gandrīz neiespējamiem, var uzdot visgrūtākās rakstu tēmas, var nepublicēt rakstus, atsaucoties uz neapmierinošu kvalitāti.

Ar Danes rakstiem gan tas negāja cauri viņa piederēja tiem retajiem autoriem, kuri patiešām varēja atļauties rakstīt pēdējā bridi tik un tā raksts bija gan loģiski strukturēts, gan gramatiski pareizs, gan viegli lasāms. Nereti Danes raksti tika nosūtīti uz salikšanu, pat apejot korektūru, lai lieki nekavētu laiku.

Neviens no Pusnakts štata žurnālistiem tādā tempā un apjomā nestrādāja. Vienkārši vai nu nespēja, vai negribēja iespringt. Un kam gan viņiem tas, ja izdevniecība tik un tā maksāja garantētās algas raksti vai slinko. Tad jau pietiek, ka reizi nedēļā uzklikšķina kādu slejas garuma ziņu lai lasītājs neaizmirst tavu vārdu…

Danei profesionālajā jomā piemita dzelžains kampiens jā, to varēja saukt par godkāri, par pašapliecināšanās tieksmi, varbūt par karjerismu. Viņa necieta ņurduļus. Ja apsoli, tad izdari un negaudo, ka nevarēji, nepaspēji, nesanāca. Lai nevarētu, jābūt vismaz pustonnu smagiem argumentiem. Bet, ja dari, tad izdari par visiem divsimt procentiem.

Protams, principi ir laba lieta, un gribēšana arī. Realitāte diemžēl bieži ieviesa savas korekcijas. Reizēm nācās pielāgoties, piemēram, pēdējā brīdī uzzinot, ka solīto divu lapu vietā iedalīta tikai viena, tāpēc visa savāktā materiālu jūra burtiski jāiemīca varžu dīķītī. Atlika vien rakstus veidot tā, lai neviens pat vispiekasīgākais redaktors nespētu tos ne par vārdu noīsināt.

Dane pamazām izkopa savu stilu, virtuozi virknējot vārdus kā viengabalainu, organiski plūstošu zīda lenti, no kuras neiespējami izraut kādu gabalu vai pat tikai izvilkt diegu, lai nesabojātu grodo pinumu.

Paldies Dievam, lai nu kāds, taču muļķis redaktors nebija pazina drēbi. Danes gabali netika nedz rediģēti, nedz īsināti. Tieši tāpēc, ka ik vārds pārdomāti atradās savā vietā tāpēc, ka tam tur bija jābūt. Pēc kāda pamatīga konflikta, kad laikraksta korektore iedomīgs filfaķa pirmā kursa skuķis Danes rakstā vairākās vietās patvaļīgi bija izmainījusi vārdu kārtību, pilnībā pārmainot teikumu jēgu, Dane bija vienkārši uzsprāgusi un piespiedusi redaktoru atvainoties gan viņai kā autorei, gan, pats galvenais, intervētajam cilvēkam. Vēlāk, atdzisis un nomierinājies, šefs bija piekritis, ka Danei taisnība. Lai kā viņai nepatika ar kara cirvi zobos kaut ko pierādīt, taču par muļķi palikt arī negribējās.

Tieši šī iemesla dēļ viņa spītīgi turējās ārštatā negribējās nogrimt ikdienišķos sīkumos un negācijās. Šajā gadījumā pat žumālistes-redaktores amats un garantētā alga nespēja Dani iekārdināt simts lati neatsvēra brīvību iet un nākt, kad tīk.

7. nodaļa

*

-Nevarētu gan teikt, ka tā bija laipna saruna, Zeltkalns mulsi piezīmēja, vākdams kafijas tasītes. Vai tā vajadzēja?

-Jā. Vajadzēja! viņa nogrieza kā ar nazi. Piedod, tev nevajadzēja to dzirdēt.

-Neuztraucies. Es saprotu. Man tas viss ir kaut kas jauns. Savā ziņā pat interesanti!

Kā tad interesanti, Dane pie sevis pasmīnēja. Kad tavu vārdu visos locījumos sāks vazāt dzeltenie, tad tev gan būs interesanti. Viņa pati to bija piedzīvojusi uz savas ādas, strādājot televīzijā. Nevarētu teikt, ka mediju uzmanība Dani biedētu vai raisītu izteiktu nepatiku kā diktorei un raidījuma vadītājai, kura katru otro vakaru gāja gaisā dzīvajā, viņu nesatrauca ne mikrofoni, ne kameru vienaldzīgi zaigojošās stikla acis.

Vienīgi kādu brīdi bija ļoti grūti neatkarīgo televīzijas kanālu ēra Latvijā bija tikko sākusies, visi skatījās visu, visi pazina visus, un postsovjetisma laikmetā dzīvojušie cilvēki, kuriem ikviens, kurš kaut uz mirkli pavīdēja TV ekrānā, acumirklī kļuva par zvaigzni, nekādi nespēja saprast, ka cilvēki, kuri viņus uzrunā no zilajiem ekrāniem, vienkārši dara savu darbu un ārpus tā vēlas dzīvot savu personisko dzīvi.

Sākumā Danei pat glaimoja, ka cilvēki uz ielām sveicinājās, apstājās pārmīt kādu vārdu, uzdot jautājumu, palūgt autogrāfu. Taču, kad viņas vadītā raidījuma tēmu loks pievērsās sabiedrībā tobrīd katastrofāli aktuālajai ģimenes plānošanas un Latvijas demogrāfiskās situācijas problēmai, mierīgā dzīve beidzās.

Ejot pa ielu, nereti nācās klausīties ļauni šņācošos čukstos, ko viņai nopakaļ svieda savu jaunību sen jau pārdzīvojušas un, visticamāk, nekad laimīgas nejutušās tantes, vai arī mazgadīgu meiteņu skaļajā, vieglprātīgi tukšajā spurgšanā tu viņu redzēji, redzēji? Reiz kāds baiga paskata tēvainis pamanījās iepūst Danei sejā pretīgi smirdošu elpu un uzprasīt nokniebties negribi?

Un kur nu vēl prese, izsalkusī dzeltenā prese, kas par tevi vienmēr visu zina labāk.

Arī to, ko tu pats par sevi nezini.

Zeltkalns paraudzījās pulkstenī. Puspieci. Ārā sāka viegli krēslot. Varētu iekurt kamīnu. Gribējās ēst.

Varētu pagatavot kaut ko garšīgu un palutināt viešņu citu Māra talantu vidū bija arī atzīstamas kulinārās prasmes. Jā, gardas vakariņas un nesteidzīgas sarunas pie kamīna. Tagad viņš varētu izvaicāt Dani. Pārmaiņas pēc.

Pēkšņi viņš atcerējās, ka tieši šovakar Operā ir Karmenas pirmizrāde un, pateicoties kādas klientes atjaunotajam dvēseles mieram, viņam ir divas biļetes ložā. Interesanti, vai Danei patīk klasiskā mūzika? Zeltkalns pilnībā bija aizmirsis neirotiskās kundzītes sīrupaino “tiksimies Operā, daktera kungs!”

Līdz izrādes sākumam bija divarpus stundas.

-Dane, cik ilgs laiks tev vajadzīgs, lai sapostos?

-Kā tu to domā?

-Mēs šovakar iesim uz Operu.

-Mēs?! Šovakar? Tādā skatā tu joko?

Māris pasmaidīja. Cik gan sievietes visā pasaulē ir vienādas vismaz brīžos, kad tas attiecas uz viņu izskatu.

-Nē, protams, es tevi vispirms ievedīšu mājās.

Danes smadzenes acumirklī pārslēdzās turbo režīmā. Mājās? Bet tur Andris. Viņa cēli piebrauks pie noplukušās Zolitūdes blokmājas jaunā mersedesā ar smalku, izskatīgu vīrieti pie sāniem. Ieskries mājās tikai uz mirkli, lai pārģērbtos.

Bet, pilnīgi noteikti, visas viņas kāpņu telpas klačenes par šo notikumu klabēs vismaz līdz Jāņiem. Lai! Lai viņām tiek!

Un lai Andrim sāp!

Labi, tas būs šovakar. Bet rīt, parīt? Būs taču jāatgriežas mājās un jādzīvo tālāk. Kaut kā. Tāpat jau būs kaudze un vēl mazdrusciņ jautājumu un pārmetumu. Bet, no otras puses, kas gan bija tā garkājainā, izmālētā zuze, ar kuru viņš vakarnakt Bimini tik sirsnīgi spaidījās, nē, laikam jāsaka dejoja (lai gan par dejošanu to varēja saukt tikai nosacīti, vairāk gan par dzimumaktu vertikālā formā)?

Patiesībā to visu jau sen vajadzēja izbeigt, viņa rezignēti nodomāja.

Mēs viens otru kontrolējam, izzobojam, nepārtraukti ironizējam viens par otra teikto, sen jau vairs neklausāmies, kad otrs kaut ko no sirds stāsta, bet domu apmaiņas, kas agrāk bija saistošas, asprātīgas un bagātinošas, tagad gandrīz vienmēr izvēršas asumos, kliegšanā, lamās un rupjībā. Labākajā gadījumā viss beidzas ar ātru un niknu seksu, nogrūšanos, kas varbūt spēj apmierināt Andri (kā jau vīrieti, viņiem tas viss ir vienkāršāk nokniebjas, pagriežas uz sāniem un sāk krākt), taču viņā atstāj vien dusmas, īgnumu, netīrības, izmantotlbas un tukšuma izjūtu.

Tādās reizēs Dane parasti ņēma segu un spilvenu un pārcēlās gulēt uz dīvāna.

Mīlestība? Sen jau prom. Laikam jau tomēr nebija prāta darbs sasieties ar piecus gadus jaunāku puisi, patiesībā vēl puiku. Pārāk jau nu atšķirīgas pasaules un vērtības. Dane, savulaik līdz bezspēkam iztrakojusies grupas koncertos un nogurusi darbā televīzijā, tagad vairāk alka pēc klusa maiguma un divvientulības, pēc omulīga stūrīša ar labu grāmatu. Dienišķās intervijas un nemitīgās tikšanās ar cilvēkiem izsūca spēkus uzklausīt, iedziļināties kāda pasaulē, ierobežotā laika sprīdī atkost viņa domāšanu un uzskatu sistēmu, panākt psiholoģisku kontaktu, atvērt sarunai tas nebija viegli. Jo vairāk tāpēc, ka Dane savam darbam atdevās ar visu sirdi un dvēseli. Nereti vakarā, mājās pārnākusi, nespēja ne parunāt, ne padomāt.

Turpretī Andris lielu nozīmi piešķīra saviesīgajiem pasākumiem gan iziešanai sabiedrībā uz pirmizrādēm, koncertiem, izstāžu atklāšanām un prezentācijām (protams, ar Dani zem rokas, smaidošs un laimīgs), gan skaļiem tusiņiem savu draugu un bijušo skolasbiedru vidū. Nē, nebija jau tā, ka Danei viņi riebtos vai nepatiktu, tomēr viņa nespēja piespiest sevi teju katru nedēļas nogali līksmoties kopā ar šo bērnudārzu (tā viņa domās sauca Andra draugus, kuri intelektuālajā attīstībā atpalika no viņa vismaz par gadiem trim četriem, īsti puikas ar saviem stulbajiem jociņiem un bravūru). Dane šo slieksni bija pārkāpusi. Taču tik stulba, lai nostalģiski un izmisīgi ķertos stērbelēs aizejošajai agrajai jaunībai, viņa savos gados nejutās.

Viņai vēl tālu līdz tām aptrakušajām tantēm, kas kā uzburtas uz puišiem, kuriem tikko pāri astoņpadsmit.

-Vai esi izlēmusi? Zeltkalna balss viņu atsauca īstenībā.

-Jā. Nē. Es… Paldies, es laikam tomēr neiešu.

-Kāpēc?

-Man nepatīk klasiskā opera.

Zeltkalns bija šokā. Pirmo reizi viņš redzēja kādu, kurš atklātā tekstā pateica, ka viņam nepatīk opera. Principā. Parasti gan pat tie, kuriem opera nepatika, negribēdami apkārtējo acīs izlikties neinteliģenti, neizglītoti un nekulturāli, pilnām mutēm slavēja operu, operdziedātājus un visus klasiskos komponistus bez izņēmuma. Šāda snobiska liekulība Zeltkalnam derdzās. Arī viņš nebija nekāds kvēlais operu āriju cienītājs, taču Karmenas dzīvespriecīgā, aizgrābjošā mūzika viņu valdzināja kopš mazotnes.

-Tiešām nepatīk? Karmena…? Nemaz, nemaz nepatīk?

Dane bija sprukās. Patiesībā opera viņai patika itin labi. Cita lieta līdz šim nebija sanācis to pārāk bieži apmeklēt. Kas dos nabagam ar lielgabalu šaut? mēdza teikt viņas vecmāmiņa, vienkārša, taču ellīga un dzīvesgudra sieva, kura nekad nežēlojās par dzīvi, lai cik grūti bija klājies un lai cik smagi liktenis viņu brīžam bija pārbaudījis.

Cik bieži par ārštata žurnālistes honorāriem var atļauties nopirkt operas biļetes kaut vai vistālākajā Baltā nama galerijas kaktiņā? Brīžam tā vien likās, ka visi Latvijas uzņēmēji no veikalniekiem līdz izklaides biznesa varenajiem ir sazvērējušies novest parastos mirstīgos ja ne līdz cilpai, tad vismaz ubaga tarbai. Cenas astronomiskas, algas mikroskopiskas. Tāda bija jaunatgūtās valstiskās neatkarības un plaukstošā kapitālisma cena. Deviņdesmitie…

Turklāt padomjlaika izglītības sistēmai ar stulbajām dziedāšanas stundām, kurās piespiedu kārtā bija jāklausās draņķīgas kvalitātes klasiskās mūzikas ierakstu skaņuplates uz vēl draņķīgākas kvalitātes atskaņotājiem ar čerkstošām audio sistēmām, bija izdevies radīt pamatīgu un grūti pārvaramu riebumu pret visu klasisko, simfonisko, korisko un operisko. Šī aizspriedumu barjera gruva pamazām un ļoti lēni.

Vispār jau Danei patika mājās, klusā vientulībā uz mūžvecās Rigondas uzmeklēt kādu klasiskās, instrumentālās mūzikas raidstaciju un paklausīties… Neilgi, mazu brītiņu, kamēr bija īstā noskaņa, jo, tai zūdot, pat visslavenākais un grandiozākais skaņdarbs pārvērtās labākajā gadījumā par skaņas fonu, sliktākajā par uzbāzīgu traucēkli, kas sāpīgi griezās ausīs.

Viņai patika klusums. Droši vien tāpēc, ka ikdienā tā bija tik maz. Arī bērnībā izbaudīt klusumu īpaši nebija sanācis mājās diendienā ālējās jēgu pārdzērušais tēvs, skolā auroja, rēca, brēca, kliedza un viepa mīļotie klasesbiedri, arī laukos radagabali likās apveltīti ar tik varenām plaušām, kas noteikti aizņēma vietu līdz pat papēžiem.

Bet tagad mājās Andris ar savu mūžīgo radio, magnetofonu vai televizoru. Tā vien šķita, ka šis cilvēks fiziski nav spējīgs ne brīdi nodzīvot klusumā, nemitīgi kaut kas grabēja un skanēja. Arī tad, ja neviens neskatījās un neklausījās. Nelīdzēja ne aizrādījumi, ne dusmas, ne lūgšanās, ne sarunas no sirds. Pat ne arguments šis galu galā tomēr ir mans dzīvoklis.

Pāris reižu Dane bezspēcīgās dusmās bija izlavījusies kāpņu telpā, lai elektrosadales skapī izskrūvētu korķus. Viņa bija ar mieru pavadīt vakaru sveces gaismā, lai tikai izcīnītu dažas stundas klusuma. Reiz niknuma uzplūdā salaida uz īso elektrību visā kāpņu telpā. Toreiz palaimējās izsprukt nepieķertai atbraukusī dežurējošā elektriķu brigāde vainu uzvēla klaiņojošajiem pusaugu puišeļiem, kuri vēlu vakaros, sildīdamies pie vienīgā kāpņu telpas radiatora, skaļi un trokšņaini laida zoli.

Un nu ielūgums uz Operu… Pirmizrāde atjaunotajā Baltajā namā…

Varbūt tiešām ir jēga piekrist aicinājumam? Sevišķi uz Karmenu. Varētu uzvilkt melno vakarkleitu to, no smagā Ķīnas zīda ar mazajām, uzšūtajām pērlītēm (pagaidām veiksmīgākais ieguvums humpalu medību karos tikai pieci lati!). Vieglu grimu, matos labi daudz stingri fiksējošās želejas, uz pleciem vecmāmiņas mežģīņu lakatu, kājās melnās nagliņkurpes, un gatava…!

Šajā brīdī Danes optimistiski galantēriskās pārdomas pārtrauca spēja doma, kas kā sarkans stopsignāls sāka pulsēt smadzenēs, nauda, nauda, nauda! Naudas nebija. Gandrīz. Kaut kā stulbi…

-Par ko tu domā? Māris iztraucēja Danes pārdomas.

-Par operu… Viņa pasmaidīja.

-Vai pārdomāji nāksi? Žēl būtu tā vienkārši izmest tik labas biļetes tieši blakus valdības ložai.

- Diez, kas tad tā par pacienti, kura pasniedz tik dārgas dāvanas? Tur taču sēdvieta maksā… Dane nomurmināja un uztvēra izbrīnīto Māra skatienu.

Ak, nu protams, es pieminēju naudu, bet smalkiem ārzemniekiem šī tēma ikdienā ir tabu.

Dane pat nenojauta, ka arī viņš šajā brīdī iedomājās par naudu, tikai pilnīgi pretēji tā vēl ir pārāk zema cena tik labām vietām Operā un par iespēju baudīt tik lielisku mākslinieku sniegumu!

- Nemaz neskaties uz mani! viņa asi izmeta. Jā, jā, dārgi. Tās biļetes maksā dārgi, un man tādas naudas nebūtu. Man vispār… viņa aprāvās pusvārdā.

-Kas tev vispār? Saki līdz galam!

-… man šobrīd vispār nav naudas! Nepilns lats! Dane pēkšņā niknumā izkliedza un, iegrābusies svārku kabatā, pažvadzināja saujā sīknaudu. Vai tagad esi apmierināts?!

Strauji novērsusies, viņa piespieda pieri ledusaukstajam loga stiklam.

Nu kāpēc viņa tā bija rīkojusies? Kāpēc tā vajadzēja? Zeltkalns taču ne pie kā nebija vainīgs… Nolādētā dzīve, nolādētā sadzīve, kas sabiedrību bija pēkšņi sašķēlusi bagātajos un nabadzīgajos.

Viņai vajadzētu Mārim trīskāršu paldies pateikt par šodienas dāvanu lielisko interviju. Viņa bija kļuvusi par pirmo žurnālisti, kurai izdevies nointervēt nenotveramo Zeltkalnu! Un tāds ir viņas paldies. Arī par to, ka nebija aukstumā un drēgnumā jātriecas uz redakciju, iztērējot pēdējo latu ceļam.

Zeltkalns satriekts klusēja. Ilgi. Līdz pēdīgi ar mokām izspieda:

-Lūdzu, piedod! Man neienāca prātā… par naudu. Par to tev šovakar nav jādomā. Vienkārši es ļoti vēlos, lai tu nāktu man līdzi. Vai tiešām es nedrīkstu uzaicināt skaistu sievieti, kura man ļoti patīk, kopā ar mani apmeklēt operas pirmizrādi? Un pēc tam nogādāt mājās, ja viņa tā vēlēsies. Jā, es apzinos, ka pārkāpju visus etiķetes noteikumus, aicinādams tevi pēdējā brīdī. Bet tu taču neesi ikdienišķa sieviete. Tu pati sev raksti noteikumus, vai ne?

Dane klusēja. Māris paspēra soli viņas virzienā un, pieliecies, lai ielūkotos meitenes acīs, pamanīja viegli trīcošos plecus.

Viņa raudāja.

-Ei, kas tad nu? Par ko? Kādēļ? Lūdzu, lūdzu, neraudi… Pieaugušais, gandrīz divmetrlgais Zeltkalns pēkšņi sajutās kā trīsgadīgs puišelis. Pilnīgi bezspēcīgs sievietes asaru priekšā. Nelīdzēja pat doktora grāds. Neraudi… Neraudi! Paklausies, es esmu muļķis! Stulbenis, nolādēts stulbenis… Nu, lūdzu, paskaties uz mani! Esmu šeit nodzīvojis tikai pusotru gadu, daudz ko vēl nezinu un nesaprotu. Kontaktējos tikai ar saviem pacientiem un Oskaru. Viņš pat maksājumus manā vietā kārto!

Dane krampjaini un dziļi ievilka elpu un nopūtās: Ir jau labi… Tiešām, viss ir labi. Piedod tu man. Pēdējā laikā jūtos pārāk satraukusies. Šis dienas man nav bijušas vieglas. Visa kā tik daudz…

Bridi abi klusēja. Beidzot Zeltkalns saņēma drosmi.

- Ja nu tu tomēr gribētu kopā ar mani iziet… Mēs vēl varam pagūt. Līdz izrādei pusotras stundas. Ja teiksi “jā”, būšu gatavs pēc piecām minūtēm.

-Labi. Dane pasmaidīja. Tāda neatlaidība bija ko vērta.

-Lai notiek, pierunāji.

-Jā?

-Jā-

-Tātad opera tev tomēr patīk?

-Jā… Bet ej labāk… pārģērbties.

Zeltkalns acumirldī izgaisa no istabas. Noskalojis sasprindzinājumu un nelāgās emocijas ar auksta ūdens šalti, viņš burtiski ielēca smokingā un, tauriņu siedams, nesās lejā pa simtgadīgajām kāpnēm, nebēdājot par vietām iesprēgājušo ozolkoku, kas prasīties prasījās pēc saudzīgas attieksmes un restaurēšanas.

Dane stāvēja pie kamīna un pētīja viņa koledžas beigšanas fotogrāfiju vienīgo foto, kurā Māris pats sev patika. Viņas pelēkajās acīs bija parādījusies jauna izteiksme ieinteresētība?

Viņš daudz dotu, lai uzzinātu.

-Brauksim?

-M-jā… Dane sapņaini nomurmināja, tad satrūkās. Ko tu teici?

-Es vaicāju vai brauksim?

Viņa piekrītoši pamāja ar galvu un gariem soļiem devās uz vestibilu, kas Zeltkalna mājā veica arī priekšnama un virsdrēbju novietnes funkcijas. Nekļūdīgi, viņš nodomāja. Tā vien šķita, ka viņa šajā mājā ir bijusi jau agrāk. Bet vakarnakt atbraucot viņi abi bija pamatīgi iereibuši…

Acīmredzot, vecais, latviešu sievietes var turēt vairāk nekā romantiski noskaņoti angļu dakterīši.

8.nodaļa

-Varbūt tu vēlies braukt? Māris ar galantu smaidu piedāvāja, izbraucis auto no garāžas.

-Bail nebūs? šķita, Dane atguvusi aso mēli.

-N-nē… Ne gluži. Centīšos pārāk skaļi zobus neklabināt. Godīgi sakot, mans piedāvājums ir savtīgs tu labāk par mani zini ceļu līdz savai mājai un galā nonāksi daudz ātrāk, nekā es to jebkad spētu.

-Hmm…? Dane piepacēla vienu uzaci sev raksturīgajā manierē. Nu labi.

Un atkal aiz logiem kā paātrinātā filmā zibēja koki un apgaismes stabi, un atkal Zeltkalns pie sevis klusu un nedzirdami lūdza Dievu, kaut tikai viņus nepieķertu ceļu policija.

Kā godīgam Britānijas pavalstniekam, arī Mārim kopš mazotnes bija radusies cieņa gan pret Police, gan Highway

Patrol, un sākumā viņš nekādi nespēja saprast, kāpēc šeit viņus tik nicinoši dēvē par faraoniem, mentiem, citroniem, pogainajiem, strīpainajiem, runčastēm un tamlīdzīgi.

Viņi taču tikai dara savu darbu tā Zeltkalns vairākkārt bija sacījis Oskaram, ikreiz pretī saņemot ironisku smīnu un pravietojumu gan jau tu reiz norausies!

Tā reize pienāca pavisam neīstā brīdī kad pie Māra ciemos bija atbraucis tēvs un Zeltkalns juniors, priecīgā satraukumā tērzēdams ar dārgo viesi, savā mersedesā kā vējš paskrēja garām ceļu policijas patruļmašīnai vietā, kur sarkanbaltā zīme nepielūdzami rādīja “70”.

Atceroties turpmāko, Mārim vēl tagad kļuva karsti un auksti reizē. Pēc ilgām un nogurdinošām runām, kuru audzinošo nozīmi Zeltkalns nekādi nespēja uztvert, jo domās steidzināja policistu beidzot ķerties pie protokola rakstīšanas, jo viņš nenoliedzami jutās vainīgs noteikumi taču bija pārkāpti! -, jaunais, bet jau treknu dubultzodu uzēdušais policists beidzot parādīja internacionālo žestu nauda, nauda, vārdos to papildinot cik noprotu, jūs neesat vietējais, tāpēc šoreiz izsaku tikai brīdinājumu. Māris beidzot saprata un klusēdams pasniedza policistam savu vizītkarti, zem kuras, četrkārt salocīta, slēpās divdesmit latu naudas zīme. Redzu, jūs esat sapratis un vairs tā nedarīsiet! ceļu patruļnieks, smaidīdams kā maija saulīte, piesita roku pie cepures un prom bija.

-Klau, Dane, viņš pēkšņi ierunājās, kāpēc jūs tā nemīlat ceļu policiju?

- Ko??? Šķita, viņa sēdeklī palēcās līdz griestiem. Auto noraustījās. Vai tu esi traks? Par ko viņus mīlēt? Tas taču ir viens vienīgs labi nostādīts naudas atslaukšanas kombināts, legalizēta reketieru brigāde uz Latvijas ceļiem! Vai tu to vēl neesi sapratis? Gan jau pašam reiz nāksies par to spiestā kārtā pārliecināties. Un, nedod Dievs, ja šie apjautīs, ka tu neesi šejienietis, bez piecdesmit dolāriem cauri netiksi…

Tu neesi šejienietis, neesi šejienietis…

Šī Danes pavisam nevainīgi izsviestā frāze kā nokaitēts asmens iedūrās un palika prātā. Neesi šejienietis…

Tikpat labi viņa būtu varējusi pateikt tu jau tāds pajoliņš…

Nu ko viņai tu nekad nebūsi savējais. Ne īsti anglis, ne latvietis.

Pārpratusi Māra klusēšanu, Dane samazināja ātrumu.

- Nesatraucies, braukšu prātīgi… Līdz manai mājai vairs nav tālu.

Mersis, omulīgi dūcot, līkumoja starp Zolitūdes guļamrajona vienādajām mājām. Mārim patika termins guļamrajons, lai gan vienlaikus tas lika domāt par dīpīšu bēgļu nometni, kur tēvs ar vectēvu bija nokļuvuši pēc dzīvībai bīstamā jūras pārbrauciena četrdesmitajos. Tur bēgļu mājas bija tikpat bezpersoniskas un aukstas kā šie betona kluči.

Zeltkalns atcerējās kādu vecu krievu filmu, ko viņš reiz bija noskatījies kopā ar sajūsmināto Oskaru, kurš līdz asarām smējās pie katra otrā vārda, neļaujot Mārim ne iedziļināties sižeta būtībā, ne izlasīt subtitrus.

Filmu sauca Likteņa ironija jeb Vieglu garu! Tur bija kaut kas par pirti, vienu mīkstčaulīgu vīrieti, divām sievietēm un dīvainu pārpratumu ar lidmašīnu un vienādām atslēgām no vienādiem dzīvokļiem Maskavā un Ļeņingradā. Zeltkalnam šīs filmas sižets likās krietni vien safantazēts. Pat ja tā ir komēdija, varētu tomēr vismaz censties saglabāt ticamību…

Taču visi vietējie, kurus Zeltkalns pamazām iepazina, ikdienā bieži citēja spārnotākās frāzes tieši no šīs filmas, uz

Māra jautājumiem vai jums tiešām patīk tā filma? vienbalsīgi atbildot protams, tajā taču viss kā dzīvē tipveida dzīvokļi, tipveida mēbeles, tipveida cilvēciņi… Vismaz tā bijis pirms desmit, piecpadsmit gadiem. Protams, ne jau bagātnieku mājās vai dzīvokļos.

Pēdējā laikā, krītot dzelzs priekškaram un masveidā ieplūstot Rietumu krāšņajiem, glancētajiem dzīves stila žurnāliem, cilvēki alkaini tvēra katru jaunu ideju savu mājokļu iekārtošanai, izdaiļošanai, bet galvenais individualizēšanai. Nebija naudas taisīja paši. Par viņu fantāziju, rokdarbnieku talantiem un pacietību varēja pabrīnīties. Arī Mārim patika daudz ko meistarot savām rokām, jaunrades prieks viņam nebija svešs, taču tas nekad nebija pārtapis sadzīvisku vajadzību apmierināšanā.

- Tā, esam klāt! Auto līgani nobremzēja un apstājās.

-Pagaidīsi mani? Man vajadzēs tikai vienu acumirkli…

-Iekšā neaicināsi?

Dane mirkli šaubījās diez, Andris būs vai nebūs mājās? Seši. Droši vien, ka tik agri vēl ne. Cerams, ka pagājušonakt viņš nav apgriezis māju kājām gaisā. Pirms aiziešanas viņa to bija burtiski kā ar mēli izlaizījusi.

-Jā, protams… Ja vēlies, nāc.

Vēl laipnāku ielūgumu viņš laikam nevarētu vēlēties.

Uzbūris sejā priecīgu smaidiņu, Zeltkalns sekoja Danei pustumšajā, pēc kaķu urīna smirdošajā kāpņu telpā un augšā pa kāpnēm uz otro stāvu.

Danes mikroskopiskais divistabu dzīvoklītis lietuviešu projekta mājā jau pa gabalu izstaroja omulību un siltumu. Mājīgumu. Kaut ko tādu, ko Māris atcerējās izjutis tikai agrā bērnībā, kad vēl bija dzīva viņa vecmāmiņa.

Cenzdamies nekļūt pārāk uzbāzīgs, viņš ziņkāri aplūkoja ik stūrīti, ik kaktiņu, visu redzēto iegaumējot un noglabājot atmiņā kā datora cietajā diskā, lai vēlāk, palicis viens, nesteidzīgi pārdomātu. Saskaņotas krāsas, vienkāršas mēbeles, taču asprātīgi atrisinātas to kombinācijas. Ērti. Daudz zaļo augu. Ļoti daudz grāmatu. Ik brīvākajā stūrītī gudri iekombinēti grāmatu plaukti. Psiholoģija. Klasika. Filozofija. Ētika. Un detektīvi! Milzums detektīvromānu… Kristi, Simenons, Čeizs, Kolbergs… Arī Zeltkalnam patika labi kriminālromāni, tāpēc viņš atzinīgi novērtēja Danes kolekciju.

Visur jaušams tas īpašais sievietes rokas pieskāriens, kas liek mājai dzīvot, elpot un pulsēt vienā ritmā ar tās iemītniekiem.

Tikai kāda sīka detaļa kāpēc priekšnamā uz pakaramā līdzās Danes tikko novilktajai karājās vēl viena ādas jaka, turklāt vīriešu? Bija acīm redzams, ka Danei tā ir par lielu. Brālis? Puisis? Tūliņ pat Zeltkalns sevi iekšēji bargi apsauca kāda tev tur daļa, tu viņu pazīsti tieši vienu diennakti…

Dane ieaicināja Māri lielākajā istabā, tā bija tik kārtīga un sterila, ka likās tajā neviens nedzīvo, tikai reizi nedēļā ieiet noslaucīt putekļus. Bet… tad jau tā jaka pilnīgi noteikti nepieder brālim! Skaustam pārskrēja drebulis.

-Uzgaidi te, tūliņ pārģērbšos… Ja vēlies, varu iedot pašķirstīt kādu bilžu albumu.

-0, ar prieku!

Dane pasmaidīja un pieliekusies no sekcijas zemākā plaukta izcēla sešus biezus fotoalbumus.

- Piecpadsmit minūtēm vajadzētu pietikt. Manējie no bērnudārza līdz pērnajiem Ziemassvētkiem. Viņa klusi aizvēra durvis no otras puses.

Māris pa ausu galam izdzirdēja, kā kaut kur aiz divām sienām iešalcas duša un iegaudojas slikti pieregulēts ūdens krāns, taču kāre kaut ar vienu aci ieskatīties Danes pagātne bija nepārvarama. Viņš iegrima attēlos.

…bērnība. Kāds jauks bērns! Acis kā eņģelītim. Lielas, ar garām, biezām, melnām skropstām. Apaļi vaidziņi. Gara, gara bize. Tādu viņš gribētu redzēt savu meitiņu. Ja vien tam kādreiz būs lemts notikt…

…pirmā klasīte. Ak Dievs, cik viņa jocīga grimasīte, grimasīte, atkal grimasīte! Nevienas fotogrāfijas ar kaut cik nopietnu sejas izteiksmi. Vēlākos gados gan… Kurā brīdi jautrā meitēna acīs iezagušās tik dziļas skumjas? Un kāpēc? Paga, paga, bet tur jaušas vēl kaut kas tādas kā dusmas, aizvainojums, spīts, tāda kā rūgta vientulības un izstumtības izjūta. Kāpēc? Bildēs raugoties, Mārim tā vien šķita, ka viņa ap sevi uzbūvējusi augstu stikla sētu cauri gan redzi, bet klāt netiec. Un kāpēc viņa gandrīz vienmēr skolas solā sēž viena pati? Baltais zvirbulis?

…vidusskola. Lepna, stalta, vēsa, atsvešināta. Eksaltēta. Gari, melni mati, lielas, tumšas acis tās vairs nekropļoja brilles masīvos plastmasas rāmjos. Bāla seja. Kaut kas no vēlīno viduslaiku gotikas, no mūķenes atsvešinātības. Ko viņa domā?

…0, un šajā foto Dane spēlē ģitāru! Var redzēt, ka spēlē un dzied no sirds tādu emociju gammu neviens nespēj notēlot. Kādas acis…! Diez kādos tālumos tās raugās…?

-Muļķis, Zeltkalns pie sevis nolamājās. Atkal tu viņu analizē, atkal tu nez ko iedomājies un iztēlojies. Bet tu taču neko par viņu nezini. Neko!

Bet pirksti spītīgi turpināja šķirt albumu lapas, un acis rītin aprija fotoattēlus.

Visbeidzot pēdējais albums.

Danei ir sava mūzikas grupa? Viņa nopietni nodarbojas ar mūziku?

Lūk, fotogrāfs noķēris mirkli pie mikrofona atkal tā pati attālinātā, atsvešinātā sejas izteiksme, it kā dziedot viņa pārceltos citā, pārējiem nepieejamā pasaulē. Bezgalībā. Fotogrāfijas dziļumā aiz meitenes sejas varēja redzēt publiku, precīzāk, gaisā paceltu degošu šķiltavu liesmiņu jūru. Simtiem uguntiņu zāles pustumsā, kas nez kāpēc lika domāt par aukstu ziemas nakti un zvaigznēm… Tā klausītāji dara tikai tad, kad viņiem kaut kas patiešām patīk, nodomāja Zeltkalns. Arī viņš bija šūpojis aizdedzinātas šķiltavas mīļāko mūzikas grupu koncertos, nenieka nebēdājot par apsvilušiem pirkstu galiem.

Interesanti, ko viņa domā, ko jūt? Un divtik interesanti, kādas ir viņas attiecības ar tiem puišiem, kuri visapkārt? Pieci izskatīgi, slaidi džeki, vismaz desmit gadus jaunāki par Zeltkalnu. Turklāt mūziķi. Jā, un, lūk, te, šajā mazajā bildītē, viņa ar vienu no tiem apskaujas jūras krastā un patiešām izskatās laimīga! Kas ir šis garais tumšmatis?

- Jau visus izskatīji? Esmu gatava… Zeltkalna pusprofesionālās pārdomas iztraucēja moža balss. Viņš paskatījās uz durvīm un… uz mirkli palika bez valodas. Tērpusies melnā, cieši piegulošā, tomēr atturīgā kokteiļkleitiņā, blondie mati atglausti atpakaļ, uz pieres atstājot vien dažas vijīgas šķipsniņas, bālā seja gandrīz bez kosmētikas, ja neskaita ogļmelnās skropstas un asinssarkanās lūpas kā nodevu Karmenai, Mārim izskrēja caur smadzenēm. Kājās melnas augstpapēžu laiviņkurpes, bet pāri rokai īss, melns karakulādas apmetnītis.

- Tu izskaties pasakaini! Es nu gan neteiktu… viņš pēkšņi aprāvās.

-Ko tad?

Māris iekoda mēlē. Cik neapdomīgi gandrīz izspruka…

Taču Dane bija sapratusi.

-Ā, tu gribēji teikt tā neizskatās sieviete, kura nupat apgalvojusi, ka viņai nav naudas?! Tev likās, ka tas man tāds savdabīgs koķetērijas paveids? Tad zini šo kleitiņu es uzšuvu pati, tāpat kā šo apmetnīti no diviem veciem vecāsmammas mētelīšiem, kuriem teju vai simts gadu!

-Pati…?!

-Jā, jā, pati. Šīm pašām rociņām, viņa ironizējot pastiepa uz Māra pusi savas rokas, viņš paspēja pamanīt, ka slaido pirkstu nagi, kas vēl pirms mirkļa bija gotiski melni, tagad ir koši sarkani tādā pašā tonī kā lūpas. Pa kuru laiku viņa to paspējusi? Apbrīnojama sieviete… Māris atcerējās Karinu viņai, lai sapostos kaut vai pašam parastākajam kaimiņu apciemojumam, bija nepieciešamas vairākas stundas un, pilnīgi noteikti, skaistumkopšanas salona apmeklējums.

Māra acīm redzamais apjukums Dani sasmīdināja.

- Zini, man ir laba draudzene. Viņai ir piecdesmit gadu, divas meitas, no kurām vienai tikko palika piecpadsmit, mašīna, par kuru vēl piecus gadus jāatmaksā bankai, vecāki pensionāri un mūžveca māja konstantā remonta stadijā. Bērni jābaro, komunālie maksājumi jāmaksā, vecākiem jāpalīdz, un tas viss par 60 latu minimālo algu. Un vēl jāspēj labi izskatīties. Viņa man iemācīja jo sliktāk klājas, jo labāk jāizskatās. Kāpēc es tev to stāstu? Atvaino… Diez vai tu to maz spēj saprast, doktor Zeltkaln? Savā ātrajā vārdu birumā uz mirkli ieturējusi pauzi, viņa ar vieglu smīnu pajautāja: Nu, vai tu ari vēl tagad vēlies ar mani iet uz Operu?

-Vairāk nekā jebkad! norijis kaklā sakāpušo rūgto kamolu, Zeltkalns uzsvērti nevērīgi attrauca, tad, pēkšņi atmetis rotaļīgo toni, nopietni pavaicāja: Dane, kāpēc tu man tā uzbrūc? Es taču tev neesmu neko ļaunu nodarījis! Vai esmu vainīgs, ka mana dzīve veidojusies citādi, ka esmu dzimis citur? Vai esmu vainīgs, ka mans tēvs šodien ir pietiekami turīgs? Bet arī viņam nekas nenokrita no gaisa. Viņš visu ir nopelnījis pats savām rokām.

-Piedod. Lūdzu, piedod. Šis laiks mūs visus padarījis par bīstamām pulvera mucām… Danes balss trīcēja. Viņa nekad nebija mācējusi atvainoties. Šī bija pirmā reize, kad viņa kādu bija apzināti centusies sāpināt. Riebīga sajūta.

Iestājās neomulīgs klusums.

-Labi, pulvera muca, iesim. Protams, ja vēl arvien vēlies kaut kur doties kopā ar pūstošo kapitālistu, tagad bija Māra kārta ironizēt.

-Manuprāt, es jau atvainojos…

-Pieņemts. Ar pateicību. Bet tu patiešām izskaties satriecoši. Zeltkalns uzbūra sejā šķelmīgu grimasi (un tūliņ pats sevi nolamāja nu gan tu, vecīt, uzvedies kā pēdējais žigolo!).

-Nepielien… Viņa atsmaidīja.

Tajā brīdī ārdurvīs pagriezās atslēga.

Telpā gluži fiziski sāka sprakšķēt statiskā elektrība.

Zeltkalns juta, ka te kaut kas nav lāgā. Pavisam noteikti nav. Nelielajā priekšnamiņā valdīja kapa klusums, bet tikko ienākušais garais tumšmatis tas pats, kura seju Zeltkalns atcerējās redzējis gan fotogrāfijā uz ledus gabala, gan vakarnakt naktsklubā, uz viņu skatījās tādām acīm, it kā viņš būtu no Marsa nolaidies seškājains briesmonis, bet puiša brūno acu skatienā, kas urbās Danē, dega kas vārdos nepasakāms naids? dusmas?

- Tu labi izskaties… pēdīgi tumšmatainais pārtrauca klusumu. Viņa balss skanēja uzspēlēti vienaldzīgi, ar tādu kā tālu ironijas atblāzmu. Kā tiem desmitiem laulāto, kurus Zeltkalns bija saticis savā darba kabinetā un kuriem pēc pārdesmit kopā nodzīvotiem gadiem vairs nebija atlicis ne kripatiņas patiesas intereses vienam par otru.

-Paldies. Ari Danes balss bija vēsa. Un asa kā stikls.

-Gatavojies kaut kur doties?

-Jā. Uz Operu.

-O, cik smalki, uz Operu! Cik noprotu, tu neiesi viena, bet ar šo kungu, vai ne? Puiša brūno acu dzalkstīgais skatiens pievērsās Mārim. Starp citu, tu mūs vēl neesi iepazīstinājusi… Andris, viņš demonstratīvi un mazliet ākstīgi palocījās uz Zeltkalna pusi un pastiepa roku.

- Māris Zeltkalns. Likās, viņa vārds Andrim neko neizteica. Māris saņēma pastiepto roku, lai to paspiestu, un tikko noturējās, straujāk neievilcis elpu. Likās, stiegrainais jauneklis rokasspiedienā ielicis visu spēku lai nodarītu otram sāpes un noliktu pie vietas.

Abi vīrieši izskatījās kā divi gaiļi pirms attiecību noskaidrošanas. Viena neuzmanīga kustība un… Taču Danei nebija ne mazākās vēlēšanās šobrīd šķirt strīdus, kādam kaut ko paskaidrot vai, vēl ļaunāk, kādu glābt pēc kautiņa. Vismaz ne pašlaik, kamēr viņa pati ar sevi nav tikusi skaidrībā.

Ievilkusi elpu kā pirms lēciena aukstā ūdenī un uzplājusi sejai vissaulaināko smaidiņu, viņa demonstratīvi paņēma Māri zem rokas, augstākās sabiedrības tantiņas tonītī saldi nočivinot: Zeltkalna kungs, mums būtu laiks doties ceļā, ja negribam nokavēt izrādes sākumu. Un, jau ar vienu kāju pāri durvju slieksnim būdama, viņa pameta pār plecu Andrim: Iespējams, es šovakar krietni aizkavēšos. Varbūt nebūšu vispār…

Ieslīgusi mersedesa ērtajā sēdeklī Māris bija gādīgi atvēris viņai durvis Dane novērsusies sāka stingi lūkoties tumsā. Ne vārda neteikdams, Māris apsēdās šofera sēdeklī, kādu bridi klusēja, tad, nedaudz paliecies uz priekšu, vērīgi ieskatījās Danes sejā. Bet tur bija tikai akmens cieta izteiksme: neaiztiec, neko nejautā, neko nesaki, liec mani mierā!

Nu, kad ne, ne! Iedarbinājis dzinēju, viņš līgani izkustināja auto no vietas un apgriezās, lai izkļūtu no ieliņas bez izejas.

9.nodaļa

*

Māris brauca uz centru, vienlaikus sodīdamies par savu muļķību, kas viņu kārtējo reizi ievilkusi avantūrā, kurai pat nebija loģiska izskaidrojuma.

Kā viņš, diplomēts psihoterapeits, varēja rīkoties kā tāds padsmitgadīgs zeņķis stāvēt ar apmulsušu sejas izteiksmi, pastiept stīvu roku sveicienam, sacensties rokasspiedienu stiprumā ar divreiz jaunāku čali…

Varbūt tomēr Danei vajadzētu kaut ko paskaidrot? Vismaz nedaudz lai var saprast, kas ir kas.

Lai gan, ja tā padomā, viņa tam nav neko parādā. Absolūti neko. Viņš pats iejaucās viņas dzīvē, pats uzprasījās sadzert tubrālības, pats aicināja uz Operu, nezinot neko par viņu un viņas dzīvi. Vienīgi tik, cik varēja nojaust no fotogrāfijās redzētā.

Interesanti, kāpēc Dane viņam iedeva fotogrāfiju albumus? Tas taču ir ļoti intīmi. Parasti savas un ģimenes fotogrāfijas rāda tuviem cilvēkiem, radiniekiem vai ļoti labiem draugiem. Nevis pirmajam pretimnācējam.

Fotogrāfijās cilvēks izskatās tik kails un trausls. Neaizsargāts. Patiess. Ikviens var ielūkoties viņā tādā, kādā viņš ir brīdī, kad fotokameras nepielūdzamā, bezkaislīgā acs aptur mirkli.

Vai tas, ko fotografējamais tajā bridi jutis, ir tas pats, ko saredz vērotājs pēc gadiem desmit divdesmit? Vai domas un sajūtas var iespundēt līdz sekundes tūkstošdaļai ierobežotā laika nogrieznī?

Ja var, tad cik daudz šādam apturētam mirklim var ticēt? Un cik vispār var ticēt cilvēkiem, viņu acīm un ārējam izskatam?

-Bremzē!!! kā ledaina ūdens šalts noskanēja Danes kliedziens, un, strauji paliekusies uz viņa pusi, viņa pagrieza aizdedzes atslēgu. Motors noslāpa.

-What a fuck…??? instinktīvi līdz galam nospiedis bremžu pedāli, Zeltkalns iebļāvās un tikai tad pamanīja, ka dažu metru attālumā no viņa auto priekšgala brauktuves pirmajā joslā bez jebkādām ugunīm bija apstājies milzīgs sniega tīrītājs…

Viņš smagi ievilka elpu.

-Paldies…

- Vai ar tevi viss kārtībā? Danes balsī ieskanējās kaut kas vārdos netverams. Siltums?

- Jā. Tūlīt brauksim tālāk. Iedarbinājis motoru, viņš uzmanīgi iegriezās otrajā joslā un apzināti koncentrējās uz ceļu. Pie Operas auto nobremzēja bez piecpadsmit septiņos. Līdz izrādes sākumam bija atlicis stundas ceturksnis.

Zeltkalns juta, ka nu viņam katastrofāli nepieciešams malks stiprāka dzēriena vislabāk neatšķaidīts viskijs. Viņš gan nebija nekāds grādīgo dzērienu cienītājs, tomēr pēdējās divas dienas pilnībā bija izjaukušas līdz šim piecus gadus apzināti rāmi virzīto ikdienu. Māra dzīves upes gultnē bija sakustinātas ne tikai pa straumei rāmi kustošās ūdenszāles, bet arī pašās dzīlēs sagūlušās tumšās dūņas un sīkie akmentiņi.

Pēkšņi Mārim šķita, it kā kāda balss iečukstētu ausi viss, tava mierīgā dzīve beigusies; tā, kā bijis, vairs nebūs nekad…

Atjaunotais Operas nams bija skaists. Ārkārtīgi grezns. Vismaz no parādes puses. Sakoptā fasāde, atjaunotās zāles un gaiteņi skatītājam ļāva vismaz aptuveni iedomāties, kāds Baltais nams izskatījies savos labākajos laikos Latvijas zelta gados. Trīsdesmitajos.

Agrīnajos padsmit gados, kad citas klasesbiedrenes bija aizrautīgi skraidījušas uz pirmajiem randiņiem un disenēm, Dane bija aizrautīgi lasījusi laukos klētsaugšā pavisam nejauši atrastus trīsdesmito gadu Jaunāko Ziņu, Atpūtas un Zeltenes iesējumus, mēģinot iedomāties, kāda bija dzīve toreiz.

Viņai kopš mazotnes piemita vājība uz senām lietām pagājušo gadsimtu tērpiem, viduslaiku pilīm, gotisko un baroka stilu, antīkām rotaslietām un vēsturiskajiem romāniem. Viņa uz pasauli raudzījās no malas, lielās līnijās, pašai neiesaistoties, tā saglabājās skaidrs skats uz notikumiem un cilvēkiem.

- Vai tu nevēlies kaut ko iedzert? Mums vēl ir desmit minūtes… Māra jautājums iztraucēja Danes pārdomas. Viņa atsmaidīja un papurināja galvu:

-Nē, paldies. Pietika ar vakardienu.

-Ari kafiju ne?

-N-nu… kafiju varbūt.

- Melnu, bez cukura. Māra acīs iedzirkstījās draiska smaida atblāzma. Pie velna visas pārdomas! Viņš šobrīd ir šeit, kopā ar šo skaisto, jauno sievieti, un tam, kas bijis vai būs, šobrīd nav nozīmes. Tūlīt atnesīšu.

Kafiju viņi dzēra klusējot.

Dane neuzkrītoši vēroja vaibstu spēli Zeltkalna sejā un domāja, kāpēc gan viņš aicināja viņu šovakar sev līdzi. Vai tiešām slavenajam, populārajam un visnotaļ labi situētajam dakterim bija grūtības personiskās komunikācijas jomā?

Dane izlikās nemanām garāmejošo Operas viesu pētošos skatienus, kas ik pa laikam pielipa viņas sejai un augumam. Uz īsu mirkli viņa pārtvēra Māra skatienu un iztrūkās no nopietnības, ko tur ieraudzīja.

-Varbūt iesim…?

Pirmizrāde bija skaista. Varētu pat teikt izcila. Ja vien Zeltkalns būtu to pamanījis kaut ar pusaci un pusausi.

Lai kā pūlējās pašmāju solisti un par godu pirmizrādei pieaicinātie viesmākslinieki, viņš ar īstu pētnieka neatlaidību visu izrādes laiku vēroja Danes profilu. Izgudrēm atdevis viņai ložas vietu tuvāk skatuvei, pats ieņēma novērotāja pozīciju. Un pamanīja lai gan Dane uzmanīgi sekoja solistu dziedājumam un smalki virtuozajām orķestra instrumentācijām, viņas skatiens brīvi klejoja no skatuves uz zāli, uz galerijām, līdz griestu lampām un atpakaļ.

Skaidrs, viņas domas skrēja savus ceļus. Kādus?

Viņš daudz dotu, lai to uzzinātu.

Atklāti sakot, viņai negribējās, lai šis vakars beidzas. Negribējās doties mājās, kur gaidīja neizbēgamā izskaidrošanās ar Andri, kas noteikti beigsies ar kārtējo ķīviņu. Negribējās, ai, kā negribējās…

Vismaz vienu vakaru gribējās nedomāt par kārtējiem rakstiem un cīņu par vietu avīzē.

Danei nebija nekādu ilūziju par vienoto žurnālistu saimi, kā pirms trim gadiem, uzņemot viņu Žurnālistu savienībā, cēli bija izteicies toreizējais spalvasbrāļu cunftes priekšsēdis. Pavisam nesen, jau kā Saeimas deputāts, šos pašus vārdus atkārtojot no tribīnes, viņš bija apelējis pie žurnālistu pienākuma tautas priekšā. Vienotā saime jāsmejas…

Precīzāk būtu teikt vilku bars, kurā kā vilkam jākauc, lai tevi saprastu. Un jākož, un jāplēš. Ja ne, aprīs tevi pašu.

Tāpat viņai negribējās domāt par nākamnedēļ paredzamajiem darbiem interviju ar kādu sīku narkotiku tirgonīti, ko bija apsolījis sarunāt kāds vēl no televīzijas reportāžu laikiem pazīstams policijas darbinieks, kurš, protams, vēlējās palikt anonīms un ārpus spēles. Okei, Danei nebija iebildumu ar cilvēkiem runāt viņa mācēja. Līdz šim nebija gadījies neviens tāds, kurš nerunātu, agri vai vēlu pasakot visu vajadzīgo. Turklāt šādi materiāli, cik viņa zināja no pieredzes, bija vislabāk apmaksātie ikvienā avīzē. Viena tāda publikācija, un pusmēnesi var dzīvot mierīgi, neskaitot kapeikas. Ciniski? Jā. Toties patiesi.

- Par ko aizdomājusies daiļā lēdija? viņa sev pie auss izdzirdēja klusu čukstu. Uzvilnīja Māra smaržu aromāts. Boss.

Nu, protams, tāds vīrietis kā Māris nemaz nevarētu smaržot citādi. Viņa ar smaidu atcerējās pašas vakarvakara zinātnisko traktātu par smaržu alķīmiju. Ko tu neteiksi, Koko Šanele atradusies! Šovakar gan viņa bija iesmaržojusies tikai ar vienām Giordani. Rūgts dienvidu karstums, apelsīnkoka ziedi, jasmīns, zaļā tēja un nedaudz sandala nots. Telpiskas un jutekliskas sajūtas. Viņa nemācēja pati sev izskaidrot, kāpēc tās izvēlējusies. Varbūt tāpēc, ka šonakt vēlējās aizmirsties?

Zeltkalns baudīja operas pēdējās taktis, bažīgi raugoties pulkstenī. Desmit. Vai Rīgā desmitos vakarā vēl varēja kaut kur aiziet? Kaut kur, kur valdītu viegla puskrēsla, skanētu laba mūzika un pasniegtu garšīgus ēdienus?

Viņš vēlējās pavadīt šo vakaru kopā ar Dani, vēlējās vērot viņu, skatīties pelēkzeltainajās acīs, klausīties dzēlīgajās piezīmēs. Un smieties no sirds, kā tas bija gadījies tajos dažos brīžos, kad abu domu viļņi bija sakrituši. Zeltkalns lamāja sevi, ka agrāk nav uzmanīgāk ieklausījies Oskara ieteikumos draugs tomēr šo to saprata gan no labas virtuves, gan izklaidēm.

Kaut nu prātā ienāktu daudzmaz sakarīga doma, lai šo dīvaino, raganīgo sievieti varētu aizkavēt vēl uz kādu stundu, varbūt pat… Nē, tik tālu viņš pat savos pārdrošākajos sapņos nebija mēģinājis aizsteigties. Kā mēdza teikt viņa vectēvs? Nejūdz ratus zirgam priekšā!

Zeltkaln, tu esi sapinies! Diplomēts ārsts, dvēseļu pētnieks, mentālu un garīgu traucējumu izmeklētājs šobrīd viņš jutās bezspēcīgāks par pūtainu skolas puiku pirmajā randiņā ar klases skaistāko meiteni.

Priekškars aizvērās. Aplausu vētra, bravo un bis, ziedi, skatītāju masu kustība izeju virzienā.

-Pagaidīsim, lai noskrien lielais vairums, ja? viņš ierunājās. Lai tikai būtu ko pateicis.

-Man nav kur steigties, Dane vilcinoties atteica.

-lād varbūt aiziesim kaut kur? Māris uzmanīgi iejautājās. Iedzersim kādu kokteili, papļāpāsim, varbūt padejosim? Bet varbūt tu esi izsalkusi?

-Tu to tiešām vēlies? Dane negaidot ieskatījās viņam acīs. Tieši un bez jebkādas izvairīšanās.

-Jā. Jā, Dane. No visas sirds. Pēkšņi Māri pārņēma tāds miers, it kā viņš būtu pareizi atbildējis uz jautājumu, no kura atkarīga dzīvība vai nāve. Viņa dzīvība vai nāve.

Tobrīd viņš vēl nenojauta, ka šo vakaru gluži kā palēninātas filmas kadrus viņš atkal un atkal atcerēsies nākamos astoņus gadus, vadot neskaitāmas bezmiega naktis un izmisīgi cenšoties rast atbildi uz vienu vienīgu mokošu jautājumu. Kāpēc?

10. nodaļa

Viņi aizgāja uz Kabatu. Tā bija Danes izvēle, jo piektdienās Kabatā spēlēja Menuets, savukārt Imanta Kalniņa dziesmas bija viņas lielā vājība. Un mīlestība. Šonakt viņa bija nolēmusi tajā dalīties ar Māri. Labi, ja reiz viņš grib viņu kaut kur aizvest, tad lai tas būtu kaut kas patiešām labs.

Mārim Kabatā patika. Oskars viņu reiz bija šurp atvedis, taču tovakar spēlēja instrumentālais, precīzāk komerciālais džezs, kuram līdz īstam, brīvam džezam pietrūka kā… Viņš pat lāgā nezināja, ar ko salīdzināt. Viens gan bija skaidrs lai gan toreiz vakars pagāja salīdzinoši jauki, otrreiz šīs popsīgās apdares viņš dzirdēt vairs negribēja. Arī publika toreiz likās tāda kā stīva, kā nedzīva.

Šonakt viss bija pavisam citādi jau ienākot pa mūzikas kluba durvīm, pretī vēlās silts sirsnības vilnis. Likās, šeit visi ir savējie. Mārim viņa profesionālās iemaņas viegli ļāva uztvert telpā valdošo kopīgo noskaņu. Viņš to noraksturoja vienā vārdā omulība. Paradoksāli sešpadsmitā gadsimta mūri, sijas un nišas tikai pastiprināja šo mājīgo iespaidu, lai gan citos apstākļos puskrēsla varētu veicināt arī drūmākas pārdomas.

Menuetu līdz šim viņš bija dzirdējis vien Oskara atnestajos ierakstos, nekad dzīvajā. Māris klausījās un juta ar viņu kaut kas notiek. Viņš atveras. Šī mūzika bija kā visu pārņemoša, spēcīga straume, kas ierauj sevī, lai pēc ilgas šūpošanas un virpuļošanas izmestu krastā… attīrītu un kā no jauna piedzimušu. Noskaņa? Kaut kas no pinkfloidiem, nazaretiem un bītliem, bet visam pāri ārkārtīga vitalitāte un dziļums, kas atsevišķos brīžos pat izraisīja katarsei līdzīgu atslābumu.

Likās, kāds tavu dvēseli pa gabaliņam vien velk laukā, izskalo no tās sārņus, izgriež un pakar uz aukliņas žāvēties. Tādas acumirkļa impresijas, pie rokas nenotveramas, vārdā nenosaucamas, kabatā neiebāžamas. Likās, acu priekšā atdzīvojušās hipiju laiku ēnas, taču apbrīnojami dzīvas un mūsdienām piederīgas.

Māris vēroja Dani un pārējos kluba apmeklētājus tas bija fantastiski! Viņi taču zināja no galvas ik dziesmu, ik vārdu, ik noti, un nepārprotami ik vārds viņiem nozīmēja ārkārtīgi daudz.

Tādu auditorijas enerģiju Zeltkalns juta pirmoreiz. Protams, Anglijā viņš bija apmeklējis neskaitāmus lielkoncertus, taču tur valdošā enerģija bija citāda fiziskāka. Šī šī bija dvēseliska, garīga enerģija. Ja viņš nebaidītos pats savās acīs kļūt smieklīgs, būtu teicis mīlestības enerģija. Šeit, nelielajā Vecrīgas klubiņā, kur sanākušo nevarēja būt vairāk par diviem simtiem, skanot šīs savādās grupas mūzikai, visapkārt valdīja mīlestība. Bez spiedzieniem, kviecieniem un svilpieniem, bez tukšo kolas un alus bundžu mētāšanas, bez narkotiku pāršķiebtiem ģīmjiem. Te pat zālītes smārdu gaisā nejuta.

Dane peldēja mūzikā. Jau tas vien, ka pēc trauksmainajām Karmenas skaņām viņa varēja pārslēgties uz iemīļotajām, gandrīz matemātiski precīzajām Kalniņa harmonijām un zemtekstu pilnajiem Čaklā tekstiem, iedvesa tīru prieku. Nevajadzēja vairāk neko pat ne glāzi leģendārās melnās aronijas, ko Kabatā varēja baudīt vien tad, kad spēlēja Menuets.

Jā, ko tur liegties, Danei patika atrasties šeit kopā ar Māri. Viņa vēlējās pārbaudīt, vai tas, ko Operas foajē viņa uz mirkli bija pamanījusi Zeltkalna acis, tik tiešām tā bija vai ari viņai bija tikai izlicies.

- Vai nevēlies glāzi vīna? Māris atkal tāpat kā Operā pieliecās viņai pie auss. Un atkal viņu saldi rūgtā triecienā apreibināja Danes smaržu vilnis.

- N-nē… Bet varbūt tu vēlies padejot? Viņa vaicājoši ielūkojās Māra sejā, un viņš būtu varējis apzvērēt, ka Danes pelēkajās acis atkal lēkā zeltainās dzirkstelītes.

-Ar prieku! Kā sargājot aptvēris meitenes plecus, Māris vadīja to uz dejotāju pārpildīto laukumiņu iepretim skatuvei. Ritmiski kustošā burzma kā milzu mute bez grūtībām ierija vēl vienu dejotāju pāri savā pulsējošajā ķermenī.

Un atkal viņš turēja viņu savās rokās. Atkal viņas matu un parfīma aromāts kutinot ietina viņu kā smalks plīvurs. Runāt negribējās. Pieliecis vaigu, viņš ar lūpām centās uztaustīt to smalko pulsa stīdziņu, kas jūtama deniņu rajonā. Šonakt viņa dejoja kaut kā īpaši atraisīti un atdevīgi pakļāvīgi un valdonīgi aicinoši reizē.

Māris juta sen nemanītu saviļņojumu, un tas nebija emocionāls vien. Velns… Tā tik vēl trūka, lai Dane to pamanītu, padomās, ka viņš kāds seksuālais maniaks, vai. Bet viņa, kā par spīti, ciešāk apskāva rokām viņa kaklu un skaļi iečukstēja ausi tā ir mana mījākā dziesma.

Viņi dejoja vienu vasaru… un pēc tam… pēc tam… pēc tam…

Vai viņa to pateica ar nolūku?

Zeltkalns zināja šo dziesmu klausoties Oskara atnestās kasetes, tieši šī viņam visvairāk bija iepatikusies savu netveramo skumju un likteņa nolemtības dēļ. Kaut kādā ziņā dziesma viņam atgādināja paša dzīvi. Un pēc tam…? Pēc tam nekā.

Tātad Danei patika šī dziesma. Tas Māri iepriecināja tas nozīmēja, ka, par spīti dzeloņiem, emocionāli viņi būvēti līdzīgi. Viņš ciešāk sakļāva rokas ap Danes vidukli. Melnajā, vienkāršajā kleitiņā viņa patiešām izskatījās ārkārtīgi labi. Daudz labāk nekā tās izkrāšļotās, augsto modes namu ražojumos tērpušās krāsainās būtnes Operā, kuras tā vien zibināja savus grabuļus īstos vai viltotos, kas zina.

Interesanti, ko viņa domā tik cieši man piekļāvusies un tajā pašā laikā tik atsvešināti raugoties tālumā?

Dane nedomāja neko. Viņa izbaudīja mirkli, aizmirsusi visus nervus bendējošos ikdienas sīkumus.

Viss labais kādreiz beidzas… Arī Menueta koncerts. Pulkstenis rādīja divi naktī. Mūziķi steigšus vāca nost aparatūru, bet deju zāles stūrī sarosījās dīdžejs. Zeltkalnam nebija noskaņojuma klausīties The Best Love Songs izlasi, ko dīdžeja vārda nesējs bez sirdsapziņas pārmetumiem ievietoja kompaktdiska atskaņotājā, bet pats slinki atlaidās mīkstā krēslā aiz skaņu pults, lai mierīgi pasnaustu nākamās pusotras stundas, līdz būs jāapmaina disks.

Viņi apsēdās pie mazītiņa galdiņa kluba vistālākajā stūrītī. Pēc Menueta patiesajām, ar sirdi dziedātajām dziesmām šobrīd skanošie sīrupainie slow dance šķita kā klajš izsmiekls.

Dane jutās pavisam savādi. Uz mirkli atļāvusi sev aizmirsties, iegrimstot Kalniņa dvēseliskajā mūzikā un ļaujoties Māra rokām, tagad viņa pati sev šķita kā izmesta no laivas, pirms tā vēl sasniegusi krastu vai vismaz sēkli. Nekas cits neatlika jāpeld. Un viss. Tik vienkārši.

Zeltkalns neko neteica. Viņš nogaidīja. Savādas, pavisam savādas bija šīs divas dienas. Precīzāk pēdējā diennakts.

Visa viņa sakārtotā un labi saplānotā dzīve līdzīgi vieglai laiviņai bija kā norāvusies no ķēdes, un nu straume to nesa, kur pašai iepatikās. Vai tā piestās dūņainā līcī vai iegāzīsies putojošā ūdenskrituma bezdibenī vai ari upe to iznesīs atklātā jūrā Zeltkalns atbildi nezināja.

Viņš, kurš katru dienu vismaz sešas stundas veltīja savu pacientu problēmu risināšanai, viņš, kuru pateicīgie klienti, galvenokārt jau klientes, slavēja vienā gabalā un pateicībā dāvināja dārgas piemiņas lietiņas, nu jutās bezpalīdzīgāks par jaundzimušu zīdaini, kurš no mātes klēpja siltās, draudzīgās tumsas nokļuvis lielajā, baisajā, spožās gaismas pilnajā pasaulē, kur vairs nav neviena stūrīša, lai noslēptos.

- Māri, kur tu esi…? Viņu iztrūcināja Danes siltā plauksta, kas maigi pieskārās viņa rokai. Aizdomājies…?

-Nekas. Tāpat vien. Ko darīsim? Nevēlies vēl padejot? Varbūt ko iedzert? Bet varbūt, viņam pēkšņi prātā uzzibsnīja doma, varbūt gribi kaut ko ieēst? Es esmu tik šaušalīgi izsalcis, ka varētu apēst ziloni!

Kopš pusdienlaikā baudītās kafijas un mikromaizītēm viņi abi nebija neko ēduši, un viņš patiešām sajuta zvērīgu izsalkumu. Lai nu paliek emocijas, bet veselīgam, liela auguma, spēcīgas miesas būves vīrietim reizēm ir ari jāēd. Rumpis prasīja savu tiesu. Māris iesmējās.

-Vēl viena tāda diena, un mēs ejot grabēsim.

-Man tas īpaši nedraud, Dane atsmaidīja. Dažas rezervītes vēl ir. Un viņa nepiespiesti papliķēja gūžu.

Māris nespēja atraut acis no apaļā izliekuma. Viņu sajūsmināja Danes neviltotais humors cik mierīgi viņa to pateica! Tajā pašā laikā viņas pārlieku emancipētās angļu sugas māsas būtu vai galu dabūjušas pat uz pusi mazāk liektas līnijas dēļ.

Un turpat bija ari otra galējība kartupeļu čipsu, baltmaizes, saldumu un par daudz alus pārbarotie, ļumošie, uzpampušie radījumi, kuri vasarās kā milzīgi, balti vaļi gulšņāja Blekpūlas un Komvolas pludmalēs. Kā milzu ziloņi, kas bariem sanākuši nomirt.

Zeltkalnam patika skaisti cilvēki un skaistas lietas, un viņš mācēja saskatīt ari to īpašo skaistumu, kas slēpās aiz šķietami neglītas ārienes. Tomēr tīši nevērīgu un nolaidīgu attieksmi pret savu ķermeni viņš nespēja piedot nevienam, vismazāk jau sievietei. Pats ik ritu skrēja trīs kilometrus gar jūru, vingroja, cilāja smagumus un meditēja. Tas palīdzēja sakārtot domas.

Kādreiz agrā jaunībā Zeltkalns bija nodarbojies arī ar austrumu cīņām un pat guvis vērā ņemamus panākumus, taču reiz kādā treniņā jaunības pārgalvībā ar draugu uzsāka traku sparingu, kas vienam beidzās slimnīcā ar pāris lauztiem kauliem, bet otram, par nelaimi, kapsētā… Lai gan policijas izmeklēšana atzina, ka Zeltkalna vainas notikušajā nav draugam vienkārši izrādījās pārāk vāja sirds, tā augstākās spriedzes brīdī bija plīsusi -, taču mieles dvēselē palika. Viņš pats sevi tomēr vainoja nebūtu tā lekušies, nekas nebūtu noticis. Vai viņš nevarēja piekāpties? Būtu aiztaupījis nakts murgus piecpadsmit gadu garumā. Un Alekša ģimenes naidu…

-Hei, ja esmu tevi nogurdinājusi, saki uzreiz! viņa skumjās pārdomas kā ar nazi pārcirta Danes zemā, piesmakusī balss, kurā aiz jokpilnās intonācijas varēja jaust neizpratni un tādu kā sapīkumu.

-Piedod. Es… tikai aizdomājos. Atcerējos jaunību…

- Neliekas, ka tas būtu bijis kaut kas patīkams. Danes pelēkās acis centimetru pēc centimetra taustīja Māra seju.

Rentgens viņai nav vajadzīgs, viņš nodomāja, tāpat līdz kaulu smadzenēm redz cauri. Skaļi viņš ieteicās:

-Vai neaiziesim vēl kaut kur padejot? Negribu, lai šī nakts tik ātri beidzas.

-N-nezinu gan… Ir jau vēls.

-Lūdzu. Ļauj man izpirkt savu vainu. Saki man, ka esmu bijis lempis, lācis, zilonis, saki visu, ko vēlies, tikai neej prom! Pats juta, kā balsī atkal ieskanas pūtainā skolas puikas izmisīgi dīcošā nots, kad meitene, ko viņš iecerējis aicināt uz sestdienas ballīti, vēl šaubās varbūt gaidīdama kādu citu zvanu… Lūdzu… un tad pēkšņā atklātības uzplūdā viņš gandrīz nedzirdami piebilda: Es negribu palikt viens.

Tā. Mums katram ir savi murgi, ar kuriem negribas palikt aci pret aci, nodomāja Dane. Savi skeleti skapī. Arī man tik bieži ir gribējies, lai naktī, pamostoties slapjā, saraudātā spilvenā, līdzās būtu kāds, kurš mierinot uzliktu roku uz pleca un pateiktu nesatraucies, tas jau bija tikai sapnis…

-Labi, Māri. Aiziesim uz Bimini. Tur, kur bijām vakar.

Sevī viņa nodomāja vakarkleita un nagliņkurpes jau nu

gan ir īstais ietērps naksnīgai dejošanai piesmēķētā klubiņā, tieši tāpat kā Māra smokings, bet lai! Kaut kas viņai lika domāt, ka viss, kas notiek, ir tieši tas, ko viņa vēlas.

Un vai tad nevēlējās? Kaut vai tikai uz šo nakti tādu mazu, krāsainu krikumiņu apkārt valdošās tumsas naksnīgajā melnumā. Vismaz vēlāk būs ko atcerēties.

-Atkal jau skumsti? Šoreiz tā bija Māra balss, kas pārtrauca viņas pārdomas. Tu patiešām to vēlies? Mēs varam braukt arī pie manis pasēdēsim pie kamīna un…

- … un? Danes acīs atkal iedzirkstījās pazīstamās dzeltenās uguntiņas.

-… un parunāsimies, viņš nesatricināmā mierā atbildēja, lai gan juta, kā vēderā sāk skrāpēties vismaz kāds pusducis kaķu ar nagiem skalpeļa asumā.

-Nē, nē, labāk ejam uz klubu! Atstāsim mašīnu Operas stāvvietā, te ir ērti, un aizstaigāsim kājām. Svaigs gaiss mums abiem nāks tikai par labu.

Viņi atkal gāja pa naksnīgo Čakmarijas ielu, tikai nu jau pretējā virzienā, un Dane iekšēji smējās rau, viņa trijos naktī, tērpusies viscaur melnā, kopā ar izskatīgu, bagātu vīrieti soļo pa Čaka ielu. Gluži kā tāda… kurtizāne. Prāts kategoriski atteicās izvēlēties citu vārdu. Nu ko, lai tā būtu padejosim, iedzersim kādu kokteili, varbūt aizbrauksim pie viņa, pasēdēsim pie vecā kamīna, parunāsimies vai tāpat vien paraudzīsimies liesmās. Nezin kāpēc Danei citas varbūtības pat nenāca prātā it kā fakts, ka Māris ir vīrietis, turklāt satriecoši izskatīgs un valdzinošs vīrietis, būtu pārstājis eksistēt.

Nē, tas eksistē, viņa pie sevis nomurmināja. Vienkārši esmu pārāk nogurusi, lai domātu par ko citu. Un es viņam uzticos. Paradoksāli viņa, rūdīta, daudz pieredzējusi žurnāliste, kas citkārt neuzticējās pat savai ēnai, nu jutās mierīgi un pasargāti pirms divām dienām sastapta vīrieša klātbūtnē. Ko neteiksi, drošība!

Bet tūliņ viņa sevi sarāja Māris Zeltkalns taču ir slavens psihoterapeits, kura priekšā ducis pilsētas skaistāko sieviešu ik dienu rātni guļas uz kušetītes un droši vien karas viņam kaklā. Ja nu viņš būtu vēlējies mani pavest, tas būtu noticis jau pagājušajā naktī.

Lai nu lcā, kaut tikai nebūtu jāatgriežas mājās pie Andra. Pēc vakarnakt redzētā viņa to vienkārši nespēja. Bet, cik interesanti, šķiet, pagājušajā naktī, lēnajā dejas solī ar blondo daiļavu mīcīdamies un laizīdamies, viņš to pat nebija pamanījis, lai gan abi pāri atradās netālu, pāris metru attālumā viens no otra.

Māris soļoja Danei cieši līdzās, viegli pieturēdams viņas elkoni. Viņam nepārvarami gribējās meiteni apskaut, tomēr labā audzināšana neļāva murclt sievieti vakartērpā. Un vēl tā nepārejoši mokošā sajūta likās, lai gan fiziski cieši līdzās, garīgi viņa tobrīd atrodas vismaz trīs gaismas gadu attālumā.

Zeltkalns gāja un domāja cik jocīgi, ik dienu man jāuzklausa pusducis dažādu likteņstāstu un jācenšas dot saprātīgu padomu, bet, lūk, šeit ir viens, kuru es patiešām gribētu izzināt un, ja vien iespējams, palīdzēt, tomēr tieši tam netieku klāt priekšā stikla siena bez durvīm.

Viņi bija gandrīz sasnieguši Bimini, kad Danei paslīdēja kāja, un viņa būtu diezgan apkaunojoši ieplaukšķējusi žļurgainā puskusuša sniega kupenā, ja ne Zeltkalna ātrā reakcija… Adrenalīna uzplūds viņus atgrieza īstenībā.

-Nu, Māri, kur ir tava preses karte? pie ieejas durvīm Dane ar vieglu smaidu pajautāja.

-Es… nopirkšu ieejas biļetes…

- Nevajag. Nemaitā stilu! Vakar biji ārštata žurnālists, šodien miljonāra mantinieks? Te nav pierasts, ka žurnālisti mētātos ar naudu, viņa pasmējās un ar ievingrinātu kustību, gluži kā policista žetonu, pavērsa savu preses karti pret iekšā laidēju akmens cietajām sejām.

Jau otro vakaru Zeltkalns iekļuva par brīvu. Tikai šoreiz viņam durvju sargu pētīgie skatieni atgādināja nokaitētus īlenus, kas sāpīgi dursta starp lāpstiņām.

Neticami! Kaut kas tāds laikam bija iespējams tikai šajā valstī ļaudis smokingos un vakarkleitās cenšas par brīvu ielavīties klubos un prezentācijās. Tās dažas reizes, kad Oskaram bija izdevies viņu aizvilkt uz kādu sabiedrisko pasākumu, Zeltkalns visasāk pamanīja apmeklētāju mežonīgo izsalkumu, ko nespēja noslēpt ne samāksloti vienaldzīgās, pat nicinoši augstprātīgās grimases, ne par vairākām sezonām novecojušie vakartērpi, daži pat ar cenu zīmēm, ne jaunbagātnieku sievu un mīļāko neticami dārgās kleitas un rotas un tikpat neticamais tukšums sejās.

Pats nebūdams pārāk čakls saviesīgo pasākumu apmeklētājs, Zeltkalns tomēr bija pamanījis gluži vai profesionālo viesu brigādi, kas, likās, tā vien klīda no izstādes atklāšanas uz grāmatas atvēršanu, no pirmizrādes uz tematisku konferenci, un vienmēr ar maisiņu, kur neuzkrītoši ieslidināt gardākos kumosus no svētku galda. Zeltkalns neviļus nodrebinājās, iedomājoties, ka pats varētu tikt pieskaitīts šiem bezmaksas patērētājiem.

11. nodaļa

»

Kluba otrā stāva zālē sarkani pulsējošajās gaismās cilvēki, likās, raustās pirmsnāves konvulsijās. Sirreāli un baisi. Gurdi piemiegtas vai aktīvi izbolītas acis, plaši atvērtas mutes kā mēmā kliedzienā… Kā Dalī gleznās, Zeltkalns nodomāja. Sejas kā maskas. Marionetes Leļļu pavēlnieka rokās.

-Nāc, iedzersim kādu kokteili! Sagrābis Dani aiz rokas, Māris viņu vilka tuvāk bāra letei. Ko tu gribētu?

- Mārtiņi ar ledu un citronu, Dane nedomājot izšāva, bet, pēkšņi aprāvusies, pārlaboja: Karstvīnu, lūdzu.

Vai tu redzējies? Māris sarauca uzaci. Tonis, kādā viņa izteica vārdus martini ar ledu un citronu pilnīgi dabiski, plūstoši, it kā pārdevējai pasūtītu divas paciņas piena, lika noprast, ka lats kabatā nebūt nav Danes mūžīgi pierastais finansiālais stāvoklis viņa pieredzējusi daudz labākus laikus.

Kas viņa bija? No kurienes? Un kāpēc viņa tā aprāvās un tūlīt pārlaboja karstvīnu? Pēkšņi Zeltkalnu no galvas līdz kājām pāršalca karsts kauna vilnis ārprāts, viņa taču acīmredzot centās ietaupīt viņa naudu; negribēja, lai viņš pārāk iztērējas. Kaut kur pašos sirds dziļumos sīka balstiņa iepīkstējās viņa par tevi rūpējas… Tas likās dīvaini. Viņam, kurš vienmēr bija rūpējies par citiem un pavisam nedaudz par sevi.

-Mārtiņi, lūdzu. Divus. Ar ledu un citronu, viņš nesatricināmā mierā pārlaboja Danes pasūtījumu.

Nolicis martini uz bāra letes Danei priekšā, Māris turpat pieslēja savu garo augumu, atbalstoties uz elkoņa. Viegli pieskandinājis Danes kokteiļa glāzei, viņš pieliecās viņai pie auss un skaļi iečukstēja: Paldies tev par šo vakaru!

Viņa neatbildēja, klusi malkojot martini, kamēr pelēko acu vērīgais skatiens slīdēja visapkārt, grādu pēc grāda, kā ar rentgena aci iztaustot dejotāju mudžekli pie skatuves.

-Tu kādu meklē?

Viņa sarāvās. Nē, kāpēc tu vaicā?

-Tu tik uzmanīgi pētīji zāli.

-Mans tāds nelāgs ieradums. Profesionālais kretīnisms. Viņa greizi pasmīnēja.

Sarunas nevedās. Arī pēc otrā martini kokteiļu pāra.

-Padejosim? beidzot Māris neizturēja. Nez no kurienes izaugušais neomulīgais klusums beidza viņu vai nost. Kas īsti starp viņiem notika, ja vispār notika? Viņš jutās, it kā lūkotos cauri milzu akvārijam, vari saskatīt iekšā peldošo kustības, taču nespēj apjaust viņu savstarpējās attiecības un to zemstrāvas. Muļķīgs pārdrošnieks, kurš, neraugoties uz brīdinājuma plāksnīti nepiederošiem ieeja aizliegta, ielīdis skatuves aizkulisēs un pēkšņi attapies uz skatuves pašā izrādes epicentrā, nezinot ne tās nosaukumu, ne kaut vienu vienīgu teksta frāzi, lai izkliedetu pēkšņi uzsprāgušo klusumu, pēc kura, viņš bija pārliecināts, sekos ne tikai vētra, bet īsts Elninjo…

Dane, kā mozdamās no transa, uzlika plaukstu uz viņa rokas. Pieskāriens bija viegls, bet roka auksta kā ledus.

- Nāc… šo vārdu Māris vairābnolasīja no viņas lūpām nekā sadzirdēja un uzmanīgi vadīja meiteni tuvāk dejotājiem.

Mūzika apklusa dīdžejs nomainīja diskus. Pauze īstajā brīdī, Māris paguva nodomāt, kad zāli pārskanēja Leonarda Koena piesmakusī, zemā balss:

Ja tev vajadzīgs ārsts, es tevi dziedināšu,

ja būsi izsalkusi, pabarošu;

ja tev vajadzīga mīlestība, tad zini es esmu tavs vīrietis…

Zeltkalnam nekad nebija patikušas Koena saldi sentimentālās dziesmiņas ar visai primitīvo muzikālo pavadījumu (mātes kundze gan par to jūsmoja), taču šī dziesma Māri nez kāpēc uzrunāja. Varbūt tāpēc, ka pats jutās tik… līdzīgi?

Viņš vairs sevi nesaprata. Te tev nu bija psihologs, psihoterapeits, cilvēku dvēseļu ārsts un prāta pazinējs!

Ieskanējās vēl viena Koena dziesma Dance Me To The End Of Love Dane pieglaudās viņam ciešāk, un Māris dzirdēja viņu dziedam šo dziesmu līdzi… latviešu valodā. Ieinteresēts, viņš pietuvināja ausi meitenes lūpām un ieklausījās vārdi, cik nu tos vispār varēja uztvert, skanēja nedaudz savādi, tomēr precīzi izteica būtību.

-Pati tulkoji? viņš pajautāja Danes ausij.

Viņa noliedzoši papurināja galvu un atspieda pieri pret Zeltkalna plecu.

Danei negribējās neko skaidrot. Negribējās atcerēties, kā šo dziesmu studentu ballītēs bija dziedājis Niks, muzikāli ārkārtīgi apdāvināts fizmatu students, kurš kādu laiku līdzdarbojās

Danes grupā un kurā viņa bija mazdrusciņ, nē, patiesībā varbūt pat vairāk nekā drusciņ, iemīlējusies… Toties tagad viņam ir sieva un divi dēli.

Tik sāpīgas atmiņas negribējās izdzīvot vēlreiz. Ne nu vēl kādam stāstīt. Ari runāt negribējās. Vienkārši dejot, klusi lūdzoties, lai dziesma nebeidzas, lai vēl mirklīti varētu pakavēties šajās siltajās, spēcīgajās rokās. Dīvaini, kā viens vīrietis līdzās var sniegt tādu miera sajūtu, viņa pabrīnījās. Nekādas iekāres, nekādu taurenīšu vēderā, tikai liels miers. Un drošības sajūta. Dane pie sevis gurdi paironizēja lūk, bestsellerā vai filmā šajā brīdī noteikti atgadītos kaut kas dramatisks, izraujot galvenos varoņus no saldsērīgās romantikas. Iebruktu griesti, kaut kas uzsprāgtu, nu, vismaz ielauztos bruņoti vīri vai poliči.

Tā vietā dīdžejs paziņoja karaoke stunda! un pie skaņu pults cits pēc cita sāka drūzmēties dažāda vecuma, kalibru un alkoholiskā piesātinājuma pakāpju dziedāt gribētāji. Diemžēl viņu varēšana ar gribēšanu nesakrita.

Māris aizveda Dani atpakaļ pie bāra letes. Viņu iesildītais kaktiņš brīnumainā kārtā bija brīvs.

- Vēl vienu martini7 Māris pajautāja, lai gan zināja, ka viņa teiks jā. Dejas laikā pārņēmusi tuvības sajūta neizgaisa.

Dane tikai pamāja ar galvu un pasmaidīja.

Viņi sēdēja, maziem malciņiem izgaršodami katrs savu dzērienu un klausījās karaoke dziedoņus, no kuriem tikai retais spēja noturēt meldiņu, kur nu vēl tādu greznību kā zināt vārdus. Kad līdz karaoke stundas beigām bija atlikušas dažas minūtes, Dane, iečukstējusi Mārim ausi tūlīt atgriezīšos! -, aizslīdēja.

Viņš pamāja ar galvu, iegrimis klusās pārdomās par to, ka nakts drīz beigsies. Jautājums tikai kā un kur. Vai viņam būtu jāved Dane uz viņas mājām, neliekoties ne zinis par tur valdošo nelāgo, dzirksteļojošo atmosfēru? Varbūt uzaicināt meiteni pie sevis? Bija taču piektdienas nakts priekšā vēl divas brīvas dienas kāpēc lai viņa neatpūstos?

Māra lielās, no vectēva mantotās mājas viesistabas jau gadiem stāvēja tukšas, veltīgi gaidot ciemiņus. Bet viņš bija tik nesabiedrisks, cik vien kāds cilvēks vispār spēja būt, pretojoties Oskara nemitīgajiem vilinājumiem, aicinājumiem un uzmācīgajai dīkšanai: nu, lūdzu, vecīt! Mīļā miera labad Zeltkalns retu reizi ļāvās pierunāties, taču pie sevis uz mājām gan nevienu viesi neaicināja un viesības nerīkoja. Pietika ar pacientiem…

Un nu viņš gribēja aicināt viesos sievieti. Vēl vairāk viņš gribēja ielūgt šo sievieti kopīgi pavadīt visu nedēļas nogali. Ja pavisam godīgi, viņš bija ar mieru to nolaupīt.

No trauksmainajām pārdomām viņu iztraucēja zems, piesmacis alts, kurš klusi, gluži kā no zemes dzīlēm iedziedājās

- … yesterday… Sieviete dziedāja profesionāli, viegli džeziskā manierē, modulējot balsi atbilstoši dziesmas saturā paustajām emocijām, īstajās vietās pieklusinot un kāpinot, bet pats galvenais viņa zināja vārdus! īstos, nevis kaut kādu šubidubida buldurējumu, kā parasti izlīdzējās tie, kuri vairāk par pirmajām dziesmas rindiņām nebija spējīgi iemācīties, bet kuriem ļoti patika zīmēties. Zemajā balsī skanēja tāda kā sāpe par zudušo, kā nepiepildītas ilgas, kā solījums ja vien liktenis dotu vēl vienu iespēju, tā tiktu izmantota citādi…

Zeltkalns sēdēja ar muguru pret skatuvi, malkodams savu martini un domādams cik žēl, ka Dane aizgājusi uz dāmistabu, viņai šī dziedātāja varētu patikt.

Yesterday beidzās, un gandrīz tūliņ pat atskanēja šovakar jau reiz dzirdētās Dance Me To The End Of Love pirmās taktis, kurās harmoniski ievijās tas pats piesmakušais alts. Māris sastinga dziesma skanēja latviski!

Mūsu nedzimušo bērnu balsis ausīs skan, varbūt jau līdz mīlas beigām aizdejosim rīt, pāri visam saule spīd…

Jēziņ!

Māra kuņģis palēcās un apmetās otrādi, bet viņš pats gandrīz nostiepās visā garumā, strauji apgriežoties uz bāra ķebļa. Tā bija viņa! Viņa stāvēja uz skatuves tik mierīgi un brīvi, it kā savu mūžu neko citu nebūtu darījusi, savā melnajā tērpā, bālo seju un koši sarkanajām lūpām izskatīdamās tikpat nereāla, cik dramatiska un aizturētas kaisles pārpilna. Piedziedājuma pēdējie vārdi dance me to the end of love kurus Dane nodziedāja angliski, Mārim uzsita zosādu. Dejo ar mani līdz mīlas beigām…

Ak Dievs, kas par sievieti! Zeltkalns nodomāja. Šajā brīdī viņš apjauta, ka būtu ar mieru atdot pusi karaļvalsts un pat pusi mūža, lai tikai uzzinātu, kas slēpjas aiz šīs eksaltētās maskas, aiz šīm melnajām bruņām. Viņam šķita tur varētu būt silta, jūtīga, maiga un mīloša būtne. Tramīga jāprot pieradināt. Bet vai tā bija?

Dane dziedāja, raudzīdamās pāri zālei, ļaujot skatienam slīdēt pāri dejotāju galvām tā viņai bija mācījis vecais skatuves kustību pasniedzējs Šiliņš, tā viņa bija darījusi koncertos.

Taurenīši vēderā pazuda līdz ar pirmajām dziesmas taktīm, bet pēc veiksmīgas modulācijas vai precīzi izdziedātas sarežģītākas muzikālās frāzes viņa atkal izjuta to lidojuma un bezsvara sajūtu, ko reiz radio skaņu studijā pēc nevainojami tīri, ar pirmo reizi iedziedātas savas mīļākās dziesmas vokālās partijas.

Toreiz skaņu režisors pēc ilgas klusēšanas bija noteicis par šīm trim minūtēm tev var piedot visu… Vēlāk dziesma bija ilgi turējusies abās Latvijas radio programmās.

Viņa dziedāja, un acu priekšā kā palēnināta kinofilma slīdēja atmiņu fragmenti no tiem laikiem, kad viņi vēl bija grupa, ansamblis. Kad ambīcijas un naudaskāre vēl nebija nokāvuši grupas radošo garu. Kad viņi vēl dziedāja un spēlēja paši savas, nevis citu rakstītas dziesmas. Kad viņa vēl nebija aizgājusi, aiz sevis skaļi aizcērtot durvis, jo vairāk nespēja būt ne tikai dziedātāja, ģitāriste, dziesmu autore, bet arī māte barotāja pieciem pieaugušiem tēvaiņiem, kuri to pieņēma kā doto lielumu.

Bet šovakar viņa atkal bija tā Dane. Meitene ar mikrofonu, kuras balss klausītāju vēderos atmodināja taureņu dejas, izvilinot ari vienu otru skopāku asaru… Viņai nebija jākaunas dziedājums joprojām, pēc divarpus gadu klusēšanas, skanēja tīri un precīzi, ja nu vienīgi balss tembrāli kļuvusi zemāka un tāda kā piesmakusi. Tas no klusēšanas. Pārāk ilgas klusēšanas… Bet arī tas nekas no ierakstiem viņa zināja, ka piesmakums dziesmai piedod to īpašo, skumjo, smeldzīgo noskaņu, kādu cukursaldajiem sīrupotājiem nekad nepanākt.

Otrās dziesmas vidū Dane pamanīja, ka Māris, beidzot pagriezies uz skatuves pusi, viņu cieši vēro. Vīrieša acis atgādināja pelēkas tērauda skrūvspīles, un tajās viņa pamanīja kaut ko, kas likās esam vairāk nekā tikai izbrīns, pārsteigums un interese.

Atgriezusies savā vietā pie bāra letes, Dane klusībā bažījās, kāda būs Zeltkalna reakcija. Viņš neko neteica, tikai norādīja uz jaunu martini kokteili. Apsēdusies viņa dzēra maziem malciņiem, izmisīgi prātodama kāpēc šāds klusums? Vai tiešām viņa būtu sevi pārvērtējusi un izgāzusies kā veca sēta? Varbūt no malas nemaz neskanēja tik labi, kā viņai pašai bija šķitis? Varbūt Mārim patiesībā riebjas karaoke, tikai viņš, labi audzināts angļu džentlmenis, to bija noklusējis. Bet nu ari viņa eņģeliskajai pacietībai pienācis gals un viņš vārās dusmās par Danes bērnišķību…

Dīdžejs mikrofonā paziņoja pēdējā pusstunda -, un zāli piepildīja Fredija Merkūrija balss.

Who Wants To Live Forever?…

Ļoti atbilstoši noskaņojumam, Dane pēkšņā rūgtumā nodomāja. Viņa labprāt iznīktu no šīs pasaules.

- Nevēlies vēl padejot, pirms viņi slēdz? Zeltkalna elpa viegli skāra Danes ausi. Viņa pavērās augšup Māra acīs nemanīja ne dusmu, ne izsmiekla. Tās bija gandrīz melnas.

Šķita, dīdžejs nolēmis ļaut sagurušajai publikai atpūsties ne rokenrolu, ne disko, ne tikko modē nākušo tehno, tikai vecās labās rokbalādes Metallica, Guns’n'Roses, Genesis, Bon Jovi… Dane gandrīz bezsvara stāvoklī šūpojās Māra rokās un domāja cik stulbi, vēl desmit minūtes, un šī nakts būs beigusies! Kluba slēgšana bija saskaņota ar pilsētas sabiedriskā transporta kustības grafiku. Dīvaini, bet šoreiz viņa, kam tik ļoti riebās tusiņi un ballītes, būtu ar mieru velnam atdot dvēseli par padomu, kā apstādināt laiku.

Un tad viņa tos ieraudzīja Andri un Raitu. Cieši apskāvušos. Atkal! Viņas Andri un to pretīgo, melīgo, divkosīgo mātīti, kuras intrigu, godkāres un horizontālā pasaules redzējuma dēļ viņai nācās atteikties no ilgi lolotās televīzijas programmas!

12. nodaļa

»

Raita Danes izbijusī partnere savus darījumus visbiežāk kārtoja gultā, diemžēl viņu sadarbības sākumā Dane, toreiz vēl pārāk jauna, naiva un biznesa viltībās nepieredzējusi, uzķērās glaimiem ak, cik tev izteiksmīgas acis, cik tev valdzinoša balss; kad tu kādu no ekrāna uzrunā, tas paliek pie televizora kā pielīmēts, tev laikam televīzija gēnos ierakstīta.

Būtu vajadzējis saprast, ka saldās runas patiesībā slēpj tikai kāri pašai iefiltrēties televīzijā, lai, kā tas vēlāk pierādījās, spožajā starmešu gaismā varētu nekautrīgi cilāt un gorīt savus plikumus.

Diemžēl gudrība un pieredze nāk tikai ar laiku, caur sitieniem un zilumiem.

Viņi nodibināja kopuzņēmumu Dane, Andris, Raita un viņas toreizējais civilvīrs, šķiet, piektais pēc skaita. Sākumā viss bija vienkārši lieliski Danes izstrādātais biznesa projekts izcīnīja apraides tiesības, viņa sāka strādāt pie programmas sastādīšanas un raidījumu veidošanas, Andris čakli filmēja, Raita gādāja par reklāmu un līgumiem. Un tad viņi pieņēma darbā komercdirektoru to pašu Munci, izbijušo taustiņnieku, kurš tobrīd no apaļvaidža studentiņa bija izsities ļaudīs un apgādājies ar noderīgiem sakariem.

Muncim bija vajadzīgie gali, un itin drīz vien Dane tika nostādīta fakta priekšā sponsors došot divsimt piecdesmit tūkstošus zaļo, bet programmai jākļūst erotiskākai. Tas nozīmēja, ka jāsāk rādīt seksfilmas bez licences, bez tulkojuma un titriem, bez apraides tiesībām.

Tajā bridi Danei beidzot atvērās acis tad, redz, ko nozīmēja Raitas un Munča ilgās kopīgās biznesa pusdienas un biznesa vakariņas, ilgie, zīmīgie skatieni un klusās sarunas filmēšanu starplaikos. Un viņa, naivā, bija domājusi, ka tā ir tikai Raitas kārtējā hormonu vētra! Bet trakākais šajā jezgā bija fakts, ka ne Andris, ne Raitas civilvīrs notiekošajā nesaskatīja neko nosodāmu nu labi, drusku jāpamaina programmas profils, bet vai tad mēs vienīgie, kas nerāda to, ko pieteikuši anotācijās?!

Nespēdama izturēt kolēģu nodevību un Raitas samaitātību šķita, ka viss, kam šī izvirtusī sieviete pieskaras, noķep ar glumām gļotām, Dane savāca savus raidījumus un aizgāja, neklausoties nekādās atrunās.

Vienīgo jautājumu viņa uzdeva Andrim, kompānijas ceturtajam dibinātājam un savam, kā toreiz likās, mīļotajam cilvēkam, vai tu tur paliksi? Viņš palika. Kā pats teica pagaidām, līdz atradīs kaut ko citu vietā.

Bet ko gan viņa cerēja? Lai viņš gluži kā viduslaiku bruņinieks atbildētu nē, es aizeju kopā ar tevi!

Viņš, kuram hroniski trūka naudas? Viņš, kuram tā patika zīmēties augstākajā sabiedrībā, tusiņos, prezentācijās? Viņš, kurš kopā ar Dani dzīvoja tikai tāpēc, ka tas bija izdevīgi? Viņš, kuram vairāk bija vajadzīgs viņas dzīvoklis, vārds, sakari un stāvoklis sabiedrībā, nevis viņa pati?

Nē, nē! Par to viņa negribēja domāt. Vismaz šobrīd ne. Pārāk rūgts tas kamols kakla galā… Danei acīs saskrēja asaras, un viņa cieši sakoda zobus, lai tās aizdzītu, lai vismaz Zeltkalns nepamanītu, cik izmisusi viņa jūtas.

-0, ko es redzu! Dane, mīļā, sveika! Kā tev labi klājas?! Raitas spalgā, sīrupaini lipīgā un nedaudz svepstošā balstiņa, ko viņa pati uzskatīja par nepārspējami seksīgu, iespiedza tieši Danei ausī, viņas plecu skāra spilgti oranži lakoti, gari nagi, bet vaigam pieskārās nosvīdis, ar pūderkrēmu biezi noķepēts vaigs. Pēdējā dziesma bija beigusies, apkārt valdīja pretīgs klusums.

Dane pacēla galvu no Zeltkalna pleca. Niknums mirklī bija nosusinājis asaras. Ak tad Raita vēlas parunāties? Lai tā būtu…

- Paldies, Raita. Man klājas labi. Ļoti labi. Vai tad nevar redzēt? viņa izaicinoši izslējās, ar ķermeni ciešāk pieglaužoties Mārim un labo roku apliekot viņam ap vidu.

-Vai tu mūs neiepazīstinātu? Raita acīm teju vai aprija Zeltkalnu.

-Protams. Lūdzu, iepazīsties slavenais psihologs, psihoterapeits Māris Zeltkalns. No Anglijas. Tagad dzīvo un strādā Latvijā. Raita Vilāne, mana bijusī biznesa partnere, Dane vēsā sabiedrības dāmas tonī norunāja ierasto formulu, kā tukšu vietu ignorējot Raitas pavadoni.

- Dane, tu lieliski izskaties! Nūja, ja reiz tāds slavens un bagāts vīrietis līdzās, tad jau var, vai ne? Raita nebūtu Raita, ja reizē ar šķietamo komplimentu neiedzeltu. Kādu diētu tu ieturi? Tāda kā slaidāka esi kļuvusi…

Raita izaicinoši paspēra uz priekšu oranži zaļi rūtotā zeķē ietērpto apaļīgo kāju, ko pie sēžamvietas skopi piesedza ļoti īsi, sarkani ādas minibruncīši, atgādinot pāraugušu Lolitu un ar ilgošanos liekot atcerēties laikus, kad sievietes valkāja garus svārkus vismaz noslēpa X-kājas.

- Tu nu gan mani šovakar lutini ar komplimentiem, Dane pasmīnēja, tāpēc es tev atklāšu savas diētas noslēpumu. Atturība. Mazāk vīriešu, ēdiena, alkohola un nakts miega. Vairāk darba, problēmu un nenokārtotu parādu…

Dzirdot šos vārdus, Raita ar papēdīti sāka nervozi klaudzināt grīdu. Dane nepielūdzami turpināja: Uz tevi gan tas neattiecas. Jācenšas pagūt, vai ne? Tikai neizstaipi meitas svārciņus, citādi nāksies pirkt jaunus…

Ignorējot šokētās Raitas sejas izteiksmi, viņa pievērsās Andrim: A, un, cik atminos, tu apgalvoji, ka Raitu neesot sastapis vairākus mēnešus? Tad nu izrunājieties no sirds par visu neesat taču tik sen redzējušies! Un droši vien ilgi neredzēsieties…

Raganlgi pasmaidījusi, Dane demonstratīvi iesprauda roku apjukušā Zeltkalna elkonī: Māri, ved mani prom!

Un tad, pār plecu pagriezusies: Šonakt mājās nebūšu!

Tā arī nepaguvis pateikt neko vairāk par obligāto pieklājības frāzi priecājos iepazīties! -, Zeltkalns paklausīgi vadīja savu dāmu uz kluba izeju. Pareizāk gan būtu teikt mēģināja tikt viņai līdzi, jo Dane, nikni klaudzinot papēdīšus pa kāpnēm un lejasstāva vestibila flīzēm, nesās uz izeju reaktīvas raķetes ātrumā.

Zeltkalns ne velna nesaprata, tikai to, ka viņa acu priekšā nupat izspēlēts kādas rūgtuma pilnas izrādes fināls.

Velns, velns, velns! Ja vien viņš par Dani zinātu ko vairāk! Kāpēc viņa tā izturējās? Pat aklajam redzams, ka tas bija vairāk nekā rupji. Tas bija aizvainojoši, aizskaroši, dzēlīgi. Savā ziņā pretīgi. Viņa audzināšana ko tādu nepieļāva…

Izrāvusi savu puskažociņu no garderobista rokām, Dane izmetās uz ielas, pa ceļam pogājot ciet mazās podziņas un savelkot ciešāk ap kaklu melno, tamborēto lakatu.

-Dane! Pagaidi! Pagaidi, lūdzu!

Viņa neapstājās. Taču Zeltkalna pusotrmetrigajām kājām un divmetrīgajiem soļiem bija vieglāk par vieglu iedzīt meiteni, kura, nestabili balansējot uz nagliņpapēdīšiem pa apledojušo ietvi, klidzināja Centrālās stacijas virzienā.

Apskaities Zeltkalns nikni sagrāba Dani aiz elkoņa.

-Vai tu, lūdzu, man nepaskaidrotu…?

-Nē!!! Es nevienam neko netaisos paskaidrot! Un vismazāk jau nu tev! viņa negaidīti atcirta un asi izrāva roku no vīrieša satvēriena. Tad aprāvās: Piedod…

-Dane, lūdzu, runā ar mani! Izstāsti, kas noticis.

- Ā, psihoterapeits atmodies, ja? Ko tagad darīsi liksi guļus uz kušetes vai izrakstīsi nomierinošu zāļu recepti?

-Nomierinies, lūdzu, un nerunā ar mani tādā tonī! Es tev neko ļaunu neesmu nodarījis, Zeltkalna balsī ieskanējās tas rūdītais tērauds, kas spēja savaldīt pat visnervozākos un kaprīzākos pacientus.

- Tev taisnība. Dane negaidīti rāmi piekrita. Es vēlreiz atvainojos. Biju pārāk uzvilkusies. Tas vairs neatkārtosies.

Negaidītā padevība Zeltkalnam kaut ko atgādināja. Kādu brīdi viņš neizpratnē rauca pieri, tad atcerējās tieši tā bija runājusi kāda jauna meitene viņa kabinetā tēva klīnikā Birmingemā. Meitenes emocionālais stāvoklis svārstījās no hiperhistēriskas aktivitātes līdz depresīvai apātijai. Vispirms viņa sūdzējās par savu puisi cik tas vienaldzīgs un neuzmanīgs, tad sarīkoja īstu grautiņu, salaužot krēslus un saplēšot vairākus dārgus interjera priekšmetus, visbeidzot šķietami samierinājās, lai pēc pēdējā terapijas seansa, ko Zeltkalns savā dienasgrāmatā atzīmēja kā īpaši izdevušos, mājās pārdozētu miega zāles.

Kopš tās reizes viņš ārkārtīgi uzmanījās ar emocionāli labiliem pacientiem, sevišķi ar tādiem, kuri tikko pārcietuši smagu krīzi. Riskēdams labāk izklausīties un izskatīties dumjāks nekā vēlreiz piedzīvot, ka pacients labāk izvēlas mirt, nevis turpināt cīņu.

Danes šībrīža stāvoklis viņu nopietni uztrauca. Šī bija pavisam cita Dane nekā tā, ar kuru viņš iepazinās vakar. Tai Danei bija noslēpums, tā bija dzīvotspējīga; par spīti nogurumam un spriedzei, tā bija spējīga cīnīties. Bet šī pēc trim kareivīgiem uzliesmojumiem un tiem sekojošas vienaldzīgas rezignācijas bija pārvērtusies īstā nelaimes čupiņā, ko atlika vien saslaucīt un sabērt maisiņā. Zeltkalns neviļus atcerējās Oskara izteicienu.

-Māri… klusumu pārtrauca Danes balss, dīvaini klusa un vāra pēc tās dziļās, sulīgās un spēcīgās balss, ko viņš atcerējās skanam no skatuves. Izmisusi balss.

-Jā-

-Lūdzu, aizved mani mājās.

-Nē.

-Ko???

-Es nevedīšu tevi mājās.

-Ko tas nozīmē? Viņas balss sasala. Kāpēc?

-Tāpēc, ka tu neesi tādā stāvoklī, lai paliktu viena.

Mirkli valdīja klusums, tad sākās vētra: Nu vai zini,

daktera kungs, es tomēr esmu liela meitene un laikam pati zināšu, vai varu vai nevaru palikt viena.

-Tu nevari.

-Ak tā?

-Tā gan!

-Ne velna, dakter, tu par mani nezini! Dane pēkšņi apsviedās uz papēža, acumirklī pārvērtusies saniknotā čūskā, kas gatava dzelt un kost bez žēlastības. Beidziet taču reiz mani regulēt, jūs visi! šos vārdus viņa kliegšus izkliedza. Ja citur nav, kur kājas noslaucīt, slauka manī, ja? Ne velna! Šito jūs dabūsiet! Niknumā Dane pašāva apstulbušajam Zeltkalnam zem deguna raksturīgā žestā saliektu kreiso roku. Šito! Saprati?! Jā, varbūt es esmu piedzērusies, taču ar savu dzīvi rīkošos pati. Kam kāda daļa, kas ar mani notiek, vai es slīcināšos vannā, lēkšu no kaimiņmājas jumta vai izrīšu visas tabletes no mājas aptieciņas? Tev??? Tev, kurš mani pazīst tikai vienu dienu?

-Dane…

-Nepārtrauc mani! Viņas balss, spalga un griezīga, tagad skanēja pāri visai Čaka ielai. Jums visiem man uzspļaut! Vienam tāpēc, ka es vairs neesmu televīzijas programmu direktore, bet vienkārša ārštata žurnāliste un ar mani parādīties sabiedrībā nav tik prestiži kā agrāk; pārējiem tiem, kas sūtīja ielūgumus krēslam, ne cilvēkam, vispār ir dziļi piekāst, un tā ir bijis vienmēr… Izdevīgums, viens vienīgs izdevīgums… Viņas balss aizlūza.

Māris bezspēcīgi noraudzījās Danes dusmās, un viņā plosījās vētra.

Ielūgumi, ko sūta krēslam, ne cilvēkam, ak Dievs, ja vien viņa zinātu, cik labi viņš to saprata! Pēc tā nelaimīgā gadījuma ar pašnāvību izdarījušo pacienti un neveiksmīgās laulības šķiršanas prāvas viņš ilgu laiku bija nodzīvojis sociālā vakuumā. Kā izstumtais, kā pārijs, kā spitālīgais, no kura izvairās, lai nedod Dievs! neapliptu. Viņu nekur neaicināja, viņam nerakstīja, viņam nezvanīja. Vienīgā korespondence, ko viņš toreiz saņēma, bija kārtējie apmaksājamie rēķini. Toreiz viņš par sabiedrību kopumā bija domājis tieši tāpat kā tagad Dane.

-Dane, paklausies…

-Ko? viņa to nikni pārtrauca.

-Es tev gribu ko lūgt…

-Lūdzu, uzklausi mani un mēģini nepārtraukt, labi?

-Es patiešām nedomāju, ka tev vajadzētu palikt vienai. To es saku gan kā ārsts, gan kā draugs. Protams, ja vien tu atļauj man sevi tā saukt.

-Ko tu iesaki? paldies Dievam, viņa vismaz nekliedza.

- Braucam pie manis. Rīt ir sestdiena, parīt svētdiena, priekšā divas brīvas dienas. Lai kas būtu noticis, tu atpūtīsies, nomierināsies. Ja negribēsi mani redzēt, nerādīšos. Apsolu, ka tev nekas nebūs jādara es pat pusdienas māku pagatavot. Tiesa, tikai dažus ēdienus, bet man pietiek. Mums pietiks.

-Mums?

-Nūja. Mums. Mums tev un man. Brīvdienās es pacientus nepieņemu. Visa māja būs mūsu rīcībā. Man ir trīs viesistabas varēsi izvēlēties, kura tev patīk labāk. Rīt no rīta, kad būsi izgulējusies, aiziesim līdz jūrai. Vai esi redzējusi, cik skaista ir jūra martā? Vēl aizsalusi, bet pie apvāršņa jau elpo pavasaris… Plašums. Debesis. Mūžība. Neviena cilvēka tikai jūra un tu.

-Es zinu, kāda ir jūra februārī… Dane klusi noteica.

Protams, viņš nosodījās. Tā fotogrāfija ar Andri uz ledus

gabala. Ak, sasodītais muļķis, kam to vajadzēja pieminēt? Viņš papūlējās ielikt savā balsī visu mieru, ko šajā vājprātīgajā, agrajā rītā bija spējīgs no sevis izspiest.

-Tātad norunāts?

-N-nezinu… Danes balsī ietrīsējās neizlēmība.

Šausmīgi negribējās atgriezties tukšajā, aukstajā dzīvoklī. Aukstajā visās nozīmēs. Namu pārvalde kārtējo reizi apkures sezonas laikā remontēja caurules, atstājot visu māju bez siltuma un karstā ūdens. Pēc šīs nakts tikšanās un viņas skarbajiem vārdiem Andris pilnīgi noteikti neatgriezīsies vismaz līdz pirmdienas vakaram. Noteikti pavadīs nedēļas nogali pie tās palaistuves, kur gan citur. H jau ikvienu būtu ar mieru uzņemt savā gultā, ja tik tam bikses kājās un ja biksēs kaut kas ir.

TJv! Dane centās abstrahēties no iztēles uzburtajiem skatiem četrdesmitgadīgā Raita paved knapi divdesmitgadīgo

Andri. Viņš taču varētu būt šai dēla vietā! Bet šķita tas tikai vēl vairāk uzkurina Raitas kārās tieksmes.

Reiz jau šāds pavešanas mēģinājums bija noticis pēc pavēlākas ciemošanās pie Raitas un viņas vīra, kad visi tramvaji un autobusi jau aizgājuši, mājasmāte Danei un Andrim bija piedāvājusi naktsguļai mazo meitasistabiņu, nakts laikā vismaz trīs reizes atrodot iemeslu puskailai ienākt tajā, lai pajautātu, vai viņiem ko nevajag, un ikreiz gādīgi apčubinot segu Andra gultas pusē. Ap trijiem no rīta Danei bija diezgan un viņi abi kājām devās no Mežaparka uz Zolitūdi… Mājās.

-Nu ko sarunāts? Brauksi man līdzi? Māra atkārtotais jautājums beidzot izlauzās līdz Danes apziņai.

-Man taču nekā nav līdzi tikai tas, kas mugurā! Viņa pati apzinājās, cik smieklīgi skan šī iebilde, būtībā piekrītot nepazīstama vīrieša ielūgumam kopīgai nedēļas nogalei.

-Hmm… Ir trīs varianti. Pirmais tu vienmēr drīksti ielūkoties manā skapī, Māris riskēja pajokot.

Spriedze likās mazinājusies. Joks izdevās Dane sāka smieties.

-Tavā skapī! Paskaties uz sevi, divmetrīgais milzoni! Tavi džinsi man būtu trīsreiz par garu, par šauru uz dibena, toties bikšu jostasvietu es varētu sev divreiz aptīt apkārt. Un tavi krekli! Viņa smējās aizgūtnēm. Varētu kādam nogriezt piedurknes, būtu labu labais naktskrekls. Dakter, ķekatnieku laiks beidzās februārī!

Nu arī Māris smējās.

- Es tikai gribēju nodrošināties. Kā jau teicu, ir vēl divi varianti. Rīt no rīta varam aizbraukt līdz kādam veikalam.

Pamanījis Danes noraidošo sasliešanos, Zeltkalns strauji turpināja: Vai arī mēs tūliņ nobrauksim gar tavu māju, lai tu varētu paņemt vajadzīgo. Lieki nekavējies, ieskrien iekšā, samet somā pāris drēbju gabalu un dosimies tālāk. Ja vēlies, ieiešu līdzi… To visu viņš pateica šķietami nevērīgā tonī, un tikai tēvs, dēlu labi pazīdams, justu, ka šajā brīdī Māris ir kā līdz galam atvilkta loka stiegra.

-M-jā… Varbūt.

-Nu, redzi nu! Māris pieķēra sevi priecājamies kā mazu bērnu, kam piesolīta jauna rotaļlieta. Braucam?

13. nodaļa

»

Strīdoties un diskutējot viņi bija sasnieguši Operas stāvvietu. Māris atvēra Danei Mercedes durvis, un viņa pateicīgi ieslīga ērtajā sēdeklī, tikai tagad beidzot apjaušot, cik ļoti nogurusi jūtas.

Vai tā bija šī saspringtā, pārdzīvojumu pilnā nakts? Vai pagājušās nakts dīvainā atpūta uz Māra rokas un spraigā, darba pilnā diena? Varbūt pēdējās divas nedēļas, kurās netrūka ne naidīgu saķeršanos ar Andri, ne intrigu avīzes redakcijā, kur štata žurnālistes, beidzot sajutušas Danes karsto elpu savā pakausī un honorāru listē ieraudzījušas viņas sastrādātos ciparus, visiem spēkiem centās izēst ārštatnieci no apdrukājamās platības. Redaktora diplomātiskais bezmugurkaulnieciskums nepalīdzēja. Lai nu kā, bet iespēja pavadīt divas bezrūpīgas dienas pie jūras, siltumā un drošībā vilināt vilināja. Aizbēgt no aukstajām caurulēm, nemazgātās veļas kalniem, salūzušās veļas mašīnas, Andra aizbildinājumiem un meliem, no ledusskapja apakšējā plauktā vientuļi mirstošā, sadzeltējušā speķa kumosiņa un sakaltušā kāposta, kas vairāk atgādināja sapļekušu trauklupatu, ne dārzeni.

Jēziņ, par ko viņai tas viss?

Vēl pirms pusotra gada viņa bija viena no vadošajām jaundibinātās televīzijas raidījumu vadītājām, pirms gada nodibināja pati savu televīzijas programmu, kurā reklāmdevēji laiku izķēra mēnešiem uz priekšu, un varēja atļauties gan braukt ar taksi, gan normāli paēst, gan apģērbties, neķemmējot second hand paradīzes.

Māris, iedarbinājis motoru, gaidīja, līdz tas iesils.

-Nu, ko tu izdomāji?

-Brauksim.

-Kurp?

-Vispirms pie manis, tad pie tevis.

-Tu nopietni?

-Vai izklausās, ka es jokoju?

Neko neteicis, Māris apgrieza mašīnu uz vietas un izšāvās uz Basteja bulvāra. Pussešos no rīta varēja arī ignorēt kreiso pagriezienu aizliedzošo zīmi, no tā nevienam nekāds ļaunums neradās (o, sāku pieņemt vietējos paradumus, viņš ievēroja). Jau pēc pāris minūtēm melnais auto nobremzēja Danes mājas priekšā.

-Klāt esam.

Klusums.

-Hei, jauno lēdij, esam pie jūsu pils! Zeltkalns pajokojās, bet, vērīgi palūkojies blakussēdētājā, pamanīja, ka viņa iemigusi dziļā bērna miegā. Cik dīvaini hop, izslēdzas, un viss! Viņš daudz dotu, lai spētu tā iemigt.

Ko nu darīt? Modināt? Varbūt pamēģināt klusi izvilkt viņai no kabatas atslēgas, ielavīties dzīvoklī, paņemt no skapja pirmo, kas pagadās, un vest Dani mājās. Uz savām mājām, lai atlikušās divas dienas lutinātu un mēģinātu nostatīt atpakaļ uz kājām. Nezin kāpēc Zeltkalns jutās par šo meiteni atbildīgs. Un, jā, arī šis noslēpumainās, kaislīgās sievietes savaldzināts.

Galu galā izšķīries par modināšanu, viņš maigi pieskārās gulētājai. Papurināja aiz pleca. Nekā. Paplikšķināja pa roku. Atkal nekā. Paraustīja aiz auss. Neapmierināts ņurdiens. Ahā! pie sevis nosmējies, Māris pieliecās Danei tuvāk un uzspieda lielu, skaļu, šmaukstošu buču uz viņas vaiga.

-Mosties, Apburtā princese!

Aprēķins izrādījās pareizs sajutusi silti valgo pieskārienu, Dane pavēra acis.

-Hei, mēs esam pie tavas mājas!

-Jau?

-Jau. Tu gulēji kā susurs.

-Mmm… Viņa miegaini izstaipījās.

Zeltkalnam karstuma vilnis aizmigloja acis, iztēlojoties, kā viņa varētu atmosties un staipīties pēc labi pavadītas, maigas un kaislīgas mīlas nakts viņa mājas platajā gultā.

Idiot, nomierinies, viņš sevi norāja. Tas nu ir pēdējais, ko viņai šobrīd vajadzētu. Ja reiz gribēji būt tāds džentlmenis, kurš uzaicina lēdiju nevainīgā atpūtā pie jūras, tad turies un cieties līdz galam. Ieej aukstā dušā!

-Māri, vai uznāksi man līdzi?

-Protams, ja tu tā vēlies.

Tas pats mazais un, par spīti fiziski sajūtamajam aukstumam, mājīgi siltais dzīvoklītis. Māris pieķēra sevi apsveicināmies ar šo mājokli kā ar labu paziņu.

-Ja vēlies kafiju, tā ir virtuvē, sienas skapīša pirmajā nodalījumā pa kreisi, Dane uzsauca, nozuzdama savā istabā. Lūdzu, uzvāri arī man, labi? Melnu, bez cukura…

-Kā teiksi, tik vien Zeltkalns bija spējīgs nomurmulēt, pamanījis Danes pārvērtības. Nonākusi savā mājā, savā teritorijā viņa kļuva par citu cilvēku brīva, droša, pat nedaudz pavēlnieciska… Varēja dzirdēt, kā aiz pievērtajām istabas durvīm čikst un grab skapja durvis un atvilktnes, tad atskanēja klusa sodīšanās un durvis pavērās.

-Māri!

-Jā?

-Lūdzu, palīdzi man!

Zeltkalna pakalpīgā iztēle steigšus sāka zīmēt citu par citu baisākas ainas Dane sagriezusi pirkstu uz kosmētikas maciņā nejauši iekrituša skuvekļa; skapja durvis draud uzgāzties viņai virsū; Dane, sapinusies kleitā, paklupusi un nokritusi, izmežģījusi kāju vai roku.

Pēdējā versija izrādījās tuva patiesībai, tiesa, kājas un rokas bija veselas. Dane tiešām stīvējās ar kleitu, pareizāk, ar tās rāvējslēdzēju uz muguras.

- Lūdzu, palīdzi attaisīt, viņa, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, Mārim palūdza.

- Protams. Tūlīt, tūlīt, tikai nekusties, viņš murmināja, nepaklausīgiem pirkstiem cenzdamies piespiest velna izgudrojumu slīdēt taisni pa zobaino līniju un reizē vēlēdamies, kaut tas paliktu iestrēdzis vēl vismaz nākamos divsimt gadus. Beidzot spītīgais kuģītis padevās, noslīdēdams lejup līdz pat jostasvietai, un Māris saprata viss, misija beigusies. Diez vai Dane pati apjauta, kādam pārbaudījumam bija viņu pakļāvusi, Māris nodomāja. Bet varbūt viņa to darīja tīšām lai pārbaudītu?

-Kārtībā?

-Jā…

-Paldies.

- Nav par ko. Moris savu padarījis, moris var iet, Zeltkalns nomurmināja iemīļoto citātu no Otello un devās uz durvju pusi.

Viņu apturēja balss, kas šoreiz skanēja klusi, bet dziļi.

-Lūdzu, pagaidi.

-Jā?

-Panāc tuvāk…

Viņš paklausīgi pagriezās un lēnām tuvojās. Tagad, klusu stāvot, ar vienu roku turot pie pleciem noslīdējušo kleitu, tikko atmodusies no snaudas, viņa izskatījās vēl dramatiskāka, nekā pirms pāris stundām dziedot uz skatuves vai vēlāk dusmīgi kliedzot pa visu Čaka ielu.

-Tu kaut ko vēlējies man teikt?

-Jā, viņa nez kāpēc apmulsa. Panāc vēl tuvāk…

Viņš pienāca Danei cieši klāt. Jā?

-Es tikai gribēju tev pateikt paldies par to, ka esi tik jauks un ka ar mani tā auklējies. Tu esi pirmais cilvēks, kurš par mani tā uztraucas. Protams, izņemot vecākus, viņa klusi piebilda un, pastiepusies pirkstgalos, uzlika brīvo roku Mārim uz pleca un noskūpstīja viņu uz vaiga.

Zeltkalns brīdi stāvēja kā sastindzis, taču viņa rokas izrādījās gudrākas par saimnieku tās saslēdzās nepārraujamā ķēdē uz Danes muguras un ar tvaika veltņa spēku piekļāva viņu cieši klāt.

Tā turēt. Tā palikt. Nekustīgi. Sargāt. Nejaut aiziet.

Visā savā trīsdesmit septiņus gadus garajā mūžā viņš nebija izjutis neko līdzīgu. Ne pret vienu no savām sievietēm, arī pret sievu ne.

Ar pirkstu galiem viņš juta trīsam meitenes saspringtos muguras muskuļus. Šķiet, ledus karaliene ir satraukusies, tikai pūlas to neizrādīt. Māris pie sevis pasmaidīja klusu laimīga muļķa smaidiņu.

-Māri…?

-Jā…

- Man trūkst elpas. Tu mani nožņaugsi, nospiedīsi vai salauzīsi ribas. Ar nepārprotamu ciešanu izteiksmi sejā Dane mēģināja pasmaidīt.

- Ko? Ak Dievs, piedod! Iztrūcies no rožainajiem sapņiem, Zeltkalns apjauta, ka varbūt patiešām sagrābis Dani pārāk cieši. Es tikai…

-Lūdzu, atlaid mani. Man jāsakārtojas.

Bezkaislīgais tonis, kādā viņa izteica šos vārdu, lika Māra

rokām kā nespēkā noslīdēt gar sāniem.

-Jā, protams. Atvaino. Viņš devās atpakaļ uz virtuvi.

Viņš nesaprata šo dīvaini nevainīgo meiteni, kurā slēpās ragana. Vēl pirms brīža viņš būtu varējis zvērēt, ka no viņas jutis strāvojam visu ko, tikai ne vienaldzību.

Pēc brītiņa no istabas atskanēja jautrs sauciens: Vai kafija gatava?

Nē, tā tik ir sieviete! Mulsina, saldē, pievilina, atgrūž un pēdīgi izliekas, it kā nekas nebūtu noticis. Ko viņa cenšas panākt? Vienu bridi traģiski satriekta, otru kārdinoša, pēc mirkļa vēsa un vienaldzīga kā no ledusskapja izņemta šampanieša pudele. Atliek vien atvērt… M-jā…

Māris neizpratnē nošņirkstināja zobus. Kafija. Viņa vēlējās kafiju. Melnu, karstu kafiju.

Tā nāks par labu viņiem abiem. Iespējams, šonakt bijis par daudz martini… Tātad kafija. Viņš to pagatavos. Nevar taču būt tā, ka viņš, diplomēts psihologs, psihoterapeits ar grādu, nespētu savākties vismaz tik daudz, lai vienkārši uzvārītu ūdeni.

Viņš palūkojās apkārt kafijas automāta nebija, tātad kafija jāvāra uz uguns katliņā vai jāuzlej tieši krūzītēs. Nolēmis vārīt kafiju uz uguns, jo šādi tā kaut vai iztālēm atgādināja viņa iecienīto turku kafiju, Zeltkalns no āķa nocēla mazu kastrolīti, ielēja ūdeni un uzlika uz uguns.

Rosīdamies pa nelielo virtuvīti, Māris pamanīja, cik tā tīra un kārtīga, neraugoties uz karstā ūdens un moderno ierīču trūkumu un acīm redzami sen ražotajiem traukiem, tik dažādiem pēc formas, noformējuma un pielietojuma. Iedomājies, ka pie kafijas uzkodai derētu kāds kumosiņš, viņš ielūkojās maizes kastē un ledusskapī. Tukšs.

Atmiņā atausa Danes sāpīgi dusmīgie vārdi par pēdējo latu makā. Tātad tā nebija tēlošana. Viņai patiešām nebija naudas.

Vienā mirklī Zeltkalnu pāršalca karsts un smacējošs kauna vilnis viņš kā tāds bagātnieks Operā un klubā bija mētājies ar naudas zīmēm, kamēr nabaga meitēnam mājās nebija nekā. Vai gandrīz nekā, ja vien par ēdamiem produktiem neuzskata sadzeltējušu speķa gabaliņu un kaut ko, kas reiz bijis kāposts.

Miljonārs brīvdienās atradies! Un tad vēl cēlsirdīgi uzaicina meiteni pavadīt brīvdienas pie jūras sak’, izrādīšu tev nelielu laipnību, varbūt beidzot tu izrādīsi nelielu laipnību arī man. Šajā brīdī Māris pats sev riebās. Paššaustīšanās uzplūdā viņš pat nejuta, ka sācis vainot sevi arī neizdarītos grēkos nolūkos, kādi, skaidri domājot, viņam nekad nebūtu pat ienākuši prātā.

Ūdens katliņā uzmeta burbuli. Plauktiņā atradis paciņu kafijas (o, Lavazza, tiešām laba izvēle!), viņš uz aci iebēra katliņā divas ēdamkarotes kafijas tieši tik, lai sanāktu stipra un melna. Kā Āfrikas nakts… tā skanēja dziesma, ko dungoja Oskars.

Kafija sāka mutuļot un rāpties laukā no katliņa. Viss gatavs! Izņēmis no plauktiņa divas tasītes vienu ar bērnišķīgu skolnieciņu pāri, otru ar stilizētu van Goga saulespuķi, viņš salēja tajās kafiju un, atteicies no domas par ēšanu, devās uz istabu pie Danes.

Atvēris istabas durvis, Zeltkalns izbrīnīts ieraudzīja, ka iekšā valda absolūta tumsa. Abas rokas aizņemtas, gaismas slēdža atrašanās vieta nav zināma, karstais dzēriens cauri plānajam fajansam sāka svilināt pirkstus. Zobus sakodis no svelošajām sāpēm, viņš stāvēja tumsā, gaidot, līdz acis apradīs. Pamazām acu priekšā iezīmējās neskaidras kontūras saskatījis kaut ko četrkantainu ar plakanu virsmu, Māris atviegloti nopūtās un atbrīvojās no karstajām kafijas tasītēm. Istabas dziļumā, cik nu viņš atcerējās, bija jāatrodas pašaurai tahtai tur jau tā melnēja. Paspēris pāris soļu uz priekšu, ar celi sataustījis gultas malu, lēnām nolaidās uz tās.

-Dane?

Klusums.

-Hei… Vai tu atkal esi aizmigusi?

Klusums. Un aizturēta elpa, it kā kāds izmisīgi, pēdējiem spēkiem censtos apspiest šņukstus.

-Kafija gatava.

Neskaidrs ņurdiens, kas varētu nozīmēt jebko no paldies līdz ej pie velna.

-Vai te kaut kur ir gaismas slēdzis?

Par atbildi Dane pastiepa roku, un istaba pielija ar tīkamu, dzintardzeltenu gaismu. Pati gan strauji novērsās. Mugurā viņai vēl arvien bija melnā kokteiļkleitiņa.

Viņa raud Zeltkalnam kā zibens izšāvās caur smadzenēm. Raudājusi visu laiku. Cerams, ne manas uzvedības dēļ? Viņu atkal pārmāca kauns par savām pirmītējām domām un fantāzijām.

-Dane, vai es tev kaut ko nodarīju?

Klusums.

-Lūdzu, pagriezies pret mani.

Klusums.

-Lūdzu, pasaki kaut vienu vārdiņu.

Klusums.

Viņš vairs nespēja izturēt satvēra meitenes plecu un strauji pagrieza pret sevi.

-Kas noticis? Par ko tu raudi? Lūdzu, neklusē! Varbūt tu vēlies, lai es aizeju? Varbūt es tev pārāk uzmācos?

-N-nē…

-Nu tad paskaties uz mani.

-N-nē…

-Kāpēc?

-Es nevaru.

-Kāpēc?

-Nevaru, un viss… Nejautā vairāk.

Mārim nolaidās rokas. Savā darba kabinetā viņš bija ticis galā ar visādiem klientiem gan īsti suicidāliem tipiem, gan kaprīzām madāmiņām, kurām faktiski nekas nekaitēja, vienīgā kaite bija pārāk daudz brīva laika un nespēja to piepildīt. Jā, viņam bija izdevies piespiest viņas atzīties dīkdienībā pašām sev, un pēc šādas atzīšanās ceļu pie psihoterapeita dāmītes parasti aizmirsa.

Bet nu visi viņa medicīniskie un akadēmiskie sasniegumi bija sadragāti drupās pret šo akmens cieto sienu, ko Dane uzcēlusi sev visapkārt. Kāpēc? Kādu baisu noslēpumu viņa glabāja? No kurienes šādas garastāvokļa svārstības? Viņa taču nebija dzērāja to varēja pateikt uzreiz. Viņa nedūrās palīdzēdams atvilkt kleitas rāvējslēdzēju, Māris bija paguvis nopētīt viņas rokas. Tabletes? Iespējams, taču diez vai. Zeltkalna prāts strādāja skaitļotāja ātrumā. Psihiska vai emocionāla labilitāte? Ģenētiska iedzimtība? Kāds traģisks notikums? Stress?

Un tūliņ pat viņš sevi apsauca. Paraugies apkārt vai tad tik tīrs un labi uzturēts mājoklis, kurā tik daudz grāmatu, varētu piederēt cilvēkam, kurš būtu atdevies apšaubāmu netikumu kalpībā? Tad te izskatītos pavisam citādi. Turklāt meitenes prāts bija ļoti ass, reakcija zibenīga, arī ar humora izjūtu viss bija kārtībā.

Protams, stress. Ārprāts! Kā viņa dzīvo? Kā iztiek? Pēc virtuvē redzētā viņam vairs nebija nekādu ilūziju. Mājās ne miltumiņa, un ne jau katru dienu kāds viņu ved pusdienās. Lai gan Zeltkalns seniors ar naudu nemētājās, Mārim pat studiju gados, dzīvojot koledžas un vēlāk universitātes studentu supervienkāršajās viesnīcās, nebija klājies tik švaki kā Danei viņas dzīvokli.

Interesanti, viņš nodomāja, dzīvoklis pieder viņai vai arī viņa to īrē? Tādā gadījumā es varētu piedāvāt viņai pārcelties pie manis? Taču tūliņ pat šo trako domu apslāpēja veselā saprāta uzliesmojums trakais, tu taču viņu pazīsti tikai divas dienas!

-Dane?

-Jā… atbildes vietā kluss čuksts.

-Vai ar tevi viss kārtībā?

-J-jā… Pārāk pārliecinoši gan tas neizklausījās.

-Kafija dziest.

-J-jā… Paldies. Lūdzu, padod man krūzīti.

Viņa dzēra maziem malciņiem, abām rokām turoties pie krūzītes. Kā nobijies bērns, analizēja Zeltkalna psihoanalītiķa prāts, kurš, maziem malciņiem dzerot vakara pienu, cenšas iespējami novilcināt gulētiešanas un vakara mazgāšanās laiku, tā attālinot nepatīkamo.

Vai arī viņš ar savām, iespējams, uzmācīgajām rūpēm Danes uztverē ir tāds attālināms nepatīkamais?

-Klau… viņš klusi un maigi ierunājās, baidoties izjaukt trauslo miera līdzsvaru, laikam būs labāk, ja es tagad došos prom.

-Nē!!! Skaļais iebilduma sauciens no viņas lūpām nolidoja ar reaktīvo ātrumu. Pēc tam jau klusāk: Lūdzu, nē…

-Tu vēlies, lai es palieku te, pie tevis?

- Nē. Es braukšu tev līdzi. Nespēju šeit palikt viena. Ne šonakt. Ne šajā nedēļas nogalē. Vai ielūgums vēl spēkā?

-Simtprocentīgi. Ielūgums un pilna pansija.

-Tad pagaidi mirklīti man vēl šis tas jāpaņem.

- Protams. Viņš gandrīz pateica, protams, mīļā! bet laikus aprāvās.

14.nodaļa

Oskars Valdmanis savu labāko draugu Māri Zeltkalnu nebija redzējis jau veselas divas diennaktis. Dīvaini, arī uz telefona zvaniem viņš neatbildēja izsaukuma signāli skumji izskanēja virtuālajā visumā, nerodot atsaucību pat pēc divdesmitā pī-ī-ī.

Ar Zeltkalnu kaut kas noticis Oskaram čukstēja priekšā viņa žurnālista intuīcija, kamēr sirdsapziņa klusi mēģināja atgādināt bet tu taču pats ballītes vakarā aizmuki neatvadījies!

Tas bija tiesa. Pie bāra letes iepazinies ar perspektīvo zaļmataino multimākslinieci I. G., kura izrādījās necerēti pretimnākoši noskaņota, Oskars nolēma apvienot patīkamo ar lietderīgo un, uzaicinājis radošo būtni uz interviju mājas gaumē, kopā ar ekstravaganto dailes pārstāvi izgaisa sava vecpuiša mitekļa virzienā.

Intervija ievilkās līdz krietnai rīta stundai, pārvēršoties par vēlīnām brokastīm gultā, bet pēc tam Oskaram teju pusi dienas vajadzēja pierunāt savu topošā raksta varoni doties mājās un pacietīgi gaidīt, kad un kura avīze gribēs šo stāstu drukāt.

Meitietis izrādījās apveltīts ne tikai ar satriecošiem apaļumiem un seksuālo apetīti, bet ari ar īstu haizivs kampienu. Pretēji citām uzlecošajām zvaigznītēm un izklaides pasaules viendienītēm, kuras sajutās laimīgas jau no tā vien, ja kāds žurnālists vai fotogrāfs tikai palūkojās viņu virzienā, multimāksliniece I. G., lai arī gados jauna un mākslas jomā nekā ievērības cienīga vēl nepaveikusi (ja par tādu neuzskata beigtu vistu eksponēšanu pilsētas galvenajā izstāžu zālē, dodot projektam pretenciozu nosaukumu Māksla sargā dabu), savas piāra aktivitātes plānoja tikpat skrupulozi kā tobrīd slavas zenītā esošais Aldara šefs.

Jaunkundzi nepagalam neapmierināja Oskara miglainie solījumi sak', tad jau redzēs, es vēl padomāšu, kuram medijam šo materiālu dot. Trešo reizi nesaņēmusi atbildi uz jautājumu kur un kad? -, zaļmatainā dīva uzmeta lūpu un, nošņākusies kaut ko līdzīgu mēs vēl tiksimies, un tu vēlēsies, kaut nebūtu piedzimis! ar blīkšķi aizcirta Oskara dzīvokļa durvis. No ārpuses.

Nervozi notrīņājies pa māju visu piektdienas pēcpusdienu, pret vakaru Oskars nolēma vēlreiz aizstaigāt līdz Bimini. Nelāgas sajūtas mudināts, viņš bija paspējis divreiz piezvanīt Pusnakts redaktoram un pierunāt to nākamās nedēļas nogales numurā publicēt nelielu portretinterviju ar uzlecošo mākslas zvaigzni I. G., papildinātu ar visnotaļ atklātām bildēm no mākslinieces privātās dzīves iepriekšējā naktī viņai pret bildēšanos vannā nekas nebija iebilstams. Tagad nu manīgajam žurnālistam niezēja mēle aplaimot savu intervijas varoni ar precīzu atbildi uz rīta jautājumu un varbūt vienoties par kopīgās atpūtas turpinājumu.

Tomēr, pirms doties uz naktsklubu, viņš vēlreiz uzņēma Zeltkalna tālruņa numuru. Divdesmit gari pī-ī-ī. Nekā. Neapmierināti burkšķēdams, Oskars atmeta ar roku un izgāja no mājas. Bija nedaudz pāri desmitiem vakarā.

Par spīti marta pelēki žurgainajām dienām, vakariem un naktīm, spilgti izgaismotā Čaka iela izskatījās koša un priecīga. Šķita, ka deviņdesmito gadu vispārējās ekonomiskās krīzes sadzīviskās taupības režīms uz šo naksnīgo prieku ielu neattiecas ne mazākajā mērā. Oskars lēnā soli mēroja nelielo četru kvartālu attālumu līdz Bimini. Nepilnu desmit minūšu laikā viņš bija sasniedzis klubu un iekārtojies pie tā paša galdiņa, kur abi ar Māri bija sēdējuši iepriekšējā vakarā. Vienatnē īsinot laiku, par spīti apkārt skanošajai mūzikai, šis pustumšais stūris likās divkārt vientulīgs.

Citkārt hiperaktīvā I. G. šonakt klubā nebija manāma, ari bārmenis teicās neesam viņu redzējis. Apmeklētāji, kā par spīti, bija sanākuši pa pāriem, neredzēja nevienas vientuļas dāmas. Aiz garlaicības Oskars, pašam nemanot, tukšoja jau ceturto viskiju ar ledu, kad pēkšņi pamanīja pie bāra letes pienākam efektīgu blondīni īsos, sarkanos minisvārkos un oranži zaļi rūtotās zeķēs. Iespējams, dāmītei nekaitētu nedaudz nokristies svarā, taču citkārt smalkais estēts Oskars šonakt nebija izvēlīgs. Mokošā vientulības izjūta neparko negribēja atkāpties.

-Vai drīkstu jūs ielūgt pie sava galdiņa? Viņš lika lietā jau daudzkārt pārbaudīto savaldzināšanas paņēmienu.

-0, paldies! Es gan kādu gaidu, taču viņš tik drīz vēl neieradīsies. Tikmēr es labprāt jums piebiedrošos. Blondīne flirtējot aicinoši nolaida skropstas.

Tuvāk papētot, skaidri varēja redzēt, ka skaistules ziedu laiki jau krietni aiz muguras pabiezā grima kārta nespēja noslēpt krunciņas acu un lūpu kaktiņos, bet pārdrošais dekoltē, no kura veltin vēlās ārā krūšu apaļumi, lieki pievērsa uzmanību pavītušajai kakla ādai.

Kundzītei jau krietni pāri par četrdesmit, bet saģērbusies kā padsmitniece Oskars nodomāja. Taču citkārt kritisko attieksmi pret apkārt notiekošo bija pārmākusi skumja rezignācija. Un kas par to, ka… četrdesmit…? Mums visiem reiz būs tikpat un vēl vairāk, mēs visi reiz būsim tur. Ari viņam pašam šī robežšķirtne tuvojās satraucošā ātrumā.

Ko tur liegties, Oskars bijās vecuma, un ikkatrs atnākošais gads šķita izsūcam viņam kārtējo litru asiņu gluži kā izbadējies vampīrs. Viņš paniski baidījās. Nepaspēt, nepagūt, neizdzīvot, neizmīlēt, neizbaudīt. Tieši šī iemesla dēļ Oskars bija tā pieķēries Mārim drauga rāmā pašpietiekamība viņu šokēja, liekot pašam savās acīs izskatīties pēc puiciski nervoza puskoka lēcēja, taču tur neko nevarēja darīt.

-Vai mēs tā arī sēdēsim klusējot? saldi murrājošā balstiņā ierunājās Oskara galdabiedre. Tēloti seksīgais balss tonis viņam kaut ko mokoši atgādināja, taču fonā skanošā ritmiskā mūzika, šķiet, izbumsīja no galvas pēdējās skaidrā prāta paliekas. Pieklājīgs vīrietis, dāmu aicinot pie sava galdiņa, vismaz būtu nosaucis savu vārdu. Blondā būtne uzmeta lūpu.

- Jā, un pieklājīga sieviete nakts vidū nevazātos riņķī pa krogiem, tērpusies pārāk īsos bruncīšos, nesēstos pie svešu vīriešu galdiņiem un netēlotu klīrīgu jaunkundzi, šie vārdi tā vien lauzās uz āru, taču skaļi Oskars pateica: Piedodiet, šis man nav labākais vakars. Iepazīsimies, mans vārds ir Oskars.

-O, tad jau jūs sauc tāpat kā zvejnieka dēlu? Bet es esmu Raita, taču jums es labprāt būtu Anita… Blondīne sapurināja savas balinātās cirtas un ar ķeblīti piestūmās tuvāk Oskaram.

-Vai jūs neskatījāties aizvakar pa pirmo Rīgu tieši rādīja Zvejnieka dēlu? Es dievinu vecās latviešu filmas tik skaisti aktieri, tāda aktiermeistarība, tik izkopta runa… Uzreiz var redzēt, ka režisors zinājis, kā filma taisāma. Ne tā, kā tagad…

Kā tad, tagad nu sekos kārtējie iedzērušas dāmītes pārintelektualizētie vervelējumi par tēmu es un kultūra, kultūra un es ar vienu vienīgu mērķi sarunbiedra acīs izskatīties labākai, gudrākai, smalkākai, katrā ziņā ne tādai, kuru var tā vienkārši piedzirdīt un iegāzt gultā.

Oskara ciniskās pārdomas balstījās uz ilggadējiem novērojumiem visvairāk viņam nepatika tieši šādas visā visumā prastas, ārējā saskarsmē pārspīlētas sievietes, kuras par varītēm centās visai pasaulei uzspiest savas domas un izjūtas. Parasti viņš no tādām bēga kā velns no krusta, bet, ja nevarēja aizbēgt, tad nekautrējoties ļāva vaļu melnai ironijai. Taču kaut kā savādi šovakar Raitas vāvuļošana nekaitināja, tikai uzdzina grūtsirdību un miegainību.

Sarunas nevedās. Par spīti tam, ka Oskars kā žurnālists profesionāli prata uzturēt ieinteresētu sarunu pat ar tādu sarunbiedru, kurš viņu absolūti neinteresēja, šonakt viņam negribējās pat ne muti atvērt. Sākotnējais impulss, kas bija mudinājis uzaicināt Raitu pie sava galdiņa, likās kaut kur izplēnējis, atstājot vien rūgtu tukšuma pēcgaršu. Nu jau Oskars izmisīgi prātoja, kā ar godu tikt vaļā no pļāpīgās sarunbiedres, kuras runas plūdi jau bija aizsniegušies līdz Kultūras ministrijas bezzobainajai nostājai attiecībā pret Rīgas kinostudijas apzinātu nīdēšanu un jauno režisoru bezatbildīgajiem iestudējumiem latviešu teātros.

-… un kad tas viss reiz beigsies? Kāpēc viņi izliekas labāki par mums, pārējiem? Arī mēs taču saprotam mākslu, bet tajā, ko viņi tur rāda, nekādas mākslas nav…

Cik pazīstami apzīžļāti skanēja šīs aprobētās, smalki saviesīgās, pseidointelektuālās frāzes, ar kurām patiesus sarunu tematus aizstāja nejauši satikušies ļautiņi, cits cita, bet galvenais paši savās acīs radot gudras, ieinteresētas, dziļas un globāli svarīgas sarunas ilūziju!

Bija jau krietni pāri pusnaktij. Raita vēl arvien runāja par latviešu kultūras zemūdens akmeņiem un palaikam pasūtīja sev kārtējo džinu ar toniku. Oskars klausījās un dzēra. Mērķtiecīgi. Viņa kontā bija jau astoņi viskiji ar ledu. Žurnālists jutās krietni noreibis, tāpēc uz Raitas pavedinošo varbūt padejosim? atbildēja ar pārspīlēti skaidri izrunātu nē, paldies, esmu noguris, labāk parunāsimies! -, tā izprovocējot kārtējos vārdu plūdus. Paldies Dievam, Raitai pietika ar vienu, pašu galveno klausītāju sevi, un viņa lika Oskaram mieru, atstājot to divvientulībai pašam ar sevi.

Ap diviem, tukšojot desmito viskiju, Oskaram pēkšņi nez kāpēc izlikās, ka no bāra puses atskan Zeltkalna balss, taču Raitas spalgā balss, pārskanot jau tā skaļi skanošo mūziku, acumirklī šo iedomu izgaisināja.

-… un es viņam teicu… Vai tu klausies?

-Jā. Jā, protams, un kas notika tālāk?

Murgs turpinājās.

Ak Dievs, kaut jel viņu kāds aizvērtu! Oskars izmisumā nodomāja. Tajā brīdī, it kā sadzirdējusi viņa domas, Raita šķelmīgā meitenes balstiņā pa visu zāli “nočukstēja”: Man jāaiziet uz dāmistabu, tūlīt atgriezīšos…

Par spīti pamatīgajam reibumam, Oskars saprata šis ir ilgi gaidītais glābiņa mirklis. Jāmūk! Viņš mēģināja pieslieties kājās, taču zaļais pūķis izrādījās veiklāks nāvīgi piesūcies ar grādīgo dziru, pēkšņi divreiz smagāks kļuvušais ķermenis pievīla, un Oskars ar lielu blīkšķi pakrita tieši zem galdiņa.

Kā pa miegam viņš dzirdēja kādu balsi sakām ļaujiet, es jums palīdzēšu. Pavēris vienu aci, gulošais pūlējās fokusēt apmigloto skatienu uz runātāju. Pirmais, ko acs fiksēja, tumšmataina, kalsnēja puiša palīdzīgā žestā pastiepta roka. Oskars to pateicīgi satvēra un, smagi ieķēries, grīļīgi pieslējās vertikāli.

-Paldies.

-Katrā laikā. Andris.

- Oskars. Prieks iepazīties. Nevēlies piebiedroties? Pārspīlēti plašā, viesmīlīgā žestā norādījis uz savu galdiņu, Oskars aicināja.

- Labprāt. Šonakt te pabiezs… Divus viskijus! Andris uzsita gaisā knipi bāra virzienā, un bārmenis tūliņ pakalpīgi atnesa prasīto.

-Uz tavu veselību! Andris ar smaidu pieskandināja savu glāzi Oskara nu jau atkal pilnajai glāzei.

-Uz tavējo…! Un vēlreiz paldies. Man gan laikam vairs nevajadzētu… Oskars nedroši murmināja, tomēr roka pati cēla dzērienu pie lūpām.

- 0, kādi cilvēki!!! Ko tad tu te dari? Cerbers izlaida no mājas? Spalgo metālzāģi nevarēja sajaukt ne ar ko citu. Kā par brīnumu, Raita par Oskara eksistenci šķita pavisam aizmirsusi un ievēroja tikai Andri.

-Man viņai nekas nav jāprasa. Eju, kur pats gribu! puisis diezgan bezceremoniāli atcirta, un Oskars acumirklī pret viņu sajuta simpātijas. Pirms piecpadsmit, nē, astoņpadsmit gadiem arī viņš bija tāds pats kaulains, mūžam izbadējies, seksuāli gribošs un nekaunīgs.

-Nu, nu, ka tik rit nedabū brāzienu, ka nakti atkal neesi bijis mājās. Dane jau nav nekāda dievgosniņa… Raita ķircinājās, vienlaikus sizdama knipi pa Andra krekla pogu un liekdamās tam arvien tuvāk. Šķita vēl mirklis un viņa puisi nogāzīs guļus turpat deju plača malā.

Dane… Kāda Dane? Oskara alkohola apmiglotajās smadzenēs viena doma izmisīgi centās noķert nākamo. Pag, vienu Dani viņš pazina… bija iepazinies… vakar…

-Re nu, kā vilku piemin, tā vilks klāt! Turklāt ar kādu kompāniju! Raita skaļi, griezīgi iesmējās, ieraugot pie bāra letes pienākam Dani kopā ar gara auguma, izskatīgu vīrieti vecumā tā starp trīsdesmit un četrdesmit.

Vīrieša seja likās kaut kur redzēta. Ļoti redzēta. Viņš bija smalks un iznesīgs, bet Dane tādu Dani Raita redzēja pirmoreiz. Viņa šķita izstarojam noslēpumainu, tumšu gaismu…

Tikai sev vien zināma iemesla dēļ Raita ierāvās dziļāk galdiņa pustumsā un pāri Andra plecam sāka novērot Dani un viņas pavadoni. Viņu starpā jautās tā elektrizētā atmosfēra, kas nekļūdīgi ļauj atpazīt dziļu emociju klātbūtni. Bet kur un kad gan Dane ar šo vīrieti iepazinusies, ja, kā Andris stāstīja, viņa vispār neiziet no mājas tikai spiestā kārtā uz intervijām? Pārējā laikā tikai raksta. Un raud. Un krīt viņam uz nerviem. Vai tiešām viņa nesaprot, ka vīrietim jādod brīvība, ja grib to noturēt? Kā dara viņa, Raita. Savam piektajam civilvīram neko nejautā, nepārmet un arī pati nāk un iet, kad iepatīkas. Leons pat iepīkstēties neiedrošinās laimīgs, ka drīkst būt līdzās tādai sievietei.

Bet Dane viņā tā uguns kvēlo par traku, kurš tad ko tādu spēj izturēt? Labi, ka Andris sēž ar muguru pret bāra leti, nedod Dievs, pagriezīsies un ieraudzīs. Lēks gaisā un skries skaidroties acīm redzams, ka puika Danes dēļ vēl arvien kā bez prāta.

Nē, nē, vēl nav īstais brīdis…

Ar rūdītas pavedējas viltībām Raitai izdevās noturēt abu vīriešu uzmanību apmēram divas stundas lai gan par vīriešiem šie bija dēvējami tikai nosacīti. Viens, piedzēries kā cūka, ar degunu knābāja galdu; otrs, pieri kā negaisa mākoni savilcis, kāvās ar drūmām domām un dzēra…

Taču brīdī, kad no skatuves puses viena pēc otras atskanēja zemā, samtainā balsī dziedātās Yesterday un Dance Me To The End of Love, Raitas stratēģiskās viltības zaudēja jēgu. Andris kā dzelts apsviedās krēslā, un viņa skatiens pielipa melnajam stāvam starmešu krustpunktā.

Kā tad tā, viņa taču teicās iet uz Operu?

15.nodaļa

- Tikai neaprij viņu ar acīm! Raita tīšuprāt skaļi noburkšķēja, bet Andris, šķiet, to pat nedzirdēja.

Viņš blenza uz skatuvi: Dane dziedāja! Pirmo reizi pēc divu gadu klusēšanas.

Pēdējo reizi Andris viņu bija dzirdējis dziedam savā izlaidumā. Skaists koncerts, kam vēlāk sekoja lieliska, jautra balle, kuru Danes ansamblis godprātīgi nospēlēja līdz pēdējam dejotājam astoņos no rīta. Bet vēlāk, pārvācies pie Danes uz dzīvi un iedzīvojies, viņš bija izdarījis kļūdu kādu vakaru, kad Dane savā nodabā strinkšķināja ģitāru un dungoja, šķiet, rakstot jaunu dziesmu, viņam bija pasprucis ko nu ķēmojies, dziedi skaļi vai liec nost, nav ko taustīties kā pa tumsu.

Pēc minūtes viņš bija gatavs sevi izpļaukāt, jo Dane, aprāvusies pusvārdā, klusējot bija paskatījusies viņam acīs, piecēlusies, uzkārusi ģitāru uz stenderē iedzītās naglas, bet pusrakstīto nošu lapu saplēsusi sīkās driskās.

Tonakt viņa pirmo reizi gulēja otrā istabā.

Nākamajā dienā Andris nopirka Danei klēpi sarkanu rožu un uz ceļiem izlūdzās piedošanu. Viņa piedeva, taču ģitāra vairs netika ņemta rokās un pamazām apauga ar biezu putekļu kārtu. Un viņa vairs nedziedāja. Pat draugu saietos un ģimenes viesībās Dane vienmēr atrada aizbildinājumu, kāpēc negrib vai nevar uzspēlēt vai uzdziedāt sāp kakls, sastiepta roka, sagriezts pirksts, par garu nagi, nav līdzi dziesmu grāmatas.

Andris gan zināja, ka Danei nekāda dziesmu grāmata nav vajadzīga viņa pati bija staigājošs dziesmu krājums. Bet ko viņam bija teikt es esmu īstais vainīgais, sitiet mani?!

Dārdošie aplausi, kas atskanēja pēc abām dziesmām, bija kā rūgta pļauka.

Redzi, muļķi, visi citi spēj novērtēt viņas balsi, tikai tu arvien paliksi zaļš, kompleksains puišelis! Būtu priecājies, ka tev līdzās ir tāda sieviete, bet nē bija jāpatēlo dižais kritiķis. Sēdi nu tagad savos sūdos!

Otro sitienu Andra patmīļa saņēma brīdī, kad, Danei tuvojoties bāra letei, kāds aizdomīgi redzēts vīrietis piecēlās un atdeva viņai savu vietu uz augstā bāra ķebļa. Slaidais augums, platie pleci johaidī, tas taču bija tas pats tips, ar kuru viņš bija salecies mājās! Kā viņu sauca? Māris Zeltkalns? Danei aizejot zem rokas ar šo kundziņu, Andris niknumā nebija ieklausījies, kas viņš tāds un ko dara viņa sievietes dzīvoklī. Un nu viņi abi nakts vidū sēž pie bāra letes Rīgas piebāztākajā klubā…!

Vīrietis intīmi pieliecās Danei pie auss un kaut ko tajā iečukstēja. Abi piecēlās un, rokās sadevušies, ienira dejotāju pūlī, aizdej ojot tuvāk skatuvei.

Andris bez ceremonijām iegrābās Raitas mīkstajā plecā un ierāva viņu dejotāju pūlī, uzkrītoši neatlaidīgi virzot nopakaļ pirmajam pārim. Pie stūra galdiņa palika tikai Oskars bīstami tuvu tai pārdzeršanās stadijai, kas jau robežojās ar bezfilmu un smagu alkohola intoksikāciju.

- Vecīt, nomierinies! rūdītā pavedēja Raita itin labi redzēja sava partnera dvēseles stāvokli, un uz mirkli uzvilnījušais žēlums pamudināja izteikt šos vārdus. Neizrādi, cik tev sūdīgi.

Tas nekas, ka arī viņai, Raitai, cerētā pavedināšanas akcija nekādi negribēja izdoties Andris izrādījās cietāks rieksts, nekā viņa bija gaidījusi, un, pat ja vakarā pēc filmēšanas pavadīja Raitu līdz mājām, iekšā nekad nenāca, pirms nebija pārliecinājies, ka mājās ir arī Leons. Bet, ienācis iekšā, tūliņ sāka sarunāties ar viņas civilvīru par mašīnām, filmām, grāmatām, dzērieniem, laikapstākļiem un globālo sasilšanu. Reizēm abi pie viskija un cigaretēm filozofēdami nosēdēja līdz rīta gaismiņai, un Andris, izdzēris divas krūzes melnas kafijas, devās tieši uz darbu. Raita parasti darbā ieradās vēlāk, viņa sevi centās pasaudzēt.

Nē, nebija jau tā, ka viņa nesaprastu, kas notiek.

No vienas puses, Munča atrastā sponsora piedāvājums bija vairāk nekā dāsns un sasaucās ar pašas Raitas uzskatiem par dzīvi un brīvo mīlestību, no otras -, viņa skaidri redzēja, ka Andris raujas uz pusēm, niecīgo honorāru dēļ strādādams televīzijas programmā, kamēr mājās acu priekšā ik mīļu brīdi kā mēms pārmetums rēgojās Dane.

Tā jau kalsnais Andris pēdējā pusgada laikā bija pārvērties skaistā, staigājošā, kaltētā mūmijā.

Un tagad šī svētā govs mierīgi uzspļauj visiem saviem tikumības principiem un ierodas naktsklubā ar vīrieti!

Brīdī, kad beidzās pēdējā deja, Raita demonstratīvi ieķērās Andrim elkonī un stūrēja viņu tuvāk otram deju pārim.

- … Dane, mīļā, sveika!… Vai tu mūs neiepazīstinātu? Kas, kas bija šis labi ģērbies, staltais vīrietis? Viņa taču bija šo seju kaut kur redzējusi vēl pavisam nesen…

-Protams. Lūdzu, iepazīsties slavenais psihologs, psihoterapeits Māris Zeltkalns. No Anglijas. Tagad dzīvo un strādā Latvijā. Raita Vilāne, mana bijusī biznesa partnere… Danes balsī skanēja ledus.

Mēmā klusumā vērodams abu sieviešu pieklājīgi naidīgās replikas, Andris centās sarauties mazs mazītiņš un aizbīdīties aiz Raitas platās muguras tieši apgrieztā proporcijā savai pēcpusdienas bravūrai. Vislabāk viņš būtu vēlējies iztvaikot jau tikai iedomājoties vien par sarunu, kas sagaida mājās, Andris juta zemi līgojamies.

Jā, šodien pēcpusdienā viņš pilnīgi noteikti bija pāršāvis pār strīpu, tik ironiski runādams ar Dani un viņas pavadoni, sevišķi pēc tam, kad tas bija nosaucis savu vārdu. Viņš bija izvirdis aizvainojošas rupjības, par ko tagad bija kauns…

Bet pāri visam redzēdams, kā pēc aiziešanas no savas televīzijas Dane mēnešiem izmisīgi cenšas pārvarēt nodevības rūgtumu un atkal nostāties uz kājām, viņš bija apzvērējis viss, ar rītdienu es tur vairs nestrādāšu, sameklēšu operatora darbu citā telekompānijā un ar Raitu nekad vairs netikšos. Dane bija ticējusi vai vismaz izlikusies ticam.

Kopš brīža, kad viņa, sapakojusi savas mantas, videokasetes un dokumentus, aiz sevis skaļi aizcirta studijas durvis, pašas radītās televīzijas programmas liktenis Danei bija kļuvis absolūti vienaldzīgs. Ikreiz, kad Andris mēģināja kaut tikai par to ierunāties, pastāstīt, kā gājis filmēšanā, ko teikuši studijas viesi, no Danes lūpām atskanēja nemainīga atbilde mani tas neinteresē.

Reiz viņš bija uzstājis nu paklausies! -, un viņa bija asi uzkliegusi man viņi visi ir miruši!

Un nu viņš bija pieķerts nozieguma vietā kopā ar sievieti, kura faktiski vainojama visās nelaimēs. Arī pie tā, ka viņa attiecības ar Dani vairs nebija tādas kā agrāk. Vai tad viņš vainīgs, ka viņas abas nespēja saprasties? Vai viņš vainīgs, ka Dane savos principos bija tik nepielūdzama?

Viņš palika, viņam maksāja, ko vēl vairāk? Lai kāda, tomēr nauda. Protams, neregulāra, reizēm visai simboliska, tomēr nauda. Sava nauda. Vismaz nav jādīc lats cigaretēm un jāredz pārmetums Danes acīs, kad viņa, atvērusi plāno maciņu, skaitīja santīmus, tomēr neko neteica un iedeva prasīto.

Viņš jau tāpat jutās kā pēdējais draņķis, nepiedaloties ne īres, ne komunālajos maksājumos vienkārši nebija naudas. Dane ari neprasīja, maksāja, cik pati spēja, tikai priekšnamā uz mazas nagliņas uzspraustajos rēķinos parādu summas ar katru mēnesi pieauga… Andris slēpās aiz puiciskas bravūras, sak, mums neviens neko nevar padarīt, neuztraucies par sīkumiem, tomēr arvien biežāk palika ārpus mājas.

Bet tās retās reizes, kad viņi kaut kur kopā izgāja uz teātra pirmizrādi, pie vecākiem vai draugiem, viņam bija īstas zobu sāpes, jo abi pat nesarunājuši tēloja saskanīgu, jautru, draisku pārīti, lai gan saskaņas nebija jau kādu pusgadu…

Realitātē Andri atsauca Danes dzeldīgi ironiskie vārdi, šoreiz adresēti tieši viņam: … Cik atminos, tu apgalvoji, ka Raitu neesot sastapis vairākus mēnešus?

Zeme zem kājām atvērās, bet Dane vēsi pieklājīgā balsī turpināja: Māri, ved mani prom! un ieķērās viņam elkonī. Un pāri plecam Andra virzienā pameta nicīgu frāzi: Šonakt mājās nebūšu!

Un aizgāja. Kopā ar to otro.

Danei nebija nekā daudz ko kravāties vai pārģērbties. Nodiluši džinsi, veci kovbojtipa zābaki ar bārkstīm, jau redzētā melnā ādas jaka un plecu soma, kurā uz ātru roku samesti higiēnas priekšmeti un daži drēbju gabali.

Pēkšņi Dane saminstinājās un uz mirkli apstājās priekšnamā, lai ielūkotos spogulī. Zeltkalnam vienubrīd šķita, ka viņa prasa padomu savam spoguļattēlam.

-Māri, vai tu neatstātu mani uz mirkli vienu? viņa klusi pavaicāja. Es tūlīt nākšu.

- Protams. Viņš paklausīgi izgāja kāpņu telpā, iekšēji gan juzdams trauksmi, vai viņa pēdējā brīdī nepārdomās un, dabūjusi viņu lauka no savas teritorijas, neieslēgsies. Un ko tad viņam darīt? Nelauzīsies taču aizslēgtās durvīs…

Dane, brīdi ieklausījusies pēkšņajā klusumā, piegāja pie spoguļa un piespieda pieri vēsajam stiklam.

Nu ko, šis dzīves posms ir beidzies…

Ak Dievs, kā viņš šonakt bija nobijies! Skatījās viņā trīcēdams, padevīgi, kā suns ar kājstarpē ierautu asti, kā sitienu gaidot…

Bet ko nu vairs nu jau Andrim ir jauna saimniece… Atlaid, lai iet!

Pastiepusies viņa no mazā plauktiņa virs spoguļa nocēla līmlapiņu blociņu un, noplēsusi vienu lapiņu, labi salasāmā rokrakstā uzrakstīja:

“Tu savu izvēli esi izdarījis. Mājās nebūšu līdz pirmdienai.

Tev ir divas dienas, lai savāktu mantas un izvāktos.

Atslēgu atdod kaimiņienei. Un, lūdzu, vairs man nezvani.

Lai Tev veicas! Dane. ”

Pielīmējusi zīmīti labi redzamā vietā pie spoguļa stikla, Dane klusi aizvēra durvis, aizslēdza un, cīnoties ar kaklā pēkšņi sakāpušo kamolu, lēni devās lejup.

Automašīnas pulkstenis rādīja septiņi no rīta.

Zeltkalns uzmanīgi vadīja auto Jūrmalas virzienā. Pēc šīs trakās nakts domas tinās vieglā dūmakā. Tik daudz notikumu vienā nepārtrauktā virknē: kā kaleidoskopā viegla kustība un jau pavisam cits attēls…

-Māri… Danes balss bija klusa un it kā aizsmakusi. -Jā-

-Lūdzu, aizved mani pie jūras! Re, jau aust gaisma tūlīt lēks saule. Tu taču man apsolīji saullēktu pie jūras…

-Tagad? Vai tu neesi nogurusi? Miegs nenāk?

-Esmu nogurusi, taču aizmigt tik un tā nespēšu, bet par ko citu, piedod, nespēju pat domāt.

Par ko citu… Ak Dievs, vai tikai viņa nav iedomājusies, ka viņš gaida seksu apmaiņā pret brīvdienu pansiju?

-Dane, kādas muļķības tu runā?! Vai tu tiešām par mani tik slikti domā?

- Ne jau par tevi. Par sevi. Es šobrīd esmu tādā dvēseles stāvoklī, ka pēkšņi varētu izdarīt jebko, viņa atklāti atzinās.

-Bet vēlāk to nāktos nožēlot.

- Nebaidies. Es pieskatīšu, lai tu nesastrādā pārāk lielas muļķības, Māris ar smaidu noteica, iekšēji apspiezdams drebuļus. Tātad viņam taisnība viņa bija sasniegusi galējo robežu.

Labi, viņi tagad brauks pie jūras pastaigāties. Lai izstaigājas, izvēdinās. Lai nosalst. Pēc tam viņš cienās viņu ar karstu medus tēju un mēģinās nolikt gulēt.

Principā, lai aizmirstos, būtu derējušas kādas vieglas miega zāles, taču ne šonakt pēc tāda alkohola daudzuma.

Kā par brīnumu, iepriekšējo dienu svina smagais mākoņu vāks bija pazudis virs jūras blāzmoja pasakaini skaisti krāsu toņi drīzā saullēkta vēstneši.

-Māri, vai tu zini, ka pirmais saules stars ir zaļš?

-Pirmā dzirdēšana.

- Un tam, kurš to pamanās ieraudzīt, piepildās viss, ko tobrīd vēlas?

…ja ar to vien pietiktu. Notvertu zaļu saules staru un vēlētos, lai Dane paliek pie viņa pavisam.

Vai tas būtu daudz gribēts? Par daudz?

Viņi stāvēja jūras krastā, pavērsuši sejas pret austrumiem turp, kur, ja ticētu leģendai, vajadzēja parādīties zaļajam zibsnim. Abi klusēja.

Un tad kā palēninātā filmā Rīgas pusē no jūras izlīda zaļganzeltlta, spoža miziņa, kas strauji mainīja krāsu un kļuva zeltaini sarkana. Tas bija viens acumirklis dažas sekundes, taču likās laiks ir apstājies.

- Vai tev izdevās notvert zaļo staru? Māris pārtrauca klusumu. Viņam pašam bija šķitis, ka ir to ieraudzījis.

-Nezinu. Laikam tomēr ne. Tātad man nav vajadzīgs tas, ko vēlējos, Dane nodrebinājās. Tev nav auksti?

Beidzot, Zeltkalns nopūtās.

Viņam jau sen bija tik auksti, ka zobi klabēja nekontrolējamā ritmā, un tikai pēdējās vīrišķības paliekas neļāva atzīties.

- Dosimies mājās un iekursim kamīnā karstu uguni, Māris kārdināja, uzvārīsim milzīgu kannu ar stipru kafiju un parunāsimies. Ja vien tev nenāk miegs…

16.nodaļa

Māra mājas lielajā vestibilā Dani pārņēma visīstākais dйjа vu. Šķita, ka vakardiena atkārtojas. Atkal uguns kamīnā ņurdēja kā labi barots kaķis, kāri laizīdama biezās priežu šķilas. Atkal Māris aizgāja uz virtuvi, lai pagatavotu melnu, stipru kafiju, bet viņa tikmēr atslīga uz lāčādas kamīna priekšā un vērās liesmās.

Tikai tagad, miera stāvoklī, Dane apjauta, cik nenormāli nogurusi jūtas. Muskuļi smeldza, kāju ikros iemetušies sāpīgi krampji, rokas trīcēja, kuņģī skrāpējās pusducis kaķu un vienlaikus lidinājās vesels bars tauriņu.

Nav nekāds brīnums tādā situācijā viņa savos divdesmit četros gados vēl nebija nonākusi. Pēc divu dienu pazīšanās pieņemt pussveša vīrieša ielūgumu kopīgi pavadīt nedēļas nogali… Mammai par to noteikti būtu viedoklis. Viņa pasmaidīja.

Nočīkstēja durvis tur nāca Zeltkalns, nesdams milzīgu sudraba paplāti ar kafijas kannu un prāvu šķīvi ar dažādām maizītēm. Pa kuru laiku viņš bija paspējis tās uzburt? Vai šim vīrietim bija kaut kas neiespējams?

- Ja negribi palikt tukšā, rāpies tuvāk! viņš puiciski izmeta, uzmanīgi piezemēdamies lāčādas otrā malā.

Dane nevilcinoties paklausīja siltumā bija atmodies ne tikai nosalušais ķermenis, bet arī milzīgs, zilonīgs izsalkums. Likās, varētu apēst visu, kas uz paplātes, un vēl pašu Zeltkalnu… uzgrilēt uz iesma.

Dane skaļi iesmējās.

- Goda vārds, es kafijai neko nepielēju. Māris tēlotā izbīlī saķēra galvu un ieinteresēti paraudzījās Danē.

- Es… iedomājos, kā būtu, ja tevi izceptu uz iesma… Viņa locījās histēriskos smieklos, kas izrādījās lipīgi, pēc sekundes arī Zeltkalns rēca kā ievainots zilonis. Pēdīgi, krampjaini cīnīdamies pēc elpas, izmocīja: Es… neesmu garšīgs… kaulains…

Piebilde abiem izsauca jaunu smieklu lēkmi, kas ilgi negribēja rimties. Zeltkalns atguvās pirmais, bet Dane vēl arvien smējās, asarām ritot pār vaigiem.

Reāli novērtēdams draudošās briesmas asaraino smieklu lēkme viegli varēja pāraugt nekontrolējamā histērijā vai krampjainās spazmās, kas apgrūtinātu elpošanu, Zeltkalns izvēlējās riskēt un, strauji noliecies tuvāk Danei, nogāza viņu guļus uz lāčādas un pieplaka viņas lūpām ilgā skūpstā.

No negaidītā pārsteiguma viņai aizrāvās elpa, sirds pārmeta kūleni. Kā sprinterim, kas pēkšņi apstādināts distances vidū.

Dane mēģināja izrauties, cīkstējās, raustījās, taču Māra rokas turēja kā knaiblēs. Atklāti sakot, šis vīrietis prata skūpstīties neko tādu viņa agrāk nebija izjutusi: karsts, auksts, skudriņas, taureņi, bet visam pāri milzīga labsajūta un māju izjūta.

Brīdī, kad dzelžainais satvēriens atslāba, Dane tik vien spēja kā nomurmināt hmm…

-Piedod, tas bija vitāli nepieciešams tavas veselības labā, citādi tu būtu nosmakusi smiedamās, Zeltkalns, izskatīdamies velnišķīgi viltīgs, tēlotā pieklājībā noteica.

-Tā gan. Paldies par dzīvības glābšanu! Dane bez ceremonijām ar abām rokām pievilka Māra seju sev pavisam tuvu un ieskatījās viņam acīs.

Tik tīri zilas acis viņa nevienam nebija redzējusi, ja nu vienīgi reklāmās. Bet, izrādās, ka tādas pastāv arī dabā. Acu kaktiņos kā smalks zirnekļa tīkls slēpās sīkas krunciņas. Dzīves prieku un bēdu karte Danei patika šis salīdzinājums.

-Tev ir fantastiski skaistas acis! Tik zilas kā vasaras debesis pēc pērkona lietus… viņa nočukstēja un pēkšņi aprāvās, iedomājusies nez, kā Mārim patiktu pie viņas laukos? Tur, kur pāri Zemgales līdzenumiem un zemajiem pakalniem klājas tieši tik zilas debesis? Un ko par Māri teiktu mamma? Vai viņiem Mārim un Danei kaut kas varētu sanākt?

Muļķe, Dane sevi tūliņ nolamāja, tev galvā viss sagriezies vienā putrā, simts gadu viņam vajag tādu pliku žurku!

Zeltkalns apmulsis vēroja iekšējo cīņu, kas kā platekrāna filmā atspoguļojās Danes sejā. Maigums, sapņi, cerība un pēkšņi noliegums. Sirds un prāta cīņa viņš saprata.

-Dane, man tev ir viens lūgums, Māris mierīgi ierunājās. Tagad galvenais nenobaidīt.

-Jā?

-Nāc, iekārtojies ērtāk, viņš atspiedās ar muguru pret vecā klubkrēsla sānu un aicinoši pavēra apskāvienu, un pastāsti man par sevi. Mierīgi un bez asarām. Un, pirms tu sāc strīdēties, jā, es to tiešām gribu dzirdēt.

Dane ilgi un nekustīgi raudzījās Māra sejā, meklējot tur jelkādas viltības vai liekulīgas pieklājības pazīmes, līdz beidzot nopūtusies atslīga pret viņa plecu un ierotījās ērtāk.

-Ko tu gribi, lai es stāstu?

- Visu. Visu, ko pati vēlies un uzskati par vajadzīgu. Es tev neko nejautāšu. Pateikšu tikai vienu Dane, mani tiešām interesē tava dzīve.

-Kāpēc?

-Tāpēc, ka es… Man… nav vienalga.

Dane klusi pasmaidīja. Tas skanēja patiesi.

Labi, ja viņš tā tiešām vēlas.

Un viņa stāstīja.

Pasaku par Zemgales līdzenumiem, virs kuriem pletās koši zilas debesis. Par divsimtgadīgām lauku mājām, kuras sargā tikpat vecu koku godasardze. Par upi, kurai ik dienu cits noskaņojums.

Par sevi meiteni, kura, šajā rāmajā skaistumā uzaugusi, labprāt gribētu rakstīt stāstus un pasakas, lugas un filmu scenārijus, bet iztikšanas dēļ spiesta pārkvalificēties par karojošo žurnālisti.

Dane stāstīja ari par savu bērnību par mīļo vecmāmiņu un tanti, pie kurām uzaugusi. Par mūžam darbā aizņemtajiem mammu un tēvu, kuriem toreiz vienīgā vērtība bija darbs, bet tādas lietas kā kopīgs gājiens uz teātri, izstādi vai kino atradās dzīves prioritāšu saraksta pašās beigās.

Par tēva alkoholismu, kura dēļ pie viņas gandrīz neviens nenāca ciemos, bet skolā klasesbiedri apsaukājās, ņirgājās un pa reizei iekaustīja. Par psiholoģisko un dažbrīd arī fizisko dzērāja varmācību pret savu ģimeni gandrīz divdesmit gadu garumā.

Par mammu, kura, lai gan viņu ļoti mīlēja, tomēr nespēja nostāties pret tirānu.

Par teju policejisko kontroli, kādai viņa tika pakļauta visus skolas gadus, kad vienīgie draugi bija grāmatas, bet vienīgais patvērums sapņi. Par naudu, kam šajā ģimenē piešķirta pārāk liela nozīme, un par to, ka tēva acīs par cilvēku viņa kļuvusi, tikai sākot pati pelnīt. Par garajām darba stundām ik vasaras brīvlaikā kopš ceturtās klases, kamēr citi bērni atpūtās, sportoja un ceļoja kopā ar vecākiem.

Par tā ari nesasniegto sapni mācīties universitātē vai konservatorijā tā vietā viņa tūlīt pēc vidusskolas aizgāja strādāt un režisoros iestājās neklātienē.

Zeltkalns bija lielisks klausītājs viņš nepārtrauca. Viņš nedzēra kafiju, neēda maizītes, pat gandrīz neelpoja. Vēl vairāk viņa it kā nemaz nebija līdzās, tikai Danei emocionāli smagākajos brīžos apskāviens kļuva ciešāks un sirdspuksti dobjāki. Viņai vajadzēja izrunāties, beidzot norunāt to visu no sevis nost. Likās atvērušās slūžas, kas ilgus gadus glabājušas baisu, melnu ūdeni, un nu tas, mutuļodams un virpuļus griezdams, aizplūst uz jūru.

Pamazām vien Dane atklāja Mārim savu pagātni ar visiem karjeras kāpieniem, klupieniem un kritieniem.

Viņš bija šokēts divdesmit četru gadu vecumā viņa bija tik daudz kam izgājusi cauri. Anglijā vai Amerikā jaunieši pēc vidusskolas devās uz koledžu, pēc tam uz universitāti, un visbeidzot daudz vecāki, lai gan dzīves nepieredzējušāki nekā

Dane, nokļuva savās nākamajās darbavietās, vairumā gadījumu galīgi negatavi cīņai par vietu zem saules.

Bet šī sieviete, par spīti mirkļa ievainojamībai, bija cīnītāja. Un uzvarētāja. Nobriedusi personība ar savu vērtību sistēmu, uzskatiem un acīm redzami stingru morāli. Viņa pilnīgi noteikti nebija one night stand meitene, ar kādām pasaulē pilni klubi.

Viņa bija karaliene, tikai pagaidām pati to vēl neapzinājās.

Zeltkalns pasmaidīja kā Pelnrušķīte, kurai paceltu galvu jāiziet trejdeviņi pārbaudījumu loki, lai pasaule beidzot ieraudzītu viņas vērtību un skaistumu. Dane bija lepna, ar pašcieņu, nekad nevienam nelūgtu palīdzību to viņš šajās dienās bija novērojis un sapratis. Viņai grūti nācās pieņemt pat labi domātus vārdus un ikdienišķu laipnību.

Ak Dievs, kā dzīve šo meiteni situsi! Nav brīnums, ka viņa radusi paļauties tikai uz sevi un jebkādu palīdzības piedāvājumu uztver ar aizdomām.

Tā vien šķita, ka cilvēki šajā valstī vēl ilgi nesīs bijušās padomijas divkosīgās morāles smagumu to viņš beidzot bija sācis apjaust. Teikt vienu, darīt otru tas šeit bija pierasts un šķita pilnīgi normāli. Cilvēki domāja divkosīgi, runāja divkosīgi, strādāja un maksāja algas, izmantojot dubulto grāmatvedību.

Un tieši tāpat arī mīlēja divkosīgi, solot un neturot solījumus.

Viņam kļuva skumji. Un kauns. Atceroties savus jaunības mīlas pārdzīvojumus, kas toreiz bija šķituši vismaz globālās sasilšanas problēmas mērogā, bet šodien, no laika distances paraugoties, nebija izēstas olas čaumalas vērti, Māris skaidri saprata vienu lai ko Dane teiktu, lai kā pretotos, viņš viņu apprecēs. Ja ne rīt vai parīt, tad pēc gada, pieciem vai desmit.

Nenolaidis no viņas ne acu, neuzkrītoši pieskatīs un uzmanīgi palīdzēs.

Tomēr ar vēsu prātu Zeltkalns saprata, ka visas apņemšanās sašķistu kā ziepju burbuļi brīdī, kad Dane viņam pateiktu lūdzu, liec mani mierā! tikpat ledainā tonī, kādā naktī bija runājusi ar Andri.

Tas puisis taču viņu mīl arī tas ir fakts, ar ko jārēķinās.

Un es? Es? Vai es maz zinu, kas ir mīlestība? Vai šī ir mīlestība? Varbūt tikai iekāre, kas piepildīta izgaisīs uz neatgriešanos? Nē, un to viņš apzinājās skaidri šis nebija tas gadījums, kad dominētu fiziskā tieksme.

Bija labi tā pusguļus zvilnēt pie kamīna, ar kreiso roku turēt apskautu Danes plecu, bet ar labo viegli glāstīt viņas matus. Šobrīd pilnai laimei neko vairāk nevajadzēja.

Zeltkalns nepamanīja, kurā mirklī Dane aprāva savu stāstījumu. Iestājās skaļš, vibrējošs klusums.

-Atvaino, es laikam tevi garlaikoju… viņa klusi noteica.

-Nē, nepavisam. Es visu dzirdēju.

-Un?

-Ko un?

-Ko tu tagad par mani domā?

-Un kas man būtu jādomā?

-Nu… tu droši vien nožēlo, ka ielaidies jelkādās attiecībās ar tik traku radījumu, vai ne?

-Hmm… Līdz šim man likās, ka no abiem klātesošajiem ārsta diploms ir man, tātad par tavu trakuma pakāpi spriedīšu es. Tas vēl ir diskutējams jautājums.

-Tā tu saki aiz pieklājības.

-Nebūt ne.

Atkal iestājās dziļš klusums.

Aiz loga bija uzaususi gaiša, saules pārpilna diena. Rita saulaini dzeltenā dūmaka abus sēdētājus ietina siltos staros, kā vilinot iesnausties.

-Dane…

-Jā…?

-Kas tev dzīvē šobrīd vissvarīgākais?

-Kā tu to domā?

- Nu karjera, interesants darbs, daudz naudas, māja, mierīga dzīve, ģimene, ceļojumi?

-Kāpēc tu tā jautā?

- Tāpēc, ka es… Man… Mmm… Dane, vai tu kļūsi par manu sievu?

Likās šie vārdi paši izspruka no Māra mutes, un atkal Zeltkalna rokas izrādījās gudrākas cieši pievilcis pārsteigto meiteni sev klāt, viņš pagrieza to tā, lai varētu ieskatīties viņas acīs, un vēlreiz atkārtoja jautājumu:

-Vai tu kļūsi par manu sievu? Es to jautāju pilnīgi nopietni, bez izlikšanās. Es saprotu, ka izklausos kā pilnīgs pamuļķis formāli mēs viens otru pazīstam tikai divarpus dienas, bet man šķiet, ka es par tevi zinu visu. Jūtu visu. Tu man esi te. Viņš uzlika Danes plaukstu sev uz krūtīm, kur dobji dunēja sirds. Un tur tu arī paliksi, vienalga, cik ilgi man būs uz tevi jāgaida. Es vēlos, lai šī māja kļūtu par tavējo, lai tu te justos labi un laimīgi. Es vēlos ar tevi kopā dibināt ģimeni šeit, Latvijā. Dane, vai tiešām tu nejūti mēs saderam kopā!?

-Māri…

- Pagaidi, nesaki neko. Ļauj man pateikt visu līdz galam. Es saprotu tas nāk pārāk pēkšņi. Arī man pašam. Tu parādījies kā komēta pie manām debesīm, un es ļoti negribu, lai tu tikai mirkli uzliesmotu un pazustu. Es varētu tev piedāvāt visu sadzīviskas ērtības, pilnīgu labklājību, nodrošinātu dzīvi, iespēju nestrādāt, studēt, rakstīt, dzīvot mājās un darīt tikai to, ko pati vēlies, taču es saprotu ari to, ka šobrīd tev vissvarīgākais šķiet pašai izcīnīt savu vietu dzīvē, pierādīt sevi profesionāli un iegūt finansiālu stabilitāti. Tu esi par lepnu, lai tāpat vien no kāda pieņemtu naudu arī tad, ja tā dota mīlot, no sirds. Tāpēc es nemaz necentīšos tevi pierunāt. Vienkārši atceries šeit, šajā mājā vienmēr būs sirds, kas tevi mīlēs. Nedomā, ka tie ir tikai skaisti vārdi, Dane, man vairs nav astoņpadsmit. Man ir trīsdesmit septiņi gadi. Tā jau ir puse mūža. Puse mūža, kas nodzīvota bez mīlestības. Otru pusi es vēlos nodzīvot mīlot… Pašam nepierasti garā runa bija Māri izsmēlusi.

-Māri… Tagad, lūdzu, paklausies tu. Un nepārtrauc mani. Tas, ko tu pateici… neviens neko tādu man agrāk nav teicis. Es… jūtos pavisam savādi… Drusku biedējoši. Tu mani ārkārtīgi saviļņo. Mulsini. Bet man ir ļoti labi kopā ar tevi, es jūtos droša un pasargāta, taču tev taisnība es nekad nevarētu dzīvot kādam līdzās un ļaut, lai viņš mani uztur. Turklāt, Māri, tu taču esi gudrs, tu saproti, ka Andris man nav tikai draugs. Es dzīvoju ar viņu kopā divarpus gadus, līdz šodienai… Un es viņu… mīlu… Mīlēju… Laikam.

-Dane, vai tā maz bija mīlestība? Vai tā nebija tikai aizraušanās? Jūs taču abi esat tik jauni, Zeltkalns uzmanīgi ieminējās.

- Nezinu, es neko vairs nezinu! Dane skaļi iesaucās, izmisīgi raujoties laukā no Zeltkalna rokām. Māri, lai kas tas būtu un lai cik silti es jutos tavā azotē, es taču nevaru acumirklī pārslēgties!

-Kuš, nekliedz… Viņš maigi pievilka trīcošo augumu sev cieši klāt. Nekliedz… Es visu saprotu. Un neko neprasu, tikai piedāvāju. Savu mīlestību, savu draudzību izvēlies pati. Es vienmēr būšu tavs draugs, pie kura var nākt pa durvīm, pa logu, caur skursteni, vienalga, kaut trijos naktī. Mana sirds un māja tev vienmēr būs atvērtas. Un varbūt reiz tu mani iemīlēsi… viņš skumji noteica un noskūpstīja Dani uz pieres.

- Bet tagad gan iesim gulēt. Nāc, es parādīšu tavu istabu. Piedod, bet tagad man kādu mirkli jāpaliek vienam.

Dane klusēdama ļāva, lai Māris viņu aizved līdz viesu istabai un, viegli noglāstījis vaigu, aizver aiz sevis durvis.

17.nodaļa

»

Viņa gulēja un domāja.

Jēziņ, par kaut ko tādu taču raksta tikai dāmu romānos vai senās bruņinieku sāgās…

Un aizjāja skumjais bruņinieks spožajās bruņās pretī saulei,

savas sirdsdāmas kabatlakatiņu pie sirds uz mūžu noglabājis.

Un mīlēja viņš viņu līdz pasaules galam, kamēr saule beidza

spīdēt…

Sviests! Kur gan šodien, aprēķina un naudas laikmetā, var rasties vīrietis, kurš, neko neprasot, sievietes dēļ ir gatavs ziedot visu galvu, prātu, biznesu, naudu -, noliekot viņai pie kājām savu dzīvi…?

Šodien taču vīrietis no sievietes prasa, lai viņa būtu cietā valūtā konvertējama prece lai viņas izskats būtu mērāms karātos, seksuālā jauda vismaz vairāku stundu garumā un Kāmasūtras biezumā, mājkopības iemaņas kā trim Kaucmindes absolventēm, apsviedīgums kā Baltā nama sekretārei, bet intelekts kā Einšteinam, tikai viņa to nedrīkst izrādīt, lai vīrieša trauslajam ego nenorīvētu kantes…

Bet varbūt tomēr… tas ir iespējams?

Viņš… Māris… taču nupat izlika savu sirdi kā uz delnas. Cik aizkustinošs izskatījās šis lielais, glītais, dzīvē tādus panākumus guvušais vīrietis kā mazs skolaspuikiņš pie eglītes.

Un ja nu viņš patiešām mani mīl? Tiešā tekstā viņš šos sakrālos vārdus nebija izteicis, taču Dane kā ikviena sieviete ar savu gadu tūkstošiem attīstīto, iedzimto raganīgo, instinktīvo gudrību juta tā varētu būt. Māra vārdi skanēja biedējoši patiesi.

Varbūt tiešām labāk (un gudrāk) ļauties straumei. Reiz, gatavodamās laivu braucienam kopā ar draugiem, viņa bija izlasījusi kādu laivotāju gudrību ja gadās iekrist spēcīgā straumē, nespirinies, tikai turies virs ūdens, un straume pati tevi iznesīs krastā; ja mēģināsi peldēt pret straumi, vari arī noslīkt…

Varbūt tieši šī ir iespēja, ko liktenis piespēlē reizi mūžā, iespēja izkļūt no apburtā loka, beidzot iegūt nodrošinātu dzīvi, brīvus līdzekļus, lai palīdzētu vecākiem, kuri, neatkarības un atdzimušo nacionālpatriotisko jūtu uzplūdā aizbraukuši uz laukiem, nu sitās kā pliki pa nātrēm desmit hektāru lielajā naturālajā saimniecībā, kas neļāva ne īsti nomirt badā, ne uzsākt nopietnu biznesu. Varbūt varētu atsākt studijas ar izcilību beigusi režisorus, viņa ļoti gribēja pievērsties praktiskās psiholoģijas studijām un iegūt grādu. Katrā ziņā, paliekot kopā ar Māri, vairs nebūtu jāknapinās…

Muļķe! Dane pati sevi apsauca. Viņš ar visu sirdi un dvēseli, bet tu ar skaitļojamo mašīnu! Ar saltu aprēķinu! Tev taču nav nekādu jūtu pret šo vīrieti, par kādu laišanos pa straumi tu runā?! Kas tu būsi, šādu lēmumu pieņēmusi? Sieva? Mīļotā? Nē, tu būsi kurtizāne, mistrese, prostitūta, tikai varbūt par kripatiņu inteliģentāka nekā tās uz ielas. Viņas vismaz godīgi pārdod savu miesu, bet tu grasies par labklājību atdot arī savu dvēseli. Kā konvertējamu preci vai naudaszīmi. Vai tas ir godīgi?

Zeltkalns nebūt nav tik vecs, lai viņam vajadzētu tikai jaunu, garkājainu skaistuli (un Dane sevi par tādu neuzskatīja ne viņai garu, blondu matu, ne kāju no ausīm, ja nu vienīgi acis ciešamākas padevušās), nē, viņam līdzās vajag cilvēku. Mīlošu, jūtīgu, tādu, kurš grib un spēj ieklausīties otra teiktajā, dzīvot un just līdzi…

Krikš, krakš, čīūīk, dip, dip, dip… Gar Danes istabas durvīm aizdipēja piesardzīgi soļi, nočīkstēja kāpnes, atvērās un aizvērās durvis. Dzirde uztvēra dušas iešalkšanos.

Uzvilkusi līdzpaņemto izstaipīto, milzīgo, bet ļoti mīļo T krekliņu ar Lācīša Pūka un viņa draugu zīmējumu, viņa laiski atlaidās viesu istabas mīkstajā gultā un uzsedza kailajiem stilbiem segas stūri.

Dane jutās pārgurusi galīgi izsmelta un pēdējo dienu notikumu iespaidā kā caur gaļasmašīnu izlaista. Taču fiziskais nogurums nespēja pārmākt satraukumu. Viņa pati vairs nespēja izsekot, kādā virpulī pēkšņi bija sagriezusies dzīve. Šobrīd Danei šķita tā ir kā zirgs, kas, pārrāvis pavadu un nometis jātnieku, tagad auļo, kur pašam tīk, vilkdams bezspēcīgo, kāpslī ieķērušos jātnieku pa zemi… Vai arī kā trakojoša upe, kas, kūleņus mezdama, putodama un krākdama pavasarī gāžas lejā no kalna, kamēr citā laikā šīs pašas upes vietā rāmi urdz vien sīks strautiņš.

Tagad pat pa galvu jaucās ķecerīgas domas cita pēc citas. Diez, kāds gan varētu izskatīties Zeltkalns bez drēbēm? Gan dejojot, gan no rīta, guļot un balstoties uz viņa pleca, viņa bija skaidri jutusi, cik cieti un trenēti ir viņa muskuļi, un nesenais, dzelžainais apskāviens to apliecināja divtik skaidri. Diez, kāda būtu sajūta, atdusoties šajās rokās, vai tās prot arī glāstīt?

Tuk, tuk, tuk, tuk-tuk, tuk-tuk… Sirds zaudēja ritmu. Bet pārgalvīgā doma nelika mieru. Varbūt…

Klusi izslīdējusi no gultas, Dane uzmeta uz pleciem acīmredzot lielgabarita viesim domātos milzīgos rītasvārkus, uz pirkstgaliem aizzagās līdz durvīm un nedzirdami pavēra tās šaurā spraudziņā. Aptuveni divdesmit soļu garā gaiteņa galā atradās Māra istabas durvis. Tās bija pusvirus, pa spraugu tumšajā gaiteni krita blāva gaismiņa, un iekšā kaut kas dunēja.

Tāpat basām kājām viņa aizslīdēja līdz durvīm un ielūkojās pa spraudziņu. Balkona durvis līdz kājai vaļā, aizkari nelielajā rīta vējiņā viegli plīvoja, rīta saule caur tiem istabu nokrāsojusi maigi zeltainā krāsā.

Bet istabas vidū uz spartiska sizāla tepiķīša Zeltkalns… pumpējās! Strauji, nikni, it kā pats sevi sodīdams.

Elpu aizturējusi, Dane stāvēja un noskatījās, cik skaisti kustas vīrieša reljefie muguras un roku muskuļi. Neviļus viņa atcerējās savulaik populāro itāļu komēdiju Spītnieka savaldīšana ar Adriano Čelentano galvenajā lomā. Bridi, kad galvenajam varonim daiļās viešņas izraisītā seksuālā spriedze kļuva pārāk neizturama, viņš metās pagalmā… skaldīt malku.

Mjā, Čelentano ar cirvi, Zeltkalns uz tepiķa…

Dane iespurcās. Smiekli izskanēja kā sprādziens. Sabijusies viņa aizturēja elpu un sastinga. Tad nekustēdamās aizskaitīja līdz desmit un, nospriedusi, ka Māris neko nav pamanījis, klusiem kaķa soļiem sāka kāpties atpakaļ, lai pamestu kaujas lauku.

-Vai nu tev nosala kājas, vai nepatika redzētais…

No negaidītā pārsteiguma Dane teju vai palēcās.

- Pirmais! viņa nevērīgi pāri plecam izmeta un steidzās prom. Māris vienā milzu lēcienā viņu panāca.

-Vai tev ko vajadzēja?

-Man… es… N-nē…

-Tad ko tu šeit dari, vienā halātā un basām kājām?

-Es… es domāju…

-Ko tu domāji?

-Par tevi…

-???

-… vai tu tiešām pirmīt domāji to, ko pateici?

-Vai to, ko es pateicu lejā pie kamīna?

- Nūjā. To, ka tu vienmēr vēlēsies būt ar mani kopā. Māri… Es biju galīgi apjukusi. Aizgāju gulēt, bet miegs nenāca. Tāpēc nodomāju atnākšu un vēlreiz pajautāšu… Un atradu tevi uz grīdas… Viņa strauji ievilka elpu. Starp citu, tu labi izskaties!

Apjukumā Danes seja un kakls pietvīka gatava tomāta krāšņajā sarkanumā. Viņa izmocīja: Piedod, es labāk iešu…

Taču Zeltkalna roka uz viņas pleca neļāva aiziet.

-Dane… Vai tev nešķiet, ka vīrieša izturībai ir robežas…? Un ja nu es tevi vairs nekur nelaidīšu? Tu stāvēji uz manas istabas sliekšņa, izspiegoji mani. Par to pienākas sods.

Viņai piemetās drebulis. Tā, tagad viņš tuvosies. Viņa gaidīja. Reizē baidoties un iekšēji skubinot nāc!

-Ja reiz tev nav miera un arī miegs vairs nenāk, vismaz nestāvi caurvējā. Nāc iekšā, apsēdies un uzsedz uz kājām šo te! Māris sniedza Danei otru tādu pašu peldmēteli, kāds viņai jau bija mugurā, biezu, pūkainu, karaliski tumši sarkanu. Viņa paņēma un, pacēlusi pie sejas, dziļi ievilka elpu.

Peldmētelis smaržoja pēc vīrieša liela un stipra vīrieša, kurš radis bieži mazgāties un sevi kopt. Par sevi un savu spēku pārliecināta vīrieša smarža. Tā mudināja palīst zem spārna sajusties mazai, trauslai un sargājamai un reizē atmodināja vēderā snaudošos kaisles tauriņus…

-Dane, varbūt tu vēlies, lai es nokāpju lejā uz virtuvi un uzvāru tēju vai kakao? Varbūt tu gribētu siltu pienu?

-Varbūt… Tikai… Tu to nedarīsi.

- Kā… Kāpēc gan ne? Man tas nemaz nebūtu grūti… Es tūliņ…

-Tāpēc, ka es pie tevis atnācu cita iemesla dēļ…

Zeltkalnam acis gandrīz izsprāga no pieres. Viņš jau tāpat jutās idiotiski, stāvēdams ledusaukstā istabā gandrīz kā no mātes miesām nācis, ja par aizsegu neuzskata vīģes lapu mazās biksītes, kas neko nenoslēpa, un treniņa dvieli, ar ko viņš neuzkrītoši, bet izmisīgi centās piesegties. Bet nu

- pusapģērbta jauna sieviete viņam saka es atnācu šurp tevis dēļ…

-Dane… Vai tu maz apjēdz, ko runā?

Viņa panāca divus soļus tuvāk tieši tik liela bija elektrizētā distance starp viņiem un piespieda vaigu pie viņa krūtīm.

Likās vīrieša sirds apstājas, salecas, pāmet kūleni un sāk dauzīties ar divkāršu spēku. Dane ar pirkstu galiem viegli pārvilka pār Zeltkalna bicepsu tas bija ciets kā akmens. Viegli pagriezusi galvu, viņa noskūpstīja vīrieša plecu un juta, kā viņu sāk kratīt drebuļi. Tomēr viņš stāvēja kā sastindzis.

Pacēlusies uz pirkstgaliem, viņa noskūpstīja vispirms Māra zodu, tad ar lūpām pieskārās kakla bedrītei tur, kur pulss sitās visspēcīgāk. Noskūpstīja un pēc tam ar pašu mēles galiņu viegli pārlaida atslēgas kaulam. Sāļš.

Māra ādai piemita tīkama, asa un reizē maiga smarža, kas nedaudz atgādināja bērnību zirgus, vēju, vasaras saules sakarsētu zemi un zāli…

- Dane, es tevi brīdinu pēdējo reizi… Vai nu ej uz savu istabu, vai…

-Vai arī kas…? Viņas acīs pazibēja izaicinājums.

- Vai ari lūk, kas! Paķēris meiteni uz rokām, viņš to, gluži kā medījumu, divos lēcienos aiznesa līdz savai gultai un, iecēlis pašā vidū, pats atlaidās līdzās.

-Piedod, es vairs nevarēju savaldīties. Diemžēl es neesmu svētais, bet parasts vīrietis ar miesu un asinīm. Ja gribi bēgt, dari to tagad, vēlāk būs par vēlu.

-Māri, es nekur nebēgšu, viņa maigi noteica un ar labo roku noglāstīja viņa slapjās cirtas.

Dane bija satriekta. Šis vīrietis viņā rosināja agrāk nepazītas izjūtas maigumu, vēlmi aizsargāt. Pirms kopdzīves ar Andri viņa bija piedzīvojusi divas neilgas romantiskas attiecības; viens no puišiem bija kļuvis par viņas pirmo vīrieti.

Taču tik visaptverošu siltumu un uzticēšanos viņa izjuta pirmo reizi. Sajūtas virpuļoja kā prātā jucis velna rats atrakciju parkā maigums, saviļņojums, iekāre, karstas skudriņas, vēlme pieglausties un skūpstīt, vienlaikus kost, plosīties, dauzīties, pakļaut un tikt pakļautai…

It kā nojauzdams par viesuļvētru, kas plosījās Danes dvēselē, Māris pārliecās viņai pāri, ar lūpām meklēdams viņas muti un ar acīm, kuru krāsa no koši zilas kļuvusi melna, turēdams gūstā viņas skatienu. Skūpsts bija pavēlniecisks, plēsīgs, alkains… Likās, viņš dzers un nebeigs dzert, kamēr atdzersies, kamēr vien viņas dzīslās būs kāda pilīte asiņu.

Palikusi pilnībā bez elpas, viņa tam iekoda. Vispirms maigi, tad sāpīgāk. Bet, kad skūpsts nekādi negribēja beigties, no sirds, pārkozdama lūpu. Uz mēles sajutās asins garša.

-Hei, mīļā, bet tu taču esi īsta plēsoņa! viņš pārsteigts izdvesa, bet Dane, neļāvusi viņam attapties, uzbruka vēlreiz ar strauju grūdienu nogāza uz muguras, bet pati, līdzās nogūlusies, sāka maigi kutināt kaklu, ausis, pazodi, kakla bedrīti, plecu, elkoni, tad straujiem pianista akordiem pārskaitīja ribas, ieknieba sānā…

- Es tūlīt nomiršu, lūdzu, izbeidz! viņš draudīgi čukstēja.

-Nemirsi, viņa atsmēja un atkal iekodēs tam plecā. Dani darīja vai traku šī vīrieša smarža un garša. Tagad viņa saprata, ko ar šo frāzi gribējuši izteikt romantisko lasāmgabalu rakstnieki…

Bet nu arī Māra savaldībai bija beigas. Bez īpašas piepūles izlocījies, viņš sagrāba savu mocītāju, un nu viņi bija mainītās pozīcijās. Un tagad, mīļā, es pamocīšu tevi. Nekusties.

Turpmāko Dane atcerējās miglaini.

Viņš bija visur. Viņš viņu kutināja, glāstīja, mīļoja, masēja, nepārtraukti skūpstīdams. Pēdīgi, kad abi jau atkal bija bez elpas un atlicis vairs tikai pēdējais solis, Māris vēl pēdējo reizi pajautāja: Vai tu tiešām to vēlies, vai tu to dari aiz brīva prāta, tāpēc, ka tā gribi, vai vienkārši aiz žēluma pret mani?

Danei kā zibens gar acīm nošķīda. Šādā mirklī šis vīrietis vēl bija spējīgs savaldīties tēlot džentlmeni un nodoties psihoanalīzei. Tu esi muļķis, viņa nošņāca un iekodās tā apakšlūpā tā, ka Zeltkalns sāpēs samiedza acis. Viņš brīdinoši ierūcās un, strauji ievilcis elpu, nočukstēja: Viss, tagad vaino pati sevi…

Jēziņ… Balta gaisma!

Pirmo reizi mūžā viņa skaidri apzinājās, ko nozīmē vārdi būt kopā ar vīrieti. Pa īstam būt kopā.

Jau piecus gadus viņa dzīvoja kopā ar Andri, viņi regulāri mīlējās, taču tas bija tikai sekss divu ķermeņu rīta vai vakara vingrošana, kopīgi izpildītas kustības. Taču tā nebija divu būtņu fiziska un garīga saplūšana, ko viņa izjuta tagad. Nekad, nekad viņa nebija jutusies tā… Tik piepildīta, laimīga, mierīga kā jūra pēc vētras, pirms brīža vēlusi krastā bangu mutuļus, nu laiski slidina rāmus, zīdainus vilnīšus…

Bija vēla pēcpusdiena. Laimīgi, noguruši, ieritinājušies viens otra likumā, ar abiem rītasvārkiem kārtu kārtām apsegušies, viņi gulēja bērna miegā. Māris, no aizmugures apķēris Danes vidukli, bija cieši piekļāvis viņu klāt, kā baidoties kaut uz mirkli atlaist, lai nepazaudētu…

Uz mirkli atmodies, Zeltkalns viegli dūmakainajā krēslas stundas pussnaudā vēlreiz pārdomāja divu aizvadīto dienu notikumus. Tie likās pārāk neticami, lai būtu patiesi. Taču visi viņa jutekli teica tā ir. Beidzot viņš savā lielajā, mantotajā mājā tiešām jutās kā mājās. Tieši šis sajūtas viņam līdz šim bija trūcis. Sievietes klātbūtnes sajūtas.

īstās sievietes klātbūtnes.

Zeltkalns ar visu savu būtni saprata un sajuta šī sieviete vai neviena. Tieši šī sieviete, kura tik karsta, līksma, dzīva gulēja viņam blakus, kura visu rīta cēlienu nesavtīgi un dāsni bija dalījusies sevī un kaislībā, neko netaupot.

Viņam pārskrēja trīsas, atceroties agro rītu, kas to būtu domājis, ka klusie atvari ir tik dziļi un ka aiz šķietami ledus klātās ārienes verd tik raganīgas kaislības, ja pavisam godīgi, viņam bija gan tādas aizdomas, ka Danes profesionālais vēsums slēpj vētrainu temperamentu, taču ar šādu viesuļvētru viņš sastapās pirmoreiz. Viss, ko viņa darīja, teica, domāja, visam viņa atdevās līdz galam, patiesi, par visiem divsimt procentiem. Tagad, līdz galam atdevusies mīlestībai, Dane gulēja cieši līdzās, versmodama, iztukšota un reizē piepildīta, nogurusi un apmierināta.

Vismaz tā viņam bija licies.

Nē, šo sievieti viņš no savas dzīves projām nelaidīs, kaut viņam tā būtu jāsagūsta, jānozog un jāpiekaļ pie kamīna ar rokas resnuma ķēdi.

Viņš nespēs viņu zaudēt.

Pēkšņi Māra prātā ieskanējas rindas no Oskara iedotās Čaka dzejas grāmatiņas -

Sievietes, ņemiet, lūk, mana sirds…

Tagad viņš saprata šīs smeldzīgās frāzes nozīmi.

Tieši tā viņš bija gatavs atdot viņai visu. Sevi. Savu sirdi. Dzīvību, ja vajadzētu. Pasauli.

Ja vien viņa to vēlētos.

18.nodaļa

Māris pamodās viens. Pievakarē. Cieši apskāvis spilvenu. Platajā gultā neviena līdzās nebija, istabā valdīja puskrēsla, logs bija aizvērts, aizkari aizvilkti.

Tīksmi izstaipījies un nokrakšķinājis kaulus, viņš vingri izlēca no gultas un basām kājām izdimdināja gaitenī, tad lejā pa kāpnēm. Droši vien Dane ir virtuvē vāra savu superstipro kafiju un gaida, kad modīsies slinkais mājastēvs.

Taču virtuvē neviena nebija. Plīts bija auksta, elektriskā tējkanna arī, izlietnē ne tasītes, ne karotītes.

Mājā valdīja nemīlīgs klusums, skaidrāk par skaidru apliecinot klusu kā čūska piezagušās nodevīgās aizdomas Dane bija prom. Aizgājusi neatvadoties. Bez skūpsta. Bez paliec sveiks… Bez piedod…

Bet kāpēc? Kāpēc? Pēc šīm divām atklātības pilnajām dienām un naktīm? Pēc šīs pēcpusdienas? Vai tiešām tas viņai neko nenozīmēja? Vai arī nozīmēja tik maz?

Zeltkalns mēmā izmisumā gariem soļiem mēroja ceļu no virtuves uz halli un atpakaļ neveikli, kā aklais uzgrūzdamies mēbeļu stūriem un stenderēm. Galvā gluži kā truls āmurs dauzījās viens vienīgs jautājums kāpēc? Kāpēc…? Kāpēc?!

Aiz loga tumsā iegaudojās vējš. Skumji un nikni kā izsalcis un pamests suns. Nodrebinājies Zeltkalns palūkojās vestibila vecajā pulkstenī pusastoņi.

Vakar šajā laikā…

Drebulis pārskrēja vēlreiz. Nekontrolējami trīcēja iekšas kā pirms eksāmena, kuram neesi gatavs, kā pirms pirmā lēciena ar izpletni… Sala. Un nez kāpēc sāka klabēt zobi.

Viņš cieši sasprindzināja žokļu muskuļus, pie sevis bez skaņas nikni bubinot nervi, nervi, nervi, Zeltkaln, tie ir tikai nervi…

Taču siltāk nekļuva. Sajutis, ka basās kājas teju būs sasalušas ragā, Māris piespieda sevi izkustēties un aiziet līdz kamīnam. Notupies pie malkas groza, viņš ieraudzīja starp pagalēm viegli iedzeltenu papīra četrstūriti. Viņa paša firmas aploksne! Mārim…

Nervozi trīcošiem pirkstiem viņš atplēsa aploksni.

Māri…

Es redzu, kā Tu šobrīd stāvi pie kamīna un lasi šīs rindas. Cik loti labprāt es būtu Tev līdzās, lai tāpat kā vakar noraudzītos uguns dejā, ne par ko nedomātu un ļautos Tavai lutināšanai. Taču es tā nevaru, lai kā vēlētos. Tas neko neatrisinās. Man pašai jātiek galā ar savām problēmām, man nav tiesību tās uzkraut Tev.

Paldies par šīm divām brīnišķīgajām dienām. Tu man ļoti palīdzēji, atdevi pašapziņu. Es lieliski atpūtos. Viss bija kā pasakā. Bet nu lielais pulkstenis ir sitis divpadsmit, Pelnrušķītes kariete pārvērtusies par ķirbi laiks atgriezties īstenībā.

Māri, citā laikā un apstākļos mēs, iespējams, būtu varējuši palikt kopā un kļūt laimīgi. Kā filmās. Taču ne ar mani.

Es padaru nelaimīgus visus, ko mīlu. Negribu, lai ar Tevi kas atgadītos, tāpēc aizeju, kamēr nekas vēl nav sācies.

Lūdzu, nemeklē mani. Lūdzu!

Tici man tiešām butu gribējies, lai viss beidzas citādi, taču ir tā, kā ir. Tas arī viss. Lai Tev veicas, esi laimīgs!

Ar pateicību un mīlestību D.

No visiem rakstudarbiem viņas žurnālistes mūžā šis bija visgrūtākais. Uzrakstīts pret pašas gribu. Negribot un, kā pret vēju ejot, cīnoties pret katru pildspalvas vilcienu.

Pamodusies agrā novakarē un nemanāmi izslīdējusi no Māra apskāviena, viņa blāvajā gaismā ilgi sēdēja uz gultas un raudzījās aizmigušā vīrieša sejā. Gribējās palikt tā ilgi, ilgi, nedomājot ne par ko citu, vien par iespēju ar vienu vienīgu jāvārdu izbeigt līdzšinējās problēmas. Pateikt jā, kļūt par Zeltkalna kundzi, apmesties uz dzīvi šajā mājā, kur viss tik ērts, labiekārtots un omulīgs, un uz visu atlikušo dzīvi aizmirst par rūpēm, raizēm un naudas grūtībām. Gozēties mīloša vīrieša uzmanībā, baudīt mīlēta vīrieša skūpstus un glāstus…

Taču nē. Viņa to nevarēja. Nedrīkstēja.

Tas viss nāca pārāk pēkšņi un vairāk atgādināja banālas filmas vai grāmatas sižetu, nevis īstenību.

Un ko tad, ja, pamodies un atvēris acis, Māris viņu vairs negribēs redzēt vai, vēl ļaunāk, nepazīs un ar riebumu novērsīsies? Vai gan nav dzirdēts un lasīts par bagātniekiem, kuri, uz mirkli ļāvušies ekscentriskām iedomām, pēc tam burtiski pārvēršas?

Nē, viņa negrib būt ne naivā Pelnrušķīte no brāļu Grimmu pasakas, ne izmēģinājuma trusītis, ne psiholoģisko eksperimentu vai pētījumu objekts. Jā, šodien Mārim viņa šķiet interesanta, jo savā bagāto un smalko ļaužu daktera praksē viņš neko tādu līdz šim nav sastapis. Pats taču teica. Bet kas būs rīt? Rīt viņš gribēs, lai viņa kļūst tāda pati kā viņa klienti smalka, balta un pūkaina, spoža un nolaizīta. Morāli izturēta, psihiski stabila, fiziski nevainojama.

Jā, kungs, nē, kundze, cik brīnišķīgi, kundze! Nekad!

Varbūt viņš pat vēlēsies, lai viņa dzīvo mājās un nestrādā, jo precētai doktora kundzei tas nepieklājas.

Bet kas tad būs ar viņas darbu? Ar rakstīšanu?

Lai cik grūti viņai būtu klājies, lai cik maz naudas būtu maciņā, Danei prātā nebija nācis pamest rakstīšanu. Reiz atklājusi vārda spēku un savu varu pār to, viņa turpmāk gribēja tikai rakstīt. Ja vien par to maksātu mazumiņu vairāk… Viņai nebija pārāk augstu prasību pret dzīvi… Tikai tik, lai pietiktu ikdienai…

Vēlā sestdienas pēcpusdienā, ieklīdis Kabatā, lai pēc grūtas nakts iedzertu ierasto brokastu kafiju, Oskars, pasūtījumu gaidīdams, laiski pastiepa roku pēc kāda apmeklētāja aizmirstajiem Brīvdienas un Pusnakts numuriem.

0, Pusnakts intervijas varoņa godā Māris Zeltkalns! Un autore… Dane? Interesanti… Pa kuru laiku viņa to paspējusi? Un kā viņai izdevies Māri pierunāt? Ha, draugs atradies! Pietika vienai lielacainai blondīnei noplivināt skropstas, un visi ētiskie uzstādījumi un pārliecības izrādījās tukša skaņa.

Un ko tad tu, draudziņ, tur esi sarunājis? Oskars ar ievingrinātu aci pārskrēja intervijai. Nevarēja noliegt, tā bija interesanta un objektīva labi uzrakstīta, atklājot Māri gan kā labu profesionāli, gan gudru, interesantu cilvēku, gan… valdzinošu, savdabīgu vīrieti. Nevarēja nejust, ka intervijas autorei pret intervējamo objektu bijušas zināmas simpātijas. Tad tā gan!

Nikni pasviedis sāņus Pusnakti, Oskars sāka pārlapot Brīvdienu. Tā ziņas, intervijas, smalkās sabiedrības hronika… Oho, kas tad tas?! Karmenas pirmizrāde Operā. Un smalko viesu vidū Zeltkalns ar savu valdzinošo pavadoni… atkal Dane!

Nu lai viņš man nesaka, ka viņu starpā nekā nav, vai gan citādi viņš pāri martini glāzei uz šo sievieti raudzītos tik slrupsaldu, iemīlējušos skatienu? Fotogrāfei lieliski bija izdevies notvert mirkli.

Oskars pazina fotoreportieres rokrakstu tā bija tā pati sīkā, mazā cirka, kura reiz bija strādājusi Pusnaktī un no turienes aizgājusi kaut kāda skandāla vai dienesta romāna dēļ… Bet kā fotogrāfe viņa bija nenovērtējama sīkais augumiņš un neuzkrītošā āriene ļāva nemanītai pielavīties cilvēkiem, zibenīgi nospiest slēdzi un acumirklī izgaist.

Acīmredzot viņam vajadzēs uzdot draugam pāris nepatīkamu jautājumu. Visticamāk nepatīkamu. To Oskars nojauta gan, ka Māris uz viņa daudzajiem kāpēc varētu nevēlēties atbildēt, taču savā paštaisnumā uzskatīja, ka pēc vairāku gadu nesavtīgās ziedošanās uz draudzības altāra ir pelnījis atbildes.

Turklāt nekas vairs nebija tā kā līdz šim. Modernās psihoterapijas spīdeklis Māris Zeltkalns bija izniris no krēslas zonas, kur vairākus gadus bija labprātīgi slēpies, nācis klajā ar vairākiem būtiskiem paziņojumiem un atziņām savā visnotaļ atklātajā intervijā, ļāvis nodrukāt savu foto un vēl ļāvis sevi nofotografēt publiskā pasākumā kopā ar to pašu sievieti, kurai dienu iepriekš sniedzis interviju! Secinājums uzprasījās pats no sevis acīm redzami viņu starpā kaut kas bija… Nāksies papētīt tuvāk. Tur varētu sanākt teicams materiāls…!

Izdzēris divus dubultviskijus un trīs karstas, melnas, rūgtas kafijas, Zeltkalns dusmās un izmisumā plosījās pa māju. Augšā lejā pa kāpnēm. Cauri hallei. Uz virtuvi. Atpakaļ uz halli. Augšā uz guļamistabu… Skatītājam no malas viņš atgādinātu saniknotu tīģeri pārāk mazā krātiņā; tīģeri, kurš pārāk ilgu laiku bijis spiests badoties, tad pacienāts ar sulīgu gaļas gabalu, kas tūliņ pēc apostīšanas cietsirdīgi aizvākts prom…

Zeltkalns jutās aplaupīts. Turklāt paradoksāli! laupītājs reizē bija ari laupījums. Un, ja pilnīgi godīgi, tad viņam nebija ne mazāko tiesību uz šo laupījumu.

Kāpēc Dane aizgāja? Vai viņš tai bija nodarījis pāri? Apvainojis? Sāpinājis? Kaut ko ne tā pateicis?

Zeltkalns mocījās neziņā. Atkal un atkal pārlasīja Danes atstāto vēstuli. Skaidrais rokraksts un noteiktie burti liecināja, ka viņa rūpīgi pārdomājusi katru vārdu, un, lai gan emocionāla, vēstule reizē bija ari loģiska.

Paldies par visu, nemeklē mani, es aizeju, lai tev būtu labāk, tipiski izteiksmes līdzekli, ja cilvēkam sāp, ja viņš dara kaut ko pret savu gribu un patiesībā vēlas, lai viņu atrod, aptur un pārliecina par pretējo. Pēc būtības šī vēstule bija palīgā sauciens tik daudz Zeltkalns saprata. Viņš daļēji saprata arī frāzi par pašas problēmu atrisināšanu saviem spēkiem pēc Danes mājās redzētā bija skaidrs, ka viņai raižu pietiek.

Bet, ja tā, tad kāpēc viņa nevēlējās pieņemt viņa roku? Vārdi kļūsti par manu sievu bija paši izlauzušies pār viņa lūpām, taču Zeltkalns ne mirkli tos nenožēloja, nē, šī doma viņu sajūsmināja ar katru mirkli vairāk. Nē, viņš nebija bezcerīgs romantiķis vai donžuāns, gatavs ar saderināšanās gredzenu izstieptā plaukstā krist pie kājām katrai sastaptajai daiļavai. Taču, par spīti paša nelāgajai pieredzei ar sievietēm, mīlestībai kā tādai viņš ticēja. Sirds dziļumos. Vismaz teorētiski. Lai gan praktiski bija gandrīz vai apradis ar domu, ka viņa dzīvē šīm jūtām vairs nebūs vietas, ka tā ir pārāk liela greznība.

Un nu viņš bija iemīlējies. Vēl vairāk iemīlējies no pirmā skatiena. Kā puika. Un, šķiet, bezcerīgi.

Bimm-bamm! noskandināja ieejas durvju zvans.

Dane! Zeltkalns lēkšiem metās lejup pa kāpnēm uz vestibilu, pa ceļam gandrīz nolauzdams kaklu. Dane! Pārdomājusi, atgriezusies, lai pateiktu, ka paliek…!

Taču tā nebija Dane. Pastnieks ar steidzamu telegrammu. No tēva. Daži skopi vārdi. Brauc ātri, māte slimnīcā.

Njā, vecais kungs jau nekad nav bijis pārāk pļāpīgs, Māris pie sevis noburkšķēja un, juzdamies vainīgs, nodomāja, ka trīs dienas nav pārbaudījis savu e-pastu. Arī mobilais tālrunis nu jau divas dienas izslēgts mētājās pieņemamajā istabā uz galda. Bet mājas tālruņa klausuli viņš vakar bija nocēlis un nolicis līdzās aparātam lai neviens nejaušs zvans neiztraucētu viņu divvientulību.

Acīmredzot tēvs nebija varējis viņu dabūt rokā, ja reiz izšķīries par tik vecmodīgu informācijas nogādes veidu. Būs gan nikns pēc velna!

Diez, kas atgadījies mātei, vēl pirms nedēļas sazvanoties viņa bija veselāka par veselu, to vien darīja kā jūsmoja par tikko iegādātajiem rožu katalogiem. Nevarot vien sagaidīt nedaudz siltākas dienas, kad varēs atsākt dārza darbus. Mātes kaislīgākais vaļasprieks bija dārzkopība, precīzāk puķkopība -, viņas krāšņais dārzs bija apkārtējo skaudības un aprunāšanas iecienītākais objekts. Kā tad tā tik slavena ārsta sieva pati rok dārzu, ved mēslus un ravē nezāles?! Šķiet, situētās kundzītes nesaprata, ka pat turīgs cilvēks varētu vēlēties kaut ko izaudzēt pats savām rokām.

Zeltkalns pastiepās pēc telefona, noklikšķināja kontaktmēlītes un, izdzirdis garo signālu, uzspieda Lielbritānijas ciparu virkni. Tēvs atsaucās jau pēc pirmā signāla. Tatad gaidījis.

-Sveiks, tēt.

-Kur tu biji? Trīs dienas…?

-Biju aizņemts. Kas ar mammu?

-Es tev aizvakar visu paziņoju e-pastā.

-Neesmu lasījis.

-Protams. Tev acīmredzot citas lietas darāmas.

-Jā, ir. Tēvs, nestrīdēsimies. Kas noticis mātei?

-… salauza kāju. Par agru uzsāka dārza sezonu.

-Ko tas nozīmē?

- Izdomāja pati apgriezt mūžzaļos augus pie mājas, uzslēja trepes, bet aizmirsa nostiprināt…

-Cik tas ir nopietni?

-Ne pārāk.

-Tad kāpēc tu gribi, lai es braucu pie jums? Man taču ir pacienti…

-Man rit jābrauc uz zinātnisko konferenci. Nedēļa Ņujorkā. Esmu tur vieslektors. Nebūtu tev lūdzis, bet negribu atstāt māti vienu pašu.

-Saprotu. Okei, Dad, būšu rit no rīta. Ar pirmo lidmašīnu. Vai es tevi vēl satikšu?

- Varbūt. Lai gan, visticamāk, mājās ne. Varbūt tiekamies Hītrovā?

-Okei.

-Un, jā, dēls… Kā tev pašam?

-Viss kārtībā, tēt. Patiešām. Līdz ritam.

Tā tikai vēl trūka. Tieši tagad, kad… paša dzīve samezglojusies, kad jādara viss iespējamais, lai atgūtu meiteni, kura, pēkšņi parādījusies viņa dzīvē, tikpat pēkšņi no tās ari izgaisusi.

Zeltkalns pat lāgā neatcerējās viņas mājas atrašanās vietu Rīgas mikrorajonu daudzstāvenes ir tik baisi vienādas, ka cilvēkam, kurš uzaudzis un visu mūžu nodzīvojis privātmāju zonā, no šīs bezpersoniskās bezsejainības šermuļi skrēja pār kauliem. Patiešām kā tajā krievu filmā…

Vajadzētu tomēr mēģināt to māju atrast un izrunāties ar Dani. Tā tas nevar palikt… Rit viņš lidos prom un paliks Anglijā vismaz nedēļu, ja ne ilgāk, līdz tēvs būs atgriezies un māte daudzmaz tikusi uz kājām.

Pasmīnējis par savu kalambūru, Zeltkalns paķēra no pakaramā jaku un izskrēja no mājas.

Aiz loga bija melna nakts. Es laikam lēnām pārvēršos par nakts kustoni. Par pūci. Kā Dane…

Atvēris vārtus, iedarbinājis motoru un jau lēni slīdēdams laukā uz ielas, Zeltkalns pēkšņi attapās ko tad, ja viņš tagad aizbrauks, bet Dane pēc pāris minūtēm atgriezīsies? Stāvēs, zvanīs pie vārtiņiem, bet nebūs neviena, kas atver. Ko viņa padomās? Ka viņš aizbraucis, apvainojies, negrib ar viņu runāt…

Pēkšņās domas sabiedēts, viņš strauji nospieda bremžu pedāli, atgrūda mašīnas durvis un izlēca laukā. Izrāvis no kabatas piezīmju blociņu un rakstāmo, viņš plašiem vēzieniem uz vienas lapiņas puses uzšņāpa Danei, uz otras drīz būšu, tad uzdūra lapiņu uz vārtiņu metālkaluma smailes un ielēca mašīnā.

Par spīti bažām, Danes māju Zeltkalnam izdevās atrast itin ātri. Viņa fotogrāfiskā atmiņa bija piefiksējusi veco liepu ar diviem žuburiem tā auga tieši iepretim Danes logam. Vasarā te noteikti ir jauki smaržo pēc medus, dūc bites… Viņš tūliņ sevi aprāja kāds medus, kādas bites pilsētā starp blokmājām? Pasapņo vēl!

Dzīvokļa logi bija tumši. Taču, cik varēja tumsā nojaust, aizkari bija aizvilkti. Tātad mājās kāds bija. Vai bija bijis. Zeltkalns vairs neatcerējās, vai šorīt, viņiem aizbraucot, aizkari bija ciet vai vaļā…

Ilgi prātot vairs nebija laika. Pulksteņa rādītāji nepielūdzami tuvojās pusnaktij. Ja viņš vēl gribēja Dani satikt, bija pēdējais laiks iet iekšā un piezvanīt pie durvīm. Ja nu tomēr kāds ir mājās. Ja nu viņa ir mājās…

Durvju zvans nakts klusumā skanēja ilgi, ilgi. Skaļi, pārāk skaļi, apdullinoši atbalsojoties kāpņu telpas piecos stāvos. Vienu reizi, otru, trešo, piekto, desmito. Neviens nenāca atvērt. Vai nu tiešām nebija mājās, vai ari negribēja ļauties traucēties. Nedzirdēt nevarēja par to Māris bija vairāk nekā pārliecināts. Šie padomju laika durvju zvani laikam ar nolūku bija radīti tādi, lai spētu pamodināt no miega pat miroņus.

Ļāvis pēdējai plēsīgā zvana atbalsij izskanēt klusumā, Zeltkalns vēl kādu brīdi pastāvēja kāpņu laukumiņā, pārdomājot, ko tagad iesākt. Ja Danes nebija mājās, tad kur viņa bija? Ar ko? Ko darīja? Un ko tagad darīt viņam?

Kā tādam muļķim sēdēt uz kāpnēm, gaidot, kad un vai vispār viņa pārradīsies mājās? Varbūt iemest pastkastītē zīmīti un cerēt, ka viņa, mājās pārnākot, nolems pārbaudīt pastu? Braukt prom un atgriezties pēc divām nedēļām?

Varbūt taisnība vecajam teicienam par laiku, kas visu noliek īstajās vietās, jādod Danei laiks visu pārdomāt…?

Jau otro reizi šonakt viņš izņēma no kabatas piezīmju blociņu un pildspalvu, izplēsa lapiņu, lai rakstītu Danei vēstuli. Tikai šoreiz vajadzēja atrast nopietnākus un pārliecinošākus vārdus par drīz būšu.

Mīļā Dane!

Man steidzami jālido uz Angliju māte slimnīcā. Atgriezīšos pēc divām nedēļām un noteikti vēlēšos Tevi sastapt. Tā tas nevar palikt. Mums jāizrunājas par to, ko Tu rakstīji savā vēstulē. Es tam neticu. Toties ļoti lūdzu tici tam, ko Tev pateicu. Mums jābūt kopā! Priecāšos, ja Tu vēlētos braukt man līdzi, gaidīšu rīt lidostā pusseptiņos. Lidmašīna izlido pusastoņos. Biļetes rezervētas.

Māris.

19.nodaļa

Klusi kā spiegs izlavījusies no Māra guļamistabas, Dane šķērsoja halli un, atslēgusi durvis uz Zeltkalna darba kabinetu, iegāja tajā, jo atcerējās uz galda redzējusi rakstāmpapīru…

Vēstule Mārim tapa ilgi un grūti. Viņa sabojāja vismaz piecas smalkā papīra lapas, līdz beidzot, apmierināta ar uzrakstīto, varēja to ielocīt aploksnē. Mārim. Šo vārdu rakstot, viņa krampjaini rija asaras. Noslēpusi aploksni starp malkas pagalēm gan jau pamodies viņš gribēs iekurt kamīnu un atradīs bez skaņas nokabināja no pakaramā savu ādas jaku un tikpat klusi, tikai nelielā spraudziņā atvērusi ārdurvis, uz pirkstgaliem izslīdēja laukā.

Pulkstenis rādīja pusseptiņi…

Vakar šajā laikā viņa posās uz Operu.

Ārā bija sveloši auksts. Marta beigām raksturīgais drēgnais saltums acumirklī pieglaudās ādai kā neķītras rokas, kas tā vien tīko apgrābstīt katru drēbes nepasargātu ādas laukumiņu.

Danei sala. Viņa drebēja. Nervi, nervi, tie ir tikai nervi, viņa sevi mierināja. Tikai nervi. Tas pāries.

Strauji satumsa. Šķita, ka līdz ar tumsas iestāšanos aukstums pierimst. Sabāzusi rokas ādinieces kabatās, uzmetusi somu ar nedaudzajām personiskajām mantām uz kreisā pleca, viņa nolēma aizstaigāt līdz jūrai. Par spīti tumsai. Nekur tik labi neraisās domas kā vakarā pie jūras. Šķiet, viļņu mūžsenais, nemainīgais ritms noskaidro prātu un sakārto domas.

Šurpu turpu, šurpu turpu, ātrāk lēnāk… Ātrāk lēnāk, maigāk straujāk…

Kā šodien viņi… Dane sakoda zobus, lai nesāktu skaļi gaudot. Kāpēc viņa bēga prom, ja viss ķermenis sauca atpakaļ?

Vai prāta diktāts tiešām bija tik pārvarigs, ka tam bija jāpakļauj viss gan dzīve, gan, iespējams, laime?

Varbūt tomēr griezties atpakaļ? Vēl nav par vēlu. Klusi ieslīdēt hallē, pakārt jaku, izvilkt no malkas groza vēstuli un ar to iekurt kamīnu, tad uzkāpt augšā un pamodināt Māri. Un kopīgi iedzert vakara kafiju pie spoži degošā kamīna.

Šī prāta iztēlotā un līdz sāpēm vilinošā aina varēja kļūt īstāka par īstu. Jau tūliņ pat. Ja vien… Ja vien viņa spētu pārkāpt saviem kompleksiem, gadiem krātajam aizvainojumam pret cilvēkiem un uzticēties vīrietim, kurš teicās viņu mīlam.

Stundu vai vairāk nostaigājusi gar jūru, krustu šķērsu pārdomājusi dzīvi un nosalusi zila, Dane nolēma riskēt… Vismaz vēlreiz izrunāties ar Zeltkalnu. It kā to vien gaidījušas, kājas pašas viņu aiznesa līdz pazīstamajiem metālā kaltajiem vārtiņiem. Dane klusi nospieda vārtiņu rokturi. Vaļā. Tātad Māris ārā nav nācis, droši vien vēl arvien guļ. Tā arī labāk. Tagad tikai ātri jāpārtver un jāiznīcina vēstule.

Tomēr mājas ieejas durvis Dani sagaidīja ar nepatīkamu pārsteigumu tās bija ciet. Lai gan viņa skaidri atcerējās aizejot mēlīte nebija noklikšķējusi. Hmm… tas nozīmēja, ka Māris tomēr ir pamodies, piecēlies (un, visticamāk, atradis vēstuli!) un… nu dusmās aizslēdzis durvis. Labi, nekas cits neatliek būs jāzvana, jāklauvē, jālūdz ielaist un… jāatvainojas.

Pēkšņi Dane jutās gatava uz visu, lai atgūtu pirmīt pie kamīna izjusto drošības un omulības sajūtu.

Ding-dang, ding-dang! Veclaicīgais durvju zvans godprātīgi skandināja savu bronzas mēli, aicinādams mājiniekus, nu, nāciet taču, ciemiņš pie durvīm! Taču iekšā valdīja kapa klusums.

Viņa piezvanīja vēlreiz. Tad vēl, vēl un vēl. Pieklauvēja. Vēlreiz pieklauvēja. Atkal piezvanīja.

Kas noticis? Kur bija Māris? Gulēja? Vannojās? Skatījās televīziju? Skaļi klausījās klasisko mūziku? Varbūt stāvēja savā istabā aiz aizkariem un klusi vēroja viņas plosīšanos, atviegloti nopūzdamies, jo sveiks izkļuvis no tik kļūmīgas situācijas?

Dane cieši piespieda ausi biezajām ozolkoka durvīm, taču aiz tām valdīja absolūts klusums. Pēkšņi uzvilnīja ārkārtīga pamestības sajūta. Pamats zem kājām lēni cēlās un grima, un viņa, krampjaini tverot elpu, mēģināja saprast: ko nu lai dara?

Braukt mājās? Pārdesmit santīmu vēl žvadzinājās pa kabatu, vilciena biļetei pietiks… Bet ja nu mājās ir Andris? Kā viņš priecāsies un ņirgāsies, ja viņa tagad, teju nakts vidū, pārradīsies mājās ar mantu tarbu pār plecu bez staltā vīrieša un lepnās mašīnas, noraudājusies un nopuņķojusies. Secinājums viens, vai ne? Paveda un pameta…

Un nevienam neinteresēs, ka viņa pati… aizgāja. Iespējams, bet tikai mazdrusciņ, tā paša Andra dēļ…

Vai tiešām viņa Andri vēl mīl, vai arī tā izpaudās latviešu sievietēm tik raksturīgais Kristīnes sindroms viņš bez manis aizies bojā, tikai es viņu varu padarīt par cilvēku, es viņam esmu vajadzīga?

Stacijā viņai izdevās noķert pēdējo vilcienu. No īgnas kontrolieres par pēdējiem santīmiem nopirkusi biļeti, viņa atslīga cietajā sēdeklī un piespieda pieri laika apdeldētajam, dūmakainajam stiklam. Galvā vienlaikus jaucās miljoniem domu, bet pāri tām skalojās pūkains tukšums.

Neko vairs negribējās, tikai ilgi stāvēt zem karstas dušas, ļaujot ūdenim aizskalot pēdējās trīs dienas kā dīvainu sapni, tad palīst zem segas kā bērnam, pārvelkot to pār galvu un atstājot vien mazu spraudziņu elpošanai, un aizmigt.

Un gulēt tā ilgi, ilgi diennakti, nedēļu, mēnesi. Līdz vasarai. Neko nedomājot, aizmirstot ikdienu.

Vienkārši pārcelties citā sapņu pasaulē, kur nav jāraizējas par to, cik rakstu nākammēnes izdosies izcīnīt, cik par to samaksās un cik paliks pāri pēc ikmēneša rēķinu nomaksas.

Tur varēs vienkārši būt. Priecāties par savu eksistenci, par sapnī līdzās esošajiem ļaudīm, baudīt sapņa sižetu un notikumus kā labu filmu, pat visasāko pavērsienu brīžos zemapziņā zinot tas taču tikai sapnis, no kura vienmēr var pamosties… Ja tā varētu ar īsto dzīvi brīdī, kad tā samezglojas, vienkārši nopurināties un pamosties…

Atslēga slēdzenē nez kāpēc ķērās, durvis neslēdzās. Dīvaini it kā kāds būtu mēģinājis iekļūt dzīvoklī vai arī no iekšpuses slēdzenē atrastos atslēga. Bet tas taču nav iespējams bez viņas atslēga bija vēl tikai Andrim, taču viņš šobrīd pilnīgi noteikti nevarēja būt mājās, drīzāk gan pie kāda drauga vai televīzijas kolēģa. Vai arī… pie Raitas.

Danei uzmetās zosāda. Un ko tad, ja iekšā ir kāds… svešais? Laupītājs. Vai maz par tādiem dzirdēts?

Vai nu izmisuma, vai noguruma, vai iedzimtās spītības dēļ viņa nospieda durvju zvana pogu un turēja to ilgi, ilgi. Minūti, divas, trīs, piecas… Līdz sadzirdēja, ka dzīvokļa dziļumā kāds sakustas… Vēl minūte, divas, trīs… Šis kāds, krekstēdams, vecišķi kājas vilkdams un kaut ko nesaprotamu burkšķēdams, tuvojās durvīm. Dane vēl arvien neatlaida pirkstu…

Durvis atsprāga vaļā līdz kājai.

-Kas, bļin, te nakts vidū valkājas? Točka ir pretējās durvīs! Vācies, d… Vēlreiz piezvanīsi, norausies…!

-Andri!!!

Danes izsauciens pārtrauca aizsmakušā dzērāja balsī izkliegto tirādi. Šķiet, ka pats draudētājs, durvis vērdams un lamādamies, vēl nebija pamodies, jo tagad, izdzirdis pazīstamu balsi, pēkšņi atskurba, kā auksta ūdens šalti sejā dabūjis.

-D-dane… Ko t-tu te dari?

- Paej nost! viņa bezgala nogurušā balsī noteica un, pastūmusi grīļīgo, kalsno stāvu dziļāk dzīvoklī, pārkāpa slieksnim. Pretī iesitās svaigi tukšotu dzērienu smārds, bet no Andra, kurš, neko nesaprotošām acīm viņā kā parādībā pārbīlī blenzdams, stutējās pie stenderes, plūda dvinga, skaidrāk par skaidru liecinot, ka dzerts ir krietni, turklāt ne tikai šodien…

- D-dane, n-neej istabā… L-lūdzu… Andris vārgi šļupstēja. Es… M-man tur…

Acumirkļa apskaidrībā atrāvūsi istabas durvis, Dane palika tajās kā sastingusi. Pat priekšnama nespodrās gaismiņas pietika, lai skaidri saskatītu viņas gultā, viņas palagos, bezfilmā bija izplājusies Raita.

Dane aukstasinīgi nospieda abus slēdžus, kas ieslēdza piecas griestu lampas. Baltā gaisma nežēlīgi izgaismoja guļošās sievietes pavītušos vaibstus, no alkohola uztūkušo seju un zem acīm noplūdušo kosmētiku. Pie gultas mētājās iztukšota Amaretto pudele, pustukšs Rīgas šampanietis, milzums apelsīnu mizu un apgrauzta vista.

Andris, aiz pārbīļa mēms un kluss, mīņājās aiz Danes muguras, zem deguna īdēdams kaut ko, kas atgādināja es jau neko, viņa pati… Kāda ironija, Danei caur smadzenēm izšāvās acumirklīga doma, gandrīz kā Briljanta rokā: ņevinovataja ja, on sam prišol! Tikai te situācija pilnīgi ačgārna…

Piespiedusi sevi pieiet pie gultas, Dane sagrāba Raitu aiz balinātā matu ērkuļa un kārtīgi sapurināja. Sievišķis iekunkstējās, taču nepamodās. Dane sapurināja viņu vēlreiz. Raita, murminādama ej prom, ļauj man gulēt, es vairs negribu! pagriezās uz sāniem un pārvilka segu pāri galvai.

Tas Danei bija par daudz. Niknumā sagrābusi segas stūri, viņa ar vienu rāvienu atsedza gulētāju, pakampusi pustukšo šampanieti, kārtīgi sakratīja pudeli un tad kā no sifona iešļāca saturu tieši Raitai sejā. Acumirklī pamodusies, Raita pietrūkās pussēdus, cenzdamās piesegties ar vienu no spilveniem, uz kuriem vēl tikko bija gulējusi.

-Nu, māksliniec, vai šampanieša duša tavai gaumei bija pietiekami erotiska? Dane niknumā aizkritušā balsī pusčukstus nošņāca. Varbūt tevi ieziest ar barojošu vistiņu, skatos, visu neesat aprijuši? Vai laika pietrūka? Tik ļoti gribējās, ko?

-Andri, ko viņa te dara, tu taču teici, ka viņas nebūs mājās vairākas dienas?! Raita iečinkstējās gražīgas tīnes balstiņā, pilnīgā pretstatā tai seksīgi čukstošajai, saldkairajai ņurrāšanai, kādā viņa parasti uzrunāja skatītājus savā raidījumā.

- Ai, kāda neraža! Atgriezos ātrāk! Piedodiet man! Un, mīļā, te Dane ieturēja daudznozīmīgu pauzi, ja tu to vēl nezini, tad es te dzīvoju, šis ir mans, saprati, mans dzīvoklis, tāpēc jūs abi tagad ātri, ātri varat savākt savas pekelītes un vākties pie visiem velniem. Divas minūtes, un es zvanu policijai. Par neatļautu ielaušanos savā īpašumā, piedauzīgām izdarībām un laupīšanas mēģinājumu… Danes balsī ieskanējās tērauds.

-K-kādu laupīšanu? Mēs taču t-tikai…

-K-ko t-tikai? Padrāzāties? Paēdāt vakariņas, piedzērāties un drusciņ pamaukojāties? Varbūt pamēģini man iestāstīt, ka jums abiem tā ir lielā mūža mīlestība, ka jūs to tik vien esat gaidījuši kā beidzot būt kopā? Tu viņam varētu būt mātes vietā! Andrim tikko palika divdesmit, bet tev, ja nemaldos, jau ir visi četrdesmit septiņi? Ai, piedod, es laikam tikko atklāju tavu rūpīgi glabāto noslēpumu? Vai… Nu, Andrit, blondā sapņu meitene pēkšņi pārvērtās par ūdeņraža pārskābes tanti? Kāda neraža!

- D-dane, izbeidz… Lūdzu, nomierinies, mēs taču varam izrunāties mierigi. Goda vārds, nekā nebija, mēs tikai iedzērām un parunājāmies… Kā nogrēkojies bērns, kurš baidās no pelnīta pēriena, Andris mēģināja satvert Danes roku, lai atvilktu viņu tālāk no gultas.

- Nost! Neaiztiec mani! Viņa riebumā nopurināja viņa roku, tad pieliecās, pacēla no grīdas trīs folijas paketes ar noplēstiem stūrīšiem un iemeta tos Raitai klēpī. Es jau teicu ģērbieties, un lai pēc divām minūtēm no jums te smakas nebūtu. Tu, viņa ar pirkstu norādīja uz Raitu, aiziesi pirmā. Ja vēlies, vari savu mūža mīlestību pagaidīt uz ielas, tur tev īstā vieta. Bet man Andrišam vēl pāris vārdu jāpasaka zem četrām acīm…

Ja Dane nebūtu tik pārskaitusies un nogurusi, tad skats, kā piedzērusī, plikā Raita svempās laukā no gultas un panikā ģērbās, izmisīgi cenzdamās iedabūt mīkstās ciskas spiedošajās zeķbiksēs un rumpi minibruncīšos, kuru rāvējslēdzēja pusītes nekādi negribēja apvienoties, viņu patiešām būtu sasmīdinājis. Tagad tas izraisīja vien dziļu riebumu.

Lai paātrinātu procesu, viņa aizgāja līdz virtuvei, izņēma no galda atvilktnes polietilēna maisiņu un, atgriezusies istabā, sagāza tajā ēdiena pārpalikumus juku jukām ar Raitas vēl neuzvilktajām drēbēm sarkanu krūšturi un tādas pašas krāsas miniatūrām stringa biksītēm. Uzbērusi pa virsu apgrauztos vistas kaulus, Dane iespieda maisiņu Raitai rokā, izgrūda viņu priekšnamā un, atrāvusi ārdurvis, uzspēlēti laipni atvadījās:

- Paldies par apciemojumu! Ja vēlreiz redzēšu šīs mājas tuvumā, es tavu darba iekārtu noplaucēšu ar verdošu ūdeni, atceries to! Vācies, un es aizmirsīšu, ka tu esi pasaulē! Bet, ja neliksi mani mierā, tavam vīram un meitām pastāstīšu interesantu stāstiņu, kur ģimenes māmiņa pavada nakts stundas. Ak jā, Andrīti tu vari dabūt tūliņ pat, tiesa gan bez dzīvokļa. Varēsi viņu ģērbt, apmazgāt, apšūt, appuišot, apmīļot, bet tam jau tantes domātas, vai ne? Varbūt viņš noderēs kādai no tavām meitām? Domā, neredzēju, kādām acīm jūs visas trīs uz viņu blenzāt? Pagaidi, saulīt, viņš drīz tev pievienosies! Un, viegli pārstūmusi apstulbušo, noplukušam papagailim līdzīgo nakts skaistuli pāri slieksnim, Dane aizcirta durvis.

- Tā, mīļumiņ, tava kārta! Dane atgādināja saniknotu lauvu mātīti. Ģērbies, te būs tavas lupatas, un vācies pie visiem velniem! Vai pie tās palaistuves, kas tevi ārā gaida! Manās mājās lai tavas kājas vairs nebūtu. Jāklis! Dzīvo man uz kakla-jābaro, jādzirda, jāapmazgā, drēbes jāpērk, bet viņš vazāsies pa pasauli kā tāds marta kaķis, ko?! Dane dusmās iesprauslojās, apjautusi situācijas ironiju. Labajos laikos viņa Andri bija mīļi saukusi par Kaķi, un tagad tiešām bija marts.

- Dane… Aiz šausmām pilnībā atskurbis, Andris mēģināja tikt pie vārda.

- Muti ciet, neko negribu dzirdēt, viss tāpat ir skaidrs! viņa dusmīgi nošņāca, pakampa priekšnama stūrī iemesto Andra sporta somu un, atgriezusies istabā, atrāva skapi. Izgāzusi gultā divu plauktu un divu atvilktņu saturu, Dane ledaini noteica divas minūtes, un lai tevis te nebūtu! un aizgāja uz virtuvi.

Tas ir viss! Es visu esmu salaidis dēlī! Ar šo vienīgo domu, kas kā aptracis dzenis klauvēja prātā, Andris kā robots lika somā mantas. Vajadzēja ari tā notikt! Viss taču bija tik labi izdomāts. Dane teicās nedēļas nogalē nebūt mājās… Un Raita solījās viņam atklāt kaut kādus noslēpumus, kas varētu palīdzēt turpmākajā karjerā.

Kurp lai tagad iet? Pie Raitas? Droši vien uz kādu laiku varētu; gan jau viņa pieņems, par abiem izdomās kādu pasaciņu vīram, gan jau tas noticēs… Lai gan Andrim bija dibinātas aizdomas, ka Raitas šķietami rāmais laulenis patiesībā bija itin labi informēts par daiļās kundzes sānsojiem un zināmā mērā no šīs apziņas pat guva baudu. Kas viņus zina tos inteliģentos večus pēc četrdesmit katrs nojūdzas citādi. Varbūt tas pat skaitās izsmalcināti?

Taču, ja godīgi, it nemaz negribējās pamest iesildīto ligzdiņu, kur līdz šim tik silti un rāmi bija dzīvots, raižu nepazīstot. Atgriezties pie vecākiem, kuri to vien darīja kā strīdējās, lamājās un šķīrās? Neparko! Tad viņam nāktos pārciest arī abu apvienotos uzbrukumus bet mēs taču tev teicām, lai nesasienies ar viņu! Viņa taču ir par tevi vecāka! Izmantos un pametīs! Viņai taču jau tāāāda pieredze! Droši vien viņai tādu puišeļu ir kaudzēm! Tā pašā attiecību sākumā par Dani bija errojušies abi Andra vecāki, jo sevišķi tēvs, nekādi nespējot saprast, kāpēc viņa mīļais dēliņš pārcēlies dzīvot pie sievietes, kas par viņu gandrīz piecus (!) gadus vecāka.

Andra māte sākumā pat bija noskaņojusies sūdzēt Dani tiesā par nepilngadīgo pavešanu, jo brīdī, kad Andris pārvācās pie Danes uz dzīvi, viņam vēl nebija astoņpadsmit. Tiesa, pirmoreiz atnākot ciemos un redzot, cik abi saskanīgi dzīvo un kā visiem spēkiem pūlas ķepuroties, vecāki domas mainīja, apsūdzības un apvainojumi rimās, taču tas arī viss. Nekādu palīdzību jaunie no viņiem nevarēja gaidīt. Visiem bija vienlīdz grūti…

Divas minūtes pēkšņi bija pārvērtušās kopā nodzīvotajos gados. Andris, somu piepakojis, izmisumā apsēdās uz savandītās gultas malas un, pārlaidis skatienu istabas trūcīgajam, taču mājīgajam iekārtojumam, līdz sāpēm saprata, ka negrib, neparko negrib no šejienes iet prom.

Lai taču tā Raita iet ratā! Viņam to nevajag! Piedzirdīja, apvārdoja, ievilka gultā. Jā, tur viņa šo to pieprata gan, ja pat tādā ķēmā piespieda viņu gribēt trīs reizes pēc kārtas. Bet veca gan… Cik baismīgi veca viņa bija tikko izskatījusies kā tāds uzburbis, bāls līķis šausmu filmā…

Nē, jāiet pie Danes, jākrīt ceļos un jālūdzas tik ilgi, kamēr piedos. Viņa taču piedos. Viņa ir laba. Viņa nevar izdzīt viņu no mājas naktī, ziemā…

Dane virtuvē trīcošām rokām vārīja kafiju.

-Vai man arī ieliesi? Andris, klusi un nemanāmi ienācis, bikli pajautāja.

-Nē.

-Dane, lūdzu, mums jāaprunājas.

-Nē. Mums nav par ko runāt. Lūdzu, ej prom.

-Dane, tur nekā nebija! Es zvēru!

- Kā tad, un tajās trijās prezīšu paciņās bija šokolādes konfektes, bet Raitai vienkārši bija par karstu, tāpēc viņa tur gulēja plika kā siļķe. Un kur tad, mīļumiņ, biji tu? Otrā istabā? Bet tur dīvāns stāv kā stāvējis. Un zem Raitas stringiem bija tavas apenes, neatceries? Andri, lūdzu, beigsim šo farsu! Es sevi tomēr cienu, lai nolaistos līdz šādam līmenim. Mēs. Ar. Tevi. Visu. Esam. Izrunājuši. Es jau to vienreiz uzrakstīju, neliec man atkārtoties. Ej! Un lai tev labi klājas kopā ar Raitu vai vienalga ar ko! Atslēgu atstāj uz spoguļgaldiņa. Durvis es aizslēgšu pati.

- Kā tad! Es aiziešu, lai tu te varētu meņģēties ar savu Zeltkalnu! Smalki! Vispirms uz Operu, pēc tam uz dejām, pēc tam uz viesnīcu vai kur nu viņš tevi veda! Andris uzsprāga.

-Nedomā, es izlasīju to tavu interviju Pusnaktī un redzēju to bildi Brīvdienā. Redzējies, kas par saldo pārīti! Ko tad es, man jau nekā nav! Kur nu man līdz tādam miljonāram! Ceru, ka viņš gultā ir vismaz uz pusi tik labs kā es, lai gan tev jau droši vien vienalga, tevi jau sekss nekad nav interesējis!

Mierīgi noklausījusies kārtējo tirādi, pie kādām pēdējā laikā bija pierasts, Dane vēlreiz ledainā balsī atkārtoja: Es vēlos sava dzīvokļa atslēgu. Ja visu esi pateicis, ej. Tevi gaida.

- Kas man par daļu! Lai gaida! Andris iekliedzās. Es nekur neiešu! Es gribu palikt tepat, pie tevis, lūdzu, nedzen mani prom! Dane, lūdzu, piedod, tas tikai tā nejauši dzērumā gadījās. Es biju uz tevi dusmīgs, tāpēc sastrādāju muļķības. Bet turpmāk es būšu labs, nekad vairs ne uz vienu citu sievieti neskatīšos, tikai uz tevi. No darba uzreiz skriešu mājās pie tevis.

-Andri, izbeidz! Lūdzu, izbeidz! Tu labi zini, ka tie ir tikai tukši vārdi. Man to vairs nevajag, es to negribu. Paldies par visu labo, ko mēs esam kopīgi piedzīvojuši. Es tiešām ceru, ka tev ar mani nebija pārāk grūti… Bet tagad gan, lūdzu, ej! Jā, un, ja tas tevi nomierina, nekāda Zeltkalna nav un nebūs. Tā bija tikai intervija un viens kopīgs vakars. Tas ari viss.

Runādama Dane bija aizgājusi līdz priekšnamam. Vienā rokā saņēmusi Andra somas siksnu, otru viņa izstiepa ar delnu uz augšu, nepārprotami norādot atslēgu!

Kā transā Andris izvilka no džinsu kabatas dzeltenā metāla atslēdziņu, pasvārstīja to, tad klusējot ielika Danes saujā, izrāva viņai no otras rokas savas somas siksnu un izmetās laukā pa durvīm, pametot tās vaļā. Nodunēja soļi uz kāpnēm, nodārdēja ārduvis, un viss posms Andris viņas dzīvē bija beidzies. Laiks savākt un apbedīt kritušos.

20.nodaļa

Tonakt viņa ilgi berza un mazgāja. Visu gultas veļu, traukus, mēbeles, grīdas, sienas. Visu, kam bija pieskārušās Raitas neķītrās, glumās ķetnas. Vannu un tualeti Dane izēdināja ar hlora maisījumu lai ne smakas, ne atmiņu! Iztukšotos skapja plauktus un atvilktnes aizpildīja ar savām mantām. Te neviena nav bijis, tikai es, un tā tas ir bijis un būs vienmēr!

Pret rītu viņa pārgurumā atkrita uz viesistabas nesaklātā dīvāna. Tāpat apģērbusies, bez segas un spilvena. Miegs, līdzīgs nemaņai, žēlsirdīgi izslēdza apziņu…

Dani pamodināja uzstājīgs tālruņa zvans. Ar mokām atvērusi acis, viņa pastiepa roku pēc klausules, pa ceļam apgāzdama pulksteni. Pusdivpadsmit! Pēc pusnakts izrēķināšanās un ģenerāltīrīšanas viņa miroņa miegā bija nogulējusi septiņas stundas.

Cerams, ka tas nav Andris. Šīs durvis ir ciet.

-Hallo?!

-Dane? Te Račevskis no Pusnakts. Labi, ka esi mājās, es jau domāju… Hmm… Atvaino, ka traucēju svētdienā, bet man tāda delikāta lieta. Tu esi viena no mūsu labākajām autorēm, tāpēc vēlējos pateikt personiski, lai nebūtu jāuzzina no malas…

- Kas noticis? redaktora nopietnā balss Danei nemaz nepatika. Vai tiešām viņu pēdējā saruna grasītos atspēlēties?

-Dane, īpašnieki nolēmuši slēgt mūsu avīzi. Mēs neesam pietiekami komerciāli, mūsu raksti esot pārāk intelektuāli un gudri, lai tos gribētu lasīt katrs otrais Latvijas iedzīvotājs, bet ar mazāku auditoriju izdevēji nav mierā.

-… un ko tas nozīmē? sausu muti Dane pajautāja.

- Tas nozīmē, ka šonedēļ mēs izlaidām savu pēdējo numuru. Tava intervija ar Zeltkalnu bija visīstākā mūsu avīzes gulbja dziesma. Izcila intervija, augstas pilotāžas žurnālistika, taču arī tā viņus nepārliecināja. Ta ka ienāc rīt vai parīt pēc pēdējiem honorāriem, ja vēlies, uzrakstīšu arī rekomendāciju kamēr vēl esmu šajā amatā, varu to izdarīt. Un paldies par tiem labajiem darbiem, ko esam kopā paveikuši, par taviem labajiem rakstiem. Es noteikti gribētu, lai tu turpini rakstīt, tev ir Dieva dots talants.

-P-paldies, viņa izmocīja.

-Nav par ko. Labi, Dane, ieskrien rīt ap pēcpusdienu, tad mēs esam iecerējuši iedzert atvadu šampanieti.

-J-jā, labi, līdz rītam.

Nolikusi klausuli, viņa apjukumā ilgi sēdēja un skatījās vienā punktā. Tas taču nevarēja būt tiesa!

Tik vienkārši šodien ir, rīt nav, mīļie, dariet, ko gribat, jo šīs pasaules varenie ir pieņēmuši lēmumu!

Jēziņ, un ko lai tagad dara? Saņems pēdējos honorārus par martu, samaksās rēķinus, un viss, ko tālāk? Naudas vairs nebūs, darba ari ne. Atkal jāsāk viss no sākuma jāzvanās pa izdevniecībām, jāraksta vēstules, jāpiedāvājas, jāpārliecina, cik tu esi laba, profesionāla, asspalvaina un aszobaina…

Varbūt šoreiz būs vieglāk, jo profesionāļu aprindās Pusnakts vārds kotējās visai augstu…

Varbūt tiešām vajadzēja palikt pie Zeltkalna un ļauties apčubināties? Šī doma atkal un atkal jaucās pa galvu, liekot Danei kārtējo reizi apšaubīt vakardienas rīcības pareizību. Ko viņš tagad par mani domā? Ekscentriska žurnālistīte, kura miera vējos atļaujas piedzerties kopā ar savu intervējamo objektu un pavadīt nakti viņa mājā…

Nebūtu vēl viņa to vēstuli uzrakstījusi varētu aizbraukt pie Māra un mēģināt izrunāties, visu paskaidrot.

Pēc šīsnakts incidenta ar Andri Dane saprata, ka vairs negrib būt par mūžam nomocīto, nodzīto pussievieti pusziigu.

Viņa gribēja darīt savu iemīļoto darbu rakstīt. Rakstīt tā, lai par to maksātu tik daudz, ka pietiktu iztikai un pašcieņas uzturēšanai, bet lai tas nepārvērstos vergu klaušās. Viņa gribēja dzīvot, vērot dabu un cilvēkus; gribēja vienkārši būt un priecāties par savu esību un pasauli.

Iespējams, kopā ar Māri tas varētu izdoties. Iespējams, viņš viņu patiešām saprata. Gribēja saprast.

Dane izskrēja priekšnamā un sāka drudžaini rakņāties pa nodeldētās ādinieces kabatām. Kaut kur taču vajadzēja būt Zeltkalna vizītkartei ar visiem viņa telefona numuriem. To vajadzēja atrast par katru cenu!

Vizītkarte neatradās. Ne kabatā, ne blociņā, ne makā, ne somā aiz oderes. Tā bija kā izkūpējusi gaisā.

Dane dusmās par savu izklaidību gluži vai plēsa matus.

Fakss! Viņa taču sūtīja uz Pusnakti interviju no Zeltkalna faksa, kas reizē bija arī telefons. Uz faksa lapām vajadzētu būt redzamam nosūtītāja numuram.

Klausulē ilgi skanēja garie izsaukuma signāli. Loģiski, svētdiena taču, svētdienā neviens normāls cilvēks redakcijā nemēdz lcvernēt; jo vairāk, ja avīze beigusi pastāvēt.

Labi, Māra tālruņa numuru viņa dabūs rīt. Tagad vajadzētu paēst brokastis (žēl, ka vakarnakts dusmu lēkmē viņa izsvieda vistu sanāktu tīri labas brokastis, nabaga ceptais putns taču ne pie kā nebija vainīgs) un sakopties. Galu galā rīt jāsāk jauna, skaista dzīve.

Nosmīnējusi par šo psihologu un padomdevēju tik iecienīto, nodrāzto gudrību, Dane pārģērbās mājas darba drēbēs, uzvilka kājās nodeldētās aerobikas kurpes, saglabājušās vēl no dejošanas laikiem, un raitā riksī ar šmucspaini rokās noskrēja lejā pa kāpnēm un tad līdz blokmāju iekšējā laukuma vidum, kur zem koši zaļa vāka gozējās mūžam pilnais konteiners.

Atceļā Dane pamanīja pastkastītes spraugā vīdam kaut ko baltu. Vēlreiz raitā riksī augšup pēc pastkastītes atslēgas, tad lejup pa kāpnēm un viņa stāvēja, neticīgi vērdamās Zeltkalna atstātajā vēstulē… Bez zīmoga. Tātad viņš ir bijis šeit. Bijis šeit, stāvējis šeit, bet nav piezvanījis pie durvīm. Nav vēlējies viņu satikt… Vai arī viņš šeit bijis tad, kad tie abi…

Mīļā Dane!

Man steidzami jālido uz Angliju māte slimnīcā. Atgriezīšos pēc divām nedēļām un noteikti vēlēšos Tevi sastapt, la tas nevar palikt. Mums jāizrunājas par to, ko Tu rakstīji savā vēstulē. Es tam neticu. Toties ļoti lūdzu tici tam, ko Tev pateicu. Mumsjābūt kopā! Priecāšos, ja Tu vēlētos braukt man Ildzi, gaidīšu rīt lidostā pusseptiņos. Lidmašīna izlido pusastoņos. Biļetes rezervētas.

Māris.

Ko nu? Zeltkalna lidmašīna sen jau pacēlusies un nolaidusies, bet viņš pats ģimenes lokā malko angļu tēju un stāsta tuviniekiem par dzīvi Latvijā. Latvija strana kontrastov… Prātā ieskanējās kalambūrs no Briljanta rokas.

Jā, Zeltkaln, Latvija ir visīstākā kontrastu zeme. Tikai te iespējams no humpalu lupatām pāršūtā vakarkleitā doties uz Operas pirmizrādi kopā ar vīrieti, kura smokings maksā vairākus tūkstošus dolāru. Tikai te iespējams vienas dienas laikā zaudēt jebkādu drošības sajūtu par rītdienu, skaidri saprotot, ka visiem uz tevi dziļi un slaidi nospļauties, jo katram pašam pietiek savu rūpju un raižu.

Bet varbūt Zeltkalns nemaz nedomāja tā, kā rakstīja? Varbūt tā vienkārši bija viņa ieaudzinātā, angliskā pieklājība, kas liedza sievietei, ar kuru kopā pavadīta nedēļas nogale un pārlaistas ari divas naktis (nu labi, burtiskā nozīmē viena, turklāt tā nemaz nebija nakts!), vienkārši parādīt durvis. Smalkās manieres prasīja delikātāku izturēšanos, piemēram, emocionālu un izjustu vēstuli, kamēr pats rakstītājs jau atrodas pāri jūrai, skaidri zinot, ka manai skaistajai lēdijai nav ne viņa telefona numura, ne iespēju jelkā citādi viņu sasniegt.

Dane pēkšņi sajuta sevī tukšumu. It kā milzīgs sūknis būtu izsūcis no viņas pēdējo pašapziņas kripatiņu. Aizmigt… Aizmigt un vairs nepamosties…

Trrr-trrr-trrr, griezīgā tonī atkal ieskanējās tālruņa zvans. Agrāk šis 50. gadu birokrātiskā stila aparāts ar čerkstošo zvanu viņai bija paticis vai vismaz šķitis amizants, bet šodien Dane bija ar mieru to mest pret sienu un sašķaidīt gabaliņos. Taču spītīgais krāms turpināja tarkšķēt.

-Hallo!

- Meitiņ, sveika, kā klājas? Man vakarnakt rādījās slikts sapnis, tāpēc nolēmu jāaiziet līdz veikalam un jāpiezvana.

Mamma. Ar savu nekļūdīgo intuīciju atkal nopeilējusi Danei kaut kas atgadījies.

-Nekas, mammu, viss kārtībā, patiešām!

-Esat veseli?

-Jā, kā rutki.

-Un kad tad domājat uz mūsu pusi? Andrim jau atkal tās filmēšanas, un tev noteikti daudz rakstudarbu?

-N-nu… Zini, es tā kā jaunnedēļ varētu gan pie jums aizbraukt. Tētis atskries līdz autoostai pretī?

-Kā tad! Tu tikai pasaki, kad un ar kuru autobusu brauksi. Bet, paga, tu teici brauksi viena?

-Viena gan.

-Un Andris?

- Mammu, satiksimies, tad visu pastāstīšu. Tas ir garš stāsts, netaisi veikalniekam rēķinu.

-Meitiņ, es dikti uztraucos… mēs ar tēti uztraucamies, viņa mudīgi izlaboja, bet Dane jau bija uztvērusi nelielo pauzi pirms mēs.

-Par ko?

- Es te vakardienas Brīvdienā redzēju tevi ar kādu ļoti skaistu vīrieti, dakteri, lāgā nesalasīju vārdu (melo, mammīt, visu tu labi salasīji un pat trīsreiz izlasīji!). Kas tas bija?

-… nekas. Nekas. Tikai kārtējā slavenība, kuru es intervēju un kurš mani par izdevušos interviju uzaicināja uz pirmizrādi Operā. Tas arī viss.

-Patiešām viss?

-Patiešām.

-Bet ko tad viņi tai avīzē raksta ar savu daiļo pavadoni?

-Mamm, it kā tu nezinātu, kā taisa avīzes! Tur ne to vien sarakstīs… (Paldies Dievam, ka tur nebija bilžu no Bimini, tad gan būtu vakars uz ezera!) Labi, mamm, man pirmdien viena tikšanās. Es varētu būt otrdien ar pēdējo autobusu. Šī man būs tāda brīvāka nedēļa, padzīvošu pie tevis. Ja vien tu mani piecietīsi…

-Nu ko tu runā! Brauc vien, meitiņ!

-Labi, mamm, atā, līdz otrdienai!

Viņa ar mokām spēja pabeigt sarunu, lai nesāktu skaļi gaudot kā pārbijies bērns.

Patiešām gribējās pie mammas. Gribējās uz savām lauku mājām, kur Danes senči bija dzīvojuši vismaz astoņās paaudzēs vismaz tik, radu rakstu rulli taisot, viņa bija izdibinājusi.

Vecās mājas, gluži kā pelēku lakatu apsegusies večiņa, izstaroja tādu klusu, rāmu spēku, kas jebkuras nedienas un raizes spēja padarīt par nebijušām vai vismaz samazināt līdz saprātīgiem mērogiem, ļaujot uz lietām paraudzīties skaidrām acīm un mierīgi tikt ar visu galā.

Stārķa ligzda elektrības stabā mājas galā kā svētība šīs sētas iemītniekiem.

Melnais runcis, pelēkā, raibā un balti rudā kaķene kā sagaidīšanas komisija ikvienam sētā ienācējam.

Krāšņais upes līkums lejpus mājas, aiz dārza dzīva, arvien mainīga Purvīša glezna.

Bet milzīgais trīssimtgadīgais dižozols pagalma vidū stabilitātes un nemainības garants. Zīmogs atgriešanās atļaujā.

Jā, viņa brauks uz laukiem, padzīvos tur kādu nedēļu, divas vai pat mēnesi. Kamēr noskaidrosies domas un nobriedīs plāns, ko darīt tālāk. Tikai pirms tam vēl viena lieta jāizdara…

Pēc divām nedēļām, atgriezies no Anglijas, Zeltkalns tieši no lidostas brauca uz Danes māju. Bija sestdienas vakars. Viņai vajadzētu būt mājās…

Taču pelēkās blokmājas otrā stāva logi iepretim divžuburu liepai bija tumši un klusi. Iegājis kāpņu telpā un uzkāpis līdz pazīstamajām durvīm, Māris ilgi un pacietīgi spieda zvana pogu, ķērcinot nepatīkamo signālu, no kura modās pat miroņi. Pēc piecu minūšu ilgas zvanīšanas kļuva skaidrs pat ja iekšā kāds ir, vaļā neparko nevērs. Toties negaidot atsprāga blakusdzīvokļa durvis un pa tām izbāzās izspūris, pārbalināts cekuls.

-Ņetu jejo.

-Kā lūdzu?

-Nav viņ. Viņ aizbraukt pie mama uz laukiem, na mesjac vai tak. Teic, lai es pieskat, ja kas. Nāc potom, da? A, klausies, tu iemest negrib?

-Nē, paldies. Paldies par informāciju. Man jāiet.

-Nu, kak hočeš. Es gribēj’, kā labāk…

Ietilpīgā pastkastīte Zeltkalna mājas metālā kalto vārtu otrā pusē bija pārpildīta. Avīzes, avīzes, žurnāls, rēķini, rēķini, ielūgums un… liela, dzeltena aploksne. Uz tās viens vārds Mārim.

Zeltkalna sirds apmeta kūleni no Danes. Tātad viņa tomēr uzrakstījusi…

Trīcošam rokām viņš atplēsa aploksni. Vēstules tur nebija, tikai viena audiokasete. Mutiska vēstule.

Māri,

es ilgi domāju rakstīt Tev vai ne, biju jau nolēmusi, ka mūsu starpā viss beidzies, pat nesācies, taču tad sapratu, ka esmu Tev parādā paskaidrojumu. Te nu tas būs…

Tavu vēstuli saņēmu, diemžēl par vēlu, uz lidostu pagūt vairs nevarēju. Droši vien tā arī labāk. Ko gan Tu lidostā darītu ar noraudājušos meitieti, kuru nevarētu paņemt līdzi? Neaizmirsti, mums iebraukšanai Anglijā vēl aizvien ir vajadzīgas vīzas, bet tās vienas dienas laikā nav nokārtojamas.

Ceru, ka Tava māte jūtas labāk un ka Tu šajā laikā esi bijis viņai liels atspaids un palīgs.

Mani jaunumi nav tik priecīgi…

Ar Andri mēs izšķīrāmies, es viņam palūdzu aiziet un vairs neatgriezties. Tas notika tajā pašā naktī. Neprasi, kāpēc. Es pati to līdz galam vēl neesmu sapratusi.

Manu avīzi slēdza, jaunu darba piedāvājumu pagaidām nav, tāpēc uz kādu laiku pārceļos pie mammas uz lauku mājām.

Paldies Tev un Liktenim par tām dienām, kas mums bija dāvātas. Nezinu, ko Tu šobrīd par mani domā, bet, lai kas tas būtu, nekas nespēs mainīt to, ko jūtu sirds dziļumos, pateicību un mīļumu pret Tevi. Tu nāci īstajā brīdī, lai atvērtu man acis un iemācītu dzīvot bez ilūzijām, paļaujoties tikai uz sevi, savu spēku un prātu. Mācīšos peldēt, lai nenoslīktu.

Iespējams, mēs būtu varējuši palikt kopā un varbūt pat būtu laimīgi. Bet varbūt es vēl esmu par jaunu mīlestībai un laimei. Varbūt man līdz tai vēl tāls ceļš ejams?

Es negribu būt emocionālā ubadze, mīlestības lūdzēja un žēlsirdības dāvanu pieņēmēja. Es gribu ņemt un dot arī pati. No sirds. Bet, kamēr to nevaru, kamēr man nav, ko dot, labāk aizeju.

Ja patīsi šo kaseti tālāk, varbūt atradīsi kaut ko, kas Tev palīdzēs īsināt tumšos vakarus pie kamīna. Ja nepatīk, droši dzēs laukā. Tas tikai tā mirkļa iedoma, sentiments…

Māri, paldies Tev par to, ka Tu biji…

D.

Ieskanējās ilgs klusums. Minūte, divas, trīs, piecas. Un tad klusi ģitāras ievadakordi, viegliem pirkstiem pārskrienot stigām. Māris sastinga. Viņš pazina šo dziesmu. Dance Me… Jā, te tā bija visiem tik labi zināmā dziesma ar latvisko tekstu. Pēc tam Yesterday oriģinālvalodā. Un tad Viņi dejoja vienu vasaru…

Danes balss skanēja klusi, maigi, ne tik dūmakaini kā tonakt Bimini, aizlauztāk, sirdi plosošāk.

Un visbeidzot … tikai Tevi es mīlējis esmu… Čaks.

Kā viņa zināja, ka šī dziesma viņam mīļa jau kopš bērnības, jo to reizēm mēdza dungot tēvs? Zeltkalnu fascinēja skumjā, smeldzīgā melodija, bet, kad pēc ilgiem un atkārtotiem lūgumiem tēvs iedeva izlasīt mazo, nobružāto Čaka dzejas krājumiņu, kas viņam vienmēr atradās uz rakstāmgalda, Zeltkalns juniors saprata tas patiesi ir par viņa paša nepiepildītajām alkām pēc īstas, mīlošas sievietes.

Un nu, kad viņam beidzot bija licies, ka ir tādu sastapis, viņa kā spoks, kā rēgs izslīd caur pirkstiem un pazūd bez pēdām, neatstājot ne telefona numuru, ne adresi, vien ierunātu vēstuli un četras skaistas, skumjas dziesmas.

Marta pēdējā dienā Dane atgriezās Rīgā. Salta, nolikusi pie malas visas romantiskās tieksmes un mākslinieciskās ambīcijas, nocietinājusies sevī un gatava iekarot pasauli vēlreiz.

Piezvanīja uz rīta avīzē ieraudzīto sludinājumu: Meklējam kriminālziņu redaktoru.

Vai varat sākt jau rīt?

Jā, viņa varēja.

2. daļa . Maniaks 1997

.

1. nodaļa

»

Viņa brauca pa Vidzemes šoseju. Ātri. īpaši neskatoties apkārt. Bija maz laika. Pārāk maz. Ja gribēja paspēt, vajadzēja pasteigties. Dane parēcināja akseleratoru velti. Vecais golfiņš, lai ari sporta modelis ar forsēto motoru, vairāk par simt trīsdesmit pavilkt nespēja.

Viņa paskatījās pulksteni… Labāk nebūtu tā darījusi. Amizantā ciparnlciņa, pa kuru sekunžu rādītāja vietā draiski skraidīja mazs, melns zirneklītis, neiepriecināja. Pustrīs. Trijos jābūt pie Oša, bet priekšā vēl simt kilometru.

Simt kilometru un pusstunda rēķini, kā gribi, gali neiet kopā.

Dane pie sevis pasmīnēja ja vecais golfiņš spētu izspiest divsimt kilometru stundā, ja gar ceļa malām nerēgotos ātrumu ierobežojošās ceļa zīmes un ja nebūtu risks sastapties ar kādu pārlieku apzinīgu ceļu policistu vai, tieši pretēji, neapzinīgu braucēju, viņa paspētu. Jo jāpaspēj.

Tik vienkārši…

Tāpēc, ka skarbais Ziemeļvidzemes Kriminālpolicijas priekšnieks Valdis Osis ir pēdējais cilvēks zemes virsū, kuru viņa gribētu piečakarēt, sarunājot un neierodoties laikā…

Un kāds velns dīdīja šefu lielo sapulci rīkot tieši šodien, ja tā bija paredzēta piektdienas rītā, avīzes iznākšanas dienā? Speciāli? Zināja taču, ka viņai jābrauc komandējumā…

Pēdējā laikā Danei arvien biežāk likās, ka šefs no dienas dienā neatlaidīgi pārbauda viņas pacietības un izturības robežas. Cits pēc cita bira visneiespējamākie darba uzdevumi, turklāt ik reizi tos pavadīja klaji ironiskas replikas ja vien tu varētu; ja tev tas nebūtu par grūtu; nē, protams, tu jau vari to nedarīt, tikai tad tie honorāri… Dane parasti norija šos rūgtos krupjus un paveica arī šķietami neiespējamo. Izbraukāja, aizskrēja, atrada, nointervēja vajadzīgos ļaudis, sarunāja, dabūja no kriminālekspertiem tādas bildes no notikuma vietas, kādu nebija nevienam citam Latvijas preses izdevumam…

Bet varbūt nevajadzēja? Varbūt tieši otrādi reiz vajadzēja sadumpoties, uzsist dūri uz galda un pateikt pietiek! Vai redakcijā cilvēku trūkst? Kāpēc katru reizi, kad gaidāms visnetīrākais, vispretīgākais, piņķerīgākais un ilgstošākais darbs, šefs viņu kā buferi pagrūž citiem priekšā? Tālos, ilgos komandējumos. Nakts reidos. Reportāžu izbraukumos no notikuma vietas. Vissmagākās un psiholoģiski graujošākās intervijas ar upuriem, lieciniekiem, noziedzniekiem tas viss viņai… Un arī sarunas ar izmeklētājiem un valdības pārstāvjiem visiem tiem, kuri jau vairākkārt atteikuši intervijas citiem vai kurus citi nespēja piedabūt uz sarunu… Vienīgais arguments bet tu taču to varēsi, vai ne?

Dane bija laba žurnāliste. Un laba redaktore. Viņa pati to apzinājās dīvaini, ja būtu citādi pēc presei atdotiem gandrīz desmit gadiem. Televīzija, radio, žurnāli, avīzes. Visbeidzot nu jau piekto gadu vienīgā Latvijas kriminālavīze. Vadošā šajā jomā. Pareizāk būtu teikt divas avīzes, jo jau otro gadu vienas redakcijas darbinieki izdeva divas avīzes: vienu divreiz mēnesī (tā vairāk līdzinājās žurnālam), otru ik pārdienas. Tā ar savām četrām lappusītēm un melnbalto druku ar kaut ko atgādināja kara laika skrejlapiņu, taču, kā par brīnumu, lasītāji to pirka labi. Vairāk nekā labi, ja divu mēnešu laikā kopš pirmā numura iznākšanas bija izdevies četrkāršot tirāžu.

Dane grīni pasmīnēja nekrofilu avīze kā viena, tā otra.

Ko īsti vajag mūsdienu cilvēkam? Uzzināt, ka otram kaimiņam, radiniekam, pat labam paziņam vai draugam… neiet. Klājas slikti. Vai pavisam slikti, pat traģiski. 0, kas tas par kaifu lasīt avīzē vai skatīties ziņās, ka tam tur noticis tas un tas, bet šim te vēl kaut kas. Bet es, bet man paldies Dievam, viss kārtībā!

- Tadi jau mēs esam nedod ēst, nedod dzert, ļauj tikai papriecāties par otra nelaimi uz savas (relatīvās) laimes fona. Dane nodrebinājās. Izjust šīs saldi šķebīgās trīsas ak Dievs, kas gan notiek pasaulē, kurp gan skatās valdība un policija? Un turpat līdzās nenovīdība, žurcisks ļaunums no apziņas dzīlēm ā, viņai/viņam tā gadījās (viņu apzaga, aplaupīja, izvaroja, nogalināja), tad jau acīmredzot tam bija kaut kāds iemesls… Bija pelnījis…

Dani burtiski tracināja šādi spriedelējumi un prātuļojumi.

Reiz, stāvot autobusa pieturā un negribot ieklausoties blakusstāvētāju sarunās, viņa norāvās. Pirms kāda laika pašā Rīgas centrā bija nogalināts krievu biznesmenis, kura biznesa metodes varbūt arī nebija no tām caurspīdīgākajām, tomēr viņa trīsgadīgā meitiņa un stāvoklī esošā sieva nebija pelnījušas tikt nospārdītas līdz nāvei. Dane, sev par nelaimi, bija atradusies netālu no notikuma vietas, kad turp, zili sarkanajām gaismām mirgojot un sirēnām gaudojot, kā vārnas pie nelaiķa salidoja operatīvais transports. Viņas sarkanā caurlaide ļāva ne tikai uzturēties notikuma vietā, bet arī fotografēt…

Toreiz redzētais dienām, nedēļām un mēnešiem par sevi atgādināja nakts murgos…

Un tagad nu Latvijas vienīgais dzeltenais vakara laikraksts bija publicējis retrospekciju atskatu uz pusgadu seniem notikumiem, bet divas pirkumiem nokrāvušās un dubultzodiem apaugušas tantes autobusa pieturā, pārrunājot lasīto, skaļi, griezīgi un viszinīgi sprieda tātad viņi to bija pelnījuši…

Dusmās pieklusinājusi balsi līdz tikko dzirdamam čukstam, viņa iešņāca abām ķērcējām sejā: Un jūs? Vai jūs to nebūtu pelnījušas? Sievišķi momentā apklusa.

Vēlāk Dani ilgi mocīja sirdsapziņas pārmetumi. Nu ko nobaidīji divas mazprāta tantuškas, domā, viņas vairs tā nedarīs? Darīs un kā vēl! Un vēl tevi tur piepīs klāt. Visām savām draudzenēm izklāstīs, kā, redz, autobusa pieturā runājušas par to, kas šodien notiek visapkārt, bet viena melnā ādas jakā tērpusies sterva pienākusi klāt un pavēlējusi aizvērt muti, citādi…

Par notikušo viņa pēc kādas intervijas izstāstīja pazīstamai tiesu kriminālistikas psihiatrei.

Atbilde viņu šokēja. Pieredzējusī psihiatre vienkārši ieteica notikušo aizmirst un ar to necīnīties, īpaši uzsverot cilvēkiem tas ir vajadzīgs, jo informācija par noziegumiem, varmācību un asinīm ir kā drošības ventilis, kas ļauj vidējam aritmētiskajam pilsonim pareizi reaģēt uz tamlīdzīgiem notikumiem. Jā, viņi lasa un šūmējas, runā, aprunā, spriež un izgudro simts jaunu versiju, reizēm pamatīgi apgrūtinot tiesībsargājošo iestāžu darbu, bet gandrīz vienmēr tas aprobežojas tikai ar lasīšanu un runāšanu. Šādā veidā cilvēki no sevis izvada ikdienas spriedzes radītās negācijas, ļaunumu un dusmas.

Diemžēl paliek neliels procents citādi reaģējošo to, kuri lasot vai nelasot, skatoties vai neskatoties paši kļūst par tamlīdzīgu ziņu iemeslu. Noziedzieki un viņu upuri.

Ar prātu Dane šo loģisko skaidrojumu saprata, ar sirdi neparko.

Kā iespējams, ka sabiedrība, kurā viņa dzimusi, augusi, skolā gājusi, kurai piederēja un ar ko lepojās, nemanāmi noslīdējusi līdz tādam līmenim, ka katrs otrais indivīds, kaudzēm sapircies skandalozo, sensacionālo presi, tā arī nesaprot, ka būtībā visas dienas un vakara avizes, to skaitā dzeltenās un rozīgās, raksta par vienu un to pašu īstām vai izdomātām sensācijām, skandāliem, noziegumiem, nelikumībām, netikumiem, bankrotiem, tajā pašā laikā nez kāpēc aizmirstot stāstīt par to labo, kas vēl saglabājies visapkārt.

Lasītāji gluži kā apmāti burtu pa burtam, zilbi pa zilbei, stingām acīm iezīdušies drukāto mediju lappusēs, sūca šo melno informāciju kā ilgi badojies vampīrs sava upura asinis. Viņi lasīja un guva prieku no citu tādu pašu ļautiņu traģēdijām… Lūk, kāds izvarots, kāds nogalināts, kāds nokritis no balkona, kāds nošāvies, vēl kāds pieķerts zogam bankas naudu…

Bet sliktākais ik reizi, izlasot kārtējos piepušķotos faktus par svaigu noziegumu, lasītāju pūlis satrakojās līdzīgi upei pavasara palos. Katrs steidza izteikt savas versijas par notikušo. Noziegumi ienāca pat mājās agrāk vakariņu laikā pie galda tika runāts par to, kā gājis skolā vai darbā, turpretī tagad, ģimenei tiekoties pēc garas darba dienas, pirmais jautājums bija: vai tu dzirdēji, ka…?

Danei brīžam gribējās aizspiest ausis, dzirdot tās bezjēdzīgās stulbības, ko ļautiņi spēja palaist tālāk tautās. Muļķi vai absolūti naiviķi? Ko gan viņi centās no sevis izrādīt? Speciālistus? Lietpratējus? Zinātājus? Nezinot ne tik, cik melns aiz naga, un pat neapjēdzot procesus, kas notika visapkārt…

Diemžēl tāda bija atklātības un preses brīvibas cena.

Lai cik skumji būtu to atzīt, Danei arvien biežāk nācās piekrist policijas darbiniekiem, kuri izmisīgi centās nosargāt no preses visuredzošās acs kaut niecīgāko informācijas kripatiņu. Danei nereti bija klusējot jāuzklausa sarūgtināto izmeklētāju pārmetumi žurnālistu sugai kā tādai par izbojātajām izmeklēšanām vai nevietā un nelaikā noplūdušo operatīvo informāciju. Tiesa, savējie puiši, izkratījuši sirdi, arvien piebilda bet tu jau tāda neesi, tas nebija par tevi! -, tomēr taisnība viņiem bija. Avīzes, cita ar citu sacenzdamās, drukāja atkal jaunus un jaunus faktus, īstus un izdomātus, nepierādītus un no zila gaisa grābtus, lai tikai būtu kaut solīti, kaut pussolīti priekšā konkurentam, neraizējoties, ka ikviena šāda informācijas kripatiņa, gudri noklusēta un pēc tam laikā izspēlēta, bieži vien vairākkārt paātrinātu konkrētā nozieguma izmeklēšanu.

Preses brīvība un sabiedrības tiesības zināt no vienas puses, operatīvās informācijas noslēpums no otras.

Pēdējā laikā Dane arvien biežāk cīnījās pati ar sevi cik daudz mums kā žurnālistiem ir tiesības atklāt un cik daudz sabiedrībai ir tiesības zināt, lai vilks būtu paēdis un kaza dzīva? Lai ļaudis justos informēti, netraucējot strādāt izmeklētājiem. Turklāt, paturot prātā arī tādu faktoru kā politiski ekonomiskā konjunktūra, ietekmes sfēru dalīšana un pārdalīšana, visbeidzot mediju interešu zonas.

Vai avīzēs drukātais vienmēr ir patiesība? Taisnība? Nē, nē un vēlreiz nē. Danei par to sen vairs nebija nekādu ilūziju. Drukā to, ko un kam vajag. Un kā vajag. Visu. Tajā skaitā arī kriminālziņas. Tās, mīļie, ir reālās tirgus attiecības. Ne vairāk, ne mazāk.

Kad Dane par savām šaubām mēģināja runāt ar tiem dažiem žurnālistiem, kurus cienīja un kuriem uzticējās, par atbildi viņa visbiežāk saņēma neizpratnes pilnu plecu raustīšanu. Viņi ar iekšlietu sistēmā strādājošajiem tiesībsargiem un kārtibsargiem kontaktējās tikai preses konferencēs un varbūt paretam lielo priekšnieku kabinetos, ieradušies uz interviju. Turpretī Dane šo dzīvi bija izkodusi no iekšpuses, reidu laikā stundām ilgi kratoties operatīvajā transportā bez iespējām iedzert kafiju vai aiziet uz tualeti, naktīm nīkstot piesvīdušā, piepīpētā, nevēdinātā dežūrdaļā vai, cīnoties ar nelabumu un pretīgumu, ceļā uz notikuma vietu vai cietumu intervēt kārtējo slepkavu…

No globāli eksistenciālajām pārdomām viņu iztraucēja peidžera pīkstiens un vibrācija vēdera rajonā. Kāpjot mašīnā, Dane bija piesprādzējusi peidžeru pie jostas, citādi motora troksnis noslāpēja jebkuru citu skaņu.

Ar vienu roku sagrābstījusi mazo pīkstuli, viņa to nokabināja no turētāja un, vienlaikus cenšoties paturēt acīs brauktuvi, nolasīja sūtījuma tekstu: Steidzami piezvani uz redakciju. Šefs. Tikai viņš bija spējīgs uz tamlīdzīgām pavēlēm, nerēķinoties ar objektīvo realitāti faktu, ka viņai nav mobilā telefona un Vidzemes biezajos mežos diez vai uzstādītas Lattelekom būdiņas.

Nolādēts, nolādēts, nolādēts! Kur ellē meža vidū lai rauj telefonu? Līdz tuvākajam miestam vēl vismaz divdesmit kilometru, bet nogriezties no šosejas uz tuvāko lauku ceļu, lai meklētu telefonu kādās mājās, būtu vēl lielāks neprāts. Kurš saulainā jūlija dienā tupēs mājās, ja no lauka siens vedams?

-Nu pie velna! Piezvanīšu vēlāk, pasaule bojā neaizies. Un vispār piezvanīšu no Ziemeļvidzemes policijas pārvaldes. Neiešu te naudu tērēt. Tāpat jau par šo braucienu nāksies maksāt no savas kabatas.

Nevarētu teikt, ka Dane būtu skopa vai bezjēdzīgi principiāla, nē, viņai tikai ļoti nepatika pirms algas grabināt maciņā pēdējos santīmus, lai būtu ko ieliet bākā, bet laikā starp niecīgo aldziņu un mainīgajiem honorāriem mēģināt piespiest šefu apmaksāt komandējuma izdevumus vai vismaz degvielu. Protams, saskaņā ar darba likumdošanu un iekšlietu sistēmas normatīviem šī lieta nebija diskutējama komandējumi un degviela bija jāapmaksā.

Diemžēl deviņdesmito gadu realitāte un šefa autoritārais vadības stils apvienojumā ar viņa pretrunīgo raksturu un īpašo mīlestību pret Dani viņas finansiālo labklājību padarīja atkarīgu teju no Mēness fāzēm… Būdams labā noskaņojumā, šefs varēja parakstīt biezu žūksni komandējuma atskaišu, tās pat neizlasījis, turpretī vajadzēja tikai mazākajam nieciņam sabojāt viņa tā jau nestabilo noskaņojumu, lai redakcijas darbinieki sajustu pārmaiņas, vajadzēja sīki atskaitīties par katru santīmu… Šī kasīšanās par pāris santīmiem bija tik pazemojoša, ka sāpēja vairāk nekā kādam aizdoti un laikā neatmaksāti divdesmit lati. Tā nu tas ir, Dane nopūtās. Ja pats par sevi neparūpēsies, cīnoties ar zobiem un nagiem, neceri, ka to darīs kāds cits.

Viņa atkal iegrima pārdomās. Savos divdesmit astoņos gados Dane bija sasniegusi daudz. Praktiski visu, ko vēlējusies. Gan strādājusi savulaik populārākajā nedēļas avīzē Pusnakts, gan rakstījusi pasūtījuma rakstus Latvijā visaugstāk vērtētajam intelektuālajam žurnālam Laiks. Gandrīz piecus gadus nostrādājusi dažādos televīzijas kanālos, neilgu laiku vadījusi savu televīzijas programmu, kas gan te viņa skumji pasmaidīja kļūdaini izvēlēto partneru dēļ izrādījās dzīvotnespējīgs pasākums. Tieši toreiz viņa, nemitīgo aizkulišu spēļu, intrigu un ambīciju dēļ vīlusies televīzijā kā institūcijā, nolēma pāriet uz rakstošo presi.

Pusnaktij un Brīvdienai rakstot pavadīto laiku viņa atcerējās ar omulīgu siltumu tas bija lielisks dzīves posms: viņai bija vaļa rakstīt par ko, kad un kā vēlējās, raksti principā netika laboti, arī naudiņa ienācās regulāri.

Pusnakts bankrots nāca kā zibens no skaidrām debesīm, un Danei bija pamatotas, diemžēl nepierādāmas aizdomas, ka tas bija mākslīgs gluži vienkārši laikā, kad neatkarīgajā Latvijā sāka valdīt plēsīgā kapitālisma tirgus vilku likumi, neviens izdevējs vairs nevēlējās ieguldīt naudu alternatīvā izdevumā, kas raksta par dziļām un augstām lietām, ironiski analizē procesus un pasarg Dievs! māca cilvēkus domāt.

Darbs medijos Danei šo gadu laikā bija iemācījis vēl vienu lietu lielākā daļa biznesa darījumu, valsts politikas un publicitātes spēļu tiek veidotas un virzītas, sēžot pie pusdienu galda, gultā vai kopīgos atpūtas pasākumos, kas skata pēc tika piesegti ar konferenču, semināru vai biznesa tikšanos izkārtnēm, taču tik caurspīdīgām, ka loģiski domājošam cilvēkam ātri vien kļuva skaidrs, kas ir kas…

Peidžers atkal sāka kņudināt vēderu. Dane vēlreiz nokabināja to no jostas un nolasīja: Ātri atgriezies. Ir izmaiņas. Komandējums tiek atcelts. Osis ir informēts.

- Cūcība! viņa iebrēcās, strauji nobremzēdama. Vecais autiņš burtiski ierakās asfaltā.

Nikna kā piecus gadus neēdis pūķis Dane apgrieza mašīnu pretējā virzienā un uzņēma ceļu uz Rīgu. Līdz galamērķim bija palikuši nepilni divdesmit kilometri… Jācer, ka šefs tiešām ir piezvanījis Valdim un brīdinājis, ka viņa neieradīsies. No visiem pazīstamajiem Latvijas policistiem Osi Dane vērtēja visaugstāk gan kā profesionāli, gan kā cilvēku, gan… Jā, arī kā draugu. Varbūt ne sirdsdraugu, tomēr…

Pirmo tikšanos un iepazīšanos abi vēlāk atcerējās ar smaidu, lai gan toreiz, tajā aukstajā marta dienā, Danei smiekli nenāca. Jau iepriekš kolēģu sabaidīta Osis principā ne ar vienu žurnālistu nerunā, viņš tos ienīst! -, viņa brauca uz mazo Vidzemes pilsētiņu, visu ceļu gudrodama nopietnus argumentus, kāpēc Valdim Osim vajadzētu veltīt viņai stundu sava laika, lai pastāstītu par to, kā viņi, vidzemnieki, izgriežot pogas rīdziniekiem, izskaitļojuši un notvēruši brāļu Blumbergu bandu, uz kuras sirdsapziņas bija vairāk nekā divdesmit cilvēku dzīvību…

Ieraudzījis Dani uz sava kabineta sliekšņa, Valdis bija pacietīgi noklausījies viņas sveicienu un pieteikuma runu, lai pēc tam nikni noskaldītu: Varat braukt atpakaļ! Es ar visādām blondām špidrūkām nerunāšu, man jāstrādā. Jūsu draiskā kolēģīte jau te bija pirms gada, izamizējās ar visiem dežūrdaļas puišiem un sarakstīja pilnīgas muļķības par to, kā mēs spīdzinām aizturētos, velkot tiem galvā melnus maisiņus… Jums, žurnālistiem, tikai plikas sensācijas vajadzīgas, jūs neinteresē ne mūsu darbs, ne problēmas. Aizejiet pie priekšnieka vietnieka, viņš jums visu izstāstīs, bet mani lieciet mierā… Izteicis šos vārdus, Valdis bija aizvēris acis un nopūzdamies atlaidies krēslā.

Ar neapbruņotu aci bija redzams, cik ļoti viņš noguris, un citā reizē Dane varbūt klusu atkāptos. Taču ne šoreiz. Frāze jums, žurnālistiem, tikai sensācijas vajadzīgas, jūs neinteresē ne mūsu darbs, ne problēmas viņas ausīs dārdēja kā pneimatiskais veseris, liekot asinīm uzvārīties.

-Es nekad mūžā neesmu dzinusies pēc lētām sensācijām un desmit gadu laikā neesmu uzrakstījusi nevienu rakstu, kuru nevarētu parakstīt ar savu īsto vārdu, viņa no aizturētām dusmām trīcošā balsī klusu ierunājās. Jo dusmīgāka Dane bija, jo klusāk viņa runāja tie, kuri zināja šo īpatnību, šobrīd, savu dzīvību glābjot, būtu panikā izbēguši no kabineta. Un es nevienam neļaušu tā izteikties par žurnālistiem…

Valdis Osis pārsteigts pavēra acis un jau ievilka elpu, lai kaut ko teiktu, bet Dane nelaida viņu pie vārda:

-Man nav vajadzīgas sensācijas, man ir vajadzīga patiesība. Es nevaru izlabot tās kļūdas, ko manas kolēģes pieļāvušas pagājušo gadu laikā, tā ir viņu atbildība. Par savu rakstīto es atbildēšu pati. Un es neiešu prom no šī kabineta, iekams nebūšu ar jums runājusi, pat ja man vajadzēs nogulties pāri slieksnim! Man laika pietiek!

Protams, tas bija blefs, taču profesionāls un ļoti ticami pasniegts.

Policijas majors Osis pirmo reizi uzmanīgi paskatījās uz savu viešņu. Nē, neizskatījās, ka viņa te atbraukusi amizierēties. Viņš nopūtās vēlreiz un caur zobiem izspieda: Labi, jums ir piecpadsmit minūtes.

Dane šai sarunai bija gatavojusies nedēļu, rūpīgi pētot visus pieejamos materiālus par Blumbergu bandu, viņas jautājumi bija tieši, konkrēti un precīzi, un piecpadsmit minūšu laikā viņa bija paguvusi uzzināt visu vajadzīgo. Kad noliktais laiks bija garām, viņa pieklājīgi pateicās un cēlās kājās, lai dotos prom, bet Osis jau pavisam citā tonī ieminējās: Ja jums nekur nav jāsteidzas, es labprāt izrādītu mūsu policijas nodaļu…

Protams, Danei nebija nekur jāsteidzas. Viņa sekoja Osim no vienas vecās policijas nodaļas telpas nākamajā, klusā apbrīnā vērojot, ko šeit strādājošajiem izdevies panākt un izdarīt saviem spēkiem, nečīkstot, negaudojot un neko negaidot no Iekšlietu ministrijas, kam, tāpat kā visai valstij, kabatā svilpoja vējš. Telpas glīti izremontētas, visur zaļumi, pie logiem aizkari, mēbeles salabotas, dežūrdaļā un operu kabinetos labi datori, bet iekšpagalms, agrāk saukts par dubļu baseinu, glīti nobruģēts, un tur izvietojies operatīvais transports.

- Un tas ir mūsu lielākais lepnums Vidzemes policijas vēstures muzejs. Valdis ar plašu žestu atvēra aktu zāles durvis.

Tur pie sienām glīti ierāmētos, grozāmos stendos bija izvietota izsmeļoša informācija par kārtībsargiem un tiesībsargiem Vidzemē teju no Livonijas laikiem. Dane, pārsteigta un dziļi ieinteresēta, burtiski pielipa ekspozīcijai. Studējot viņai bija nācies šādus stendus noformēt; tas bija elles darbs, kas prasīja nenormāli daudz laika, spēka, pacietības un aizrautības, nemaz nerunājot par to, ka visa šī informācija taču bija jāatrod, jāapkopo, jāsistematizē un jāsagatavo eksponēšanai.

- Visu cieņu. Ja man būtu cepure, es to tagad apēstu, Dane uzslavēja un nesaprata, kas noticis, jo līdz šim ārkārtīgi nopietnais Osis pēkšņi sāka aizrautīgi smieties, lai neteiktu rēkt. Beidzot viņš izmocīja: Varu piedāvāt savu policista pižiku… Tas… ir manā kabinetā. Iesim, es uzvārīšu kafiju, būs vieglāk norīt.

2.nodaļa

Pižiku viņa neapēda, taču pie kafijas viņi tovakar nosēdēja ilgi.

Iepazinās vēlreiz šoreiz bez asumiem. Valdis uzdeva Danei kaudzēm jautājumu par viņas profesionālo darbību, viņa angļu mierā atdarīja ar to pašu, ar rāmu smaidu piebilstot ja nestāstīs Valdis pats, viņa pieprasīs uzziņu no personāldaļas.

Bridi domājis, viņš piecēlās, piegāja pie kabineta durvīm un aizslēdza tās no iekšpuses. Pēc tam izvilka no seifa neaizsāktu skotu viskija pudeli un šokolādes tāfelīti, iebēra kafijas automātā vēl vienu porciju kafijas, apsēdās Danei tieši pretī pie mazā apmeklētāju galdiņa un, cieši acīs skatīdamies, pajautāja: Labi, ko tu vēlies zināt? Tikai viss, ko es teikšu, būs ārpus ieraksta.

Viskija pudele palika neaiztikta, toties viņi abi pārgāja uz draudzīgo tu. Stundas aizlidoja nemanot, un, jau tuvu pusnaktij šķiroties, viņi viens otru bija iepazinuši vismaz tik daudz, lai policists varētu uzticēties žurnālistei.

Tovakar Dane uzzināja daudz gan par ilgo un mokošo reketieru un lauku ļaužu slepkavu bandu izsekošanu un bīstamajām aizturēšanas operācijām, kuru laikā divi Valda puiši tika smagi ievainoti un arī pats dabūja ar lauzni pa galvu, gan par nepietiekamo tehnisko nodrošinājumu, gan par dīvaini ilgo klusēšanu no centrālā aparāta puses brīžos, kad tiek pieprasīta informācija par kādu personu, kas varētu būt saistīta ar kādu tur augšā valdības aprindās.

Valdis bija augstas raudzes profesionālis uz Kriminālpoliciju pārnācis no bijušajiem obehaesņikiem, tagadējiem ekonomiskajiem; viņš lietas analizēja kā matemātiķis, šķetinot vienādojumu soli pa solim, līdz atklājās nezināmais. Viņam patika gudri noziegumi un gudri noziedznieki zagļi, mahinatori, kombinētāji -, kuri ar savu nodarījumu izaicināja policiju uz prāta un veiklības sacensību, turpretī miesnieki slepkavas, kaušļi, laupītāji, sadzīviski huligāni raisīja tikai un vienīgi dusmas. Bet pret divām noziedznieku sugām izvarotājiem un vecu ļaužu mocītājiem Osim bija izteikts riebums. Šo noziegumu izmeklēšanai viņš uzklupa kā saniknots buldogs un ātrāk nelikās mierā, līdz vainīgais bija rokā.

Sākumā, rakstīdama par vidzemniekiem, Dane ik reizi zvanīja Osim, lūdza viņa komentāru, bet gatavo rakstu sūtīja caurskatīt lai viss būtu korekti, ne par daudz, ne par maz, lai, pāris dienu par agru izplatot informāciju, neizjauktu puišiem kādu operāciju, neizbiedētu lieciniekus vai vainīgos… Parasti nekādu labojumu nebija. Un beidzot kādu dienu, kārtējo reizi zvanot Valdim, lai saskaņotu drukājamo gabalu, Dane izdzirdēja ilgi gaidītos vārdus tu taču pati labi zini, ko var rakstīt un ko ne, tev nav man jāatskaitās par katru sīkumu…

Braucieni uz Vidzemi kļuva par tradīciju vismaz reizi mēnesī Dane plānoja darbus tā, lai būtu iemesls izmest līkumu caur Latvijas ziemeļiem (par vidzemnieku panākumiem noziedzības apkarošanas jomā varēja rakstīt bez apstājas, jo Osis bija izvirzījis uzdevumu padarīt Vidzemi par brīvu Јonu no noziedzniekiem un sekmīgi to pildīja). Savukārt, kad Osis ieradās Rīgā, izsaukts uz ministriju vai Galveno pārvaldi, viņš arvien atrada laiku ielūkoties redakcijā. Vēl viena obligātā tradīcijas daļa Valda kabinetā viņi vienmēr dzēra kafiju ar šokolādi, bet pie Danes zaļo tēju ar mājas cepumiem.

Trīs gadu laikā viņu attiecības no skarbi lietišķām bija pārvērtušās draudzīgi sirsnīgās, par ko abi ik pa laikam ironizēja, viens otru uzrunājot: atkal mana dārgā nelaime piezvanījusi un kā tur, ziemeļos, klājas manam mīļākajam policistam?

Izdevniecības galvenais redaktors Einārs Lazda bija nemierā pats ar sevi būtībā Danes atsaukšana no komandējuma nebija nekas cits kā paša vājuma izrādīšana. Taču viņš baidījās. Ja pavisam godīgi ļoti baidījās, jo viņa tam varēja kļūt pārāk bīstama. Ar tādiem draugiem un tādiem sakariem…

Lazda zināja, ka šis brauciens Danei nozīmē daudz. Pirmkārt, iespēju satikt draugus (par to, ka ar Vidzemes zonas policistiem viņas attiecības ir daudz tuvākas, nekā varētu apzīmēt ar sauso vārdu lietišķas, viņš nešaubījās). Otrkārt, viņš zināja, kādas runas par jauno Ziemeļvidzemes zonas Kriminālpolicijas priekšnieku klīda ministrijas kuluāros viņam pareģoja ļoti strauju un spožu karjeras kāpumu, un neviens nesaprata, kāpēc viņš spītīgi atsakās no katra jauna piedāvājuma, kuri, cits par citu vilinošāki, bira kā no pārpilnības raga. Reiz par to ieminējies Danei, Lazda piedzīvoja nepatīkamu atklāsmes mirkli viņas klusais smaids skaidrāk par skaidru liecināja es zinu atbildi uz šo jautājumu, taču tev neteikšu…

Viņš bija pārliecināts, ka viņa vispār zina vairāk nekā pasaka. Agrāk runīgā un savus argumentus droši aizstāvošā atbildīgā redaktore sapulcēs bija pasākusi klusēt, atsvešinātu izteiksmi sejā klausoties un tajā pašā laikā ar nolāpītu rūpību zīmējot kladē neizprotamus ornamentus. Bet viņš varēja likt galvu ķīlā Dane nepalaida garām ne mazāko sīkumu, jo tajos retajos brīžos, kad viņa atvēra muti, lai ko pateiktu, tas bija precīzāk nekā naglai uz galvas.

Un tas smaids… Tāds kā augstprātīgs, viszinošs, kautrīgs un visu piedodošs vienlaikus. Kā Monai Lizai. Reizēm Lazdam likās, ka Danes pelēkzilās acis, sapulces laikā bezkaislīgi pārslīdot citiem pāri, uz mirkli sastingst pie viņa sejas, nogaidot, līdz viņš pacels skatienu no avīzes plāna. Šādi brīži lika nodrebēt raganīgo acu rāmi pelēkais dziļums, šķiet, apsūdzēja, pieprasīja… Velns, vai tiešām tas viņu vajās visu atlikušo dzīvi? Lazda netika gudrs, ko darīt. Izlikties, ka nekas nav noticis? Viņš mēģināja, bet īsti neizdevās.

Bet kā viņa to spēja? Aizmirst, izturēt pārdzīvoto, turpināt strādāt un dienu no dienas būt tāda vēsi profesionāla, darbīga, tikai retu reizi iekvēlojoties dusmās, kas tomēr nekad nekļuva personiskas, un ne ar pušplēstu vārdiņu neatgādinot bijušo, neko sev nepieprasot. Lai gan varēja. Varēja. Un viņš, visticamāk, būtu devis. Bet nē viņa bija lepna. Pārāk lepna. Un spītīga pēc velna. Tā vietā, lai aizietu, niknumā un aizvainojumā aizcērtot durvis, viņa palika. Kā dzīvs pārmetums. Kā dzīvs viņa vainas un nodevības pierādījums.

Nodevējs. Jā, tāds viņš bija un tā arī jutās, lai gan, ik rītu mostoties, pats sev pūlējās iestāstīt pretējo. Varbūt tomēr viņa aizmirsīs un piedos? Varbūt ir vērts izrunāties? Varbūt kaut kur sirds dziļumos viņa vēl noslēpusi un glabā kādu siltu oglīti? Varbūt… Saka jau, ka sievietes izprast neesot iespējams.

Vēl piecpadsmit divdesmit minūtes, un viņa iebrāzīsies redakcijā, dusmās versmodama kā fūrija; vispirms ieskries savā kabinetā, nosviedīs melno ādas jaku un somu, pēc tam, paķērusi biezo kladi, no kuras nekad nešķīrās, nāks pie viņa. Redakcija bija tukša, viņš visiem bija iedevis brīvu pēcpusdienu.

Lazda, nervozi bungodams ar pirkstu kauliņiem pa galdu, stingi raudzījās, kā garākais pulksteņa rādītājs gausi veic savu ceļu pāri minūšu iedaļām. Viena minūte… divas… piecas… desmit… piecpadsmit… Pirmajā stāvā iedūcās lifts. Viss. Viņa ir atbraukusi.

Cauri smadzenēm kā sāpīgs nervu impulss izšāvās izmisīga doma varbūt tomēr izrunāties? Varbūt piedos? Viņš tā vairs nespēja. Mocījās pats un mocija viņu. Un kādēļ? Savas ievainotās pašcieņas dēļ. Iedomu dēļ… Taču tikpat pēkšņi, kā dzimusi, sirdsapziņas radītā doma nomira, prāta nomākta.

-Muļķis! viņš sevi lamāja. Muļķis! Viņa taču ir ragana. Ragana! Burve! Tādas sievietes nepiedod. Viņas gaida. Mēnešiem. Gadiem. Gaida izdevību un iespēju. Un, kad sagaida, sit. Vienreiz. Līdz grīdai. Tā, lai neceļas.

-Lai sit, kāda maza balstiņa dziļi iekšā čukstēja. Būtu pelnīts… Beidzot tas viss beigtos…

Viņš joprojām gaidīja. Un viņam joprojām bija bail.

Ja Dane gribētu, viņa to iznīcinātu vienā piegājienā pārāk daudz kam viņi bija kopīgi izgājuši cauri, pārāk daudz viņa zināja par viņa metodēm biznesā un darba attiecību veidošanā, par viņa manipulācijām un spēlēm, kas tika liktas lietā, lai dabūtu šo amatu. Kādā atklātības un jūtu mulsuma brīdī viņš bija izstāstījis šai raganīgajai sievietei visu savu dzīvi, kurā ne viss bija gājis gludi, skaisti un pareizi, bet dažs labs solis šodien varētu tikt vērtēts visai pretrunīgi… Vēl vairāk viņš bija atļāvies greznību iemīlēties. Ar tādu spēku un izmisumu, kā spēj iemīlēties tikai gandrīz piecdesmit gadu vecs vīrietis, skaidri saprotot šī ir viņa mūža pēdējā mīlestība.

Iespējams, par šo dīvaino jūtu katalizatoru kalpoja Danes paradums sapulcēs vienmēr nostāties opozīcijā, meklējot galvenā redaktora plānu un ieteikumu vājās vietas. Viņš uz izdevniecību atnāca salīdzinoši nesen pārējie te strādāja jau gadiem. Iesākumā Lazda mēģināja spēlēt demokrātiju, ļaujot līdzstrādniekiem sapulcēs izteikt savas domas, tomēr viņa autokrātiskais raksturs to ilgi nespēja izturēt, jo ne vienmēr šis domas bija šefam glaimojošas. Žurnālisti, kā zināms, nav tā diplomātiskākā tauta, jo sevišķi kriminālie žurnālisti.

Tad nemanāmi viņš bija pārvērtis iknedēļas sanāksmes par Lazdas monologu rītiem, un pārējie, lai gan negribīgi, šo faktu pieņēma. Vienīgi Dane turpināja spēlēt viedokļu pingpongu, ar ķirurga precizitāti un nežēlību iebakstot vārdu skalpeli tieši Lazdas plānu un ideju vājajās vietās. Faktiski viņam būtu jābūt pateicīgam par šādām viedokļu krustugunīm, jo tās ļāva kvartāla atskaites, plānus un jaunās idejas noslīpēt līdz pilnībai un tikai tad doties pie ministra uz kafiju. Tajā pašā laikā katra šāda konfrontācija viņu izaicināja un saniknoja, provocējot izrādīt savu varu nolikt lecīgo skuķi pie vietas.

Lazda nesaprata kā divreiz jaunāka meitene, labi, jauna sieviete, var tik daudz saprast no dzīves un cilvēkiem? It kā viņa redzētu tiem cauri… Varbūt tāpēc pēdējā laikā viņa runāja arvien mazāk un mazāk?

Klikš, klikš, klikš… Pa garo gaiteni viegli dejiskā ritmā, taču nikni tuvojās mazu metāla papēdīšu izklaudzināti solīši. Dane. Varēja just viņa steidzas.

Ko viņa teiks? Vai viņa kaut ko teiks? Kad viņa beidzot kaut ko teiks?

Danes velnišķīgais miers Lazdu darīja vai traku. Tik padevīga, mierīga, aukstasinīga paklausa pat visstulbākajai un vispretrunīgākajai pavēlei, izpilda to bez neviena indīga komentāra. Reizēm viņš izmisīgi gaidīja, ilgojās, alka kaut jel viņa iebildusi, strīdējusies, kliegusi, argumentējusi, kaut jel bildusi vienu vārdu! Šie konflikti, šie veselīgo dusmu uzliesmojumi viņu uzlādēja, spēcināja. Turklāt viņam bija kauns atzīties, bet tā nu tas bija dusmās Dane izskatījās skaista: viņas lielās, zilpelēkās acis kļuva melnas, bezdibenīgi dziļas, bet to dzīlēs uzliesmoja tāda uguns, ka šermuļi skrēja pār kauliem…

Bet nu jau vairākus mēnešus Dane nedusmojās, neizteica piezīmes, nekritizēja, nestrīdējās. Šķita viņa nolēmusi vairs nekur neiejaukties, ļaujot viņam darīt muļķības un pat necenšoties apturēt. Kas viņai aiz ādas? Ko viņa gaida? Ko grib?

Durvis atvērās. Ģērbusies viscaur melnā, Dane ar savām liesmojošajām, sarkani violetajām matu čūskām (sākot strādāt kriminālavīzē, viņa platīnblondo matu krāsu bija nomainījusi ar raganīgi violetsārtu, bet īso zēngalviņu ataudzējusi par īstām lauvas krēpēm) izskatījās pēc atriebības dēmona.

-Labvakar, priekšniek! Tu mani atsauci no komandējuma, kas noticis?

-Man vajadzēja ar tevi parunāties. Steidzami. Vēl šodien. Ceru, ka neizjaucu tavus šīvakara plānus?

- Neuztraucies, man plāni bija tikai dienai. Darba plāni. Labi, es klausos tevi ļoti uzmanīgi.

Dane demonstratīvā mierā apsēdās pie galda, atvēra kladi un sagatavojās pierakstīt.

Lazda sažņaudza rokas dūrēs, dziļi ieelpoja un, cenzdamies saglabāt rāmu balsi, ierunājās:

-Tas ir jāizbeidz, Dane.

-Kas jāizbeidz? Es tevi nesaprotu, priekšniek.

-Viss! Un beidz to priekšniek, priekšniek tu taču zini, ka man tas nepatīk.

-Labi, tomēr es tik un tā nesaprotu, kas ir jāizbeidz.

-Pārstāj mani nīst.

-Ko???

-Es tevi lūdzu pārstāj mani nīst.

Danei aiz pārsteiguma gandrīz acis no pieres izsprāga. Tas nu bija jaunums un to teica cilvēks, kurš reiz viņai nozīmēja tik daudz kā skolotājs un kā profesionālis. Cilvēks, kurš bija ierāvis viņu savā kaislību virpulī, bet, atraidījumu saņēmis, pēdējo divu gadu laikā viņas dzīvi padarījis par elli. Un nu viņš lūdzas, lai viņa pārstāj to nīst.

-Einār, es taču tevi neienīstu!

-Tu mani esi nobūrusi. Es nespēju ne strādāt, ne domāt, ne rakstīt, ne mājas darbus darīt. Man visu laiku jādomā par tevi un par to, kāpēc mums nekas neizdevās.

- Mēs jau vienreiz to izrunājām. Es negribu pie tā atgriezties.

- Bet es gribu. Es gribu saprast. Kāpēc? Kāpēc tu mani aizdzini? Tu taču mani mīlēji.

Viņa neatbildēja, tikai pelēko acu rāmais skatiens kļuva dzeļoši ass. Lazda sāka nervozēt.

-Lūdzu, atbildi man, Dane. Kāpēc tu pret mani esi auksta kā ledus?

-Einār, es tev jau toreiz teicu un varu atkārtot tagad jā, es tevi mīlēju, taču garīgi, dvēseliski kā draugu, kā skolotāju, kā padomdevēju. Es cienīju tevi kā profesionāli, kura rakstus lasīju, vēl skolā mācoties, un sapņoju, ka varbūt reiz man būs iespēja palūgt autogrāfu vai pat intervēt. Un tad tu atnāci šurp strādāt, izvēlējies mani par savu uzticības personu un izstāstīji savu dzīvi. Es tevi sajutu cilvēciski ļoti tuvu savai sirdij un prātam. Bet tu to saprati citādi… Piedod, bet es nespēju piedāvāt neko vairāk. Ne toreiz, ne tagad. Ja tu vēl neesi sapratis man cilvēkā galvenais ir prāts un intelekts. Sekss mani neinteresē.

-Bet es tevi mīlu! Es gribu tevi, esmu gribējis no pirmās dienas, kad tu, tāda dusmīga, nostājies man pretī sapulcē un pajautāji: lūdzu, pastāstiet, kāda ir jūsu izdevniecības attīstības koncepcija! Toreiz es nodomāju nu, skuķit, saturies, es tev parādīšu koncepciju, izlidosi no šejienes divu dienu laikā. Bet pēc tam sapratu, ka tev taču ir taisnība. Tu savos divdesmit piecos biji daudz gudrāka nekā es savos gandrīz piecdesmit.

-Einār, nevajag. Nepazemojies. Neglaimo man. Tu tagad pats sevi padari smieklīgu.

-Nē, es gribu, lai tu zini. Tobrīd es tevī iemīlējos…

-… un sāki mani vajāt.

- Jā. Un sāku tevi vajāt. Es gribēju, lai tu mani iemīli. Vēl arvien gribu.

-Einār, tas nenotiks. Nekad. Iemeslus tu ļoti labi zini.

- Es tev esmu par vecu… Tev patīk tādi kā Osis, vai ne? Jauni, stipri tēviņi?

-Nē. Es izlikšos, ka tavu repliku nedzirdēju. Viss ir pavisam vienkārši. Einār, es nespētu dalīt cilvēku sev līdzās vēl ar kādu. Bet tu esi precējies, ģimenes tēvs. Toreiz tu man to noslēpi un es tevi gandrīz iemīlējos… Tu man būtu ļāvis sagraut pašai savu dzīvi, vai ne? Kļūt par precēta vira slepeno mīļāko… Piedod, tas nav man.

- Es varētu izšķirties. Vai tas ko mainītu? Viņš lēnām cēlās augšā no sava krēsla.

-Lūdzu, izbeidz. Tu labi zini, ka tas nekad nenotiks. Tev ir tava ģimene un tava dzīve, man manējā. Tev ir tavi bērni, sieva, vecāki. Es negribu izjaukt nevienu ģimeni, es negribu, lai kādam būtu jācieš. Un patiesībā ari tu to negribi. Savukārt tas, kas tev neliek mieru, nav mans naids, bet gan tavas dusmas un nepiepildītā kaislība. Tu savā mūžā ne reizi nebiji dzirdējis nē. Visā tavā dzīves ceļā gan profesionālajā, gan attiecībās viss vienmēr bija noticis tā, kā vēlējies tu. Jā, tu esi gudrs, izskatīgs, valdzinošs vīrietis, jā, tu zini, kā manipulēt ar cilvēkiem, sevišķi sievietēm, bet, lūdzu, liec mani mierā!

-Bet es… Lazda centās pārtraukt Danes monologu, taču, pelēkā skatiena pienaglots, apklusa.

-Ļauj man pabeigt tu pats gribēji, lai paskaidroju, kāpēc izturos tik vēsi un atturīgi. Tad klausies es te atrodos tāpēc, ka šī ir mana darbavieta. Man šis darbs patīk, es te biju jau pirms tevis un, manuprāt, šo gadu laikā esmu tev krietni palīdzējusi. Nu jau divus gadus cenšos aizmirst bijušo, un tas gandrīz ir izdevies. Ari tev vajadzētu visu aizmirst un nolikt pie malas. Veselībai un darbam tas nāktu tikai par labu. Ja spēsim turpmāk līdzāspastāvēt, es šeit palikšu, ja ne, tev būs jāmeklē cita atbildīgā redaktore un jāsāk viss no sākuma.

-Dane, es ne…

- Es vēl neesmu beigusi! Vēl viens rāmās, bezkaislīgās balss pātagas cirtiens. Un, Einār, ja tu vēl arvien turpināsi mani pazemot, uzgrūdīsi visgrūtākos darbus, izjauksi plānotos komandējumus un liksi brīvdienās doties neplānotos braucienos, kas mierīgi varētu pagaidīt līdz pirmdienai, zini, arī tad es šeit nepalikšu. Man vairs nav astoņpadsmit, lai es ļautu sevi dīdīt kā skuķēnu. Man ir divdesmit astoņi, es gribu godīgi darīt savu darbu, saņemt algu, bet pārējo laiku veltīt sev. Tikai sev.

-Tev… kāds ir? Lazda beidzot izmocīja.

-Kā tas jāsaprot?

-Vai tev ir uzradies kāds vīrietis, kura dēļ tu tā centies?

-Nē. Dane nopūtās. Izskatās, šefs neko nebija sapratis.

-Pat ja būtu, kas par to?

Pelēkie asmeņi tiešā tēmējumā iedūrās Lazdam starp acīm. Viņš sajuta, kā deniņos biedējoši skaļi iedunas pulss un sirds sāk auļot ar pārsitieniem. Lazda centās apkopot domas, bet Dane bija veiklāka.

-Einār, es šodien uz tevi biju ļoti dusmīga. Tu man izjauci braucienu, kurā tik un tā būs jādodas vēlreiz, liki velti iztērēties, pataisīji par muļķi. Tomēr savā ziņā es arī priecājos, jo mēs izrunājāmies. Biju nolēmusi par to vairs nerunāt, bet tu pats mani izprovocēji. Tagad tu zini manu viedokli. Ceru, ka pie šīs sarunas mēs vairs neatgriezīsimies, jo pretējā gadījumā es tajā pašā brīdi uzrakstīšu atlūgumu.

-Nedraudi… Lazda sasparojies norūca. Kur tu skriesi? Varbūt esi jau kaut ko sameklējusi? Brauksi uz Vidzemi? Iesi strādāt centrālajā presē? Bet tur tev nebūs tik brīvs režīms kā šeit…

-Brīvs? Dane pasmējās. Tu to sauc par brīvu? No astoņiem rītā līdz deviņiem, desmitiem vakarā plus vēl izbraukumi brīvdienās. Un avīzes nodošanas dienās arī naktis. Nezinu gan, kāda te brīvība… Labi, ir jau vēls, un, ja nekā svarīgāka ko pārrunāt nav, es braukšu mājās. Šī bija ļoti gara diena, esmu nogurusi.

-Es tevi varu aizvest.

-Nē, paldies. Es pati esmu pie stūres.

-Dane… Brauc prātīgi. Šķiet, viņš gribēja teikt pavisam ko citu.

Viņa neatbildēja. Klusējot piecēlās no krēsla, aizvēra kladi un aizgāja. Pēc minūtes noklaudzēja kabineta durvis, noklakšķēja slēdzene un iedūcās lifts.

Viņš bija palicis viens.

3. nodaļa

»

Lazda pēc šīs sarunas jutās iztukšots. Kā izspiests un izkaltēts citrons. Viņa, šī sarkanmatainā ragana, bija nosūkusi viņam visus dzīvības spēkus, tikai paskatoties vien ar savām tēraudpelēkajām acīm, kurās, kā viņš atcerējās, jautrības brīžos iemirdzējās mazi, zeltaini lāsumiņi.

Principā viņš nebija gribējis runāt par viņu neesošajām attiecībām, bet gan par baumām, kas klīda pa ministrijas gaiteņiem. Augstākie ierēdņi runāja, ka drīzumā ministrs kritīšot un viņa vietā nākšot jauns. Vairāku citu kandidātu vidū izskanēja ari Oša vārds, un Lazda gribēja pierunāt Dani sarunā ar Osi pazondēt, cik šis baumas ir patiesas. Viņš gluži pamatoti baidījās ja Osis nāks pie varas, viņš kā jauna slota gribēs pārmainīt ari infrastruktūru, preses grupu ieskaitot. Ļoti iespējams, ka tad Lazdam atliktu meklēt jaunu darbu, jo Osis, visticamāk, galvenā redaktora krēslu atdotu Danei.

Lazdam neienāca prātā, ka Dane šo krēslu nepieņemtu pat ar piemaksu, jo viņai patika radošs, nevis administratīvs darbs, bet galvenais redaktors, kā zināms, ir vara, amats, nosaukums, ļoti daudz vadoša darba, atbildības un nepatikšanu.

Jā, meitene ir izaugusi un izkļuvusi ārpus viņa ietekmes zonas.

Lazdam, vecam, izbijušam komjaunatnes sekretāram un kompartijas augstākā ešelona funkcionāram, nebija svešas metodes, ar kādām savulaik (un vēl tagad) tika skalotas apstrādājamo ļautiņu smadzenes, padarot viņus derīgus vienīgajai un īstenajai partijai. Bija šādas tādas tehnoloģijas un paņēmieni, kas ļāva pakļaut otra cilvēka gribu un zemapziņu, viņam pašam to pat nemanot. Bet Dane šīm metodēm nepadevās. Varbūt viņš kļuvis vecs, varbūt zaudējis ķērienu? Varbūt vienkārši šīs paaudzes cilvēki ir citādi brīvāki, neatkarīgāki? Lazda nesaprata.

Tomēr, protams, labi, ka viņi izrunājās. Taču viņš nebija tik naivs, lai akli noticētu Danes teiktajam, ka viņa alkst vienīgi miera, interesanta darba, finansiālas stabilitātes un rāmas, prognozējamas dzīves. Lazdam gan vairāk likās, ka viņa ilgojas pēc kāda cilvēka sev līdzās. Pēc kāda, kas viņu saprot un atbalsta. Viņam būtu gribējies kļūt par šo cilvēku, jo garīgi un intelektuāli viņi bija uz viena viļņa, taču diemžēl pats bija visu sabojājis, mēģinādams meiteni sevi iemllināt, solīdams visu pasauli, lai tikai dabūtu gultā, un kā netīšām aizmirsdams pateikt par trim laulībām, esošu sievu un četriem bērniem.

Lazda tā arī neuzzināja, kurš labdaris Danei šo noderīgo informāciju pateica, bet viņu izskaidrošanās bija vairāk nekā sāpīga. Danes jaunības maksimālismā skarbi domātie un asi izteiktie vārdi par apzinātu nodevību cirta sāpīgi un sūrstēja ilgi. Sāpes izgaisa, taču palika aizvainojums un… vēlēšanās atriebties, kas pēc laika kļuva nekontrolējama. Viņš sāka viņai riebt, par savu privāto neveiksmi atspēlēdamies darbā.

Dane pārstāja ar viņu runāt par privātiem, ar darbu nesaistītiem jautājumiem; ja viņš kafejnīcā apsēdās pie viņas galdiņa, viņa acumirklī pārtrauca pusdienot, cēlās un gāja prom. Izdila acu priekšā agrāk apaļīgais augums strauji ieguva stūrainus apveidus, vaigi iekrita, acis kļuva vēl lielākas, vairs nesmaidīja un sāka drudžaini spīdēt, bet Danes gleznās rokas, kas Lazdam vienmēr bija tā patikušas, kļuva kaulainas kā raganas ķetnas. Tomēr viņa nesūdzējās, bet spītīgi darīja savu darbu.

Avīzes iznāca, numuri pārspēja cits citu, tirāža kāpa.

Patiesībā Lazda Dani apbrīnoja. Viņas žurnālistes spējas bija apskaužamas. Dane spēja pierunāt pat tos, kuri citkārt vispār nevēra vaļā muti. Viņa mācēja atvērt visnoslēgtāko intervējamo objektu, izvilkt atbildi uz jebkuru jautājumu. Šīs unikālās spējas lieti noderēja, sarunājoties ar aizturētajiem, smagos noziegumos apsūdzētajiem noziedzniekiem, kuri Danei nereti izstāstīja to, ko nebija teikuši (un negrasījās teikt) operiem vai prokuratūras izmeklētājiem. Tomēr Lazda neatcerējās, ka Dane kādu no šiem gadījumiem būtu ļaunprātīgi izmantojusi trīs vai četri šādu sarunu ieraksti tika atdoti policijas darbiniekiem. Lazda zināja arī to, ka pēdējo divu gadu laikā Danei vismaz trīs reizes piedāvāts pāriet darbā uz konkrētām policijas nodaļām par izmeklētāju, solot parūpēties gan par mācību iespējām, gan dzīves apstākļiem, Kriminālpolicijas vadība mācēja novērtēt drēbi. Nē, viņš savu labāko darbinieci bez cīņas atdot negrasījās. Un vismazāk jau nu tam iedomīgajam Osim, kurš te pēdējā laikā gandrīz vai uz dzīvi ieviesies!

Galvenais redaktors skaidri saprata, ka par abu laikrakstu lielisko noietu lielā mērā jāpateicas Danes fenomenālajām darba spējām viņa viena izdarīja tik, cik pārējie pieci rakstošie žurnālisti un reportieri. Turklāt viņa nenoliedzami bija laba redaktore Danes vērīgajam skatienam garām nepaslīdēja ne faktu, ne valodas kļūdas. Jaunie reportieri praktikanti, kuru redakcijā bija ne mazums, jo te bija laba prakses vieta, klusībā kurnēja, otro vai trešo reizi saņemot pārstrādāšanai kārtējo, steigā sacepto ziņu vai reportāžu, bet tādos brīžos Dane tikai sarkastiski pacēla vienu uzaci un pateica katram spalvasbrāļu cunftes amatabrālim tik pazīstamos vārdus negribi rakstīt, nevajag, atdošu materiālu citam… Ar to pietika, un paviršais rakstītājs otrreiz tādu kļūdu centās nepieļaut. Kolēģi labi zināja, ka vajadzības gadījumā galējā avārijas situācijā operatīvo četrlapu kriminālziņu avīzi Dane dienas laikā spēj pierakstīt pati, jo viņas kontakti un attiecības ar dažādu policijas struktūru darbiniekiem ļāva pa telefonu iegūt tādas ziņas, pēc kurām citiem nācās dīkt dienām ilgi.

Lazda cieši nosolījās pielikt visas pūles, lai iznīdētu sevī postošās kaislības atliekas un turpmāk spētu uz Dani paraudzīties kā uz gudru, profesionālu, inteliģentu kolēģi, kāda viņa nenoliedzami bija, aizmirstot to skaidri saskatāmo faktu, ka viņa ir ari krāšņa sieviete un ka to redz arī citi apkārt esošie vīrieši…

Viņas darba diena parasti sākās agri. Pirms septiņiem elektroniskais modinātājs aizsmakušā balsī nočerkstēja Mocarta Četrdesmitās simfonijas galveno tēmu, un Dane, vēl silta un miegaina, gandrīz rāpus līda laukā no gultas un, viegli grīļodamās, slāja uz virtuvi, lai ieslēgtu kafijas aparātu.

Nu jau trīs gadus Dane dzīvoja viena un bija pieradusi par sevi gādāt pati. Viņai ļoti patika sīkas sadzīviskas ērtības; viena no tādām ar lielu krūzi melnas kafijas ierāpties gultā zem siltās segas, lai, lēni malkojot melno dziru, beidzot atmostos. Tikai pēc tam, kad dzīvinošais šķidrums bija ieplūdinājis mundruma vilni miegainajā ķermeni, viņa spēja piecelties, lai veiktu ikrita rituālu kontrastduša, zobi, mati, seja, visbeidzot otrā kafijas krūzīte… Pierastās darbības iestrādājušās gandrīz refleksu līmeni, viss notika nedomājot. Tikai seju zīmējot, Dane nedaudz piedomāja pie acu ēnu un lūpu krāsas toņa lai tas harmonētu ar tērpu. Pārsvarā Dane ģērbās melnā gan ērti no praktiskā viedokļa, gan radīja nopietnāku iespaidu. Pateicoties Skuju dzimtas sieviešu līnijas labajiem gēniem, Dane savos divdesmit astoņos izskatījās daudz jaunāka, dzīves pļaukām un kūleņiem viņas sejā vēl nebija izdevies ievilkt nodevīgās švīkas.

Bez šaubām, viņai, kā īstenai pūcei, ļoti patiktu, ja darbs nesāktos astoņos vai pusdeviņos, bet gan deviņos vai desmitos. Tad dienai būtu pavisam cits ritms rāms, nesteidzīgs, plūdens, nevis tik saraustīts un saspringts kā patlaban. Reizēm tūliņ pēc septiņiem, ķermenim vēl cīnoties ar rīta nomiedzi, sēzdamās pie auto stūres, Dane brauca pilnīgā autopilotā un vēlāk pati brīnījās, kā bez avārijām nokļuvusi līdz darbam.

Paldies Dievam, retajās brīvdienās neviens netraucēja viņai izgulēties gadījās, ka Dane novārtījās pa gultu visu sestdienu, lapojot sen nopirktu, bet tā ari līdz šim neatvērtu labu grāmatu, malkojot tēju vai citu pēc citas skatoties vecas videofilmas viņai bija lieliska, lai ari ne pārāk legāla latviešu filmu kolekcija, visas Džeimsa Bonda filmas, pilns laidiens ar Holmsa un Vatsona piedzīvojumiem un vesela romantisko komēdiju izlase.

Taču galvenais elements viņas atpūtas formulā bija miegs saspringtā darba dēļ nedēļas dienas nereti aizskrēja kā garā nakts no pirmdienas līdz piektdienai, tāpēc Danes nedaudzie draugi ļoti labi zināja, kādas sekas var draudēt tālruņa zvanam, kas brīvdienā atskanējis agrāk par desmitiem no rīta.

Paldies Dievam, pēc dzīvokļa maiņas viņai vairs nebija mājas telefona, savukārt mobilā telefona vēl nebija finansiālu apsvērumu dēļ. Bet mazais piejūras ciematiņš, kur viņa bija aizmainījusies no Zolitūdes, specifiskā novietojuma dēļ ļāva izvairīties no pārlieku draudzigiem nejaušiem viesiem vasarā šajā dzelzceļa pieturā piestāja viens no četriem, ziemā viens no sešiem Jūrmalas līnijas vilcieniem, no stacijas līdz Danes mājai bija tālu, tāpēc visērtākais transports bija un palika četri riteņi…

Nevarētu teikt, ka vientulīgais dzīvesveids Dani īpaši apbēdinātu…

Šis rīts ne ar ko neatšķīrās no simtiem citu līdzīgu. Nekas neliecināja par to, ka nākamo trīs nedēļu garumā miers un miegs viņai liksies vien saldas un nesasniedzamas atmiņas.

Pabarojusi Mici, pūkaino pelēko kaķeni, kas, saimnieces rosības saērcināta, skrēja pa pēdām, skaļi pieprasot dienišķo kaķu cepumu sauju, un uzmetusi uz pleciem apdilušu džinsu jaciņu, Dane jestri noskrēja pa kāpnēm.

Uz vecā golfiņa nopēdotā motora pārsega agrīnajos saules staros omulīgi sildījās kaimiņienes rudais runcis Vasjka, neizrādot ne mazāko vēlēšanos mainīt dislokācijas vietu. Iedarbināto motoru un tā solīto siltumu rudais nekauņa uztvēra kā vēl vienu papildu ērtību savas kaķiskās augstdzimtības labsajūtas nodrošināšanai. Un tikai nez no kurienes nākošais asais skaņas signāls lika kaķim pavērt vispirms vienu, tad otru aci, lai pēdīgi ar laiskas labvēlības izteiksmi rudajā ģīmī pamestu ērto sauļošanās vietiņu.

-Neķer kreņķi, rudais, vakarā atkal varēsi sildīties! Dane jautri uzsauca Vasjkam, bet tas vairs nelikās viņu pazīstam un, asti pacēlis, iezīmēja golfiņa priekšējo riteni.

-Nu, runci, pagaidi tikai, kad atbraukšu…

Kaķa nekrietnību sasmīdināta, uz darbu viņa brauca jautrā omā.

Kopumā ņemot, dzīvei nebija ne vainas.

Pēc pēdējās sarunas šefs vairs necentās padarīt Dani par grēkāzi pārējo pieļauto neizdarību dēļ, nesūtīja viņu fotografēt naksnīgas reportāžas kopā ar mobilo policijas pulku, nedz gatavot materiālus par Rīgas sociālajiem sāpju punktiem pritoniem. Šos netīkamos uzdevumus tagad saņēma jaunie reportieri, bet Dani šefs arvien biežāk aicināja sev līdzi uz stratēģiskajām apspriedēm ministrijā, pie vadošajiem policijas darbiniekiem un uz tipogrāfiju.

Strādāt kļuva vieglāk, jo beidzot viņa varēja darīt savu tiešo darbu, netērējot laiku iesācēju un sliņķu smērējumu pārstrādāšanai un kļūdu labošanai. Tagad viņa vienkārši atdeva atpakaļ materiāla izdruku ar kreisajā augšējā stūrī uzrakstītu vienu vienīgu vārdu: Pārstrādāt. Brīdis, kad Dane, lasot kārtējo iesniegto publikāciju, sniedzās pēc iemīļotās violetās pildspalvas (tā bija viņas vienīgā kaprīze attiecībā uz kancelejas preču iegādi, un sekretāre centās to ievērot), jaunajiem reportieriem lika nervozi mīņāties un svīst… Materiāla pārstrādei Dane parasti deva stundu vai divas un, ja darbs netika paveikts laikā, publikāciju vienkārši atcēla. Viņa bija nodrošinājusies ar krietnu žūksnīti vienmēr aktuālu materiālu par jaunākajiem sasniegumiem kriminālo zinātņu jomās, tāpēc vairs nesatraucās, ja kaut kas pēdējā brīdī mainījās…

Dažs neapmierinātais kolēģis, agrāk radis dzīvot uz Danes sakaru un lielo darba spēju rēķina, pēc principa gan jau kaut kā -, tagad jutās ierobežots savā brīvībā un mēģināja sūdzēties augstākstāvošajai priekšniecībai, respektīvi, Lazdam, taču atdūrās pret vienaldzīgu būs tā, kā teiks Dane, tieciet paši galā. Kolēģi pamazām saprata, ka nāksies vien mācīties pašiem strādāt, un, dīvaini, līdz ar šo sapratni pamazām pieauga arī viņu cieņa pret Dani tikai novērtējot pat mazākajā darbiņā ieguldīto pūļu apjomu, pašiem beidzot kļuva skaidrs, ar kādiem vezumiem savulaik tikusi galā viņa. Lielākā daļa kolēģu vecākie, tie, ar kuriem Dane strādāja kopā visilgāk, kādā kopējā kafijas pauzē viņai atklāti pateica paldies un atvainojās par pagātnes nejaucībām, arī divi jauniņie, šķiet, bija sapratuši, ka spēlēt pēc noteikumiem un mācīties no savām kļūdām ir vieglāk nekā cīnīties.

Protams, ne visiem jaunā kārtība patika. Danei jau no pirmās dienas bija visnotaļ dīvainas attiecības ar kolēģi Sibillu. Kamēr šefs nebija nodevis Danei pilnvaras, Sibilla bija centusies viņu kopēt visās jomās no frizūras un meikapa līdz rakstības stilam, bet tagad, šķiet, atzina par labāku noiet pagrīdē un uzsākt partizānu karu. Dane nojauta, kāpēc. Diezgan neslēpti koķetējot teju ar visiem sistēmas augstākā līmeņa darbiniekiem, tostarp arī ar Eināru Lazdu, Sibilla līdz šim bija radījusi iespaidu, ka šis redakcijas žurnālistes ir pavieglas būtnes (tieši uz Sibillu tā niknojās Osis); tajā pašā laikā viņa cerēja saņemt piedāvājumu vadīt šo redakciju. Danes ciešais profesionālais kampiens Sibillas sapņus atbīdīja nesasniedzamā attālumā, un par to nu, protams, prieka bija maz.

Kad Dane reiz pajautāja Lazdam, kāpēc viņš tik krasi mainījis savu attieksmi, šefs, ilgi klusējis, atbildēja:

-Kļūdas ir jālabo. Esmu tevi sāpinājis, varbūt šis būs veids, kā izpirkt savu vainu. Es zinu, ko šis darbs tev nozīmē, tāpēc vēlos, lai tad, kad aiziešu, redakciju vadītu tu.

Pārmaiņas Dani gan iepriecināja, gan darīja uzmanīgu. Nevar būt, ka gudrais un viltīgais Lazda kaut ko darīja tikai tāpat vien. Pilnigi noteikti pienāks bridis, kad viņš par savu labvēlību prasīs norēķinu. Jo par velti šajā pasaulē ir tikai siers peļu slazdā. Lazda kaut ko vēlas panākt, un viņai jābūt tik gudrai, lai atkostu, ko tieši.

Deviņdesmito gadu otrās puses ekonomiskā situācija pat augstskolu nebaudījušam cilvēkam ļāva secināt šodien vinnē tas, kuram vairāk nekaunības un garākas rokas. Gan tiešā, gan pārnestā nozīmē. Veidojoties atjaunotās, neatkarīgās valsts struktūrai, visas institūcijas bija spiestas iet meklējumu un maldu ceļus neviens taču īsti nezināja, kā pareizi darāmas valsts, pašvaldību vai biznesa lietas. Kaut kas sanāca uzreiz, kaut kas nesanāca vispār, lai cik reižu mēģinātu. Un kaut kas pavērsās pavisam citādi, nekā sākumā iecerēts. Viena otra ar labām domām un cēliem mērķiem izlolota ideja iegūla dzimstošo valstiski mafiozo struktūru pamatos, radot lielisku vairogu, ar ko piesegt kailo alkatību un varaskāri.

Taču šo valsts līmeņa astoņkāju taustekļu augšanu pagaidām manīja vien daži, ar īpaši asu redzi apveltītie. Lielais vairums ļaužu šokēti baudīja brīvās preses šķietamo, brīvību, ik dienas lasot par jauniem noziegumiem, kuru diemžēl netrūka. Latvijas dramatiskā kriminogēnā situācija izrādījās ideāla barotne dažādām sadzīviskām ķildām, īpašumu pārdalei, mantojumu skandāliem, asiņainām rēķinu kārtošanām un konkurences cīņām.

Danei un viņas reportieriem darba netrūka. Kopš Iekšlietu ministrija Kriminālziņu redakcijai bija atļāvusi ik ritu pieslēgties centrālās dežūrdaļas datu bāzei, viens no Danes dienišķajiem pienākumiem bija nocelt no kopējā servera 24 stundu noziegumu kopsavilkumu (profesionālajā valodā sauktu par svodkām), ātri to izšķirot un interesantākās ziņas sadalīt kolēģiem tālākai apstrādei, proti, papildinformācijas iegūšanai.

Jau no pirmās darba dienas Kriminālziņu redakcijā katram līdzstrādniekam bija iedalīta sava atbildības zona, proti, tie Latvijas rajoni vai kriminālistikas jomas, kas jāpārzina. Sibillas pārziņā bija nodota Kurzeme, cietumi un pamestie bērni; Edija bija iekarojusi Interpola un Narkotiku apkarošanas biroja puišu uzticību un regulāri apciemoja Latgales policijas nodaļas; Anita uzturēja sakarus ar tiesu arhīviem, kinologiem, Policijas akadēmiju; Sanija visbiežāk reidoja kopā ar mobilo policijas pulku, ātrās reaģēšanas vienību vai pašvaldības policiju, bet Dane gādāja par sadarbību ar vidzemniekiem, zemgaliešiem, jūrmalniekiem, tiesu ekspertiem, psihiatriem, psihologiem un dažādām nevalstiskajām struktūrām. Jaunajiem reportieriem palika visa Rīga un Rīgas rajons, kas diennakts svodkā viens pats deva pusi, ja ne trīs ceturtdaļas notikumu.

Kad viņa iebrauca golfiņu stabenes pagalmā, tur vēl neviena nebija, tāpēc Dane ērti iekārtoja veco cīņubiedru vienīgās liepas paēnā, nebēdājot par saldi lipīgajiem pilieniem, kurus vakarā nāksies ar putainu švammi tīrīt nost. Lai kavētāji liek savus autiņus tiešos saules staros, lai vakarā, mājās braucot, cepinās.

Apmierināta ar dienas sākumu, viņa raitā solī uzskrēja vienpadsmit pakāpienus, novicināja gar apsardzes puišu deguniem sarkano caurlaidi un, ievērojusi sarkano lampiņu pie lifta durvīm, devās uz kāpņu korpusu. Sešreiz desmit pakāpienu, tad piecdesmit soļu pa garo gaiteni, ap stūri pa labi, un klāt bija.

Danes kabinets bija pirmais septiņu redakcijas kabinetu rindā un varēja lepoties ne tikai ar visomulīgāko iekārtojumu, bet ari ar lielāko zaļo augu skaitu un tīrāko gaisu. Šis bija vienīgais kabinets, kurā nesmēķēja.

Kamēr valdība vēl cīkstējās ap likumprojektu par smēķēšanas aizliegumu sabiedriskās vietās, Dane savā kabinetā bija ieviesusi dzelžainu noteikumu ienākot šeit, cigaretes atstāt ārpusē. Pietika, ka pārējie kolēģi, gluži kā industriālā rajona skursteņi, tinās zilpelēkos, smirdošos dūmos, aizbildinot savu netikumu ar domāšanas veicināšanai nepieciešamu darbību.

Visgrūtākās bija iknedēļas plānošanas sapulces šefa kabinetā sasēduši ap apaļo galdu, visi kā sarunājuši izvilka savus Marlboro, LM, Camel, Vogue (un visu citu šķirņu zārka naglas) un aizsmēķēja. Pret griestiem uzvijās necaurredzamu dūmu mākonis, liekot Danei vienīgajai redakcijas nesmēķētājai sarauties pretīgumā. Tas bija vēl viens iemels, kāpēc viņa bija kļuvusi tik neiecietīga un vārdos skopa, neiesaistoties diskusijās, neanalizējot jaunākos avīžu numurus un visiem līdzekļiem cenšoties iespējami ātrāk tikt laukā no šis gāzes kameras. Beigu beigās, pēc kārtējās dusmīgās vārdu apmaiņas ar jauno praktikanti Ingu, juridiskās fakultātes otrā kursa studenti, kura, vietas trūkuma dēļ iemitinājusies Danes kabinetā pie rezerves galda, cītīgi pūlējās savu tiešo priekšnieci pievērst smēķēšanas kaislībai, nekaunīgi apelējot pie savām cilvēktiesībām, Danei bija par daudz. Un reiz kādā no sapulcēm viņa pieprasīja izbeigt smēķēšanu kabinetos, pretējā gadījumā draudot vērsties pēc palīdzības citur kaut vai tiesā, ja būtu tāda vajadzība.

Un pēkšņi izrādījās, ka visi kaislīgie pīpmaņi to vien vēlējušies kā nekūpināt, pat ienīduši smēķēšanu, bet bijuši spiesti to darīt… solidarizējoties ar vadību. Lazdam nekas cits neatlika, kā izdot pavēli, kas aizliedza dūmošanu redakcijas telpās. Turpmāk visi gāja pīpēt kāpnēs. Arī šefs.

Mūžvecais dators kratījās un drebēja, startējot Windows pamatpaketi. Šefs jau pusgadu solīja jaunu datortehniku, bet solījuma izpilde nez kādēļ kavējās un kavējās… Te naudas par maz, te piegādātājs pazudis, te ministrija izsludinājusi jaunu konkursu, kurā kaut kas varētu atkrist arī redakcijai. Tā nu viņi gaidīja.

Ielogojusies, Dane uzklikšķināja uz ātro saiti SVODKAS, ierakstīja lodziņā savu paroli un deva apstiprinājumu kopēt pagājušās 24 stundas, un, kamēr datu pārvilkšanas process kārtējo reizi lika vecajam pentiumam nodrebēt pirmsnāves agonijā, ieslēdza kafijas automātu. ŠI bija viņas trešā rīta kafija. Pēc tam visu atlikušo dienu viņa dzers tikai zaļo tēju.

Rīga. Zādzības, zādzības, zādzības. Huligānisms. Uzbrukums laupīšanas nolūkā. Aizturēti trīs sīkie narkotiku piegādātāji. Viena narkotiku pārdozēšana. Divpadsmit aizdzītas mašīnas. Viens izvarošanas mēģinājums. Viena sadzīviska attiecību skaidrošana, kas beigusies ar abu pušu smagiem miesas bojājumiem un slimnīcu.

0, un viena patiesi interesanta lieta desmit sporta matraču zādzība no kādas Rīgas vidusskolas sporta zāles. Jāaizsūta turp jaunais praktikants Guntis, lai parāda, ko spēj uzzināt. Lai sabildē. Pats jauns gandrīz viena gada ar vidusskolēniem būs viegli saprasties. Bet sarkanie vāciņi atraisīs mēli arī skolotājiem.

Labi, kas tālāk? Jūrmala. Klusums. Ogre. Divas velosipēdu zādzības. Jelgava. Savā mājā atrasta varmācīgā nāvē mirusi sešdesmit septiņus gadus veca sieviete; aizturēts padēls, narkomāns. Lieliski, darbiņš Edijai.

Ātri pārskrējusi acīm pārējai notikumu apkopojuma daļai, Dane atviegloti nopūtās aizvadītā diennakts Latvijā pagājusi salīdzinoši mierīgi. Šķita, arī noziedznieki ļāvušies šīs vasaras karstās saules valdzinājumam.

Labi. Ļoti labi. Beidzot varēs nodrukāt Anitas lielo pētījumu par Latvijas policijas vēsturi kolēģe bija paveikusi apbrīnojamu darbu, izpētot un sistematizējot kārtības un tiesības sargājošās sistēmas evolūciju no pirmo baltu cilšu laikiem līdz mūsdienām. Pētījums prasīties prasījās pēc izdošanas atsevišķā grāmatā, jo drukāšanai avīzē bija daudz par garu. Tomēr palaikam viņi atļāvās nodrukāt kādu saīsinātu nodaļu tās bija ārkārtīgi interesantas un lasītāju pieprasītas.

Izkopējusi vajadzīgās ziņas, viņa tās apkopoja vienā failā, nosūtīja drukāties un jau gandrīz vēra ciet ziņu kopu, kad pēkšņi pamanīja, ka kursors vēl nav sasniedzis lapas apakšējo malu. Tur vēl kaut kas bija. Padzinusi mirgojošo bultiņu zemāk, Dane jaunā lapā ieraudzīja informāciju, no kuras pat viņai, daudz redzējušai un lasījušai, dzīslās sastinga asinis…

UZMANĪBU! UZMANĪBU! UZMANĪBU!

Ziemeļvidzemes policija par īpaši nežēlīgu nepilngadīgas meitenes izvarošanu un slepkavību meklē vīrieti, kurš 1997. gada 3. jūlijā no deviņiem vakarā līdz pusnaktij atradās N. pilsētas Melno priežu rajonā.

Pazīmes: vecums aptuveni 30 gadi. Augums 170-175 cm. Mati gaiši, saķemmēti atpakaļ, aizmugurē lokojas, sniedzas līdz krekla apkaklei. Acis lielas, gaiši zilas. Deguns taisns. Lūpas vidējas. Trīsstūrveida zods, nedaudz iekrituši vaigi. Uz kreisā vaiga, iespējams, divas dzimumzīmītes.

Vīrietis bija ģērbies zili raibā kreklā ar īsām piedurknēm. Kājās baltas bikses un vasaras sandales ar sprādzēm. Ap vidukli aptīta brūna, biksēs neievērta neapstrādātas ādas josta (iespējams, bez sprādzes).

Lūdzam pieteikties visus, kuri redzējuši meiteni ar mazu, rudu sunīti pastaigājamies Melno priežu rajonā. īpaša meitenes pazīme gara gaišas krāsas bize.

Tāpat lūdzam pieteikties visus, kuri minēto vīrieti vai viņam līdzīgu personu redzējuši Melno priežu rajonā vai arī citā laikā vai vietā citā pilsētā, rajonā vai valstī.

īpašs lūgums Melno priežu apkaimes iedzīvotājiem lūdzam steidzami atsaukties vīrieti, kurš 3. jūlija vakarā ap desmitiem Melno priežu parkā bija devies vakara skrējienā; padzīvojušo pāri, kuri bija izveduši pastaigāties lielu vilku sugas suni, un jaunu vīrieti sarkanā kreklā, kurš turpat staigāja ar melnu dogu.

Lūdzam Valsts policijas dežūrdaļu steidzami nosūtīt šo informāciju visiem medijiem.

Lūdzam zvanīt pa tālruņiem xxx02, xxx22 vai xxx18. Anonimitāti garantējam.

Dane stingi raudzījās datora ekrānā. Starp rindām bija lasāms zvērība. Pastrādāta pagājušajā vakarā vai naktī. Un acīm redzami maita, kurš to izdarījis, ir aizlaidies un bez pēdām pazudis. Citādi jau Valdis Osis nedotu orientieri vispārējai meklēšanai valsts mērogā. Jāpiezvana, varbūt kaut kā var palīdzēt.

4. nodaļa

»

Sastādot Oša telefona numuru, Danei trīcēja rokas. Kā ikreiz, kaut iztālēm saskaroties ar dzimumnoziegumu.

Reiz, skolas gados, mežiņā skrienot krosu, viņai bija uzmācies rādītājs, mēģinājis satvert aiz rokas, un tikai ātrās kājas un dejotājas rūdījums bija ļāvis izrauties un aizbēgt. Dažas dienas vēlāk šis pats maniaks bija notvēris citu meiteni, mazāku un vājāku… Viņai aizbēgt neizdevās… Toreiz sacēlās baigais skandāls fizkultūras skolotāja mēģināja šo starpgadījumu noklusēt, taču Danes mammai bija cits viedoklis un viņa aizgāja līdz pat Izglītības pārvaldei… Turpmāk skolēni skrēja krosu netālajā stadionā. Bet derdzīgās atmiņas par melnā ādas jakā tērpušos pusmūža vīreli, kurš, nolaidis atpogātās bikses, ar vienu roku grābājas gar savu mantību, ar otru snaikstās pēc garāmskrienošajām meitenēm, vēl ilgi uzpeldēja mokošos sapņos.

-Ziemeļvidzemes kriminālpolicija,-Osis.

-Sveiks, Valdi.

-Ā, zobainā preses haizivs…! Oša balss skanēja gurdi, taču viņš nebija zaudējis humora izjūtu.

-Gribēju apvaicāties, vai nevaru kā palīdzēt.

-Tu jau zini? Ātri gan mums tā informācija aiziet.

-Nu nerūc, tu taču zini, ka mums ir diennakts piekļuve.

-Hm… Jā, tu kaut kad teici… Varēja nojaust, ka Osim pa galvu jaucas simt dažādu lietu un viņš zaudē sarunas pavedienu. Ko tu teici?

-Palīdzēt, Valdi, palīdzēt. Kā. Es. Tev. Varu. Palīdzēt? Dane tīšuprāt atstāja starp vārdiem metrīgas spraugas, lai pievērstu Valda uzmanību. Mēs varam nodrukāt ziņu un steidzamu meklēšanas paziņojumu. Rīt no rīta sešos avīze būs pie lasītājiem. Jums fotorobots jau ir?

- Fotorobots? Pagaidi mirkli… Dane dzirdēja, kā Valdis ar kādu sasaucas rācijā. Jā, ir. Puiši tev tūliņ pa elektronisko pastu nosūtīs. Paga, tu teici rīt no rīta sešos?

- Jā. Šovakar deviņos aiziet uz druku. Paspēsim ielikt visu svaigāko informāciju, ko vien vajadzēs.

-Paldies, tas tiešām varētu noderēt. Viņš tur, vada otrā galā, smagi nopūtās. Šodien jau piektdiena. Ja nepagūsim vajadzīgo informāciju ielaist sestdienas avīzēs, būs jāgaida līdz pirmdienai. Zaudēsim laiku.

-Smagi? Dane riskēja pajautāt.

-Nav tas vārds. Ja tu būtu to redzējusi… Mani vīri raudāja kā bērni… Valdis pret savu gribu izmocīja. Kaut ko tādu reiz ieraugot, pāriet vēlēšanās dzīvot. Es to maitu noķeršu un aiz pautiem piekāršu pie tuvākā staba! Es viņam to metamo nogriezīšu un rīklē iebāzīšu! Kaut ko tādu nodarīt bērnam… Zvērs…! Kad iedomājos, ka viņš šobrīd mierīgi staigā brīvībā, varbūt saldi guļ vai pat jau nolūko nākamo upuri… U-u-uhH! Es viņu savām rokām nošaušu kā traku suni…! pie šiem vārdiem Valdis jau bija zaudējis savaldību.

Dane ļāva viņam izlādēties. Lai kliedz, lai izbļauj pa nakti sakrājušos rūgtumu un dusmas. Protams, ideāli būtu, ja poličiem izdotos slepkavu noķert uz karstām pēdām. Šis laikam izrādījies slīpēts maita. Dažu minūšu saruna bija parāvusi vaļā ikdienā tik izturētā un savaldīgā majora emocijas. Zinot viņa naidu pret izvarotājiem, bērnu un vecīšu slepkavām, Dane nešaubījās noziedznieks tiks noķerts ja ne šodien, tad rīt, ja ne rīt, tad dažu dienu laikā.

-Piedod, tev tas viss nebija jādzird. Bet paldies, ka uzklausīji, pēdīgi, atguvis savaldību, Valdis ierunājās savā ierasti mierīgajā balsī. Varbūt ir kādi jautājumi par lietu?

Dane neticēja savām ausīm. Jā, viņa bija gribējusi šo un to pajautāt, lai, rakstot ziņu, nebūtu jāpārmaļ sausā dežūrdaļas informācija, taču dīvaina kautrība liedza uzdot jautājumus. Negribējās Oša acīs kļūt par maitu liju, lcurai padod tik iespējami vairāk asiņainu detaļu. Bet ja nu viņš pats piedāvāja…

-Jautājumi, protams, ir. Ja vien esi gatavs atbildēt. Ja tu vari par to tagad runāt.

-Darīsim tā. Es tev izstāstīšu visu, ko šobrīd zinu, un pēc tam nolemsim, ko no tā var publicēt tūlīt, ko varēsi noglabāt vēlākam. Der?

-Der. Tu vari man uzticēties.

-Zinu. Tāpēc ari ar tevi runāju. Klausies.

Oša stāstījums bija precīzs un detalizēts.

3. jūlija vakarā ap astoņiem N. pilsētas Melno priežu rajona daudzdzīvokļu māju masīva piektās mājas piecpadsmitā dzīvokļa īrnieki Dūliņi sēdās pie galda vakariņot. Tēvs, māte, piecpadsmitgadīgā meita Anna, saukta par Aņu, un divdesmit trīs gadus vecais dēls Sergejs. Pēc vakariņām, kuru laikā ģimene apspriedās, ko darīs nākamajās brīvdienās vajadzētu puķu dārziņam jaunu sētu Aņa devusies ikvakara pastaigā ar savu mazo, rudo sunīti Bubinu. Tieši tobrīd sākās Panorāma.

Kad no meitas vēl pusdesmitos nav bijis ne vēsts, vecāki satraukušies un sūtījuši Sergeju māsu meklēt. Pa pirmo Latviju sākusies ceturtdienas vakara filma Dāvana vientuļai sievietei šo jautro komēdiju ar nepacietību gaidījuši visi, lai atkal pasmietos par Spuļģa neveiksmēm un brašo milicieni. Tobrīd vēl neko ļaunu nav domājuši tas nekas, ka pusdesmit, ārā vēl gaišs, jūlija sākums, arī citi bērni spēlējas, varbūt meita satikusi kādu, aizpļāpājusies, žēl vienīgi, ka filmas sākumu nokavēs…

Neilgi pēc desmitiem dēls atgriezies viens. Noguris un bez elpas. Esot skriešus izskrējis visas taciņas un celiņus, pa kurām parasti mēdz staigāt Aņa. Arī no suņuka ne vēsts…

Ja Aņa būtu tāda kā lielākā daļa jauniešu, kuri nāk un iet, kad pašiem iegribas, iespējams, vecāki tā neuztrauktos un nemeklētu. Bet Dūliņu ģimenē tā nebija ierasts. Aņa bija vēlais bērns, piedzimusi abiem vecākiem jau krietni gados, mīlēta un lolota, no mazotnes pie kārtības un darba radināta. Saulainās būtības dēļ meitenīti gan mājās, gan skolā saukuši par saulstariņu, un tāda viņa arī bijusi arvien centusies visiem palīdzēt, mammu un tēti palutināt ar gatavām pusdienām, ciemos atskrējušo lielo brāli apčubināt… Labi mācījusies, nupat devīto klasi beigusi ar vieniem desmitniekiem, sapņojusi par vidusskolu… Sīciņa, smalcina, kā pasaku laumiņa. Lielām zilām acīm, gaišiem matiem, garu bizi… Izskatījusies daudz jaunāka par saviem gadiem.

Dūliņi apzvanījuši Aņas draugus, Sergejs sasaucis savējos, lai aicinātu talkā meklēt pazudušo māsu, bet Aņas tētis Vladimirs devies uz policiju pieteikt bērna pazušanu. Viņu uzklausīja, iesniegumu pieņēma, apsolīja izsūtīt patruļas mašīnu. Diemžēl oficiāli personu par pazudušu var izsludināt tikai pēc trim diennaktīm. Katrā ziņā Aņas tēvs no rīta apsolīja atnākt vēlreiz, atnest meitas fotogrāfiju…

Bet nevajadzēja…

Nakts vidū, jau tuvāk rītausmai, atkal un atkal ķemmējot Melno priežu audzi tuvāk Gaujai, Sergeja draugs Edgars sadzirdēja smilkstus… Ejot skaņas virzienā, smilkstēšana pārvērtās dusmīgā rūkšanā un riešanā. Kabatas bateriju dzeltenīgie apļi no lapu un sūnu zaļuma izrāva mazu, rudu spalvu kumšķīti tur mazais Bubiņš aizstāvēja savu saimnieci. Diemžēl jau mirušu. Visu nakti sunītis bija sēdējis un sargājis…

Jau pirmajā brīdī bija skaidrs, ka meitenīte nogalināta. Vai gan citādi kāds tik rūpīgi būtu centies mazo ķermenīti iekašāt smiltīs, skujās un sūnās?

Edgars ar Sergeju vispirms izsaukuši policiju, ātros un tikai tad gājuši uz māju, lai pastāstītu par traģēdiju vecākiem. Vladimirs ar Mariju sākumā vēl cerējuši, ka bērns gājis bojā nejaušības dēļ kritusi, sasitusi galvu, varbūt kāds pagrūdis. Diemžēl brīdī, kad darbu uzsāka krimināleksperti, kļuva skaidrs, ka darīšana ar visīstāko zvērību ne tikai apzinātu slepkavību, bet arī īpaši nežēlīgu izvarošanu, spīdzināšanu, līķa apgānīšanu un vēl apzagšanu. Pat daudz redzējusī prokurore notikušo spējusi raksturot tikai ar vienu vārdu mežonība!

Osis momentā izcēlis no miega visus kriminālpolicijas darbiniekus, patruļniekus un ari pārējo dienestu vīrus, visu nakti un vēl rītu krustām šķērsām ķemmējuši tuvējos mežus, krūmājus un brikšņus, apstaigājuši visus zināmos pritonus un šaubīgās mājas. Nekā.

Diemžēl arī notikuma vieta neko daudz nespēja atklāt. Pierādījumu nekādu. Tikai ar gāzi pildītas šķiltavas plastmasas korpusā. Un mirušās meitenes ķermenis ar neskaitāmām brūcēm, situmiem, skrāpējumiem un kodumiem. Tiešām licies, ka viņai uzbrucis mežonis.

Agri no rīta sešos par notikušo noziegumu paziņojuši pa vietējo radio.

Atradušies liecinieki, kuri varbūt kaut ko redzējuši. Viens vīrieti sarkanā kreklā, kurš aptuveni liktenīgajā laika posmā Melno priežu rajonā staidzinājis melnu dogu. Cits padzīvojušu laulātu pāri ar vācu aitu suni. Vēl kāds skrējēju īsās biksēs ar austiņām… Divi pusaudži it kā redzējuši kādu vīrieti, kurš vilcis krūmos meiteni. Zēniem izlicies, ka viņi ir pazīstami un ka meitene piedzērusies, jo viņa klaigājusi un spiegusi.

Bet visnozīmīgāko devumu sniegusi kāda sieviete, kura iepriekšējā vakarā ar divām mazām meitiņām vēlu gājusi mājup pēc upmalā pavadītas dienas. Viņa uz taciņas saskrējusies ar vīrieti, kurš licies aizdomīgs, skatiens šaudījies, jaucis vārdus, it kā pinies… Sieviete dažas minūtes ar šo vīrieti runājusies, kamēr meitiņas turpat līdzās spēlējušās. Saruna bijusi visai nekonkrēta. Par karsto laiku. Par kādu vīrieša kolēģi šoferi, kurš nesen Vācijā karstuma dēļ miris galvā pārsprādzis asinsvads, visa kabīne bijusi pilna asinīm… Par bērniem. Vīrietis teicis ari viņam mājās esot ziķeris pusotra gada meitēns. Parunājušies, tad vīrietis aizgājis uz Melno priežu pusi. Sievietei viņš licies nepatīkams ar novirzēm, tāds kā apmāts…

Brīdī, kad viņa policistiem rūpīgi uzskaitījusi sastaptā dīvaiņa pazīmes apģērbu, trīsstūraino seju, čirkainos gaišos matus -, kas sakritušas ar abu zēnu redzētā vīrieša ārieni un arī ar ekspertu minētajām iespējamām noziedznieka pazīmēm, kļuva skaidrs jāmeklē cilvēks, kuram ir saistība ar šoferiem un maza meitiņa…

-Un tik tālu jūs tagad esat?

-Jā. Tas maita ir aizbēdzis un labi noslēpies.

-Baismīgs stāsts.

-Īstenība ir vēl baismīgāka. Tas, ko viņš viņai nodarījis…

-Tu man nepateici visu?

-Nē. Piedod, es nevaru. Un šobrīd tam nav nekādas nozīmes. Tu tikai nakts murgos iedzīvotos.

Dane neuzstāja. Ja Valdis teica nē, tad bija nē. Ja varētu, viņš nežmiegtos. Dane spēja novērtēt, cik daudz viņš bija atklājis jau tagad, izmeklēšanas pirmajā dienā, kad viss vēl karsts, svaigs un sāpīgs, kad ik minūte no svara.

-Paldies. Tu jau tā esi pateicis daudz. Bet vai tev vispār ir laiks tik ilgi ar mani runāt?

-Ir, ir. Turklāt šādi es apkopoju domas. Tas palīdz. Tagad parunāsim par to, ko drīkst rakstīt pirmajā publikācijā… Pašu faktu jā; kas meklēja, kas atrada jā; par ģimeni nezinu, vajadzētu sazināties ar viņiem pašiem; par notikuma vietā atrasto un konstatēto pagaidām nē; par uzsāktajiem meklēšanas pasākumiem un visu preses izdevumu piesaistīšanu jā; par liecinieku teikto pagaidām nē.

-Labi, pierakstīju.

-Klau, cik ātri tu uzrakstīsi? Osis, it kā kaut ko apsvērdams, ievaicājās.

- Nu… ja nemeklētu rokā Dūliņus, tad kādā pusstundā, stundā.

- Lieliski. Varbūt netraucē viņus šodien, ja vari. Viņiem taču briesmīgas bēdas… Valda balss satumsa.

-Protams, es taču neesmu bez sirds.

-Nē, tu neesi. Tu… Nu labi, vai tu varētu man izlīdzēt ar preses relīzi par šo notikumu? Mācēsi uzrakstīt? Man nav sava preses cilvēka, bet šis ir tāds notikums… Visi zvanīs, prašņās. Būtu labi, ja man būtu vienots paziņojums, ko sniegt visiem.

-Protams. Stundas laikā būs. Nosūtīšu pa e-pastu. Bet tu atgādini, lūdzu, savējiem par fotorobotu.

- Tu man vēlāk piezvani, varbūt būs vēl kāda informācija…

- Labi. Droši vien lieki būtu teikt, lai tu sevi pasaudzē?

- Lieki gan. Pirmo reizi Oša balsī ieskanējās kaut kas smaidam līdzīgs. Kamēr… Uz redzi!

Pulkstenis rādīja vienpadsmit. Viņa bija paspējusi apstrādāt Valda doto informāciju, uzrakstīt un nosūtīt preses relīzi, uzbūvēt karkasu rītdienas avīzei. Vēl tikai jāsagaida iespējamā slepkavas fotorobots, un varēs nodot maketēšanai. Dane jau divdesmito reizi nervozi pārbaudīja e-pastu. Beidzot!

Ekspertu sūtījumā bija divi faili melnbalts noziedznieka fotorobots un ieskenēta krāsaina fotogrāfija.

Dane vērīgi pētīja abas sejas.

Domājamais noziedznieks pirmajā acu uzmetienā neatbilda klasiskajam stereotipam par tipisku, rafinētu slepkavu, zemiskāko instinktu pārstāvi. Lielas, dzidras acis, atpakaļ atsukāti mati, piere gan tāda pazema, nekāds intelekta ģēnijs droši vien nav; lūpas jā, lūpas baudkāras, jutekliskiem izliekumiem, pabiezas…

Uz Aņas fotogrāfiju skatoties, Danei kaklā sprūda kamols saulaina vasaras diena, padsmitgadīgs meitēns ar milzīgu ziedu klēpi rokā un pār plecu pārliktu resnu gaišu matu čūsku tik biezu bizi, ka tā likās resnāka par Aņas roku. Meitene, gaiši smaidot, mierīgi raudzījās objektīvā… Varēja nojaust, ka līdz tam viņa jutusi vien ģimenes mīlestību, rūpes un raižu neapēnotu bērnību. Vēl varēja redzēt, ka no smalkā meitentiņa dienās būtu izaugusi ļoti skaista jauna sieviete…

Tikai tagad Dane pamanīja, ka sūtījumā ir arī īss tekstiņš:

Abas bildes vari droši izmantot. Ģimene speciāli iedevusi, lai visi uzzina par šo nelietīgo noziegumu varbūt kāds būs vēl kaut ko redzējis vai dzirdējis. Osis Tavu sūtījumu ir saņēmis, sūta paldies. Teica, lai Tu vēlāk vakarā piezvanot.

Tā. Tas nozīmē, ka materiāls pilnīgi noteikti jāliek uz vāka. Un tas nozīmē, ka viņai vēl jāuzraksta redaktora sleja. Bet abiem praktikantiem tempā jāsameklē visa iespējamā statistika par izvarošanām ar tām sekojošām slepkavībām un par visiem Latvijā zināmajiem maniakiem.

“Nu, lūk,” Dane skumji nodomāja, “tas ir sācies. Arī es esmu sākusi ekspluatēt šo noziegumu, pielāgojot to specializētās preses vajadzībām, to uz vāka, to iekšlapās, bet to, to un to atstāsim uz nākamo numuru…”

Durvis ar lielu švunku atsprāga vaļā, un kabinetā burtiski ielidoja Sanija.

-Tu jau zini? Vot, būs baigais vāka gabals!

-Par ko tu runā? Dane centās saglabāt mieru. Sanija jau nebija vainīga, ka tā reaģēja. Tieši tā viņi visi izsaucās ik reizi, kad kolēģim patrāpījās sulīgāks kumosiņš. Normāls profesionālais kretīnisms, tikai nez kāpēc šobrīd, dzirdot šos vārdus, ap dūšu sametās pavisam šķērmi…

- Kā par ko?! Par to līķi Vidzemē! Vai tad tu vēl neko neesi dzirdējusi?! Paga, es tūliņ…

-Sanij, lūdzu, nomierinies! Ja tu runā par meitenītes noslepkavošanu, tad, jā, es par to zinu. Un zinu daudz, taču ne viss ir šobrīd publicējams. Un iespējams, tik drīz vēl nebūs… Danes balsī ieskanējās metāls. Un tā tas būs. Lai neviens mūsējais pat nemēģina uzrakt kaut gramu vairāk par to, kas būs nodrukāts rītdienas avīzē! Ziemeļvidzeme ir mans lauciņš, un ar šo materiālu un šiem cilvēkiem strādāšu tikai es. Ja kāds bāzīs degunu, lai Dievs viņam žēlīgs! Jo sevišķi tas attiecas uz tavu neizmērojamo entuziasmu. Vai es skaidri izteicos?

-Dane, kas ar tevi, kāpēc tu tā? Es tikai…

-Es redzēju, ko tu tikai… Mēs esam kļuvuši pārāk vienaldzīgi pret citu ciešanām, mums noziegums un upuris ir tikai prece, kas kārdinošāk jāiesaiņo un iespējami dārgāk jāpārdod. Tā nevar. Tā nedrīkst. Ne dzīvot, ne strādāt. Tieši tāpēc ar šo lietu es strādāšu pati. Tikai es. Un tā vai tu mani saprati?

-Jā. Bet es…

- Vai tu mani skaidri saprati? Vārds skaidri bija vismaz tonnu smags.

-Jā.

- Ļoti labi. Par to viss. Tēma slēgta. Tagad stāsti, kā tev gāja nakts reidā…

Novērsusi Sanijas uzmanību no meitenītes līķa uz kārtējo iknedēļas reidu kopā ar mobilā policijas pulka brašajiem puišiem, Dane dabūja noklausīties pilnu komplektu trakstāstiņu par pilnmēness zvanītājiem, kuriem tīk baisi pajokot; par tantiņām, kurām šķiet, ka kaimiņi viņām caur elektrības rozeti pūš dzīvoklī zilskābi; par vecu virsnieku, kurš, bruņojies ar virtuves nazi, gājis nokaut kaimiņieni, jo tā, lūk, esot imperiālistu spiedze… Izklausījās, ka Sanijai gājis labi. Ja vēl bildes būs kaut cik izdevušās, sanāks ekstraklases reportāža.

- Labi. Atdod Guntim filmiņu un ķeries klāt tekstiem. Pēc stundas varēšu lasīt. Pamēģini uzrakstīt tikpat kolorīti, kā tikko man stāstīji. Sāc strādāt. Es šodien agri braukšu prom.

Sanija bija īpašs gadījums. Viņa kolosāli mācēja izstāstīt jebkuru situāciju. Arī enerģijas un drosmes meitenei netrūka, taču, tiklīdz nonāca līdz piedzīvotā rakstiskam izklāstam, tā čiks vien. Dane vairākkārt bija mēģinājusi cīnīties ar šo ligu, neļaujot Sanijai pirms rakstīšanas neko stāstīt; reiz bija paslepeni ierakstījusi viņas stāstīto diktofonā, lai pēc tam, kad meitene atnesa parādīt kārtējo bezpersonisko nakts notikumu atstāstu, iedotu viņai kaseti un aizsūtītu atpakaļ pie datora papildināt rakstu ar dzīvām detaļām. Pamazām Sanija iemācījās apaudzēt reportāžas ar literāri baudāmiem kruzuļiem, un izrādījās, ka meitenei piemīt diezgan labs melnais humors. Vienīgā nelaime viņa bija bezjūtīga. Absolūti nespējīga izjust citu sāpes. Tas radīja bažas.

Bija jau vēla pēcpusdiena, kad aiz loga sešus stāvus zemāk nočīkstēja nodiluši bremžu kluči. Pabāzusi galvu pa atvērto logu, Dane ieraudzīja, ka tieši līdzās viņas mazajam golfiņam piestājis šefa mūžvecais, kantainais volvo, kurš jau vairāk nekā pusgadu brēktin brēca pēc nopietnas apkopes. Viens spārns samīcīts, aizmugurējā kreisā bremžuguns izsista, sānu spoguļu nav, priekšējais pasažiera krēsls atstutēts ar slotas kātu. Ne mašīna, bet pasaka! Tomēr ripoja labi. Dane pāris reižu bija ar to braukusi. Motors spēcīgs, ritošā daļa stabila. Ja par autiņu parūpētos, vecais volviķis uzticami kalpotu vēl ilgus gadus.

Kā parasti, zemē nodurtu skatienu, visas pasaules rūpju nospiestiem pleciem, ātriem soļiem Einārs Lazda steidzās uz kāpņu pusi. Viņā raugoties, Danei ienāca prātā neprātīga doma un ja nu darītu tā?

Ļāvusi šefam nolikt mantas un izpakot veco Remingtonu, ko viņš mūžīgi staipīja līdzi no darba uz mājām un apakaļ (Lazda nekādi nespēja apgūt datoru un savus gabalus spītīgi rakstīja ar drukmašīnu, bet pēc tam kādam nācās tos pārdzīt kompī), viņa ar divām stipras kafijas krūzēm rokās iegāja Lazdas kabinetā. Klusējot nolikusi viņa priekšā vienu kafiju un sava rītdienas raksta izdruku, pati apsēdās maliņā, lai netraucētu lasīt.

Lazda lasīja, un ar katru izlasīto vārdu viņa deniņos arvien redzamāk izspiedās strauji pulsējošas zilas dzīsliņas. Nikni nošņācies, viņš nolika lapu pie malas.

-Ārprāts. Nosist tādu… Ko tu domā darīt? Labs raksts.

- Likšu uz vāka. Kopā ar nogalinātās meitenītes bildi un noziedznieka fotorobotu.

-Spēcīgi.

-Jā. Bet tas vēl nav viss.

Lazda parāva uz augšu vienu uzaci. Dane ievēroja, ka pēdējā laikā tās sākušas spuroties. Gadi?

-Es gribu uztaisīt publikāciju ciklu Noziegums šķērsgriezumā. No pirmās dienas līdz pēdējai.

-Laba ideja. Taisi.

- Bet es gribu braukt uz Ziemeļvidzemi un strādāt tur uz vietas.

-Pie Oša? Šie divi vārdi Lazdam paši norāvās no lūpām, viņš nepaspēja tos apturēt.

- Jā. Dane izlikās, ka nav pamanījusi šis frāzes līdzi nesto pazemes strāvojumu. Pie Oša. Strādāt. Viņš lūdza, lai uzrakstu preses relizi, un iedeva unikālus materiālus ar pilnīgi visu informāciju par šo lietu. Manuprāt, strādājot līdzās, es varēšu kontrolēt informāciju, kas aizies citiem. Jebkurā gadījumā mūsu izdevumiem būs priekšroka.

-Viņš tevi aicināja?

- Nē. Tā ir tikai mana ideja. Viņš par to neko nezina. Pagaidām.

-Ahā, bet varbūt Osis nemaz nepiekritis? Cerību Lazdas balsi nesaklausītu tikai kurlais.

-Nezinu. Varbūt. Iespējams. Bet es vispirms gribēju parunāties ar tevi.

-Paldies par to pašu, lai gan, šķiet, tu jau esi izlēmusi. Uz cik ilgu laiku?

-Kamēr noziedznieku noķers. Plus gribēšu parunāties ar Aņas tuviniekiem. Ja izdosies, ari ar noziedznieku.

-Nedēļa? Divas?

-Nezinu. Iespējams. Tas jau nav konveijera darbs.

- Mhm… Nu ko. Piezvani Osim, redzēs, vai viņam patiks tava neprātīgā ideja. Tu taču tikai maisīsies visiem pa kājām un traucēsi… Labi, labi, nesāc šūmēties, ej un zvani, tad redzēsim. Ļaunākajā gadījumā taisīsi to šķērsgriezumu no šejienes. Patiešām baigi labā ideja!

5. nodaļa

*

Dane, lieki nekavējoties, aiznesās uz savu kabinetu un uzspieda vieninieku uz komunikāciju centra pults. Pateicoties ministrijas labvēlībai, redakcija bija apgādāta ar ļoti ērtiem telefoniem, kuros varēja ieprogrammēt vismaz divdesmit ātros zvanus. Dane pirmo numuru bija atvēlējusi Osim.

-Osis.

-Sveiks vēlreiz. Vakars tuvojas, un es zvanu, kā runāts.

-Tas labi. Tomēr neko vairāk par to, ko tu jau zini, pateikt nevaru. Viņa vārdu mēs vēl nezinām.

-Klau… Valdi…

-Klausos?

- Ko tu teiktu, ja es uz kādu laiku nolemtu paviesoties tavā pusē?

-Citkārt laipni lūgta, bet tagad kāda velna pēc?

-Es… esmu izprātojusi vienu lietu: nozieguma anatomiju vai nozieguma šķērsgriezumu soli pa solim aprakstīt visu izmeklēšanas gaitu. Tādu kā nozieguma atklāšanas dienasgrāmatu. Lai visiem un ikvienam būtu redzams, ko un kā izmeklēšanas procesā dara policija; lai dzeltenie beidzot pastāv pie ratiem ar saviem izdomājumiem un ķengām. Respektīvi, tā būtu tāda kā dokumentāla nozieguma atklāšanas hronika uz apkārtējās vides, sociālekonomiskās situācijas un cilvēku fona.

- Nu… Ideja nav slikta, pat ļoti laba. Kaut kas tajā visā ir. Sen jau kādam vajadzēja uzrakstīt par mūsu darbu kā īsti tas ir. Citādi parasti jau intervē un slavē tikai lielos, bet pārējie veči, kas ikdienā melnu muti zemi ar deguniem rok, paliek sētmalē… Jā. Tikai nezinu, vai šis ir tas īstais brīdis. Mums te iet… ļoti smagi.

-Tieši tāpēc.

-Nezinu, ko mani ved teiks. Jāparunā, jāapspriežas.

-Beidz. Būs tā, kā tu teiksi.

-Tu gan neesi diplomāte, bliez kā no Auroras.

-Kāda nu esmu… Turklāt tev pašam būtu vieglāk.

-Kādā ziņā?

- Nu… es varētu regulāri rakstīt informatīvos apkopojumus presei, un tā tu viņus varētu kontrolēt.

-Uh, viltniece! Osis iesmējās. Tu taču ielīdīsi kaut vai pa pastkastītes spraudziņu, vai ne?

- Ielīdīšu. Dane atsmaidīja, tad pilnīgā nopietnībā piebilda: Bet tu nedomā es to nedaru sensāciju kāres dēļ. Man ir savi iemesli. Nopietni iemesli, kāpēc es gribētu piedalīties šīs lietas izmeklēšanā. Kaut vai aizkulisēs stāvot. Un viņa dažos vārdos izstāstīja Osim par savu skolas gadu pieredzi.

- Tev toreiz baigi paveicās… Viņš pēc krietna klusuma brīža nopietni noteica.

-Jā. Un tāpēc es gribu uztaisīt pētījumu par šādiem te nenormālajiem. Kas viņi tādi, kāpēc viņi tādi, ko ar tādiem darīt, kā pret viņiem izturēties. Galu galā kā sevi pasargāt.

-Labi, tu mani pārliecināji. Brauc šurp, tad raudzīsim, ko var darīt. Ja vari nokārtot kā komandējumu, palūkošu, vai mūsu dienesta viesnīcā nav kādas brīvas istabas.

-Paldies.

- Nepriecājies par agru. Tev man jāapsola, ka uz savu galvu nelīdīsi meklēt nepatikšanas. Uzreiz brīdinu operācijās tu nepiedalīsies; es pats tev visu izstāstīšu; maniem puišiem netraucēsi un maniaku neķersi.

-Jā-

-Ko-jā?

-Apsolu, Dane skaļi un skaidri noteica. Tas bija vairāk, nekā viņa bija uzdrošinājusies cerēt.

- Tad pako somu un brauc. Ja pats nebūšu uz vietas, dežūrdaļa būs informēta.

Lazda par Danes paziņojumu nebija sajūsmā, taču ari iebilst neko nevarēja. Pats vien bija atļāvis.

No avīzes izdevēja viedokļa nozieguma anatomijas ideja bija vairāk nekā veiksmīga un peļņu sološa.

Cilvēciski viņš baidījās, vai šī zvēriskā nozieguma preparēšana Danei nebūs emocionāli par smagu. Lai nu kurš, bet viņš taču zināja, cik jūtīga viņa ir, cik dziļi izsāp katru konfliktu, kā pārdzīvo avīzē aprakstāmo cilvēku likteņus. Bet, kas zina, varbūt tieši tas viņai šobrīd vajadzīgs?

Lazdu nemierīgu darīja pavisam kas cits. Nedēļu vai divas Dane būs prom no acīm, bīstami tuvu Osim.

Nē, viņš nebaidījās par savas redaktores tikumību pieaugusi sieviete, lai taču dara, ko grib. Ja grib…

Viņš nebija tik naivs, lai cerētu iekāpt tajā pašā upē un atgriezties pagātnes dienās, kad starp viņu un Dani, likās, plauka saprašanās puķe… Jaunā sieviete skaidri bija nodalījusi viņu bijušās privātās no esošajām darba attiecībām; par laimi, tās pēdējā laikā pēc izrunāšanās bija jūtami uzlabojušās. Par to viņš priecājās.

Un, patiesību sakot, nebija ari dibināta iemesla domāt, ka Dani un Osi saistītu kas vairāk par lietišķi uzticamām attiecībām ik reizi, kad Osis apciemoja Dani redakcijā, viņi dzēra tēju un sarunājās, bet kabineta durvis nekad neaizvēra, tikai viegli pievēra līdz plaukstas tiesas spraugai…

Cita lieta ko, par ko un kā viņi runās tur? Protams, par noziegumiem, kā nu bez tā. Tas ir šī brauciena mērķis, vismaz redzamais. Bet varbūt arī par viņu, Lazdu, kurš kļūst vecs un kuru vajadzētu nomainīt? Par slēptajiem mājieniem no centrālā aparāta puses Ziemeļvidzemes virzienā un vairākkārt izskanējušajiem Oša pārvilināšanas mēģinājumiem? Un ja nu

Osis tiešām kļūst par nākamo iekšlietu ministru, valsts sekretāru vai policijas priekšnieku? Tādas baumas klīda…

Nē, Lazda tam nebija gatavs. Viņš beidzot bija atradis labu vietu, kur varēja strādāt nepārpūloties un nesasprindzinoties, ģenerēt idejas un redzēt, kā tās piepildās. Kopumā ņemot, viņam patika redakcijas kolektīvs ar katra žurnālista ragiem, nagiem un asti. Bet pāri visam viņam patika strādāt kopā ar Dani gan cilvēciski, gan profesionāli. Lazda neparko nevēlējās pieredzēt viņas pāriešanu uz centrālo aparātu, ministriju vai Ziemeļvidzemi.

- Einār, tad mēs esam vienojušies? Danes balss viņu izrāva no mokošajām pārdomām.

-Ko? Par ko? viņš satrūcies pārjautāja.

-Šo numuru es pabeigšu, bet nākamās divas nedēļas lai pastrādā Edija un Anita. Viņām izdosies.

-Kad tu domā doties ceļā?

- Rit agri no rīta, tiklīdz no tipogrāfijas atvedis jauno numuru. Rakstus sūtīšu ik pārdienas pa e-pastu.

-Brauc. Tikai esi uzmanīga. Visās jomās… Labi?

- Neuztraucies. Tas ir tikai darbs, un kā tādu es to arī uztveru.

Iepriekšējā vakarā viņai visu bija izdevies paveikt rekordātrā tempā.

Pēc vienošanās ar Lazdu viņi bija apzvanījuši pārējos kolēģus, sasaukuši ārkārtas sapulci un informējuši par gaidāmajām tuvāko divu nedēļu izmaiņām. Daži jutās ieintriģēti, daži vienkārši painteresējās, kā šīs izmaiņas ietekmēs viņu ikdienas pienākumus, tikai Sibilla pauda neapmierinātību ar rīkojumu uzticēt ziņu avīžu vadīšanu pārmaiņus Edijai un Anitai. Viņas nicīgi izmestā replika Es gan domāju, ka prātīgāk būtu bijis avīzi vadīt vienam cilvēkam, nevis mētāt kā futbolbumbu…

Bet ko nu -jūs jau esat gudrāki… ilgu laiku trīsēja gaisā kā aizvainots ods. Tomēr Lazda savu lēmumu nemainīja, un pēc ātrās sapulces Dane ar abām kolēģēm ieslēdzās kabinetā, lai galvenajos vilcienos izplānotu nākamos Kriminālziņu laidienus. Sibilla demonstratīvi devās mājup.

Par spīti prāvajam apjomam, avīzi uz tipogrāfiju Dane tovakar aizlaida agrāk nekā parasti. Tīri laicīgi apdarījusi vēl pēdējos redakcijās darbus, ērtā pogājamā mapītē salikusi visus Annas Dūliņas slepkavības lietas materiālus, viņa aizslēdza kabinetu un ar liftu nobrauca vestibilā. Lazda jau bija prom. Nodevusi atslēgas sargiem un uz signalizācijas paneļa nobungojusi sešu ciparu kombināciju, viņa izgāja pagalmā un ar baudu ievilka plaušās svaigi mitro vakara gaisu.

Kā parasti, viņas mašīna stāvlaukumā bija palikusi pēdējā. Bija jūtami sakrēslojis, tumšajā pagalmā apkārtējo priekšmetu kontūras mīksti izplūda liepas zaļajās ēnās. Danei pēkšņi izlikās, ka, atspiedies pret koka stumbru, kāds stāv. Kļuva neomulīgi… Stāvētājs sakustējās.

-Nebaidies, tas esmu es.

Lazda. Ko viņš te dara? Un kur ir viņa mašīna?

-Tu mani izseko? Dane mēģināja izmocīt vieglprātīgu smiekliņu.

- Nē. Tikai gribēju atdot šo te… Lazda pastiepa viņai nelielu kastīti, uz kuras greznojās Nokia logo. lūr iekšā ir jauns mobilais ar visu lādētāju. Iegādājos trīs tādus redakcijas vajadzībām, bet steigā aizmirsu tev iedot. Turpmāk dienesta mobilie būs man, tev un numura dežurējošajam redaktoram. Pārējie lai pērk sev paši. Jā, kastītē tu atradīsi gan savus PIN kodus, gan lapiņu ar manu numuru. Gribu, lai tu būtu sazvanāma un lai vajadzības gadījumā varētu brīvi kādam piezvanīt.

-Einār… Paldies. Par spīti stingrajam lēmumam Lazdas priekšā neizrādīt nekādas jūtas, Dane tomēr jutās aizkustināta. Lai nu kā, Lazda par savējiem rūpējās.

- Un… Dane… Ja sanāk, tā starp rindām, pamēģini pazondēt, ko Osis domā par savām nākotnes izredzēm ministrijas centrālajā aparātā. Tikai tā uzmanīgi, labi?

Jau izrunājot šos vārdus, Lazda pats apzinājās, ka šis lūgums ir kļūda. Jebkurš psihologs, pat iesācējs, viņam paskaidrotu, ka, vēloties kaut ko pateikt it kā neviļus, garāmejot, starp citu, to nekad nedrīkst darīt sarunas beigās, jo cilvēka prāts ir tā iekārtots, ka tieši pēdējās dzirdētās frāzes atceras vislabāk. Taču nepateikt viņš arī nevarēja… Tagad nu Danei bija rokā kārtējā svira, ar kuru, ja vien gribētu, viņa varētu viegli manipulēt…

Dane neizrādīja nojaušam Lazdas nemieru un rāmi atteica:

-Protams. Darīšu, ko varēšu. Nu tad…

-Jā. Laimīgu ceļu. Uzmanies un piezvani man palaikam.

-Centīšos. Nesatraucies tik ļoti, nedodos taču uz neapdzīvotu salu… Viss, ir jau loti vēls. Man vēl jāpaspēj sakārtoties ceļam un jāsatiek kaimiņiene. Arlabunakti! Pēc šiem vārdiem golfiņa šofera durvis aizcirtās, motors ierēcās un, uzspolējusi grants šalti, Dane ar strauju līkumu izbrauca no sētas.

Arī mājās viņai visu izdevās nokārtot ātri un viegli. Kaimiņiene Tamāra, braša Latgales sieva, uz Piejūru pārcēlusies pirms trīsdesmit gadiem, zināja un prata visu. Viņa bija apkaimes ģenerālis feldfēbelis brunčos, no kura bijās pat visnevaldāmākie plenči. Divos vārdos izstāstījusi par neģēlīgo noziegumu un gaidāmo komandējumu, Dane palūdza, vai viņa varētu ik pārdienas Micei iebērt trauciņā svaigu barību un drusciņ paspēlēties pelēkajam kamolam ārkārtīgi patika sabiedrība un rotaļas. Tama, būdama kaislīga Faktu&amp;Likumu un Kriminālziņu lasītāja, nostājās miera stājā un apsolīja kaķi barot un izklaidēt kaut divreiz dienā. Kaut tikai izdotos to nelieti ātrāk noķert! viņas vārdi izskanēja kā ceļamaize.

Aši sametusi vecajā mugursomā dažus apģērba gabalus, higiēnas priekšmetus, pāris vajadzīgu lietu biezo kladi, fotofilmas, veco Nikon fotoaparātu, Dane iekūra boilera krāsniņā uguni, lai sasildītu vannai ūdeni, bet pati tikmēr sāka pētīt, kā īsti darbojas tāds mobilais telefons. Nokia izrādījās vienkāršs, ērts aparāts, un Dane itin drīz ar to bija uz tu. Ieprogrammējusi aparāta atmiņā padsmit svarīgākos tālruņa numurus un uzlikusi lādēties, viņa sagatavoja no rīta mugurā velkamo drēbju komplektu kārtējo reizi no melnās sērijas: melnus džinsus, melnu topiņu un melni sarkanu adītu džemperi -, un ar labi padarīta darba sajūtu sāka gatavot vannu.

Tie vakari, kad Danei izdevās atgriezties pietiekami agri, lai pagūtu pusstundiņu palaistoties vannā, bija uz vienas rokas pirkstiem saskaitāmi un tāpēc jo dārgāki. Parasti laiskošanos putainajā karstumā Dane papildināja ar kādas labas grāmatas lapošanu, īpaši neraizējoties par mitro pirkstu nospiedumiem. Taču šovakar vieglās literatūras vietā viņa par vannas biedreni bija izvēlējusies tikko izdoto populārzinātnisko grāmatu Psihes ceļi un neceļi, kurā bija apkopoti pasaules vadošo praktizējošo psihologu un psihiatru jaunākie pētījumi par dažādām psihes īpatnībām un novirzēm no normas. Kā zinādama, viņa pirms dažām dienām bija to nopirkusi.

Nākamajā sestdienas rītā pretēji saviem pūces paradumiem Dane jau sešos mina golfiņa gāzes pedāli, lai laikus nonāktu Latvijas ziemeļpusē. Tik agri no rīta Vidzemes šoseja bija tukša un klusa, un ceļš prasīja uz pusi īsāku laiku nekā parasti, braucot darba dienās. īsi pēc astoņiem viņa nobremzēja pie Ziemeļvidzemes policijas pārvaldes vārtiem. Tie bija ciet, taču stāvlaukumā Dane ieraudzīja Oša melno roveru.

Policijas ēkas durvis, par laimi, bija vaļā, tāpēc, daudz nedomādama, viņa devās iekšā, uzsauca draudzīgu sveicienu kriminālpolicijas puišu bariņam dežūrdaļā un kāpa augšā uz trešo stāvu. Dane vēl nebija sasniegusi Oša darba kabineta durvis, kad tās atvērās un spraugā pavīdēja izspūrusi galva un šaurumšauras ačeles…

-Tā, tu nu gan laiku velti netērē…

-Tev arī labrīt, Valdi!

Osis īsi iesmējās un plašāk atvēra kabineta durvis. Stūrī aiz darba galda rindiņā bija sakārtoti četri krēsli, no tiem uz grīdas noslīdējusi vienkārša, melnbalti rūtota flaneļa sega.

- Tā vien šķiet, ka mājās neesi bijis kopš ceturtdienas vakara…

-Trāpīts. Nebija laika. Strādājām gan šo, gan iepriekšējo nakti. Un visu vakardienu. Šorīt ap sešiem aizsūtīju savējos uz mājām, lai paguļ līdz deviņiem desmitiem, tad sāksim nākamo darba cēlienu. Puiši, galīgi noskrējušies, krita no kājām…

-Un pats? Dane šķietami nevērīgi pajautāja.

- Kas tad pašam sēžu vēsā kabinetā un visus komandēju, Valdis mēģināja atjokot, taču tumšie loki zem acīm, pietūkušie, apsārtušie plakstiņi un sarkani tīklotie acu baltumi liecināja pavisam ko citu. Dane zināja, ka Ziemeļvidzemes noziedznieku apkarotāju vēsturē nav bijis gadījuma, kad krimpolšefs savus puišus uzdevumā būtu sūtījis vienus, lai pats, papīrus skribinot un diedziņus raustot, vienaldzīgi gaidītu kabinetā.

-Šefs tevi palaida komandējumā, vai pati uz savu galvu?

-Komandējumā. Viegli nebija, tomēr…

-Tas labi. Tagad braucam aši, aizvedīšu uz mūsu dienesta viesnīcu; varēsi iekārtoties, iedzersim kafiju un apdomāsim, ko darīt tālāk. Desmitos kārtējā piecminūte, nedrīkstu nokavēt.

Lai gan Valdis piedāvāja braukt ar viņa mašīnu, Dane tomēr izšķīrās par labu savam uzticamajam cīņubiedram.

Neatstās taču vienu pašu stāvlaukumā pie policijas kā tādu noziedznieku. Un sazin, cik tālu viesnīca, negribētos palikt kājniekos…

Melnais rovers strauji uzņēma ātrumu un aizšāvās gar stūri. Dane pavīpsnāja vīrieši pie stūres! un, uzsitusi pa federi, aizrēca pa kluso, sestdienas rīta nomiedža ieskauto ieliņu. Osis jau bija gabalā, nācās krietni piespiest, lai viņu panāktu… Rallijs turpinājās neilgi septiņas astoņas minūtes, kuru laikā viņi bija paguvuši nojoņot piecpadsmit kilometrus. Hmm, negribētos tagad skaidroties ar celīšiem, Dane nodomāja, kad melnais rovers strauji iegriezās labi uzturētā zemesceļā un bremzējot ierakās celiņa irdenajā segumā pie kādas guļbūves. Lejāk vidēja paprāva ezeriņa tīri izkoptā peldvieta. Ezeriņi…

Tad tāda tā dienesta viesnīca! Lepni, neko teikt…

Granti čirkstinādams, Valdis gariem soļiem tuvojās golfam.

-Patīk, nepatīk?

- Patīk. Skaisti. Nezināju gan, ka policijai tik lieli specfondi.

- Hmm… Optimiste. Šis objekts kopīgs mums un pašvaldībai. Viņi to finansē, mēs apsargājam, un par to mums ir tiesības par lētu naudu šeit iemitināt savus viesus un kolēģus no citām pilsētām un valstīm. Viss ir pavisam vienkārši, legāli un godīgi. Nāc, parādīšu tavu istabu.

Izrādījās, ka istabiņa ir pārāk pieticīgs apzīmējums, labāk būtu derējis numuriņš. Neliela, bet ērti iekārtota guļamistaba ar balkonu un skatu uz ezeru, labierīcības un dīvains piedēklis, tāds kā viesu stūrītis, kā miniatūra ēdamistaba ar virtuves kaktiņu, kurā netrūka pat pārnēsājamās divriņķu elektriskās plītiņas un kafijas automāta.

- Grezni. Paldies tev. Bet saki… Cik šie apartamenti diennakti maksā? Lazda man atvēlējis konkrētu summu, un, ja to pārsniegšu, būs nepatīkami…

- Tevi pērs? Likās, vienmēr nopietnā Oša balsi trīsuļo blēdīgas notis.

-Kā tad. Ar mērcētu bērza žagaru. Bet ja nopietni?

-Ja nopietni, nezinu. Jāpajautā saimniekam. Bet, kā jau teicu, mums šeit ir citas cenas nekā parastiem viesiem, tā ka neuztraucies sabīdīsim ciparus tā, kā vajadzēs. Un tagad vai omulīgā stūrīša saimniece pacienās mani ar krūzīti melnas, stipras kafijas? Citādi aizmigšu, kājās stāvot…

Pēc Oša toņa nopratusi jokus pie malas, darbs gaida! Dane zibenīgi iemērīja kafijas automāta konusā līdzpaņemto Lavazza kafiju, ielēja ūdeni un ieslēdza pogu. Aparāts sāka purpināt, spļaudīties, un drīz vien pa visu numuriņu izplatījās kārdinošs svaigi maltas kafijas aromāts.

Skapīti atradusi vislielāko krūzi, Dane pielēja to gandrīz līdz malām un pasniedza Valdim.

-Kas notiks turpmāk?

-Tu paliksi šeit. Es joņošu atpakaļ uz nodaļu, varbūt piecminūtē būs kādi jaunumi. Gan jau būs pieteicies vēl kāds liecinieks. Turpināsim sijāt informāciju, puiši dosies pārbaudīt saņemtos signālus. Droši vien pret vakaru būs zināms kas vairāk. Tikko būs jaunumi, lūgšu tavu palīdzību vajadzēs uzrakstīt kārtējo preses relīzi.

-Un viss?

-Viss. Pagaidām.

-Valdi… Kā tu domā, kad es varētu aprunāties ar meitenītes vecākiem un skolasbiedriem? Un vai viņi vispār gribēs runāt?

-Līdz bērēm diez vai. Pēc tam domāju, ka gribēs. Šādos brīžos cilvēkam ir ļoti svarīgi norunāt no sevis visas šausmas un smagumu. Un tu māki klausīties…

Vienā kampienā izdzēris darvas melno kafiju, Osis aiznesās kā vēja plēsts.

Dane nesteidzīgi iekārtojās numuriņā, noskalojās dušā un nolēma doties iepazīšanās pārgājienā pa tuvējo apkārtni. Vajadzēja nokratīt no sevis to drūmo spriedzi, ko bija atstājusi saruna ar Valdi. Pat nejūtīgam akmenim būtu skaidrs, ka visa viņa jautrā bravūra vienkārši bija veids, kā maskēt niknumu par to, ka nav izdevies mežoni noķert uz karstām pēdām…

Daudzās agrākās sarunas Danei par Osi bija radījušas noteiktu priekšstatu, un, lai nu kāds, bet pret citu nelaimi vienaldzīgs viņš gan nebija. Cik reižu nebija gadījies tā, ka Dane, braucot mājās no kāda tālāka punkta Ziemeļlatvijā, izmeta loku gar Ziemeļvidzemes policijas pārvaldi, un gandrīz vienmēr melnais rovers stāvēja pagalmā, bet vecās ēkas trešā stāva gala logos dega gaisma. Osis strādāja. Pa dienu kopā ar saviem puišiem līdz spēku izsīkumam nēsājies pa noziegumu vietām, vēlos vakaros viņš vai nu rakstīja nebeidzamās atskaites un studēja izmeklējamās lietas, vai… mācījās.

Dane apbrīnoja viņa spēka un enerģijas rezerves, lai gan tumšie loki un sārtie acu baltumi, kas pēdējā laikā arvien biežāk rotāja Oša vīrišķīgi skarbo seju, skaidri apliecināja par kārtējo nakts darbu atkal tiek maksāts ar veselību…

6. nodaļa

*

Jūlija sākuma sestdienas rīts bija kā radīts priekam par vasaras skaistumu. Ezeru ieskāva Vidzemei tipisks mežiņš priežu audzei pa vidu jaucās pa kādam lapu kokam un krūmam; krasts bija izkopts tīrs jo tīrs, peldvieta lepojās ar baltām smiltīm un garu koka laipu, kas iesniedzās tālu ūdenī un vilināt vilināja nāc, nopeldies!

Pelde patiešām nekaitētu, Dane nodomāja. Mazu mirklīti viņa ļausies vasaras burvībai un pēc tam dosies atpakaļ pastrādāt ar šīs lietas materiāliem un atšifrēt to rīta sarunas ierakstu, kurā Osis izklāstīja līdz šim noskaidrotās ziņas par meklējamo noziedznieku.

Ūdens bija pasakaini silts un tik caurspīdīgs, ka, nekustīgi slīdot pa ezera virsmu, tā dibenā varēja saskatīt ik sīkāko smilšu graudiņu, ik mazāko zivtiņu. Tās nu gan ir ziņkārīgas, nebaidās piepeldēt pavisam klāt un pat paskrubināties gar kāju vai vēderu! Nez, vai tādas mazas zivteles spēj apgrauzt lielu cilvēku, prātā iešāvās absurda doma, un mierīgā pelde acumirklī bija samaitāta ar nāves klātbūtnes izjūtu. Pārmetusi strauju kūleni, Dane spēcīgiem vēzieniem īrās atpakaļ uz krastu.

Krastā, uz paša laipas gala kāds stāvēja, tumšam siluetam asi izgaismojoties uz rīta saules fona.

Dane nesteigdamās brida uz krastu.

- Labāk gan ejiet pa dēļiem. Pie krasta var gadīties kāds asāks olis, sagriezīsiet pēdas.

Balss likās piederam vecam vīram, un, pienākusi tuvāk, Dane redzēja, ka nav kļūdījusies. Staltais, apaļīgais, sirmais kungs bija tērpies baltā kreklā un raupjās pelēka linauduma biksēs, galvā pīta salmenīca. īstens latviešu dūdieviņš, kurš apstaigā labības laukus, viņa nodomāja.

-Es jūs sabiedēju? Sirmais vīrs likās manām viņas vilcināšanos. Nebija nekā patīkama vienā peldkostīmā stāvēt pretī nepazīstamam vīrietim, lai ari gados…

- N-nu… Dane nenoteikti novilka, izmisīgi pūloties būt pieklājīga, uzturēt sarunu un tikt pie savām drēbēm. Džinsu aizmugurējā kabatā bija paralizējošās gāzes baloniņš.

- Nebaidieties, es esmu šīs viesu mājas saimnieks Jānis Ezeriņš. Valdis mani jau vakar brīdināja, ka mums šorīt varētu ierasties viens nešpetns ciemiņš. Šorīt skatos tiešām ir. Taču man gan viešņa izskatās tāda kā sagurusi, kā sakreņķējusies. Vai kas nepatīk?

-Ai nē, Ezeriņa kungs…

-Nē, nē, meit, sauc mani par Jāņatēvu vai Jāņonkuli tā man labāk patīk. Oša puikas visi mani tā sauc.

- Nezinu, vai es tā uzreiz varēšu… Dane pēkšņi jutās apjukusi no tik laipnas omulības. Viņai nekad nebija bijis vectēva, bet, ja būtu, viņš varbūt izskatītos tieši šāds…

-Varēsi, meit, varēsi. Valdis teica tu esot savējā, rakstīšot par to noziegumu?

-Ir tāda doma. Gribu uzrakstīt par visu no pirmās līdz pēdējai dienai.

-Un par puišiem arī?

-Par viņiem jo sevišķi.

-Tas labi, meit, tas labi. Ir jau pelnījuši, ir. Raujas kā traki, bet vai tad šo pasauli kāds var labāku padarīt? Nu, Osēnam jau gan drusku izdevies tos mūsu žuļikus satupināt un aiztramdīt prom, raugi, neviens skūtais vairs nerādās nodevas ievākt. Bet zini, kā bija vēl pirms dažiem gadiem? Tikko abi ar sievu bijām atguvuši šo mantoto zemes pleķīti, sākām pamazām būvēties, ne naudas, ne mantas, vieni vienīgi parādi. Te vienu dienu atbrauc tāds melnā ādas jakā, īsiem matiņiem, uz acīm melnas brilles. Tā un tā, maksā man piecsimt latu mēnesī par to, ka tevi sargāšu. Citādi, saka, vientuļā vietā, ezera krastā maz kas var gadīties… Atteicu, ka man jāpadomā līdz ritam; šis īsti apmierināts nebija, bet ālēties nesāka.

Aizbrauca. Es mudīgi uz policiju. Tā iepazinos ar Valdi… Ezeriņu saimnieks aprāvās.

- Kas notika tālāk? Dane ziņkārīgi iejautājās un tikai tagad apjauta, ka vēl aizvien stāv ar džinsiem rokā. Viņa mudīgi iespruka biksēs un uzrāva pāri galvai melno topiņu.

-Meit, nav labi atstāt mugurā slapju peldkostīmu, saaukstēsi muguru… To mana Anna arvien teica.

Cik varēja noprast pēc balss toņa, saimnieka Anna nu bija taisaulē. Taču šī vārda pieminēšana atsauca Dani īstenībā viņai bija jāstrādā. Darbs pats nedarīsies, un kasetes šifrēšana nu bija pēdējais, ko varēja atlikt uz vēlāku… ŠI informācija viņai bija vajadzīga tūlīt.

-Labi, Jāņonkul, tūlīt skriešu augšā pārģērbties. Un viņa vieglā riksi laidās uz mājiņas pusi.

-Tikai neaizmirsti pusdienas mēs pasniedzam divos! večuks nosauca viņai pakaļ.

-Paldies, būšu! atskanēja jau aiz stūra.

Istabā, nometusi slapjās parpalas, viņa ietinās līdzpaņemtajā platajā zīda kimono šādā karstā dienā dabiskais zīds bija īsti vietā un ķērās pie ikvienam žurnālistam visapnicīgākā darba šifrēšanas. Tīņādama kaseti, viņa klausījās Oša noteiktajā balsī…

-Tātad uz šo dienu 5. jūliju par īpaši nežēlīgu izvarošanu un tai sekojošu slepkavību un līķa apgānīšanu tiek meklēts aptuveni trīsdesmitgadīgs vīrietis… Pazīmes tev jau ir, vēlreiz nesaukšu…

Jā, pazīmes viņai bija. Arī fotorobots. Dane vērīgi to pētīja. Šaura, kalsnēja seja. Smails zods. Augsta piere. Biezas uzacis. Lielas acis. Deguns kā jau deguns, normāls. Lūpas it kā ne biezas, taču mute plata, jutekliska. Un tāda kā… ņirdzīga? Augums? Pēc aptuvenajām liecinieku minētajām pazīmēm vidējs. Tads kā zēnisks… Katrā ziņā galīgi neizskatījās pēc asinskāra maniaka.

Bet bija. Ja ne viņš, tad kāds cits. Viņam līdzīgs. Kāds nezvērs, kurš jaukā jūlija vakarā Melno priežu rajonā, ļaužu iecienītā atpūtas vietā, bija uzbrucis piecpadsmitgadīgajai Annai Dūliņai, sitis viņai pa seju un galvu, vispirms žņaudzis ar rokām, tad kodis un skrāpējis, norāvis meitenītei šortus un apsējis tos viņai ap kaklu, cieši savelkot mezglu. Kad upuris zaudējis samaņu, uzbrucējs viņu vairākkārt izvarojis, pēc tam nožņaudzis pavisam. Pēc ekspertu slēdziena uz mirušās meitenes sīkā ķermenīša nebija nevienas neskartas vietiņas, turklāt mežonis bija par viņu vēl izņirgājies, nokožot apakšlūpu un izraujot no ausīm zelta auskariņus… Bet vislielākā zvērība bija un palika nogalinātās līķa apgānīšana… Slepkava bija meitenīti uzspraudis uz pīlādža mieta…

Danei skrēja šermuļi pār kauliem, tikai klausoties vien. Viņa nespēja un ari nevēlējās iztēloties, kā tas varēja izskatīties notikuma vietā, taču labi saprata, kāpēc operi, pie Annas līķa stāvot, bija zvērējuši riebekli notvert un dzīvu neatstāt… Protams, tie bija izmisumā teikti vārdi, jo likums jaunizceptā prezidenta tikko izsludinātais nāvessoda moratorijs diktēja pavisam ko citu, tomēr, saskaroties ar šādu mežonību, nevarēja nedomāt: interesanti, cik diplomātiski un humāni šī moratorija ietvaros justos paši likumdevēji, ja kaut kas tāds notiktu ar viņu mīļotajām meitām vai mazmeitiņām?

- Gribi zināt, kā mēs strādājām vakar un aizvakar? Ieraksts turpināja tīties…

-Jau naktī pēc nozieguma un uz rīta pusi vairākkārt izķemmējām mežu. Sākām zīmēt milzīgu apkaimes karti, pieaicinājām topogrāfus, lai precīzi ievelk vissīkākās taciņas. Vēlāk puiši, ar lieciniekiem runājoties, lika kartē punktus, kur katrs liecinieks tobrīd atradies. No pirmajām liecībām izlobījām iespējamā vainīgā pazīmes, izsūtījām meklēšanas paziņojumu cik atceros, visiem, presi ieskaitot.

No rīta iedevām informāciju vietējam radio un televīzijai… Dienas ziņās meklējamā pazīmes noraidīja arī Latvijas TV un LNT. Šodienas avīzēs jau viss iekšā ar visu fotorobotu… Nostrādāja. Redz, varat jūs palīdzēt, ja gribat! Un tad sākās… Mums te zvanīja pa visiem telefoniem tuvāki un tālāki vietējie, ne-vietējie, pārējo Latvijas rajonu iedzīvotāji. Nepārtraukti. Trīs zvanus saņēmām pat no Lietuvas. Visi kaut ko bija redzējuši, visi kaut ko zināja… Redz, laikam jau tāpēc, ka maza meitenīte. Citreiz gadās nogalina vairākus cilvēkus, bet sabiedrībai ne silts, ne auksts, lai menti meklē, viņiem par to algu maksā. Bet tagad zvanīja mātes, uztraukušās par savām meitām, un taujāja: vai jūs viņu jau noķērāt? Zvanīja vīri jūs tikai pasakiet, kad noķersiet, mēs paši viņu… Zvanīja večiņas lūk, tur un tur redzējušas aizdomīgu vīrišķi. Mūsu puiši skrēja katru signālu pārbaudīt.

Gribi zināt, cik manā blokā vakardienas sadaļā ierakstu? 425 signāli…! Un visus pārbaudījām pus dienas laikā! Es pirmoreiz piedzīvoju to, ka cilvēki patiešām vēlas palīdzēt bez iebildumiem laida iekšā dzīvokļos, stāstīja visu, ko zināja, pat nebūtiskus sīkumus. Nebija tā neko nezinu, skatījos televīziju, neko neatceros.

No vienas večiņas dzirdējām, ka Melnajās priedēs pagājušajā naktī dzēruši jaunieši. Meklējām rokā. Atradām. Aizlietiem ģīmjiem gulēja, ne rīta, ne vakara nesaprata, bet, kad uzzināja, kas par lietu, uzreiz atskurba. Jā, esot vienu vīrišķi redzējuši staigājam. Kādu? Nu tādu nekādu. Un viss. Nekādu pazīmju.

Meklējām tālāk. Ļoti palīdzēja tā sieviete, kura iepriekšējā vakarā kopā ar bērniem bija devusies pastaigā gar upi un kurai pievakarē bija pienācis klāt neliela auguma pajauns vīrietis un uzsācis dīvaini nesakarīgu sarunu… Sievietei bija palikusi atmiņā vīrieša seja, šaudīgās acis, kuplie mati un fakts, ka arī viņam mājās esot mazs bērnelis… Jā, viņa atcerējās, ka brīdī, kad abi runājušies, garām paskrējis cits vīrietis skrējējs sporta tērpā un vēl pēc brīža lēnā solī pagājis arī solīds kungs ar resnu suni… Tieši šie veči vēl līdz šim brīdim nav pieteikušies, lai gan pa vietējo radio un televīziju esam aicinājuši vairākkārt. Bet laikam taču bail, ka arī viņus neizvāra… Vot, mužiki…! Valda balsī ieskanējās rūgtums.

Kad Dane beidza atšifrēt kaseti un grupēt informāciju, bija jau dziļš vakars. Viņa bija nokavējusi ne tikai pusdienas, bet droši vien arī vakariņas. Pulkstenis rādīja pusdeviņi. Visticamāk, Ezeriņu saimnieks domā, ka viņa savā pilsētnieces lepnībā nosmādējusi viņa piedāvāto maltīti. Nāksies nokāpt lejā atvainoties un pie viena palūgt kādu maizes šķēli. Vēderā kurkstēja apvienotais varžu koris.

Par laimi, Jāņatēvs izrādījās vairāk nekā saprotošs un pārtrauca Danes atvainošanās runu pusvārdā.

- Ko tu, meit, darbs ir darbs. Es saprotu. Kad aizraujas, laiks paskrien nemanot. Vai tagad nevēlies kādu sviestmaizīti ar tēju? Paša lasītas zālītes… Man Anniņa iemācīja…

Dane nojauta vecajam vīram kārojas parunāties. Laikam jau dzīve dziļi meža vidū, ezera krastā nebija pārāk jautra, neraugoties uz biežajiem viesiem. Viesis ir viesis, pret viņu arī jāizturas kā pret viesi, neiesi taču sirdi kratīt vai stāstīt par savām raizēm. Cita lieta savējais… Droši vien Valdis vecajam vīram būs pateicis, ka Dane ir laba klausītāja un viņai var uzticēties… Un izskatījās, ka šajā nedēļas nogalē Ezeriņos ir patukšs laikam visi viesi devušies uz Imantdienām Piebalgā.

-Labprāt, Jāņatēv, man vēders čokurā sarāvies.

-Nāksi uz virtuvi vai pasēdēsim uz terases?

-… noteikti laukā! Pie jums te tik skaisti, un tūlīt rietēs saule.

-Es jau tā domāju. Osēnam arī patīk vērot saulrietu pāri ezeram.

Osēnam… Diez ko teiktu bargais krimpolšefs, dzirdot, ka Ezeriņu saimnieks viņu sauc puikas vārdā?

-Tu ej apsēdies, paelpo svaigu gaisu, es tūliņ nākšu.

-Nekā nebūs, Jāņatēv, ja reiz mēs abi dzersim tēju, tad es iešu līdzi uz virtuvi un palīdzēšu! Un, pat negaidot, kamēr Ezeriņu saimnieks sāks protestēt, Dane paņēma viņu zem rokas un stūrēja uz atpūtas kompleksa centrālās ēkas pusi, kur, kā viņa zināja, atradās virtuve.

- Āreče, nu patiešām nešpetna… Ezeriņš soļodams pie sevis bubināja, taču balsī jautās smaids. Valdis jau teica, ka tu neļaujies izrīkot…

Interesanti, ko vēl viņš par mani sastāstījis? Danei kļuva jautri…

1 . ' \parPēc mirkļa viņi jau sēdēja uz terases, klusi lūkodamies rietošās saules staros. Saule lēni grima ezerā… Mirklī, kad no ugunīgā ripuļa bija atlikusi vien šaura, maza maliņa, likās spīdeklis palecas, lai ziņkāri uzmestu pēdējo skatu tiem, kuriem būs jāpavada gara nakts līdz pirmajam gaismas staram. Apkaime iegrima mīkstā dūmakā.

- Kāds skaistums! It kā nekā īpaša, un tomēr ir tā, ka vēderā kņud…

-Tā ir, meit. Kad tu tā saki, tad es arī redzu, ka skaisti. Ikdienā dzīvojot, pierodi un daudz ko vairs nepamani.

- Nu, Jāņatēv, lai nu kurš, bet jūs skaisto redzat gan… Kuras rokas tad te tos apstādījumus un puķu dobes iekopušas?

- Rokas, tu saki? Nu… Vecais virs nopūtās. Manas iekopa apstādījumus un zālienu. Anniņa sāka veidot akmeņdārzus un daudzpakāpju puķu dobes, bet… nepieredzēja uzziedam. Man toreiz ļoti palīdzēja Osēns. Nez, vai tu maz zini, ka viņa sirdslieta ir tulpes un dālijas? Te visas malas piestādījis…

- Valdis… nodarbojas ar dārzkopību? Dane aizrijās ar piparmētru tējas malku.

- Pārsteidzu gan?! Ezeriņa sajūsmai, likās, nebūs gala. Tomēr viņš gādīgi paklapēja viņai pa muguru. Ir labāk?

-J-jā… viņa izmocīja, cenšoties dziļi ievilkt elpu.

- Nūja, tad nu toreiz, kad tos bandīšus paņēma ciet, es viņam teicu: turpmāk šajās mājās vienmēr būsi gaidīts kā paša dēls, Ezeriņš vienā mierā atgriezās pie priekšpusdienā aizsāktās sarunas.

-Kā tad jums toreiz viss beidzās?

- Nu kā? vecais vīrs, tīši Dani kaitinādams, vilka garumā.

- Aizbraucu uz policiju, mani aizveda pie Osēna, izstāsīju viņam savu bēdu. Domāju, viņš no biksēm izlēks, cik dusmīgs kļuva. Uzreiz pateica sēdi, tēvs, raksti iesniegumu, lai mēs viņus varam sabāzt aiz restēm; rīt viss būs galā. Bet pats sāka zvanīties padotajiem, priekšniekam, prokuroriem… Jo ilgāk zvanījās, jo dusmīgāks kļuva. Atminos, pat tīri skaļi klaigāja šķiet, negribēja viņam kaut kādu sankciju dot. Dzirdēju, draudēja pašam ministram zvanīt. Tā bij, jā. Kad braucu mājās, iedeva man divus puišus apsardzei, teica nakti paliks pie tevis, no rīta būšu klāt pats. Tā arī bij. No rīta krēslā atskrēja pats ar četriem puišiem, ierīkoja slēpņus mājā un netālajā mežājā, pieteica man uzvesties tāpat kā ikdienā, bet, kad ieradīsies viesi, saglabāt mieru un neizaicināt likteni…

-Un…? Dane nepacietībā jau dīdījās pa koka beņķīti; tik ļoti viņai gribējās uzzināt, kā viss beidzies.

- Un… Šie atbrauca tūlīt pēc pusdienas, divās melnās mašīnās ar tumšiem stikliem. Ieripoja pagalmā kā savās mājās, uzbrauca uz manas svaigi sētās zālītes tās melnās sliedes vēl ilgi neaizauga… Izsvempās laukā seši resni, skūti slakteri, ari tas spalvainais iepriekšējās dienas tips, un pa taisno uz ezermalu. Iekārtojās tur kā savā virtuvē pudeles, uzkodas… Paši izmetās pliki un ezerā iekšā atvēsināties… Ilgi lēkāja, šļakstinājās un mauroja. Nez ko bija sarijušies vai sapīpējušies, laikam dullumu centās laukā dabūt. Pēc tam atkal dzēra, ēda, meta ezerā pudeles, bet niedrēs papīrus… Zini, kas mani sakaitināja, viņi uzvedās tā, it kā mūsu toreiz Anniņa vēl bija dzīva te nemaz nebūtu, it kā viss jau piederētu viņiem… Ezeriņš dusmīgi saberzēja rokas.

- Es būtu ņēmusi bisi… Dane noburkšķēja, atceroties, kādas nelikumības vēl pirms dažiem gadiem bija notikušas viņas lauku mājās, ko agrākais kolhoza priekšsēdētājs bija iekārojis skaistā skata dēļ.

- Es jau ari gribēju, taču atcerējos Oša brīdinājumu un valdījos, cik spēka. Bet, kad pēc otrās peldēšanās viņi barā lēkšoja laukā no ezera, krastā vairs nebija ne drēbju, ne citu mantu. Skūtie, nikni pēc velna, nāca uz manu mājiņu, spalvainais visiem pa priekšu laikam jau barvedis bija. Izspēra durvis, ieskrēja pie mums virtuvē tā, vecais, kas te notiek, kur drēbes esi licis? Nu būšot jāatbild pēc visas bardzības un nodevas arī divreiz lielākas jāmaksā, ja gribot palikt dzīvs pats un baba. Baba… Vecā saimnieka dzīslainās rokas savilkās dūrēs tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Es viņam…

- Jāņatēv, jūs taču nemetāties tam bandītam virsū? Danei pārskrēja drebuļi, iedomājoties, ko tādi seši apdzērušies tēvaiņi spēj nodarīt diviem veciem cilvēkiem.

-Nepaspēju. Virtuvē no visām pusēm vienlaicīgi ieskrēja Valdis ar saviem puišiem, nolika skūtos uz grīdas un saslēdza dzelžos. Atminos, Osēns spalvainajam toreiz tā labi pateica visu viņš varot paciest, pat reketierus, taču nespēj izturēt necienīgu izturēšanos pret dāmām; nāksies piedošanu palūgt… Spalvainais mēģināja pretoties, pielēca kājās, centās iespert laikam karatists bija, bet tā dikti nelāgi nokrita… degunu, lai, pārsita… Ezeriņš iesmējās. Tev vajadzēja redzēt, kā viņš tāds asiņainu degunu, no niknuma elsdams tupēja uz ceļiem manas Anniņas priekšā un lauzītā latviešu valodā lūdza piedošanu par neglītu izrunāšanos…

Dane varēja gan iedomāties. Gana daudz leģendu bija dzirdējusi par Oša savdabīgo humora izjūtu.

-Kopš tās dienas mūs te neviens vairs nav traucējis. Osis nelūgtajiem viesiem skaidri pateica lai te un visā Vidzemē nebūtu neviena reketiera, citādi… Šie nokļuva cietumā pierādījumu bija pietiekami, un, uzzinājuši, ka reketieri aizturēti, sāka runāt arī citi cietušie, kurus viņi bija tiranizējuši. Jā, bet pārējiem tiem, kuriem vēl varētu rasties vēlēšanās uzkundzēties Ziemeļvidzemes uzņēmējiem, Osis apsolīja ne vairs tērauda aproces un zviedru gardīnes, bet deviņus gramus svina katram…

Par šo solījumu Dane bija dzirdējusi citu notikumu kontekstā. Acīmredzot ar to pietika, jo noziedzīgā pasaule labi pazina Oša nelokāmo raksturu un smago roku. Viņš bija tāds ja reiz ko solīja, vienalga, parastam cilvēkam, kolēģim vai žuļikam, vienmēr solīto izpildīja. Tāpēc tikai retais riskēja pārbaudīt šo vārdu patiesumu. Vienreiz.

-Tāds, meit, ir tas vecais stāsts. Nu jau četrus gadus mierīgi dzīvoju un strādāju. Gribu iekopt Ezeriņus tādus, kādi tie bija mana vectēva, arī Jāņa Ezeriņa, laikā. Jā, un Osēnam te patīk. Palaikam atskrien ciemos. Kā pats saka apraudzīt. Sevišķi tagad, kopš…

Dane saprata kopš saimnieka dzīvesbiedre aizgājusi taisaulē.

-Jāņatēv, vai tad jūs šeit viens dzīvojat?

-Nē. Man ir divas darbinieces pavāre Dzintra un daiļdārzniece Mirdza, bet smagos darbus palīdz apdarīt Mirdzas dēli Agnis un Artis, abi īsti lāči pilnībā attaisno savu uzvārdu

Lācis. Ar to pietiek. Saimes māja mums ir tur, nedaudz tālāk, priežu ielokā.

Dane pavērās saimnieka rokas virzienā. Jā, tur lepni slējās itin svaiga guļbūve ar tumšpelēku niedru jumtu.

-Un sargi? Kas šo īpašumu apsargā?

Vecais Ezeriņš iesmējās.

- Zini, meit, pēc tā notikuma bandlši šai vietai iet ar līkumu. Nezinu, ko tie mežoņi tur cietumā bija pārējiem sapūtuši par savu aizturēšanu un kādu ziņu uz vaļu palaiduši, bet nu jau četrus gadus dzīvojam kā Dieva azotē, pat zagļi neiegriežas. Durvis var neslēgt tik mierīgi.

-Bet viesi? Negadās pa kādam… dīvainim?

-Nē, es viesus māku izvēlēties. Sliktus cilvēkus pie sevis neielaižu, uzreiz raidu prom. Tu nedomā ja es vecs, tad pulveris slapjš. Ē, nē, es esmu ūūū! Ezeriņš tik lepni izrieza krūtis, ka Dane iesmējās. Šobrīd vecais vīrs viņai atgādināja lielu, lādzīgu kucēnu, kurš ļoti cenšas iepatikties. Pēkšņi viņš kļuva nopietns. Tu nemaz nesmej, man Anniņa iemācīja māju vārdus, ar kuriem visus burlakus aizbaidīt. Netici?

-Ticu, Jāņatēv, ticu. Es ari tādus zinu. Man iemācīja vecāmāte.

-Ā… Redz, ko? Vecais uz bridi pieklusa. Tā ja. Esi likusi lietā?

-Divreiz. Palīdzēja. Bet neprasiet, nestāstīšu.

- Nevajag, nevajag. Es tos vārdus lietoju vienreiz, kad no pagalma bija pazudis mūsu vecais dzimtas akmens. Tāds smuks, ar iekaltām zīmēm, varbūt pamanīji, tur pie mājas stūra snauž. Nezinu, kam to savajadzējās, varbūt kāds gribēja kapa pieminekli vai vārtu sargu uztaisīt. Nu… Akmens pēc divām dienām atgriezās vietā.

Dane klusēja. Šī bija tā joma, par kuru skaļi runāt negribējās. Viņa vēl pati nebija tikusi ar sevi skaidrībā.

7. nodaļa

*

Tovakar viņi ilgi nosēdēja uz terases. Ezeriņš stāstīja savas dzimtas vēsturi.

Dane klausījās un domāja cik tipiski: prāva, labi iekopta saimniecība, laimīga ģimene, bet kādam taču skauž, kāds atrod veidu, kā apmierināt savas alkas iegūt to, kas pieder citam, denuncējot un nosūtot to pie baltajiem lāčiem… kā nodevēju, kā ienaidnieku. Tikai par to, ka, sevi netaupot, gadu desmitiem un simtiem strādāts un sastrādāts…

Arī viņas dzimtā bija tāds pats stāsts… Rads radu, kaimiņš kaimiņu, brālis brāli… Paši vien latvieši…

Naktī Dani mocīja murgi. Melni cilvēki nāca, lai kaut ko pieprasītu, paņemtu, varbūt lai vestu viņu prom… Viņa vairākkārt modās, pielēca sēdus, cauri slapja nosvīdusi, sirdij strauji dauzoties…

Kas notika? Reizēm Danei kļuva fiziski slikti, kad viņai tuvam cilvēkam mājiniekiem, draugiem, kādam, kas sirdij mīļš, draudēja briesmas vai nepatikšanas. Parasti viņa šīs dīvainās sajūtas ielāgoja un vēlāk, aptaujājusi savējos, noskaidroja kam kas tajā brīdī noticis. Ar laiku Dane ievēroja, ka šajos dīvainajos brīdinājumos ir zināma likumsakarība tie parasti viņu piemeklēja, pirms kaut kas bija noticis, nekad pēc. Ak, ja vien varētu iemācīties sajust, uz ko šie trauksmes signāli vērsti! Ja varētu paspēt brīdināt… Citādi bija ārkārtīgi mokoši zināt kāds ir apdraudēts, kādam nav labi un nespēt neko darīt…

Svētdienas rīts atausa dzidri zils un kristālskaidrs. It kā nebūtu bijis ne sāpīgo vakarvakara atmiņu uz terases, ne mokošo murgu. Aiz mājas līksmi tarkšķēja pļaujmašīna laikam jau kāds no brāļiem Lāčiem čakli strādāja.

Sajutusi gluži taustāmu vajadzību vēsajā ezera ūdenī noskalot sliktās domas un sajūtas, Dane aši ieslīdēja peldkostīmā un teciņiem metās lejā pa kāpnēm uz laipu. Pēdējos trīs soļus apzināti kāpinādama tempu, viņa līdaciņā metās ūdenī, ienirstot teju līdz pašam smilšainajam dibenam. Negaidītais iebrukums zilzaļajā valstībā iztraucēja mazās zivteles un vienu otru ūdens kukaini tie, tramīgi trīsuļodami, pabēga nostāk, tuvāk ūdenszālēm. Ja nu tas bālganais, peldošais radījums, kas tik dīvaini kulsta četrus savādus taustekļus, tomēr izrādās bīstams un, kas vēl ļaunāk, ēdelīgs?

Iepeldējusi krietni dziļi ezerā, Dane apgūlās uz muguras un apdomāja šodien darāmos darbus. Interesanti, kur šobrīd ir Osis, kā viņam ar puišiem gājis aizvadītajās divdesmit četrās stundās? Varbūt jau noķēruši to nelieti? Un kad varētu būt mazās Annas bēres? Dane noteikti gribēja to uzzināt, viņa izjuta dīvainu vajadzību, tādu kā pienākumu būt tur un atvadīties no noslepkavotās meitenītes. Varbūt tāpēc, ka pašai reiz bija izdevies izbēgt…

Arī vēl tagad, jau pieaugušai, lielai, stiprai jaunai sievietei esot, kurai draugi samācījuši visādus paņēmienus, kā tikt galā ar dažādu izmēru uzbrucējiem, viņai nebija ne mazākā prieka vienai doties mājās no darba pēc tam, kad aizgājis pēdējais autobuss, klīst pa pusapdzīvotām Rīgas nomalēm sižetu medībās, pat ne staigāt pa neapgaismotajām, mazajām pilsētas ieliņām, kur tu nekad nevari būt droša par to, kas izlīdīs no nākamās vārtrūmes vai kāpņu telpas. Reiz Danei bija piesējies dīvains tips, vilkdamies nopakaļ sešus kvartālus lēnāk, ātrāk, lēnāk, ātrāk, līdz pēdīgi viņa, nobijusies un velnišķīgi pārskaitusies, bija strauji apstājusies, apcirtusies un nebrīdinot iepūtusi vajātājam ģīmī piparu gāzi. Iekaucies viņš acumirklī izgaisa.

Apvēlusies uz vēdera kā ronis, viņa sāka nesteidzīgi peldēt uz krastu. Pēkšņi uzmācās dйjа vu sajūta tieši tāpat kā vakar, pagriezies ar muguru pret sauli, laipas galā atkal kāds stāvēja… Ezeriņš? Laikam gan Jāņonkulis bija ņēmis nopietni uzdevumu viņu pieskatīt… Taču nē šis bija kāds cits. Slaidāks, plecīgāks, garākām kājām.

Še tev, Dane nopiktojās. Būs kāds no viesiem pamodies kāds velns viņiem svētdienas rītā liek celties astoņos? un nonācis uz rīta peldi. Bet viņai ne dvieļa, ne krekla, ne halāta, ko uzraut pa virsu… Johaidī!

-Ko tu te dari?! Osim veltītais pārsteiguma pilnais izsauciens nebija gluži viesmīlīga sveiciena paraugs.

-Jāņonkulis mani nosūtīja lejā paraudzīt, vai neesi par nāru pārvērtusies. Pulkstenis pusdesmit. Visi sen jau paēduši brokastis. Un es gribu kafiju!

-Dabūsi, dabūsi savu kafiju… Ko tu teici? Pusdesmit? Kad es nonācu lejā, bija drusku pāri astoņiem…

-Par to jau es teicu. Parādi, vai nav pleznas un aste izaugusi…! Osis pastiepa roku, lai palīdzētu viņai uzkāpt uz laipas.

-Neglūni! Dane pikti nošņācās un, kā raķete aizšāvusies viņam garām, metās augšup pa kāpnītēm. Kafija būs pēc piecām minūtēm, paspēsi nopeldēties.

Osis, tik laipnas sagaidīšanas pārsteigts, palika kā zemē iemiets. Kas tad nu? Varētu padomāt, ka… Eh, bet nopeldēties nenāks par ļaunu. Aizvadītā diena un nakts bija prasījušas neticami daudz spēka gan pats, gan puiši krita vai no kājām nost… Jau ceturtā diennakts nepārtrauktos meklēšanas darbos.

Pēc tam kad informāciju par nežēlīgo noziegumu, upuri un meklējamo noziedznieku bija pārraidījuši visi TV un radio kanāli, nodublējušas visas centrālās un reģionālās avīzes, dežūrdaļa un inspektori no telefonu zvaniem nevarēja ne atkauties. Tāda bija cilvēku daba padzirdējuši kaut ko sensacionālu, viņi kā vampīri, svaigas asinis saoduši, gribēja uzzināt arvien vairāk un vairāk. Dažs labs zvanītājs nebūt nebija pacēlis tālruņa klausuli, lai pavēstītu policistiem svarīgu informāciju, nē, tieši otrādi, zvanīja, lai kaut ko uzzinātu…

Gluži neapzināti viņš, straujā kraulā peldēdams, atkārtoja Danes iepriekšējo maršrutu līdz ezera vidum un atpakaļ. Izkāpis atpakaļ uz laipas, Osis nosodījās, ka no mašīnas nav paķēris dvieli kopš viņš bija sācis ik pārdienas braukt pie Jāņonkuļa uz Ezeriņiem, rovera bagāžniekā mitinājās viņa džentlmeņa komplekts rezerves džinsu pāris, daži tīri T krekli, gumijnieki (tik nepieciešami notikumu vietās), kaut kas no veļas, skuveklis, nu un vēl šis tas kārtīgam mužikam nepieciešams…

Bet tagad nāksies šauros džinsus stīvēt pāri slapjajiem stilbiem. Nevar taču Danes istabā rādīties vienās peldbiksēs. Tāpat jau aizbēga kā velns no krusta…

Uz balkona stāvēdama, Dane smaidot vēroja, kā Osis cenšas iespraukties džinsos. Ūdens lāses no viņa īsi apgrieztajiem gaišbrūnajiem matiem pilēja uz platajiem pleciem, atsaucot atmiņā kādu ritu pirms daudziem gadiem… Tikai tam vīrietim mati bija tumši, pagari un sprogaini… Bet sviedru lāsītes uz pleciem mirdzēja tieši tāpat…

Noskurinājusies kā suns, kas cenšas nokratīt uzmācīgu blusu, Dane iegāja istabiņā, ēdamstūrītī salūkoja vakardien izmantotās krūzes un pielēja pilnas līdz malām ar darvas melnuma kafiju. Sviestmaižu viņai nebija, toties somas dzīlēs, cik nu viņa atcerējās, vajadzēja būt vienai Rigondai. Dane deva priekšroku Latvijā ražotajiem šokolādes izstrādājumiem vismaz garšoja pēc šokolādes, nevis parafīna.

Pie durvīm klusu pagrabinājās.

-Drīkst?

-Nāc iekšā! Vaļā!

- Vareni… Un ja nu manā vietā būtu kāds cits? Osis ērcīgi noburkšķēja.

- Nu… tad viņš dabūtu ģīmi tavu karsto kafiju… Dane nebija noskaņota strīdēties. Acumirklīgs skats uz Valda pārgurušo seju lika viņai mainīt agrāko plānu. Iekārtojies, kur labāk patīk. Tev ap acīm tādi loki kā pandas lācim. Darām tā ja gribi, izdzer kafiju, bet tev jāatpūšas. Es aiziešu pie Jāņonkuļa patērzēt, bet tu mēģini pagulēt. Tev jāskrien atpakaļ uz piecminūti?

- Nē. Šorīt ne. Mēs jau visu izdarījām agri no rīta. Darbi sadalīti, ienākošā informācija pārbaudīta. Ja mani kādam vajadzēs, zinās, kur meklēt. Tāpat šobrīd neko vairāk izdarīt nevaram. Velns, kā es to ienīstu! Šo bezpalīdzību, šo… Viņš izmisumā uzsita ar dūri pa galdu. Kāpēc mēs nespējam visām datu bāzēm piekļūt divdesmit četras stundas diennaktī septiņas dienas nedēļā; kāpēc kaut kādi birokrāti izdomā, ka, lūk, sestdienās un svētdienās informācija nevienam nav vajadzīga?! It kā noziegumu atklāšana varētu gaidīt… Varētu pat domāt, ka šī gumijas stiepšana kādam ir izdevīga… Tu zini, cik informācijas pozīciju mēs esam pārbaudījuši pagājušās diennakts laikā? 425 vienības… manā… piezīmju… blokā…

Pēdējos vārdus Osis izmocīja, cīnoties ar mežonīgām žāvām. Kā apsēdies saliekamajā atzveltnes krēslā, tā arī aizmiga tālu izstieptām garajām kājām, atpakaļ atmestu galvu. Kailās krūtis cilājās dziļā miegā. Viņš pat nebija paspējis uzvilkt kreklu…

Pabīdījusi drošākā attālumā no galda malas lielo kafijas krūzi, Dane klusi, uz pirkstgaliem iezagās guļamtelpā, paņēma no krēsla salocīto rezerves segu un, tikpat klusi atgriezusies, viegli uzsedza to gulētājam. Tomēr, lai cik klusi viņa kustējās, policista trenētā reakcija bija iestrādājusies instinktu līmenī gaisā pacirtās brūni iedegusi roka, sakampjot Danes delmu…

-Au!!! Grābiens bija tik stiprs, ka Danei paspruka nekontrolēts, paskaļš kliedziens.

-Tu? Osis uz brīdi pavēra acis, tad, nomurminājis piedod! viņš atkal atslēdzās.

Pagalmā Ezeriņš laistīja puķes.

-Guļ?

-Guļ, Dane nedomājot atbildēja, tad satrūkās. Kā jūs zināt?

- Kā nu nezināšu. Atskrēja kā velna plēsts, grīļodamies izkāpa no melnās raķetes, jau pa gabalu redzēju, ka pārguris līdz nāvei. Prasīja, vai guli. Teicu, lai iet zvejot laukā no ūdens. Laikam esi nolēmusi nārās ierakstīties, ka tik ilgi mirksti ezerā…?

- Nē, man vienkārši ļoti patīk peldēt. Ūdenī es zaudēju jebkādu laika izjūtu.

- Tā jau man likās. Bet šis nobijās, ka tu varētu būt noslīkusi, un aizjoņoja kā velns pa dakstiņiem…

Danei bija kauns par savu šerpo šīrīta apsveicināšanos ar Osi. Vellos, vai tad viņš savā mūžā puspliku sievišķi nebūtu redzējis! Un interesanti, kas gan viņai būtu citāds nekā pārējām… Pēdējais laiks tikt galā ar saviem kompleksiem, katrs ir tāds, kāds ir, un nebūt ne visām vajadzīgas kājas no ausīm vai skalu gārņa figūra'.

-Ai, es laikam tur, pie ezera, sarunāju šo to lieku… viņa nomurmināja.

- Ā, tad tāpēc tu kā plēsta skrēji augšā pa kāpnēm, bet šis divdesmit minūtes meta riņķus ezerā? Vecais saimnieks uzjautrināti pasmaidīja. Kādi jūs vēl esat bērni! Bet es domāju nopietni cilvēki…

Kur nu vēl nopietnāki, Dane nīgri nodomāja. Atbraukusi rakstīt par noziegumu un tā atklāšanu, bet pati plivinās pa ezeru un to vien dara kā pļāpā ar viesmīlīgo saimnieku. Viņa apņēmīgi pagriezās mājiņas virzienā, bet vecā vira balss noskanēja kā stopsignāls:

-Ļauj Osēnam pagulēt. Gan jau pēc brīža pats atmodīsies viņam kā zaldātam īss miegs. Nezinu, kur tas puisis ņem spēkus, reizēm atskrien, atkrīt zālītē piecpadsmit minūtes, guļ kā beigts, bet pēc tam pielec kājās, it kā nekas nebūtu bijis, spožām acīm, smaidīgs… un prasa ēst.

Dane atkal nosmaidlja. Viņi ar Osi bija līdzīgāki, nekā varēja domāt. Ari rūdīts žurnālists mācēja tieši tāpat izslēgties avārijas režīmā uz piecpadsmit divdesmit minūtēm, pilnībā atslābinoties no apkārtējiem trokšņiem un kairinājumiem, lai pēc tam atmostos možs un pilnībā darbaspējīgs.

-Varbūt jāsalūko Valdim kaut kas brokastīm? viņa ieminējās saimniekam.

- Pati jau arī skraidi apkārt bez putraima vēderā. Cik nu vakarvakarā tās maizītes…

-Nesatraucieties, Jāņatēv, man mlkstumiņu gana. Vēl kādam laikam rezervju pietiks.

-Melša, nepļāpā te man! Vecais saimnieks smiedamies ieguva purpura nokrāsu. MIkstumiņi viņai! Ja gribi zināt, kārtīgam sievišķim mīkstumiņiem jābūt i augšā, i lejā, i vēl šur tur… Mana Anniņa…

Dane nedabūja zināt, ko īsti viņa Anniņa, jo, basās pēdas plakšķinādams, pa koka kāpnītēm skrēja lejā Osis, šobrīd izskatīdamies tik neticami zēnisks, it kā viņam būtu astoņpadsmit, nevis trīsdesmit trīs… Apskāvis Ezeriņu saimnieku ap pleciem, viņš maza puikas balsī žēli iesaucās vai tad šorīt nebaros? Dane un Ezeriņš vienā balsī iesmējās.

-Nu ko es teicu? Možāks par možu, dzīvāks par dzīvu… Jāņatēvs Oša izdarības uztvēra kā labsirdīgs vectēvs mīļotā mazdēla nerātnības. Danei šķita viņš Valdī noraugās ar absolūti nekritisku mīlestību. Labi, jūs abi, marš uz virtuvi,

Dzintra jums būs kaut ko paglabājusi. Tūlīt pabeigšu laistīt tavu dāliju dobi jā, jā, nemaz nebolies un neblenz, mani nenobaidīsi, es viņai visu izstāstīju! un arī iešu. Palūdz Dzintrai, lai uztaisa man citronmētru tēju, jūs jau tempsiet to melno suslu, vai ne?

Drusku vainīgi saskatījušies, abi brokastu kavētāji raitā soli devās uz virtuves pusi. Klusējot.

Pirmā ierunājās Dane. Viņu gremza sirdsapziņa.

- Valdi, atvaino, ka biju tik nejauka tur, lejā, uz laipas… Es… man… nebija dvieļa.

- Un tu, liela meitene, pēkšņi sakautrējies? Osis aiz sajūsmas pat palēcās. Cik tev gadu?

- Nemaz nesmejies. Mums katram ir savi kompleksi… Dane diplomātiski novilka. Neies taču stāstīt, ka pašu dzen vai izmisumā savulaik dejojot un regulāri ar riteni braucot uztrenētie, mezglainie kāju muskuļi un Skuju dzimtas sieviešu līnijai raksturīgais mantojums platie gumi, kas siluetu dara līdzīgu vijolei, ģitārai vai smilšu pulkstenim. It kā skaisti, tomēr…

-Mjā… Uz to nu Osim nebija ko teikt.

Taisnība gan katram savi kompleksi. Pats jau arī ilgi mocījās, kamēr tika vaļā no vietā un nevietā lietotā platā e un ē. Reiz skolotāja it kā garāmejot pajautāja, no kurienes viņam, pašas Vidzemes vidienes iedzimtajam, tik dīvains dialekts ne īsti malēniešu, ne īsti ventiņu. Valdis klusēja. Viņš nezināja.

Vispār viņš maz ko zināja par saviem vecākiem. Precīzāk, par māti viņš zināja itin labi, līdz skolas beigšanai zem viena jumta nodzīvojis, bet tēvu to gan savu mūžu nebija ne acīs redzējis. Mātei jautāt nebija jēgas, klusēja, kā ūdenī mutē ieņēmusi. Kad nebija dzērusi. Vai arī gānījās necenzētiem vārdiem, kad bija reibumā. Un tas gadījās arvien biežāk. Labu sirdi būdams un cenzdamies godam pildīt savus dēla pienākumus, Valdis vairākkārt bija mēģinājis vest māti pie ārstiem gan uz Straupi, gan pie psihologiem, narkologiem un neiropatologiem, gan pie tautas dziedniekiem, taču labāk nekļuva. Zaļais pūķis uz mūžu bija ielaidis viņas būtībā savus kāros nagus. Katra nākamā noraušanās bija vēl dziļāka un ilgāka. Ārsti brīdināja tā dzīvojot, vēl gads vai divi, un… viss.

Varbūt tāpēc Valdim tā neveicās ar paša dzīves iekārtošanu. Visam pāri gulēja tāda kā nāves gaidu ēna…

Varbūt tāpēc viņš tā pieķērās abiem Ezeriņiem. Anna savā apaļi omulīgajā maigumā likās īsts mīlošas mātes iemiesojums, bet Jānis, Jāņatēvs… bija tas vīrs, kāda Valdim visus trīsdesmit trīs gadus bija trūcis. Tēvs…

-Nu, Valdiņ, izbadējies, ko? Tu tāds kā caur sienu izrauts izskaties, viņu no domām izrāva mutīgās, kuplās Dzintras mēļošana. Kopš Annas nāves šī krietnā sieva uzskatīja par savu pienākumu rūpēties par Osi kā pašas dēlu. Ietrāpot ēdienreizē, viņam arvien tika gardākais kumoss, un lādzīgās saimnieces krājumos vienmēr glabājās kāds kriksītis kadiķu dūmos auksti žāvētas lauku gaļas, par kuru Valdis bija pilnīgā sajūsmā, jo tā kā Ezeriņos gaļu vairs nežāvēja it nekur. Bet viņam, kurš vienmēr izlika sevi līdz pēdējam, vajadzēja spēku…

-Ā, un pilsētas jaunkundze arī. Ko tad vakar nenācāt ne pusdienās, ne vakariņās? Smādējāt?

-Nē, Dzintras kundze, ko jūs! Dane bija gatava ielīst vai zemē, sajūtot Oša pētīgo skatienu. Es aizstrādājos. Paprasiet Jāņonkulim es jau viņam atvainojos. Mēs vakarvakarā vēlu terasē ēdām naksniņas…

-Zinu, zinu, netaisnojies… Raženā pavāre kratījās smieklos, redzot Danes apjukumu. Man jau Jānis teica, es tik tāpat vien apceļos. Bet vienu gan ja vēlreiz nosauksi mani par Dzintras kundzi, ēst nedošu!

-Viņa nejoko… Valdis, smieklus valdīdams, izmocīja.

-Bet kā tad…

- Dzintra, un viss! Vai Dzintriņa, man tā ar tīri labi patīk! brašā sieva stingri noteica un mākslotā ģenerālienes balsī divtik skaļi uzsauca: Bet nu, Uvai, pie galda!

Vēlās brokastis, kurās galds bija klāts kā pa kāzām, pagāja jautrās noskaņās, mēļojot par šo, to un it neko. Ezeriņu iemītnieki, protams, bija informēti par zvērisko noziegumu kurš gan nebija! -, bet Valdis par to neko nestāstīja, un viņi ari nejautāja. Runāja par laiku, mauriņa pļaušanu, gari un plaši apsprieda Oša lielo hobiju puķu audzēšanu, un viņš, pārvarējis sākotnējo mulsumu, pastāstīja Danei, ka pēc vidusskolas ilgi svārstījies, vai iet mācīties uz biologiem, varbūt ģeogrāfiem, tomēr izšķiries par labu Juridiskajai fakultātei jurista arods šķitis vīrišķīgāks, ne gluži stereotipais botāniķis ar mazām brillītēm. Un tolaik jau biologiem nekas vairāk par stāvēšanu skolā pie tāfeles un bērnu mocīšanu nespīdējis. Bet Osim sirds alkusi plašuma un skaistuma… Taču nekur tālu, tepat vien Latvijā, dzimtajā Vidzemē…

- Tātad, skaistumu meklējot, tu tagad ķer noziedzniekus? Dane skumji iejautājās. Lūk, vēl viens greizās padomju sistēmas sakropļots sapnis. Ja cilvēkam ir zaļie īkšķīši un Dieva dota skaistuma izjūta, tad kāpēc viņš ir kļuvis nevis par slavenu selekcionāru, bet par kriminālpolicijas priekšnieku?

-Es laikam esmu drusku naivs… Valdis pēc ilga klusuma brīža atteica. Gribas, lai pasaule būtu līdzsvarā. Gribas, lai cilvēki var mierīgi dzīvot, nebaidoties no visādiem reketieriem, slepkavām un izvarotājiem. Ar reketieriem mēs tā kā būtu tikuši galā, brāļus Blumbergus un lauku vecīšu slepkavotājus arī iesēdinājām. Un sēdēs ilgi! Žēl tikai, ka mūsu stulbā valdība tā lien pakaļā visām Eiropas prasībām. Nu neesam, neesam mēs gatavi atcelt nāvessodu! Kamēr tas bija, vismaz bija kaut kāds atskaites punkts ja es tā, tad man šitā, un pēcāk vairs nebūs it nekā. Bet tagad? Dzīvo tādi maitas, nekur nemācās, nestrādā, zog, laupa, sit, galē, spīdzina, izvaro, bet viņiem par to nekas. Šitais pats, mūsējais, viņam pakaļ noteikti velkas tāda grēku aste, ka nu tikai. Jā, mēs viņu noķersim, prokuratūra izvirzīs apsūdzību, taču žēlsirdīgie advokāti un tiesneši panāks sprieduma mīkstināšanu… Un sēdēs viņš ērtā kamerā, siltumā un drošībā, bet mēs visi viņu barosim par savu nodokļu naudu. Kāda velna pēc, es jums prasu?

Dane nevarēja iebilst. Vēl vairāk viņa parakstījās zem katra Oša teiktā vārda. Tiešām nav skaidrs, kāpēc šajā valstī viss iekārtots tik ačgārni: sīkam zaglim, kurš aiz izsalkuma ielīdis kaimiņa pagrabā pēc kartupeļiem un gurķu burkas, trīs četri gadi ieslodzījumā, bet slepkavam, kurš laupīšanas nolūkā atņēmis dzīvību četriem vecīšiem, viņus spīdzinot, nogalinot un pēc tam sadedzinot kopā ar māju, tikai septiņi.

- Labi, Dzintriņ, Jāņatēv, paldies par karalisko maltīti! Mums nu vajadzētu iet pastrādāt. Esmu atvedis Danei veselu kaudzi jaunu materiālu ko izpētīt. Vēlāk, vakarpusē, ja nebūs izsaukumu, es varētu nopļaut to lielo laukumu. Osis norādīja uz krietni paaugušo sporta laukuma zāli. Gribu izvingrināt muskuļus.

-Kā tad, tu jau esi dikti ierūsējis… nobubināja Ezeriņš. Ejiet, ejiet strādāt. Pusdienas divos! Un pamēģiniet tik nebūt! Tu šovakar mājās nebrauksi?

-Nē, ko es tur… Palikšu pie tevis. Manā istabā gan ievācies okupants, bet tu jau man kādu pažobeli atradīsi, vai ne? Osis smīnēdams vērsās pie vecā saimnieka.

- Puika! Tu man vienreiz dabūsi! Jāņonkulis tēlodams ķēra pie bikšu siksnas, un Osis, pavisam neatbilstīgi savam ieņemamajam amatam, metās bēgt.

- Tā. Tātad es esmu iemitināta Oša istabā… pēkšņajā klusumā Dane lēni novilka un pagriezās pret Jāņonkuli. Tā nu gan nav labi. Es taču būtu varējusi… jebkurā citā.

-Droši vien. Bet Osēns tā gribēja, Ezeriņš cieti noteica balsī, kas nepieļāva iebildumus. Marš, strādāt!

Dane lēniem soļiem gāja uz savu nē, ne savu Oša! istabiņu, nevarēdama saprast, ko tagad lai īsti dara. Situācija kļuvusi pavisam dīvaina. Viņa ieradusies rakstīt par īpaši nežēlīgu noziegumu, runāt ar tā atklāšanā iesaistītajiem policistiem, lieciniekiem, upura vecākiem un draugiem, prokuroriem un tiesnešiem tā, lai galā sanāk visaptverošs materiāls par sabiedrību, kas spēj radīt tādu noziedznieku un upuri… Bet tā vietā jau otro dienu dīki laiskojas ezermalas atpūtas bāzē, peldas, tērzē ar jaukiem ļaudīm un kašķējas ar Valdi Osi, policistu, kurš, kā vēsta leģenda, nevar ciest žurnālistus kā sugu. Ideāls komandējums.

8. nodaļa

Osis, sēdēdams pie rakstāmgalda, malkoja atdzisušo melno kafiju un rakās cauri dokumentu kaudzei.

-Tikko sazvanījos ar dežūrdaļu. Bez izmaiņām. Visas grupas strādā. Kamēr situācija nemainīsies, man ir laiks atbildēt uz taviem jautājumiem par izmeklēšanas gaitu. Tikai tu jau zini drukāt pagaidām neko nevarēs. Sarunāts?

-Mēs taču jau reiz norunājām?

-Labi, labi, es tikai atgādinu. Man tāds darbs turēt aizdomās… Viņš pasmaidīja. Atbruņojoši. Oša zilpelēkās acis šobrīd vairāk atgādināja zilas vasaras debesis, bet viņš pats gādīgu vecāko brāli, kurš tikai pienākuma pēc cenšas izlikties bargs. Būtu labi, ja tu man pajautātu, ko vēlies uzzināt…

- Lai notiek. Varbūt sāksim ar tiem 425 darbiem, kas jums bija jāpaveic aizvadītās diennakts laikā? Ko tas nozīmē jāpārbauda 425 cilvēki?

-Arī, bet ne tikai. Manā darba plānā bija 425 punkti. Darbi, kas steidzami jāizdara, jo no tiem, gluži kā ķēdes reakcijā, bija atkarīgi meklēšanas pasākumi. Tikko presē parādījās pirmā informācija par notikušo un iespējamā vainīgā aptuvenās pazīmes, dažu stundu laikā tika reģistrēti vairāk nekā 200 zvani no visas valsts teritorijas mūsu meklējamo ļaudis bija redzējuši visās iespējamās vietās. Kas atlika? Pārbaudījām katru faktu, katru aizdomīgo personu, nenormālā ātrumā pa visām datu bāzēm meklējām un arī dabūjām viņu fotogrāfijas, salīdzinājām ar fotorobotu. Nekā. Sacēlām kājās visas rajonu policijas nodaļas nu, par viņu darba ātrumu man būtu kas sakāms -, lai pārbauda visus par līdzīgiem noziegumiem notiesātos, vai kāds nav nesen izlaists no cietuma. Arī šis virziens tukšs.

Izlikām slēpņus visās pilsētas nomaļākajās vietās. Mūsu meitenes īsos bruncīšos pastaigājās Melno priežu rajonā, visās pludmalēs un citās atpūtas vietās. Pirmo divu dienu laikā pārbaudījām aptuveni 200 aizdomīgo personu, citos Latvijas rajonos 225. Izzinājām visus kratītājus un rādītājus, pacēlām augšā visas vecās lietas, pārbaudījām, kur kurais no viņiem ir tagad. Cits miris, cits cietumā, cits psihenē… Neviena, kas atbilstu mūsu slepkavniekam. Trīs reizes izķemmējām visus apkaimes mežus, pat nacionālos bruņotos spēkus iesaistījām, taču neko vairāk par trim absolūti nekaitīgu bomžu alām neatradām.

-Tad jau sanāk, ka jūsējais līdz šī nozieguma izdarīšanai bijis šķīsts un nevainīgs, ja reiz par viņu nav ziņu?

- Mums arī tā likās. Sevišķi pēc tam, kad vakar ap pusdienlaiku mūsu tiesu psihiatrs sāka sniegt ziņas par visām potenciāli aizdomīgajām vīriešu kārtas personām, kuras pēdējo piecpadsmit gadu laikā bijušas uzskaitē un kuras būtu spējīgas tīri hipotētiski kaut ko tādu izdarīt. Tādu bija ap pussimts.

-Un jūs katru no viņiem pārbaudījāt?

- Protams, turklāt tas bija jādara ātri un klusi, lai nesaceltu traci. Šajā lietā iesaistīti kādi 25-30 darbinieki, vidēji katram pa diviem aizdomīgajiem… Visi vienlaikus sākām, un pret vakaru jau bija daudzmaz skaidra bilde. Gribi palasīt?

-Vai var?

- Var. Var ari kaut ko pierakstīt. Ja vien nedrukāsi ar visiem uzvārdiem…

Dane lasīja ciešā, stingrā rokrakstā aizpildītās lapas un juta, kā pakrūtē kāpj milzīgs nelabuma kamols.

…Igors V., 36, piesējies desmitgadīgai meitenei, piedāvājis iet pie viņa uz mājām.

…zvanījis Osvalds Krūmiņš, 70, uz sava balkona stāvēdams, dzirdējis mežā kliedzienus.

…Jurijs S., 40, šoferis, teicis, ka nakti bijis mājās, patiesībā kopā ar večiem darbā zaguši benzīnu.

…Ingus L., 31, strādājis uz dzelzceļa par vadītāju, izteikta kāre uz maziem puisīšiem.

…Dainis S., 27, sprogaini mati, skolas gados uzbrucis meitenēm; pārbaudīts jau otro nedēļu guļ uz gultas ar ieģipsētu kāju; bet skolā meitenes kacinājis aiz simpātijām.

…Rīgā, mācību frizētavā pie Juglas, redzēts meklējamai personai līdzīgs tips, gribējis iztaisnot sprogainos matus; sacēlām kājās Rīgas kolēģus, lai pārbauda; izrādījās populārs, jauns mūziķis.

…Vilnis G„ vīrs ap 45, pirms 15 gadiem lidlaukā gribējis izvarot taksisti; notvērām, pārbaudījām tīrs.

…Jānis M., pirms sešiem gadiem līdzīgu tipu redzējis Centrālcietumā blakuskamerā; pārbaudījām miris.

…Strenču nomalē dzīvo viens psihiski nenosvērts tipiņš, ļoti līdzīgs; pārbaudījām pašlaik ārstējas.

…gar Melnajām priedēm tovakar braukājis tumši zils, aizdomīgs bembers tonētiem stikliem, numurs sākas ar AG… baudījām pēc ceļinieku datu bāzes, tā arī neatradām.

…Juris D„ gaišiem, sprogainiem matiem, ar psihes traucējumiem, regulāri slīd jumts; pārbaudījām mājās.

…kāda sieviete, vietējā māksliniece, redzējusi, ka aiz bērnu mākslas skolas krūmiņos uz pudeļu režģa sēž neliela auguma vīrietis pagaišiem, cirtainiem matiem, zilām, aukstām (!) acīm.

…stacijas tualetē notverts 50 gadus vecais Kostja, kurš, sieviešu pusē palīdis zem atejas grīdas un, sūdos stāvēdams, glūnējis pa caurumiem augšup… Piesolīju Kostjam nogriezt un atlaidu, lai iet.

…trīs sadzērušies džeki tieši nozieguma vakarā Cēsīs nospēruši mašīnu un braukuši uz Strenčiem, ceļš vedis garām Melnajām priedēm; izkāpuši pačurāt; viņus pamanījusi aktīva pensionāre.

…piepilsētas zaļajā teritorijā mazdārziņos pulcējoties desmitiem aizdomīgu tipu; pārbaudījām, iztrenkājām.

…pirms 4-5 gadiem pie Vidzemes augstskolas kāda meitene ievilkta krūmos un žņaugta; žņaudzējs atzīts par nepieskaitāmu, apārstēts un izlaists laukā; meklējām to psihu rokā; pārbaudījām gulējis slimnīcā.

…nesen no cietuma izlaists Jānis Ā., 40, kurš pirms septiņiem gadiem izvarojis vecu tantiņu; pārbaudījām jau nedēļu pie mātes laukos.

…caur cietuma operdaļu saņemta ziņa viens no zekiem gribot runāt, esot ziņas par kādu varotāju. Cietumā izvarotājus, sevišķi bērnu izvarotājus, necieš to vien gaida, lai

tādu ieliktu kopējā kamerā. Gadās, tāds no rīta pamostas auksts te spilvens uz ģīmja uzkritis, te bikšu josta ap kaklu aptinusies… Zekiem savi likumi…

…pārbaudītas 23 legālās viesnīcas un 15 pritoni; nevienas atbilstošas aizdomīgas personas nav.

-Bet tas taču ir zvērīgs darba apjoms tik īsam laikam! Dane bija satriekta. Viņa bija tikusi tikai līdz 30.

-Jā. Un daudzviet bija tā lai nenobaidltu pārējos iedzīvotājus, turp nevarēja iet formā. Tā nu mūsu puiši klusiņām gāja pie zvanītājiem, tērpušies civilā, uzrādīja sarkanos vāciņus, stāstīja, kas viņi, kāpēc viņi, kamēr iekaroja uzticību. Un tad tik sākās! Redz, šis ir aizdomīgs un tas, un vēl tas, un arī šis. Bet tas tur vispār uz mani vakar ar tāāādu aci paskatījās! Jūs tikai viņu tā kārtīgi nopratiniet!

Desmitiem un vēlreiz desmitiem vārdu un ar katru tika runāts, manā sarakstā katram vārdam pretī tā darbinieka vārds, kurš ar viņu runājis un pārbaudījis. Un ne jau šā tā pa telefonu vai ar sievu parunājies. Nē, aizgājis pie šī cilvēka uz mājām, saticis viņu un klātienē, acīs skatoties, uzdevis visus noskaidrojamos jautājumus… Aizbraucis kaut kur? Vecīt, meklē rokā, dabū viņu dzīvu vai mirušu, dabū un izvaicā! Tikai tad es to vārdu varēju izstrīpot… Nevis es aizgāju, bet viņa nebija mājās…

Visādi mums te gāja vienu tipu, kurš mīlēja vazāties pa kapiem un sieviešus baidīt, divu dienu laikā aizturēja piecas reizes… Līdzīgas pazīmes… Un katru reizi kāds par viņu piezvanīja, mūsējie skrēja, brauca un ķēra. Beigās es viņam stingri pieteicu pietiek mums tevi ķert, būs tev tagad mājas arests, tā, lai nedēļu neizietu no mājām! Lai brūte nes no bodes paiku un iznes atejas spaini.

-Un tā jūs pārbaudījāt visus 425 signālus?

- Jā, visus 425. Tikai šorīt agri no rīta pabeidzām pēdējos… Zini, kas mūs visu laiku pieviļ? Informācijas aprite un piekļuve datu bāzēm. Tā jau tikai filmās rāda, ka iesit kompī divus vārdus un viņš tev izmet pretī veselu virkni iespējamo noziedznieku ar visām pazīmēm, mājas adresi un kurpju lielumu ieskaitot. Mums vairāk palīdzēja nevis modernās tehnoloģijas, bet cilvēki iedzīvotāji, bijušie milicijas darbinieki, kuri nāca un zvanīja, un stāstīja par vecām, līdzīgām lietām.

Tik un tā mēs esam strupceļā. It kā izdarīts viss iespējamais, veči krīt no kājām, dažs stāvus mieg ciet, bet rezultātu nekādu. Gudrojām pat visādus sāņus gājienus pārbaudījām apkaimes frizētavas, vai tur nav iegriezies kāds, kas līdzīgs fotorobotā attēlotajam, nekā.

Oša balsī skanēja nogurums un milzīga vilšanās. Dane viņu lieliski saprata. Operatīvajiem meklēšanas pasākumiem mobilizēta visa Ziemeļvidzemes policijas nodaļa, tuvākie rajoni, Nacionālie bruņotie spēki, zemessardze, brīvprātīgie, kinologu grupa un kas tik vēl ne, bet vainīgais kā ūdenī iekritis. It kā zeme būtu atvērusies un viņu aprijusi, neatstājot pēdu. Jau ceturtā diennakts kopš nežēlīgās slepkavības, bet policijai, izņemot aptuvenās pazīmes, fotorobotu un nenormālu daudzumu dezinformējošu zvanu, nekā nebija.

Iepīkstējās Oša mobilais telefons. Viņš kā sadedzis grāba roku kabatā: Osis.

Kādu brīdi viņš klusējot klausījās, bet Dane, neatraudamās vērojot nogurušo seju, ieraudzīja tajā pēkšņas pārmaiņas. Valda acīs bija atgriezies tēraudpelēkais mirdzums, kas skatienu darīja līdzīgu asiem dunčiem, pat tumšie loki šķita izbālējuši, bet izteiksmīgi izliekto lūpu smaids kādam solīja baigas nepatikšanas…

-Tūlīt būšu!

- Mums ir viņa vārds! visas sarunas laikā tā ari nepateicis vairāk par trim vārdiem, viņš tagad priecīgi izsaucās.

-Mēs zinām viņa vārdu! Viss, maita, tu esi būri!

Osis zibenīgi uzrāva kājās krosenes un ar vienu kāju jau bija aiz durvīm, kad, acumirklīgas idejas pārņemts, apstājās un uzsauca: Tu pēc kādas stundas varētu atbraukt uz nodaļu. Droši vien būs jaunumi, vajadzēs jaunu preses paziņojumu.

-Labi, pēc stundas.

Tālākais atgādināja velna ratu. Kad viņa ieradās policijas nodaļā, no Oša tur vairs nebija ne miņas. Viņa vietnieks, liels, lādzīgs un lācīgs puisis ar atbilstošu uzvārdu Ķepāns, ieveda Dani nelielā istabiņā tieši pretī, pāri gaitenim bija Oša darba kabineta durvis, šobrīd gan slēgtas.

- Valdis aizbrauca kopā ar operatīvo grupu, Ķepāns atbildēja uz vēl neuzdoto jautājumu, bet pagaidām atstāja dažus materiālus. Lūdza, lai jūs no tā saliekat jēdzīgu tekstu.

-Droši var teikt tu. Ja vien, protams, nav iebildumu. Dane. Viņa pastiepa puisim roku, ko tas bijīgi saņēma savā ķetnā.

- Jānis. Iebildumu nav. Nekādu. Un milzenis tik saulaini pasmaidīja, ka Danei no pārsteiguma pildspalva izkrita no pirkstiem. Lielais lācis pēkšņi izskatījās kā skolas puika, kas negaidīti nopelnījis piecnieku.

- Es jums… tev ieslēgšu datoru un atvēršu darba programmu to bez paroles nevar. Viņš kā atvainodamies pievirzīja savu torņveida stāvu mazajam galdiņam, pie kura Dane jau būrās cauri Oša atstātajām piezīmēm.

- Protams, lūdzu. Viņa piecēlās, palaižot savā vietā Ķepānu. Būs interesanti paraudzīties, kā lielās ķetnas tiks galā ar mazajiem taustiņiem, taču likās Jāņa pirksti pa klaviatūru dejo valsi tik viegli un bez kļūdām tie slīdēja pāri burtiem, ievadot paroles un šķērsojot drošības sistēmu.

Policija meklē:

Aināru Liepu. Dzimis 1967. gadā. Augums 170 cm. Šatens. Mati lokojas. Acis lielas, gaiši zilas. Deguns taisns. Lūpas vidēji biezas. Šaurs trīsstūrveida zods, nedaudz iekrituši vaigi. Uz kreisā vaiga divas dzimumzīmītes. Pie auss rēta. Ģērbies raibi zilā kreklā ar īsām piedurknēm. Kājās baltas džinsu bikses un vasaras sandales ar sprādzēm. Ap vidukli brūna, biksēs neievērta neapstrādātas ādas josta (iespējams, bez sprādzes).

Lūdzam pieteikties visus, kuri minēto vīrieti vai viņam līdzīgu personu naktī no 3. uz 4. jūliju un/vai agrāk redzējuši N. pilsētas Melno priežu rajonā vai arī citā laikā vai vietā citā pilsētā, rajonā vai republikā.

-Kā jūs viņu izskaitļojāt? Dane iejautājās Ķepānam, kurš nervozi mīņājās viņai līdzās, īsti nesaprotot iet prom vai palikt. Arī uzdotais jautājums puisim, šķiet, īsti pa prātam nebija, tomēr viņš atbildēja.

-Pateicoties tās pašas sievietes liecībai.

-Tai, kura upmalā bija satikusi to dīvaino vīrieti?

- Jā. Šķiet, tas, ka viņa orientējās faktos, Jāņa misiju darīja vieglāku. Ja jau šefs viņai uzticas… Nu… Mēs nolēmām vēlreiz rūpīgi pārbaudīt visas detaļas. Sieviete teica vīrietis pieminējis bērnu, šofera arodu un kādu amata brāli, kas nesen no karstuma nomiris. Tas mums krietni sašaurināja meklējamo loku, bet pārējais jau bija tehniskas dabas jautājums.

Apzvanījām visus reģiona dzemdību namus un dzemdību nodaļas dodiet, lūdzu, uzvārdus visiem, kam šobrīd varētu būt pusotra gada meitiņas; pēc tam braucām šīs ģimenes pārbaudīt vai bērna tēvs nav šoferis, mehāniķis vai kādā saistībā ar mašīnām un Vāciju. Nekā neatradām.

Tad pārbaudījām transporta uzņēmumu saistību ar iespējamo nāves gadījumu Vācijā. Sacēlām kājās visu apkaimes transporta uzņēmumu kadriniekus paldies viņiem: sniedza ziņas ārkārtīgi operatīvi, bez sankcijām, bez parakstiem. Un, interesanti, noskaidrojām, ka Vācijā patiešām pirms divām nedēļām nomiris Vidzemes autobusu parka šoferis plīsusi aorta. Kabīnē tiešām bijis ārkārtīgi daudz asiņu sirds tās izpumpējusi laukā pa muti (tieši kā teicis dīvainais vīrietis upmalā). Atlika vien sameklēt mirušā vīrieša paziņu, kuram tad, pēc loģikas spriežot, vajadzēja būt slepkavniekam, bet tieši tas nekādi neizdevās. Rādījām sievietei lieciniecei visu autobusu parka šoferu un mehāniķu bildes nekā; paplašinājām meklējamo loku parādījām viņai visu Vidzemes lielāko autouzņēmumu šoferu bildes joprojām nekā.

Visbeidzot mēģinājām meklējumu loku paplašināt, caur vienoto datortīklu apzinot tos reģiona vīriešus, kuriem ir bērns vecumā no pusotra līdz trim gadiem. Tādu bija pavisam sešdesmit. Lielākā daļa jau pārbaudīta, daži vēl ne.

Palīdzēja nejaušība tikko noziedznieka fotorobotu sāka rādīt televīzijas ziņās, tā mums telefoni uzkarsa sarkani. Meklējamais vienlaikus bija redzēts visā Latvijā! Bet ik zvanu mums atkal nācās pārbaudīt… Pēdīgi viens teikums, ko izteica kāda veca kundzīte, tas varētu būt mans kaimiņš Ainārs, tikai bildē viņam ir milzīgs matu ērkulis, bet vakar, kad redzēju, bija pavisam plika galva… burtiski iedarbināja trauksmes signālu.

Žigli metāmies uz minēto adresi tepat, trīs minūšu braucienā, un jā tāds Ainārs tur dzīvojot gan, taču nu jau divas dienas kopš aizbraucis. Komandējumā. Mājās bija tikai viņa māte un civilsieva ar mazo meitiņu, kurai… pusotra gadiņa… Kur vīrs? Nezinot. No rīta ieskrējis, teicis steigšus jābrauc komandējumā, labi, ka paspējis pie friziera aiziet, nezinot, kad būšot atpakaļ. Savācis šādas tādas mantiņas, sabučojis mājiniekus un prom bijis…

- Bet kā varēja notikt tā, ka viņš agrāk paslīdēja jums garām viņam taču tiešām bija šī mazā meitiņa, un arī dzīvoja viņš tepat, kā tu saki, policijas deguna galā?

- Es pats īsti nesaprotu. Mūsu datoristi to skaidroja tā viņa bērns nav reģistrēts mūsu reģionā, bet Rīgā.

- Vai tad dati par visiem jaundzimušajiem netiek uzglabāti vienkopus? Un vai pieeja šīm datu bāzēm ari nav centralizēta?

- Tā vajadzētu būt, bet… pagaidām ir tā, kā ir. Labi, ka sava reģiona datus varam pa rajoniem sakasīt kopā. Varbūt pēc pieciem gadiem mēs beidzot varēsim strādāt kā baltie cilvēki, ar vienotām datu bāzēm, valsts nozīmes datu pārraides tīklā, kur visas datu pārraides līnijas būs saslēgtas gan pa horizontāli rajonu struktūras savā starpā gan pa vertikāli tieši ar Rīgu -, bet šobrīd tas vēl ir tikai pilotprojekts izstrādes stadijā. Jā, mēs darba laikā varam piekļūt pirkstu programmai, CSDD, Lursoft, Uzņēmumu reģistra, Iedzīvotāju reģistra un Imigrācijas dienesta datiem, protams, ari sodīto, aizturēto vai meklēšanā esošo personu bāzei. Protams, tas nav maz, vienīgi žēl, ka daudzi pagaidām vēl nesaprot, kāda no tā visa jēga, cilvēki nemāk strādāt ne ar datoriem, ne ar datu bāzēm… Man bieži jautā nu, un kāda no tā visa praktiska jēga? Kāda? Varēja redzēt, ka šis nu patiešām ir lielā lāča jājamzirdziņš, viņš bija uzvilcies pa īstam… Piemēram, prasmīgi izmantojot visas pieejamās datu bāzes, no vismazākā sīkuma vārda, uzvārda, dažām ārējām pazīmēm, adreses, mašīnas numura vai telefona var uzzināt pilnīgi visu par meklējamo cilvēku un viņa sakariem. Tāpēc tagad visus policistus gaida nākamais uzdevums gribot negribot būs jāapgūst datu meklēšanas taktika.

Runājot par šo konkrēto gadījumu, es trīs dienas neatkāpos no datora, pētīju un purināju visas datu bāzes. Datori jau paši par sevi neko neatklāj. Atklāj cilvēki ar datora palīdzību tas gan. Šajās dienās ik pēc piecām minūtēm meklējām palīdzību visās datu bāzēs, atstrādājām visstulbākās, visnejēdzīgākās versijas, visneiespējamākos pieņēmumus. Un nav mūsu datoru vaina, ka Aināra Liepas bērns dzimis Rīgā, dzīvo Vidzemes centrā, bet Pilsonības un imigrācijas dienestam par to nav datu. Un policija personu datiem un fotogrāfijām var piekļūt tikai darba laikā no astoņiem līdz četriem. It kā citā laikā noziegumi nenotiktu, it kā citā laikā nebūtu jāstrādā…

Dane atcerējās rūgtuma pilnos Oša vārdus, kas burts burtā sasaucās ar Ķepāna teikto. Acīmredzot Kriminālpolicijas vīriem šī problēma patiešām bija vairāk nekā kauls kaklā.

Ķepāns, beidzot radis iespēju norunāt no sirds visu sakrājušos rūgtumu, turpināja…

Gaitenī atskanēja steidzīgi, noteikti soļi. Kāds strauji tuvojās.

-Re, Osis arī klāt, Ķepāns atviegloti nopūtās un sarokojās ar ienākušo priekšnieku.

- Skatos, tevi, Dane, labi iekārtojuši un izklaidē ar sarunām. Bet nu gan vajag ātri uztaisīt paziņojumu presei, mums ir jauni fakti un arī divas meklējamās personas fotogrāfijas. Jāni, iedod puišiem, lai noskenē un apstrādā, mēs tikmēr pastrādāsim pie teksta. Te nu viņš, balodītis, ir! Valdis no žaketes iekškabatas izvilka apņurcītu aploksni un no tās divus krāsainus uzņēmumus.

Labsirdīgais Ķepāns ar pretīgumu paņēma abas fotogrāfijas, cieši nopētīja un, norūcis daudznozīmīgu mhm, pastiepa tās Danei. Viņa ar ievingrinātu skatienu tās noskenēja, novērtējot bilžu kvalitāti. Nekas izcils, bildēts ar visprastāko ziepjutrauku, taču fotografētājam bija izdevies uztvert būtību.

Tagad, raugoties uz fotogrāfijām, varēja tikai pabrīnīties, cik precīzi policijas datormākslinieks pēc vārdiskām liecībām vien bija salicis meklējamā noziedznieka seju stiķis ne ar ko neatšķīrās no tuvplāna fotouzņēmuma, tikai līnijas bija asākas un konkrētākas.

Šaura trīsstūrveida seja, vaigi iekrituši, smails zods, kas atgādināja grauzēja purnu. Acis lielas, dzidras, fotogrāfijā redzams, ka zilas. Deguns pareizas formas, taisns. Lūpas vidēji biezas, izteiktu līniju, mute gan plata no tām, ko, ja viņš būtu sieviete, dēvētu par juteklisku un baudkāru. Otrajā fotogrāfijā Liepa bija redzams pilnā augumā pozēja, nevērīgi atspiedies pret maršruta autobusa sāniem. Izskatījās, ka viņš nav no lielajiem, stiprajiem vīriešiem, tieši pretēji likās kalsnējs un stiegrains. Tieši tāds, kā Danei bija šķitis, pirmoreiz pētot fotorobotu, zēnisks, nepieaudzis, nenobriedis. Nevis vīrietis, bet vīrietītis. Toties sejā gan bija jaušama tāda kā smīnīga pārākuma izteiksme…

Varbūt viņai tikai tā likās? Varbūt vainojama pašsuģestija lūk, pateica, ka tas ir nežēlīgs izvarotājs un slepkava, un kā tādu viņu arī uztver. Bet, ja pateiktu gādīgs, mīlošs ģimenes tēvs! -, vai sajūtas atšķirtos?

Laikam tomēr ne… Šajā glāžainajā skatienā bija kaut kas nepatīkams, stindzinošs… Noskurinājusies viņa pasniedza abus krāsainos attēlus Ķepānam. Jānis klusējot izgāja no istabas.

-Nu, vai neesi pārdomājusi? Osis bija uzmanīgi pētījis izteiksmes maiņu Danes sejā.

-Nē. Saki, kas jāraksta.

-Es nediktēšu. Tūlīt ātri, kā parasti, pastāstīšu, kas un kā, pateikšu, ko noteikti vajag publicēt, pārējo pieglabā vēlākam. Kad iznāk nākamais Kriminālziņu numurs?

-Rīt sešos.

-Vai mēs vēl varam pagūt ielikt informāciju?

-Mierīgi. Un principā varam pagūt šo pašu informāciju nosūtīt arī centrālajai presei. Uz īsu brīdi gan prātā iešāvās netīkama doma par lojalitāti savam izdevumam, mediju konkurenci un Lazdam apsolīto ekskluzīvo informāciju, taču to tūliņ izdzēsa apziņa atrast mazās meitenītes mocītāju un slepkavu ir daudz svarīgāk.

-Paldies. Es to tiešām novērtēju. Vēl viens caururbjošs tēraudzilo acu dūriens. Šobrīd Osī vairs nebija nekā no rīta cēliena draiskā puišeļa, šobrīd tas bija taisnības un atriebes eņģelis. Akmens. Ieslēdz savu diktofonu un klausies…

9. nodaļa

*

Pēc rīta telefona zvana, kad pirmoreiz uzpeldēja iespējamais vainīgā vārds Ainārs Liepa -, kriminālpolicisti nekavējoties izvērsa visu iespējamo Aināru Liepu datu meklējumus.

Pārbaudot Signāla datu bāzi, kurā apkopota informācija par visiem jebkad reģistrētajiem noziegumiem, atklājās jā, patiešām, ir ziņas par kādu 1967. gadā dzimušu Aināru Liepu, kurš agrā jaunībā sodīts par huligānismu, zagšanu un dezertēšanu, bet vēl pavisam nesen viņa dosjē papildināts ar divām visai nejaukām seksuālas dabas epizodēm.

Pirms diviem gadiem Liepa kādā ziemas novakarē uz ielas mēģinājis seksuāli aizskart trīsdesmitgadīgu sievieti, uzbrucis viņai, pat nogāzis zemē. Taču sieviete bijusi spēcīga, nikni pretojusies, krietni sasitusi savu uzbrucēju, kliegusi, līdz palīgā piesteigušies cilvēki. Uzbrucējs aizturēts, bet, tā kā fiziskas traumas sievietei netika nodarītas un arī nozagts nekas nebija, viņa piekrita mierizlīgumam bez kriminālām sekām. Liepa samaksājis cietušajai sāpju naudu par sabojāto kažoku, un tā viss beidzies. Taču fakts bija piereģistrēts.

Otra līdzīga epizode notikusi pirms gada, pavasari. Vēlā vakarā Ainārs Liepa no autobusa pieturas sekojis jaunai, neliela auguma sievietei, kura vēlu atgriezusies mājās no darba. Panācis, satvēris aiz rokas un sācis izteikt nepārprotamus piedāvājumus, vilcis krūmos… Sieviete neapjuka, sāka ar Liepu runāties sak, tā un tā, ko nu mēs te tā pa zemi vārtīsimies, iesim pie manis uz mājām, es tepat netālu dzīvoju, un tad jau kā kārtīgi cilvēki siltumā, gultā… Vīrietis ļāvies pierunāties tā nu abi, zem rociņas kā mīlētāji, aizgājuši līdz viņas dzīvoklim. Bet tur, tiklīdz sieviete atslēgusi durvis un abi pārkāpuši pār slieksni, viņa sākusi skaļi saukt mamma, mums ir ciemiņš, nāc, iepazīsties! Liepa meties bēgt, bet sieviete bijusi žiglāka paķērusi lietussargu, un par abām ar māti seksa tīkotāju pamatīgi iekaustījušas. Izsaukušas policiju, un šoreiz Aināram Liepām nācies ne tikai atsēdēt sutkas, bet arī doties uz tiesu. Lieta ierosināta par huligānismu, piespriesti divi gadi nosacīti…

- Protams, varēja būt visādi, bet kaut kas dziļi iekšā man teica šis ir mūsējais! Mani puiši devās uz to adresi, kas bija minēta pēdējā krimināllietā. Tā pati adrese, no kuras zvanīja pensionāre, kam bija licies kaimiņš līdzīgs meklētajam noziedzniekam. Mājās bija tikai Aināra māte un sieva ar bērniņu. Meitiņai gads un septiņi mēneši. Tiktāl sakrita. Kur pats? Piektdienas agrā rītā devies komandējumā. Kur strādā? Šobrīd vairumbāzē par šoferi-ekspeditoru, līdz tam Vidzemes autobusu parkā, bet nu jau divus gadus kā no turienes prom. Sakašķējies ar priekšniecību…

Kad operatīvie darbinieki Liepas civilsievai palūguši, vai nevar iedot kādas vīra bildes vajagot pārbaudīt dažus faktus, viņa kļuvusi tramīga, tomēr prasīto atnesusi… Jau pirmais acu uzmetiens fotogrāfijām apliecinājis ir. Viens un tas pats cilvēks.

- Paklau, bet vai tad tavējie Vidzemes autobusu parka kadru daļas uzskaites kartītes nepārbaudīja? Dane domīgi iejautājās. Man šķiet, tu to minēji jau vakar vai pat aizvakar.

-Pārbaudīja, veselas divas reizes pārbaudīja. Un zini, kas pats trakākais? Tur vēl tagad strādā tāds Ainārs Liepa, dzimis 1967. gadā liela auguma, slaids puisis, tumšiem matiem. Sieviešu mīlulis. Pilnīgi citāds nekā šis te Liepa sīkulis ar gandrīz pliku plesīti. Redz, kā var notikt, vienā pilsētā, vienā darbavietā. Tas pats vārds, uzvārds, dzimšanas gads. Bet šī Liepas bilde no kadru anketas bija vienkārši atlīmējusies un iekritusi atvilktnes apakšā. Katrā ziņā tikko šī Liepas bildi parādījām mūsu lieciniecei, viņa acumirklī to atpazina.

-Kas notiks turpmāk?

-Ķersim viņu. Izsludināsim valsts mēroga meklēšanu, iesaistīsim visus spēkus, piesaistīsim presi. Liksim sludinājumus un paziņojumus ar īsto bildi un vārdu, lietas saucot īstajos vārdos.

-Tev ir simtprocentīga pārliecība, ka tieši šis ir īstais? Vai ir tieši pierādījumi? Labi, viņš redzēts netālu no notikuma vietas. Labi, viņam ir mazs bērniņš; reiz strādājis par šoferi… Sodāmība… Vienas vienīgas nejaušas sakritības. Labs advokāts visu zibenīgi saslaucīs pagaldē.

-Nu jau tu runā kā prokurore. Osis saviebās.

- Sauc, kā gribi, taču tu pats zini, ko ar tevi izdarīs gan tava tiešā priekšniecība, gan prese, ja izsludināsi meklēšanā neīsto, nosaucot par noziedznieku. Šī notikuma atskaņas jau paguvušas aplidot visu Latviju, un jebkurš, kuru meklēs Ziemeļvidzeme, automātiski tiks saistīts ar šo lietu… Vai ari es kļūdos?

-Nē. Tu domā, pie velna, pārāk pareizi. Uzsiti tieši pa zilumiem… Osis ilgi klusēja. Nu, ja tas nebūs viņš, tad man būs drāziens un dienesta izmeklēšana…

-Aber ko nu? Dane nocitēja Ābramu no Skroderdienām.

- Neko. Strādāsim tālāk. Labi, es tev pateikšu, tikai… par to gan ne skaņas. Mums IR tiešs pierādījums. Gāzes šķiltaviņas, ko atradām pie meitenes līķa zem skujām un lapām. Bet uz šķiltaviņām īkšķa nospiedums, derīgs identifikācijai…

-Ahā! Ko tad uzreiz neteici?

- Nedomāju, ka tu iekodīsies kā ērce vienīgajā jutīgajā vietā. Protams, kad eksperti būs beiguši savu darbu, būs arī citi pierādījumi zobu sakodiens no vietas, kur nokosta lūpa, ādas daļiņas zem upura nagiem, ķermeņa šķidrumi… Bet tas pirkstu nospiedums uz šķiltavām starp citu, viņa sieva tās atpazina! mums ļauj viņu meklēt jau kā konkrēta nozieguma izdarītāju, nevis aizdomās turamo.

Un vēl kas vienā Rīgas nomales lombardā uzpeldējuši Annai nozagtie auskariņi, kas liecina viņš aizbēdzis uz Rīgu, jo lielā pilsētā vieglāk noslēpties. Mēs jau nākamajā rītā pēc slepkavības nosūtījām brīdinājumu visiem lombardiem un dārglietu uzpircējiem, un vakar mums viens piezvanīja. Kāds Aināra Liepas aprakstam līdzīgs vīrietis centies tos pārdot par simbolisku maksu, lai gan auskariņi tiešām bijuši dārgi.

Uzmanību! Uzmanību! Uzmanību!

Par vairāku smagu noziegumu izdarīšanu naktī no 3. uz 4. jūliju Ziemļvidzemē, N. pilsēts Melno priežu rajonā, policija meklē Aināru Liepu (sk. foto pielikumā).

Dzimis… Augums… Pazīmes… Ģērbies…

Iespējams, noziedznieks devies bēgļu gaitās uz Rīgu vai citu Latvijas pilsētu.

Lūdzam pieteikties visus, kuri redzējuši minēto vīrieti vai viņam līdzīgu personu.

Nekādā gadījumā nemēģiniet viņu aizturēt paši, noziedznieks var būt bīstams!

Kontakttālrunis… Anonimitāte garantēta.

- Nu, lūk. Šo mēs tagad nosūtīsim visām policijas nodaļām, preses izdevumiem, radio un televīzijas kanāliem, lielveikaliem, autoostām un dzelzceļa stacijām. Ari lidostai, lai gan nedomāju, ka viņš varētu mēģināt bēgt pāri robežai, visticamāk, pēc tā, ko es redzēju mājās, naudas viņam nav vai gandrīz nav. Tāpēc jau viņš bija ar mieru auskariņus pārdot par jebkuru cenu…

- Vai tu nepieļauj domu, ka viņš varētu atgriezties mājās? Tomēr sieva, māte, mazs bērniņš…

- Noteikti ne. Ja viņas vēl neko nezina vai varbūt nojauš, taču netic, negrib ticēt -, tad viņš, lai kāds psihs, daris visu, lai tuvinieki neko neuzzinātu. Viņš bēguļos un slēpsies… Jāmēģina uzzināt kaut ko par viņa draugiem vai radiem, kam viņš varētu lūgt palīdzību. Žēl tās jaunās sievietes… Osis aprāvās.

Nelielajā kabinetā iemājoja drūms klusums. Dane, kura paralēli diktofona ierakstam bija rakstījusi arī ziņu presei, ātri to pabeidza, nospieda print, saņēma izdruku un atdeva Osim. Viņš pārlaida skatienu tekstam un nolika lapu uz galda.

-Pieraksti beigās arī manu mobilo telefonu. Lai var sazvanīt jebkurā laikā un vietā. Un pārsūti, lūdzu, pa iekšējo tīklu Jānim, lai viņš oficiāli izsūta visiem, kam jāizsūta. Jā, visu laiku gribu pateikt paldies tev.

Dane neizpratnē pacēla uzaci un vaicājoši pavērās Osī.

-Par ko?

- Nu… Galu galā nemaz nav slikti, ka tu uzprasījies atbraukt. Bet nu gan brauc atpakaļ uz Ezeriņiem. Ir vēls, un Jāņatēvs uztrauksies. Man vēl jāpastrādā… Kā nojauzdams vārdos neizteikto jautājumu, viņš noteica: Ja nebūs gluži trīs naktī, pieskriešu. Tik un tā… nespēju gulēt, kamēr tas maita uz brīvām kājām.

Neko neteikusi, Dane nospieda dokumenta stūrī ikonu ar aploksnīti, uzklikšķināja uz izvēlnes KP2 un uzsita enter. Viss. Aši savāca savus rakstu piederumus un materiālus. Moris savu ir padarījis, moris var iet…

Izgājusi no kabineta, viņa strauji noskrēja pa mazajām saimniecības kāpnītēm, kas veda tieši bruģētajā pagalmā. Stūrī, lielā ozola kuplo zaru ēnā rāmi snauda golfiņš. To ierūcinājusi, viņa stūrēja uz vārtu pusi, pavicināja sargam sarkano caurlaidi, nemierīgi nogaidīja, līdz vārti atveras pienācīgā platumā, un slaidā lokā izgrieza uz ielas.

Garastāvoklis bija kā gaisā parauts ne īsti kliegt, ne raudāt. Tikai tagad viņa apjauta, cik nogurusi jūtas. Kabinetā, ērti pie galda sēžot! Čīkstule! Ko lai saka Osis ar saviem puišiem, kuri visu dienu joņojuši tā, ka kājas pie zemes nemetas?

Mašīnas pulkstenis rādīja septīto vakara stundu. Saule vēl bija augstu, bet gaisā jau vēsmoja vakars. Dane uzmina stiprāk uz gāzes pedāļa pēkšņi sagribējās iespējami ātrāk nokļūt Ezeriņu istabas omulīgajā mierā un klusumā. Aizmirst spriedzi, ko policijas nodaļas gaiteņos varēja sajust gluži fiziski. Aizmirst par nogurumu un dusmām Kriminālpolicijas puišu acīs. Un aizmirst mēmo izmisumu Oša skatienā viņš gan turējās stalti, taču Dane viņu pazina ne vairs pirmo dienu lepnais vidzemnieks ar saviem bandītiem parasti tika galā ātrāk, gandrīz vienmēr uz karstām pēdām, bet nu jau ceturtā diena un vēl nekā. Tikai vārds. Bet izdarīts neticami daudz.

Tā ir, viņa braucot domāja. Tie, kuri šī darba melno pusi nekad nav redzējuši, tikai gremžas un gremžas, ka poliči neko nedara, tikai no astoņiem līdz pieciem atsēž plakanus dibenus, bet pēc tam laimīgi dodas uz mājām. Bet te viņa savām acīm redzēja pavisam ko citu visi inspektori, kabinetniekus ieskaitot, skrēja kā traki, lai būtu rezultāts. Lai slepkavu notvertu un padarītu nekaitīgu, pirms viņš paguvis uzbrukt vēl kādam.

Ezeriņš viņu jau gaidīja. Vecais vīrs laistīja puķes. Viņam pietika ar vienu acu skatu, lai saprastu, ka vismazāk Dane šobrīd alkst sarunu.

-Smagi?

-Smagi. Nesaprotu, kā kaut kas tāds iespējams.

-Nožēlo, ka atbrauci?

- Nē. Tikai to riebekli gan gribētos redzēt ķēdēs iekaltu un četriem zirgiem gabalos sarautu.

-Ei, nu, meit, tādus vārdus…

-Un tu, Jāņatēv, vai tu ļautu viņam mierīgi dzīvot tālāk? Pēc visa tā, ko viņš nodarījis?

Ezeriņš klusēja. Viņš savā dzīvē bija redzējis visādas baismas, taču tad bija kara laiks, politiskas cīņas, šķiras ienaidnieku mērķtiecīga novākšana un iznīcināšana. Bet tagad miera laikā, neatkarīgā Latvijā…

-Jāņatēv, es aiziešu uz ezeru nopeldēties. Gribu to draņķību noskalot nost… ja izdosies.

- Ej, ej, meit. Bet pēc tam gan nāc vakariņās uz terasi, labi? Dzintra izcepusi kartupeļu pankūkas ar pērno brūkleņu un ābolu zapti… Un klāt zālīšu tēja. Tu taču uz nakti netaisies to melno suslu tempt. Ezeriņš kafiju citādi kā par suslu nesauca. Viņš atzina tikai zāļu tējiņas un pa augstiem svētkiem cigoriņu dzērienu. Tā bija viņa kafija.

-Labi, Jāņatēv. Bet man ēst gan negribas…

-Nopeldies, varbūt sagribēsies. Dzīve turpinās. Nevar tik ļoti ņemt pie sirds svešas bēdas. Dari visu, lai palīdzētu, bet neielaid sevi. Kad tev būs slikti, domā, daudzi skries palīgā?

Kad tev būs slikti, domā, daudzi skries palīgā?

Kad tev būs slikti, domā, daudzi skries palīgā?

Kad man būs slikti, diez, cik daudzi atskries palīgā…

Šie Jāņatēva it kā garāmejot izmestie vārdi skanēja Danei ausīs visu peldes laiku. Diez vai vecais vīrs pats maz zināja, cik sāpīgi tie trāpīja? Un tieši knapi apdzijušajās brūcēs.

Nebija pirmā reize, kad kāds, labu gribēdams, ieteica Danei piebremzēt un nemesties uz galvas atvarā, vienalga, lai ko viņa darītu, strādātu pie kāda raksta vai steigtos glābt nepatikšanās iekļuvušu draudzeni. Vienu otru reizi, pārāk iedziļinoties kādas žurnālistiskās izmeklēšanas materiālos, viņai bija nācies uzklausīt gan telefoniskus draudus, gan piedzīvot ko nepatīkamāku, piemēram, trīs reizes pēc kārtas izsistu mašīnas aizmugurējo stiklu… Pēdējā reizē ķieģelis bija ietīts Kriminālziņu numurā, kurā ar sarkanu marķieri apvilkts kaitīgais raksts. Savukārt draugi vienu otru reizi Dani izmantoja par personisko mīlas likstu risinātāju un ģimenes nebūšanu zibensnovedēju. Vienu reizi, otru, trešo… Pamazām viņa sāka justies… izmantota. Dzīvokļa maiņa gan ļāva norobežoties no tuvāk dzīvojošajiem mūžīgajiem vaimanātājiem, tomēr tie, kuriem vajadzība bija spiedīgāka, Dani mācēja atrast tik un tā.

Un kur nu vēl mokošais gads Eināra Lazdas uzmanības lokā, kas jau robežojās ar apmātību…

Jā, un, kad man vajadzēja kādu, kam uzticēties un palūgt padomu, nebija neviena.

Vienam sieva neļauj vakarā no mājas iet laukā, otrai randiņš, trešais aizdzēries, ceturtais aizbraucis…

Viņa bija pieradusi būt viena. Nevelkot vienādības zīmi starp viena un vientuļa. Patiesībā vienatne Danei tīri labi patika mājās bija tāda kārtība (vai nekārtība), kādu viņa vēlējās redzēt un uzturēt; varēja klausīties mūziku, kādu sirds kāroja, nerēķinoties ar iedzīvotāju muzikālo gaumi vai kaprīzēm; varēja negatavot ēst un kaut divas dienas nemazgāt brokastu kafijas krūzītes. Un varēja lasīt līdz diviem, trijiem, četriem naktī, neklausoties burkšķēšanāman rīt sešos jāceļas, nečaukstini lapas, izslēdz gaismu!

Jā, vienatne viņai patika. Protams, kā ikvienai dzīvai radībai, ari Danei reizi pa reizei uznāca milzīgas ilgas pēc kādas dzīvas radības, kuru varētu apķert, pieglausties, samīļot. Precīzāk pēc kādas lielas, stipras vīrieškārtas būtnes, kurai varētu ari uzticēties… Bet visu jau nevar gribēt.

Gatavu foršo vīriešu komplektu nebija nevienā veikalā. Savukārt tie, kas bija dabūjami jebkurā laikā un vietā, nē, paldies, tie Dani neinteresēja. Nošņurkuši, nolaidušies, aizdzērušies, savu vietu zem saules pazaudējuši bija tāda profesionālo edgaru suga, kuri tā vien meklēja kārtējo kristīni, kurai uzkundzēties.

Nē, Dane negrasījās atkārtot mātes varoņdarbu, visu mūžu cīkstoties ar tēva neārstējamo alkoholismu. Viņai bija savas domas par tā saukto pēckara zaudēto paaudzi, kurai politisko kolīziju rezultātā sabrukuši ideāli un zudušas cerības par taisnīgumu zem šis saules.

Varēja jau sūdzēties par netaisnību un likteņa riebeklībām, pašam mājās izvēršot tieši tādu pašu teroru, tikai miniatūrā. Cilvēka divkosībai un liekulībai nebija robežu pa dienu darbā paraugdarbinieks, kurš gadiem karājas uz goda dēļa, savu darbu izpilda precīzi, ir vietā un laikā, bet mājās tirānu tirāns.

Dane noskurinājās, nepatīkamo atmiņu nomākta. Bet vēl jau nekas nebija beidzies. Viņa bija izbēgusi no vecāku mājas vides, uzsākusi savu dzīvi. Bet mamma mamma turpināja nest savu krustu. Kas lika viņai ciest šos nejēdzīgos un ļaunos pazemojumus, ņirgas, psiholoģisko un fizisko varmācību? Mīlestība?

- Vai zaļās ezervardes vēl nav tevi ievilkušas dzelmē? šoreiz Jāņatēvs stāvēja pašā laipas galā un bažīgi raudzījās uz dusmīgi kultajām ūdens šļakatām, kas te pietuvinājās, te attālinājās. Ja sakulsi ezeru putās, rit Pērkoņtēvs uzsūtīs lietu. Tad gan es būšu dusmīgs šodien visu pēcpusdienu laistīju puķes. Nāc nu laukā, nāc, tēja jau ievilkusies…

Galīgi bez spēka Dane izvilkās no ūdens un smagi atkrita uz laipas.

-Kas tad nu? It kā tu sevi gribētu nodzīt kā sacīkšu zirgu. Tas viss tā paša iemesla dēļ?

- Nē, Jāņatēv. Es atcerējos… Piedod, man ir pārāk smagi par to runāt.

-Tad nevajag. Kad būs īstais brīdis, tad arī runāsi.

Un atkal viņi sēdēja uz terases.

Osis bija piezvanījis un īsi izmetis ir jauna informācija, mani negaidiet, strādāsim, piezvanīšu no rīta. Ne vārda vairāk, un tikai no satrauktās balss Dane domājās uzminam, ka jaunā informācija varētu nozīmēt nokļūšanu uz maniaka pēdām.

Viņa īsti nevarēja saprast, ko darīt no rīta. Gaidīt Oša zvanu vai uzsākt kaut ko uz savu roku? Varbūt aizbraukt uz pilsētu un izzināt iedzīvotāju viedokļus par notikušo? Tā nebūtu nekāda pašdarbība, to viņai neviens nevarēja aizliegt, arī Osis ne. Varbūt palūgt, lai nodaļas puiši vai kāds cits aizved uz notikuma vietu daži uzņēmumi pēc tam lieliski papildinātu publikāciju. Osis bija stāstījis, ka Aņas tuvinieki un apkaimes ļaudis meitenītes bojā ejas vietā izveidojuši tādu kā piemiņas altāri ar svecēm un dzīviem ziediem… Jāuzzina arī precīzāk par bērēm…

10.nodaļa

-… un tad viņš man teica es, Jāņatēv, esmu vainīgs…

-Kas vainīgs? Pie kā?

-Ak, tu jau laikam nebūsi neko dzirdējusi… Viņš nopūtās. Valdis. Viņš vēl arvien turpina sevi vainot par to, kas notika pirms daudziem gadiem. Tur nebija ne kripatiņas viņa vainas, bet ej nu viņam iestāsti.

- Jāņatēv, atvaino, es biju aizdomājusies… Bet pastāsti, par ko Osis sevi vaino?

-Varbūt ari labi, ka nedzirdēji. Nezinu, vai viņš gribētu, lai tev stāstu…

- Bet tu taču jau izstāstīji. Pirmīt. Un mēs viņam neko neteiksim…

-Viltniece… Tas ir skumjš stāsts. Vecais saimnieks dziļi ievilka elpu. Nu labi… Redz, pašā sākumā, tikko Valdis sāka šeit strādāt, viņš vēl bija pavisam jauns puika. Dega darbā kā svece, no abiem galiem. Un tomēr visam pa vidu bija sapazinies ar vienu meiteni. Labu meiteni, es pazinu viņas ģimeni. Satikās abi kādu pusgadu, tad sākās lielā bandīšu ķeršana, un laikam jau kādu brīdi meitene sajutās vientuļa. Viņai abi vecāki skolotāji, laikam jau nevarēja saprast un pieņemt, kā var būt, ka sirdsmīļais naktīs dauzās apkārt ar pistoli rokā un no rīta pārrodas pārsistu galvu… Ja vispār pārrodas. Tā nu kaut kas viņiem tur sametās, sapinās. Valdis arvien vairāk laika pavadīja darbā, to reto reizi, kad atbrauca pie manis, bija drūmāks par negaisa mākoni. Tik vien kā izmeta nav man laimes ar sievietēm… Teicu, lai paņem paša audzētās skaistākās puķes un aizbrauc no sirds izrunāties… Viņš tā kā atplauka, sagriezām dāliju ziedus, sataisījām pušķi, Dzintra izcepa plātsmaizi ar agrajiem āboliem. Un viņš aizbrauca.

Vecā vīra balss bija kļuvusi pavisam klusa. Ari Dane klusēja. Nojauta sacīja, ka tūliņ nāksies uzklausīt kaut ko pavisam nelāgu.

- Nūja… Nākamo reizi es viņu satiku pēc nedēļas… Bērēs. Jā, tās pašas skaistās meitenes bērēs. Melnāks par zemi, izkaltis, izvārdzis tāds viņš stāvēja pie viņas kapa. Un vienīgie vārdi, ko izmocīja, kad piegāju sarokoties, bija Jāņatēv, es esmu pie visa vainīgs…

Tikai vēlāk uzzināju, kas noticis. Tovakar ilgi runājušies ziedus meitene pieņēmusi, kūku apēduši kopā ar pārējiem ģimenes locekļiem, dzerot vakara tēju, taču neko noteiktu viņa tā arī nav solījusi… Baidoties. Baidoties kādu rītu pamosties no pēkšņa telefona zvana un bezkaislīga paziņojuma gājis bojā, pienākumu pildot… Valdis mierinājis tā un šitā, solījies tīšuprāt zem lodēm neskriet, taču vienīgais, ko panācis, bijis solījums vēl padomāt. Ar to tad ari bijis jāpietiek. Braucis mājās. Meitene izgājusi aiz mājas vārtiņiem pavadīt. Vēl pamājusi, un tad no pagrieziena strauji izlidojusi mašīna ar diviem dzērumā apdullušiem pusaudžiem. Auto ieskrējis tieši vārtiņos… Meitene mirusi uz vietas, bet abiem braucējiem ne skrambiņas. Un arī tiesāt viņus nevarēja, jo, lūk, nozieguma izdarīšanas brīdī ne viens, ne otrs nebija pilngadīgs.

-Ārprāts… Tas bija viss, ko Dane spēja izdvest.

-Jā, ārprāts gan. Bet trakākais tikai sekoja. Lai gan Valda vainas tur nebija ne grama, viņš bija ieņēmis galvā, ka tikai un vienīgi viņš ir atbildīgs par notikušo. Nebūtu tovakar gājis ciemos, nebūtu viņa iznākusi pie vārtiņiem, nebūtu notikusi avārija… Nelīdzēja nekādas iebildes, nekādi argumenti. Visa viņa loģika likās izkūpējusi gaisā. Vainīgs, un viss. Likās viņš tīšuprāt meklē galu. Pa šoseju nesās tā, ka vietējie ceļu policisti jau bija palaiduši joku ja acu priekšā nozibsnī, nesatraucies, tas nav zibens, bet Osis. Nesaprotu, kā viņam līdz šim izdevies nenosisties… (Danei atlika vien piekrītoši pamāt ar galvu ari viņai bija gadījies braukt ar Osi vienā mašīnā. Tikai šofera meitas rūdījums bija ļāvis noturēties, skaļi neiekliedzoties pagriezienos. Bet, patiesību sakot, arī viņa pati nebrauca ne lēni, ne mierīgi.) Pēdējo gadu laikā nav bijis nevienas nozieguma atklāšanas, neviena reida, nevienas naktsdežūras, kurā nepiedalītos ari Osis. Mana sirds dreb ikreiz, kad Vidzemes Ziņās lasu par kārtējo aizturēšanu, arestu, apšaudi, pakaļdzīšanos… Man tas puika mīļš kā paša dēls. Savu dēlu atstāju Sibīrijas klajumos, tad nu Osēnu esmu nolūkojis par mantinieku…

-Jāņatēv, kad tā nelaime notika?

-Pirms četriem gadiem, vasaras beigās.

Ārprāts, Danei iekšā viss sagriezās. Nepilnu pusgadu pēc tam viņa kā lidojoša haizivs bija ielauzusies Oša kabinetā un paziņojusi, ka neaizies, kamēr nebūs dabūjusi vajadzīgo informāciju… Tik bezsirdlgi. Tomēr darbs ir darbs, un ne jau uz dāmu deju viņa to aicināja…

Galvā valdīja pilnīgs juceklis. Ļoti gribējās palikt vienai un sakārtot domas. Salikt pa plauktiņiem, nobāzt kaut kur dziļāk nevajadzīgās, traucējošās atmiņas. Vēlreiz pārdomāt tuvākajās dienās darāmo.

-Jāņatēv, es nu laikam iešu gulēt… Dod, aiznesīšu paplāti uz virtuvi un, ja drīkst, paņemšu krūzīti tavas brīnumainās tējas.

- Ņem labāk visu lielo māla krūzi. Droši vien atkal visu nakti rakstīsi, tad jau gribēsies padzerties.

Apbruņojusies ar lielo krūzi, līdz malām pilnu ar smaržīgo lauku zālīšu tēju, Dane uzmanīgi pēdoja uz savu mājiņu. Istabiņā dusmīgi džinkstēja mobilais telefons, atgādinot rešņi dūcošu dunduru.

-Jā-

-Sveika! Kā pagāja brīvdienas? Lazda. Pusvienos nakti…

- Paldies, viss kārtībā. Relatīvā. Ir zināms noziedznieka vārds, pazīmes, ir viņa foto. Es pēcpusdienā visu nosūtīju. Vai tad Anita nesaņēma? Neielikāt rītdienas numurā? Viņa nedaudz satraucās. Ja rītdienas Kriminālziņās šī informācija nebūs iekšā, nākamajās likt vairs nebūs jēgas.

- Nē, nē, viss ir kārtībā, saņēmām, ielikām, nesatraucies, Lazda labvēlīgi noteica, tad iejautājās: Vai pārējā prese arī to pašu saņēma?

-Nē. īsāku. Tikai fotogrāfiju, vārdu un pazīmes. Stāsts par noziegumu ir tikai mums.

-Tad labi, Lazda nopriecājās. Rītdienas numuru izķers kā karstus pīrādziņus.

Dane atkal nodrebinājās. Jau kuro reizi viņai uzmācās nepatika, dzirdot tamlīdzīgus, it kā pat pilnīgi normālus un saprotamus spalvasbrāļu izteikumus. Protams, bija tikai normāli, ja, dzirdot par kādu skandalozu lietu, lasītāji tīkoja par to uzzināt vairāk. Žurnālisti rakstīja turpinājumus. Viss notika. Avīzes tika pārdotas, izpārdotie metieni nodrošināja algu redakcijas darbiniekiem. Tik vienkārši… Noziegums prece. Noziedznieks prece. Izmeklētāji prece. Žurnālisti pārdevēji, kuriem jāmāk šīs preces kārdinoši iesaiņot spraigos, asiņainos un detaļām bagātos stāstiņos. Izdevējs bodes direktors.

-Tu nedzirdi…? Es jau trešo reizi jautāju: kā citādi? Viss kārtībā? Kur esi apmetusies? Lazdas balsī jautās nepacietība.

-Ezeriņos. Viss ir labi. Te ir skaisti. Man ir mājiņa ar skatu uz ezeru. Esmu sadraudzējusies ar šīs vietas saimnieku. Dane bija gatava sev mēli nokost par tādu pļāpību…

- Ak tā? Atpūtas vieta pie ezera. Nu skaisti… šefs gari novilka. Vajadzēs pieskriet apskatīties, vai tu komandējumu neesi aizstājusi ar atvaļinājumu. Ko? Kā tad ir? Droši vien neesi viena? Lazdas balsī ieskanējās tās nejauki ņirdzīgās notis, kas skaidrāk par skaidru apliecināja pārāk daudz brendija. Pārāk daudz. Rīt no rīta viņš vairs neatcerēsies gandrīz neko, ko šonakt teicis, un būs velti viņam par to atgādināt…

- Einār… Esmu ļoti nogurusi. Šodien visu dienu strādāju un tagad gribu gulēt. Piezvanīšu rīt. Bez īpašām ceremonijām Dane atslēdza savienojumu.

Nē, tas vairs nebija paciešams atkal viņš bija atgriezies vecajās sliedēs. Atkal šī uzmācīgā tieksme kontrolēt viņas privāto dzīvi, viņas dzīvi vispār. Laikam tomēr būs jādomā par cita darba meklēšanu. Bet, ai, kā negribējās tik daudz no sevis šajos gados ielikts redakcijas darbā un abu avīžu attīstībā. Arī kolēģi cieši pieauguši pie sirds. Visi, izņemot Sibillu, kuras glumos, divkosīgos gājienus nespēja sagremot neviens, šefu ieskaitot. Bet, šķiet, viņai bija burvju podziņa, ko nospiest brīžos, kad kārtējo reizi bija izdarīta kāda lielizmēra muļķība. Jā, Sibillai šķita normāli, rakstot materiālu par noziedzības apkarošanu Amerikā, vārdiņu beach aizvietot ar bitch, un viņa nekādi nesaprata, par ko smejas pārējie, izlasot virsrakstā pieteikumu par Losandželosas mauku, kas vēlāk izrādās… līcis. Ja ko tādu, nedod Dievs, būtu pieļāvusi Dane, Sibilla un šefs būtu pirmie, kas viņu apēstu dzīvu, vēl atrastu iemeslu apgriezt honorāru, bet tagad visi tikai pasmējās, un problēma ar to bija atrisināta.

Dani pamodināja jautrs saules stariņš, kas nez kāpēc bija nolēmis uzdejot tieši uz viņas kreisās acs plakstiņa. Neapmierināti ņurdēdama, viņa ieknosījās dziļāk zem segas, bet spožā gaisma tik un tā traucēja. Būs jau laikam jāceļas, lai gan pulkstenis rādīja tikai nedaudz pāri sešiem.

Ezers kūpēja. Pirmie saules stari lauzās cauri silti pienainajai dūmakai, apliecinot būs skaista diena.

Viņa strauji aizskrēja pa garo laipu un, spēcīgi atspērusies, ar slaidu loku ielēca ūdenī, pēdējā brīdī knapi pagūstot izvairīties no kaut kā garena un peldoša, kas strauji izslīdēja gar vēderapakšu. Iznirusi virspusē un atpeldējusi līdz steķiem, Dane krampjaini kampa gaisu un klepoja. Garenais slīdētājs bija pazudis.

Lai vai kā, peldētkāre bija pagalam. Vismaz šim ritam. Kas zina, kādi baismoņi mita ezera dzelmē. Varbūt kāds vietēja mēroga Ness. Viņa, dusmīgi bubinot, plakšķināja augšup pa koka kāpnītēm un atdūrās pret Osi, kurš, aizvēris acis un pret stenderes baļķi muguru atspiedis, šķita rāmi snaužam. Tikai īsi apcirptajos matos, rīta saulītē jautri dzirksteļojot, spēlējās ūdens lāsītes.

- Tā, no kurienes tu? Kad atbrauci? Nedzirdēju motora troksni… viņa apmulsusi murmināja, iekšēji pukodamās atkal bez dvieļa, atkal bez halāta, vienā peldkostīmā…

-Tev arī labrīt! Atbraucu krietni sen, mēs visu nakti ķemmējām telšu vietas šīs puses mežos. Nopeldējos, negribēju modināt, domāju, tāpat vien pasēdēšu. Silts, jauki. Tikai kafijas pietrūkst.

-Dabūsi savu kafiju. Bet, paga, paga… Tas biji tu tikko tur, ezerā? Tas garenais, slīdošais rumpulis, kam es pārlidoju pāri kā milzu čūskai?

Osis bez skaņas smējās. Danes acis šķīla zibeņus.

-Es taču varēju aizrīties ar ūdeni un noslīkt! Būtu vismaz uzsaucis, ka tas esi tu. Baigais!

- Es biju turpat netālu, niedrēs. Ja nu tu būtu slīkusi… viņš kā atvainodamies piebilda un tad, nespējot savaldīties, skaļi iesmējās. Bet kā tu lamājies! Kā pirmskara ormanis. Pat es tādus vārdus nezinu…

Dane pietvīka, taču nedomāja padoties. Tas vēl nebija viss. Ja vēlies, varu padalīties zināšanās.

-Nē. Es vēlos kafiju. Pirms brīža man kāds solīja…

-Hmm… Nāc iekšā, izspiedēj…

Mazajā priekšistabiņā šorīt nez kāpēc bija par šauru. Vai nu iztraucētās peldes, vai nesaklātās guļvietas smaržas dēļ. Dane pēkšņi apmulsa. Iespējams, daļēji vainīgs bija arī vakarvakara stāsts. Viņa vēlējās kaut kā izrādīt Valdim savu līdzjūtību, taču apzinājās, ka nedrīkst neko teikt, lai neiegāztu Ezeriņu. Tāpēc rūpīgāk nekā citkārt ķērās pie kafijas gatavošanas, vienlaikus mēģinot uzdot lietišķus jautājumus par lietu, lai gan apzinājās, ka labāk būtu dot Valdim mirkli atelpai.

-Tu teici ķemmējāt apkārtni? viņa ievaicājās, likdama uz galda krūzītes un cukurtrauku.

-Jā, radās tāda fiksā doma, ka viņš varētu būt noslēpies tepat tuvumā, netālu no mājām. Vispār jau zinājām, ka tā ir tukša loze, tomēr pārbaudīt vajadzēja. Protams, nekā, tikai kādu duci bomžu iztramdījām. Noskrējāmies, nobridāmies pa brikšņiem un purvājiem. Pat nezināju, ka tik karstā vasarā var būt tik daudz dūņainu vietu. Tāpēc ari, šurp atbraucis, pa taisno lēcu ezerā ar visām drēbēm. Tagad uz mašīnas jumta kalst.

-Tu jau izskaties kā no skatloga sauss, krekliņš balts…

-A, man vienmēr līdzi džentlmeņa komplekts viss, kas kārtīgam mužikam var būt vajadzīgs.

- Viss??? Dane neviļus atspēlēja un, vairs nespēdama izturēt, sāka skaļi smieties.

- Viss. Vēlies apskatīties? Oša mieru varētu apskaust pat zilonis.

- Nē, paldies. Kaut kā iztikšu. Viņa salēja krūzītēs kafiju.

-Labāk dzersim kafiju, kamēr Jāņatēvs nav atnācis un nobāris mūs par melnās suslas ļaunprātīgu brūķēšanu.

-0 jā, to viņš prot. Es jau labprāt klausītu un dzertu viņa tējas, tikai no tām man velnišķīgi nāk miegs.

Protams, nāk, cik tad tu vispār dabū izgulēties, tā skriedams, Dane gribēja teikt, bet noklusēja. Nebāzies visām pudelēm par korķi; klusē, ja tev nejautā; neizrādi, ka zini. Večiem nepatīk, ka viņus žēlo…

-Ko tagad? viņa iejautājās, kad krūzītes bija piepildītas pa otram lāgam.

-Neko. Gaidīsim, kad būs iznākuši rīta laikraksti un kad televīzija pārraidīs dienas ziņas, bet pēc tam gaidīsim Panorāmu un LNT ziņas. Kaut kam taču jāsāk kustēties. Cilvēks nav adata siena kaudzē gan jau kāds viņu būs redzējis.

-Skaidrs. Tad jau tev mani šodien nevajadzēs?

-Taisies kaut kur braukt?

-Nē, gribu pastaigāt pa pilsētu aptaujāt vietējos, izzināt sabiedrības noskaņojumu.

-Laba doma. Pie viena pajautā, ko cilvēki domā par nule izsludināto moratoriju nāvessodam.

-Noteikti pajautāšu.

-Un… Dane…

-Jā?

- Kad beigsi savus pētījumus, ienāc nodaļā, labi? Man ir ideja varbūt jūsu avīze var nodrukāt pamācību sievietēm, kā rīkoties gadījumā, kad uzbrūk seksuāli nogribējies tēvainis vai… kad vispār kāds uzbrūk.

-Super! Paldies tev, tas būtu lieliski. Ja eksistē kādi paņēmieni, varbūt mēs varam tos arī sabildēt?

-Nav problēmu. Palūgšu, lai mūsu sportisti nodemonstrē. Tev taču fotoaparāts ir līdzi?

-Protams. Esmu apkrāvusies ar visādiem verķiem no galvas līdz kājām.

No kāpņu puses atskanēja skaļi (kā Danei likās, uzspēlēti skaļi), švīkstoši soļi un Ezeriņa balss: Nu jau smaržo kā kafijas bodē! Vai acis vēl nav uz pieres izlīdušas? Mudīgi brokastīs! Osēn, neslēpies aiz Danes brunčiem, es zinu, ka tu tur esi!

Abi norātie, skaļi smiedamies, metās laukā pa durvīm un lejā pa kāpnēm, sekojot vecajam saimniekam, kurš nesteidzīgā solī čāpoja uz centrālās ēkas pusi, melodiski svilpodams To tik zinām es un viņš…

Ko domājat par Melnajās priedēs notikušo noziegumu? Kāds sods būtu jāsaņem vainīgajam?

Dane staigāja pa pilsētas centru ar diktofonu un fotoaparātu rokās un iztaujāja cilvēkus. Parasti šādu ielu aptauju veikšanu viņa uzticēja visjaunākajiem praktikantiem, bet šoreiz gribēja visus materiālus vākt un sistematizēt pati. Turklāt šajā reizē cilvēki nepūlējās atkratīties ar vairāk vai mazāk ticamiem iemesliem, kā neizslēgts gludeklis, kurpnieka apmeklējums vai pat suņa staidzināšana. Laikam jau svaigais noziegums, par kuru ik pēc stundas ziņoja Vidzemes radio un televīzija, bija uzjundījis sašutumu ļaužu sirdis un prātos, un viņi steidza paust savu viedokli.

- Zvērība, viena vienīga zvērība. Dzirdēju, ka meitenīte nežēlīgi nomocīta. Kaut nelabais to nelieti parautu! asarām acīs sauca kāda tirgus laukumā sastapta ražena lauku sieva.

- Es to tirliņu savām rokām varētu nožmiegt, dabūniet tikai viņu rokā. Es savā saimniecībā cūkas pati kauju…!

-Tas nav vīrietis, kurš šādi var izdarīties ar bērnu. Mēs ar draugiem tagad vakaros ejam patrulēt gar upes malu. Ja mēs viņu noķersim, policijai vairs nebūs, ko darīt! trīs pēdējo klašu skolnieki pauda apņēmību.

-Man pašam ir divas meitas, tikpat vecas, cik nogalinātā meitenīte. Es esmu mednieks… Ja viņu ieraudzīšu, lai Dievs viņam žēlīgs, savu mūžu neesmu garām aizšāvis! draudīgi teica kāds pusmūža virs, bet viņa sieva, cieši līdzās stāvēdama, ar visu ķermeni un sejas izteiksmi pauda piekrišanu.

Tamlīdzīgu viedokļu bija vairāki desmiti. Dodiet to maitu šurp, mēs viņu ātri vien…

Ari Valdis bija stāstījis, ka jau pirmajā dienā pēc nozieguma uz policijas nodaļas dežūrdaļu zvanījuši nopietni, skarbi viri, kuri tiešā tekstā teikuši -jūs tikai noķeriet, mēs sodu izpildīsim paši, mums roka nedrebēs.

Gribot negribot bija jādomā par mūžīgo dilemmu noziegums un sods. Kā ir pareizāk aci pret aci, zobu pret zobu, dzīvību pret dzīvību, kā to paredzējuši vissenākie likumi, kā to daudzviet paredz ari modernie likumi? Tu vari būt iecietīgs pret zagli, ja viņš ņēmis izsalkuma dēļ; tu vari būt saprotošs pret mīlas trakumā vai greizsirdībā pastrādātu muļķību, bet šāda apzināta varmācīga cilvēciskas būtnes pazemošana, spīdzināšana, nogalēšana un vēl mirstīgo atlieku apņirgāšana tas jau pieder nepiedodamajiem nodarījumiem, ko var nomazgāt tikai ar paša vainīgā asinīm. Katrā ziņā vismaz šajā jautājumā Danes uzskati bija radikālāki par radikāliem.

Izvarotāji, seksuālie varmākas, kas tiranizē sievietes un bērnus, pedofili, bērnu pornogrāfijas ražotāji un cilvēku nolaupītāji visi kā viens bija pelnījuši nāvessodu.

Tās bija muļķīgas un naivas ilūzijas, ko sabiedrībai centās ieborēt nolaizīti, stērķelētās apkaklītēs ieslēpušies briseliski domājošie ierēdņi un dažādu institūciju birokrāti, nē, varmāka nemainīsies, lai cik gadu viņam piespriestu. Viņš sēdēs aiz zviedru gardīnēm, zem jumta, drošībā, apsargāts, visbiežākvieninieka kamerā, jo saprātīgs cietuma priekšnieks tādu neriskētu likt kopējā kamerā, citādi nāvessods izpildītos pats no sevis… Jā, tā nu viņš sēdēs savus piespriestos, desmit, piecpadsmit, divdesmit vai divdesmit piecus gadus. Varbūt, ja būs gadījies īpaši skarbs un neatlaidīgs prokurors un neietekmējams tiesnesis, mūža ieslodzījumu… Viņš sēdēs, un mēs maksāsim par viņa eksistenci un ērtībām par apkuri, pārtiku, sadzīves pakalpojumiem, televizoru, silto un auksto ūdeni ieskaitot. Par visu.

Viņš sēdēs un pārdomās. It kā. Viņš dzīvos. Bet upuris… Upuris pa to laiku sen būs zemē satrūdējis, atstājot tuviniekiem vien neizdzēšamas sāpes.

Turklāt lai slavēts modernais humānisms un ticība bandītu, pat maniakālu slepkavu pāraudzināšanas iespējām! Minētajam noziedzniekam, pat ja viņam piespriests mūža ieslodzījums, pēc noteikta skaita labi uzvedoties pavadītu gadu paliek iespēja lūgt sodu samazināt vai pavisam atcelt, sak, sēdēju, biju labs, lasīju Bībeli, visu sapratu, vairs tā nedarīšu…

11.nodaļa

Dane nesen bija veikusi pētījumu par nāvessodu.

Latvijas valdība pirms gada bija izsludinājusi nāvessoda moratoriju, un, lai gan pagaidām Latvijā nāvessods kā reāls soda veids vēl eksistēja (vismaz uz papīra, Kriminālkodeksā), Saeimā aktīvi turpinājās diskusijas.

Nāvessodi vairs netika izpildīti, taču ar likuma spēku atcelti ari vēl nebija. Noziedznieki labi zināja lai ko sastrādātu, nost vairs nešaus. Nav vairs padomju laiki, kad pēc augstākā soda mēra piespriešanas droši varēji sākt gatavoties pēdējam gājienam pa flīzēto gaiteni ar grīdā iestrādātajām notekrenēm… Iet un gaidīt šāviena triecienu pakausi, vismaz pāris sekunžu līdz nāvei izjūtot tās pašas bailes, šausmas un nenovēršamā gala gaidas, kas bija jāpārcieš Upuriem…

Publikāciju gatavojot, Dane bija izprasījusi audienci gan pie Augstākās tiesas priekšsēdētāja, gan ģenerālprokurora, gan tieslietu ministra, un visas augstās amatpersonas bija atzinušas nāvessodam IR jābūt, tikai sods nedrīkst kļūt par atriebību. Latvijas vadošie juristi uzskatīja nāvessods kā izņēmuma soda veids būtu piemērojams tādai personai, kura pilnībā zaudējusi savas cilvēciskās vērtības un nevar tās atgūt.

Sabiedrība šūmējās, juristi skaidroja nāvessodam likumdošanā jāpaliek, tam jābūt paredzētam ārkārtējiem gadījumiem, kaut vai vienam desmit gadu laikā. Taču likumdevēji neklausījās varbūt pārāk vilināja Eiropas spožās ugunis, apžilbinot acis un apstulbinot prātus, nejaujot saskatīt acīm redzamo tepat degungalā.

Tajā pašā laikā gan Latvijā, gan dievinātajā Eiropā pēdējo gadu laikā bija zvēriski izvaroti un nogalināti vairāki bērni, sadistiski izvarotas, nomocītas un noslēptas vairākas sievietes. Likās, noziedznieki klaji ņirgājās par visu un visiem. Sabiedrība bija neizpratnē lūk, noziedznieki, kuri zaudējuši visu cilvēcisko! Bet jaunā Eiropa ar savu liberālismu un noziedzniekus aizstāvošo pseidohumānismu bija piespiedusi gandrīz visās bijušā Austrumu bloka valstīs izsludināt nāvessoda moratoriju.

Dienvidu valstis un kalniešu kopienas gan šādam eirohumānistu spiedienam nepakļāvās.

1997. gada sākumā Čečenijā pirmo reizi oficiāli tika izpildīts publisks nāvessods pēc šariata likumiem, noziedzniekam slepkavam un izvarotājam publiski pārgriežot rīkli. Pēc šī asinis stindzinošā akta Rietumu prese sāka vaimanāt mēs aci pret aci esam sastapušies ar jaunu, nežēlīgu realitāti.

Civilizētajiem eiropiešiem šariata soda veidi likās pārlieku barbariski un nepieņemami, lai gan Eiropas vēstures senākās lappuses glabāja vēl baisākas lietas. Senais teiciens Tas tev simtkārt atnāks atpakaU būtībā nozīmēja to pašu atmaksas principu ikviena otram sagādāta sāpe tev būs jāizcieš simtkārtīgi. No šāda skatpunkta raugoties, šariata likumi ieguva citu jēgu.

Padomju laikā nāvessoda publicitāte aprobežojās ar īsu paziņojumu presē par to, ka spriedums tādam un tādam izpildīts. Savukārt lielajā pasaulē, sevišķi ASV, masu saziņas līdzekļi nereti burtiski izgaršoja visus sīkumus, bieži pat publicējot intervijas ar nāvinieku tieši pirms pašas soda izpildes vai nopērkot tiesības filmēt viņa dzīves stāstu un nāvi. ASV nāves industrijas jomā tiek tērēti simtiem miljonu dolāru gadā, bet sodu izpildes statistika ir šāda: amerikāņu valdība nāvei nolemj vidēji 50-60 noziedznieku gadā.

Kurš ir pareizais risinājums, pareizais ceļš? Dane domāja.

Cik daudzus nevainīgus upurus jaunie, pielaizītie likumi nolems mūžīgām ciešanām, apzinoties, ka viņu pāridarītāju sods būs tik humāns, ka viņi, visnotaļ iespējams, drīz atkal satiksies? Un cik daudzi mūsu civilizētās sabiedrības iedzīvotāji klusi pie sevis domā jā, viņi (kalnieši, dienvidnieki, austrumnieki, okeānieši) varbūt ari ir mežoņi, barbari, toties viņiem ir Likums, kas darbojas, un tiesneši, kuri spriež taisnīgus, lai arī bargus sodus, aci pret aci, zobu pret zobu!

Bet mēs ar savu moratoriju un pārspīlēti pazemīgo pieliekšanos Eiropas priekšā turpinām barot tos desmitus un simtus monstru, kuri nogalinājuši un mocījuši… Turklāt nogalinājuši nevis nejaušības dēļ, bet divus, trīs, četrus, desmit… un vairāk cilvēku. Mūsu valsts oficiālais viedoklis mūža ieslodzījums kā soda mērs ir visefektīvākais un vislabākais. Danei gribējās kliegt. Kam labākais?

Noziedzniekam? Varbūt. Viņš pasmejas tiesnesim sejā un gaida nākamo valdības maiņu un nākamo amnestiju, bet tikām raksta daiļskanīgas vēstules uz Prezidenta kanceleju. Par to, ka pārdomājis dzīvi un visu sapratis. Par to, ka atradis ceļu pie Dieva un sapnī redzējis Jēzu. Par to, kā pēkšņi sācis mīlēt visu cilvēci… Kāpēc gan nerakstīt? Ja nu pēkšņi palaimējas? Ja ne, kas nekaiš arī tad paēdis, jumts virs galvas, ko vēl gribēt?

Varbūt no apziņas par mūsu valsts humānismu labāk kļūst vienkāršajiem cilvēkiem, tautai?

Varbūt labāk kļūst upuriem vai upuru radiniekiem tiem, kuri izkaltušām, paraudāt vairs nespējīgām acīm stāvējuši pie tuva cilvēka zārka, ko dažkārt pat vaļā nevar vērt tik ļoti sakropļots mirušais?

Aci pret aci, zobu pret zobu, vai pagriezt otru vaigu? Kurš pateiks kā?

Pēdējo divu mēnešu laikā Latvijā negaidīti strauji bija pieaudzis izvarošanu skaits. Līdz šim diennakts notikumu kopsavilkumā pozīcija “izvarošanas” bija tukša vai arī tajā bija minēts viens divi gadījumi, turpretī līdz ar vasaras sākumu šis noziegumu veids pieauga līdzīgi ļauna audzēja metastāzēm. Paviršākie un vieglprātīgākie, kuri paši ar tamlīdzīgu traģēdiju acīmredzot nebija saskārušies, šo tendenci skaidroja ar silto laiku un meiteņu īsajiem bruncīšiem, kas mudina varmākas izmēģināt laimi, taču acīm redzamais ne vienmēr bija īstais… Tā bija tikai pati aisberga smaile. Speciālisti mudināja lūkoties dziļāk uz nesen veikalu plauktus iekarojušajiem stiprajiem un dzirkstošajiem alkoholiskajiem kokteiļiem, no kuriem karstā laikā acumirklī aizbrauc jumts. Uz visās videonomās un videoveikalos brīvi dabūjamo vieglo un smago pornogrāfiju, seksuālo varmācību filmām un dažādu veidu slaktiņfilmām. Tas nevarēja palikt bez sekām.

Un sekas bija. Pirms mēneša Cēsīs kāds ekstrēmā seksa cienītājs uzbrucis jaunai sievietei, nogāzis to zemē, jau gribējis varot, bet pēkšņi vīram beigusies potence. Sieviete to manījusi, izrāvusies, iespērusi varmākam pa vēderu un pa seju un, skaļi kliedzot, bēgusi prom.

Aptuveni ap to pašu laiku Ogres pusē divi klaidoņi notvēruši, nežēlīgi izvarojuši, nosituši un pēc tam ugunskurā sadedzinājuši sievieti.

Saldus pusē pirms divām nedēļām pazudusi desmitgadīga meitenīte, un policijai bija dibinātas aizdomas, ka bērns devies līdzi kādam riteņbraucējam, kurš viņu seksuāli izmantojis un pēc tam nonāvējis…

Vēl pirms Melno priežu maniaka uzbrukuma Dane bija gājusi meklēt skaidrojumu pie vadošajiem policijas darbiniekiem, tostarp pie leģendārā Kriminālpolicijas priekšnieka, ģenerāļa Jāzepa Bonāta, kuru zinātāju aprindās mēdza dēvēt par latviešu komisāru Megrē. Danei pret viņu bija dziļas simpātijas Bonāts bija vēl viens virs, kuru viņa cienīja gan kā vecā kaluma profesionāli, gan kā sirdsgudru cilvēku.

Un tieši Bonāts, stāstot par seksuālo varmāku un maniaku uzvedības pazīmēm, bija īpaši uzsvēris faktu personām ar tieksmi uz seksuālu vardarbību raksturīga pastiprināta migrēšana, sevišķi vasarās. Nereti viņi, izliekoties par tūristiem, ceļo ar velosipēdiem, nakšņo teltis. Protams, cilvēkiem nevar aizliegt nedz apceļot dzimto zemi, nedz gulēt teltis, tomēr, redzot šādus tūristus, apkaimes iedzīvotājiem vajadzētu uzmanīties.

Dane bija Bonātam izstāstījusi savu skolas gadu pieredzi ar rādītāju mežā, vaicājot ko darīt, ja tādu sastop? Vecais ģenerālis bija skaidrojis tīrie ekshibicionisti, tautā sauktie rādītāji, fiziskā ziņā nav bīstami, jo nemēdz uzbrukt, lai izvarotu. Agrākos laikos tamlīdzīgu rīcību pat neuzskatīja par huligānismu, bet par pavedināšanu netiklībā. Tomēr bīstami viņi ir, jo biedē un negatīvi iespaido bērnus. Lielākie tīņi un vidusskolēni, kuri jau izprot seksuālos jautājumus, par ekshibicionistiem vienkārši pasmejas, reizēm pat metas uzbrukumā un tos aizdzen, taču mazam cilvēciņam tikšanās ar šādu, viņaprāt, briesmoni var radīt smagu psihotraumu uz visu mūžu. Brīdi klusējis, vecais ģenerālis bija skarbi noteicis: “Ko darīt? Spert starp kājām!”

Ko ar šādiem cilvēkiem iesākt? Jautājums, uz ko nav spējuši atbildēt ne visslavenākie psihologi, psihiatri vai tiesu eksperti, ne tiesību un kārtības sargi. Speciālistu viedoklis lika nopietni aizdomāties, jo, vairāk vai mazāk pinoties un minstinoties, visi agri vai vēlu nonāca pie tā paša būtībā šīs personas ar nobīdēm nav labojamas nekādiem līdzekļiem…

Dane atcerējās, cik nopietni Bonāts bija licis pie sirds par katru šādu gadījumu ziņot policijai. “Ja cilvēks patiešām ir ar izteiktām nosliecēm, viņš jāievieto stacionārā un jāārstē.

Ja viņš izdarījis noziegumu un spēj par to atbildēt, jāsauc pie atbildības.” Vecais vīrs bija ar pieaugošu sašutumu runājis par, viņaprāt, vislielāko mūsdienu problēmu sabiedrības attieksmi un morāli. “Šodien viss, kas agrāk bija dziļi intīms, notiek pilnīgi atklāti. Nevajag tālu meklēt kaut vai tās rupjās anekdotes un fotogrāfijas Vakara Vēstīs. Reizēm no bērniem jādzird tādi vārdi, kādus man būtu kauns ņemt mutē. Un filmas, ko TV rāda nakts seansos! Diemžēl tās skatās arī bērni. Un pēc tam… Alkohols, narkotikas, seksuālā varmācība, smagie noziegumi…”

Diena jau sliecās tālu pāri pusdienai, kad Dane beidza ielu intervijas. Kurkstošais vēders dusmīgi atgādināja, ka pusdienu laiks sen jau garām. Turpat tirgus laukumā, nelielā āra kafejnīcā iebaudījusi lielisku auksto zupu, viņa kājoja uz Ziemeļvidzemes policijas nodaļu, nožēlojot, ka atstājusi golfiņu stāvlaukumā. Diena bija tik karsta, ka visniecīgākā kustība bija apgrūtinoša. Ai, kā tagad derētu pelde ezerā un pēc tam auksta piparmētru tēja uz terases…

Kriminālpolicijas stāvā gandrīz neviena nebija, tikai sekretāre garlaikoti pārrakstīja kādu dokumentu un eksperti kriminālisti par kaut ko skaļi strīdējās aiz puspievērtām durvīm.

Dane pabāza galvu: Sveiki, puiši, kur pārējie?

Strīds aprāvās. Lai nu ko, bet disciplīnu un cieņu pret apmeklētājiem Osis savējiem bija iemācījis. Un viņa puiši jau vispār bija gudri un domājoši. Taisnība vien bija tāds ar tādu…

- Sveika. Aizbrauca ķemmēt zvejniekciemus. Ienāca signāls, ka tur redzēts Liepa…

Skaidrs. Tātad pretizvarošanas un pašaizsardzības padomi atcelti uz nenoteiktu laiku. Labi. Tas nozīmē viņai ir brīva diena, ko varētu izmantot citādi.

-Puiši, vai zināt, kad un cikos būs Annas Dūliņas bēres?

-Kam tev tas? Tu gribi iet?

-Gribu… Tas nav īstais vārds. Iešu.

-Es tevi nesaprotu. Ja vien varētu, es kapsētām nerādītos ne tuvumā… nobubināja Gints, puisis ar noslieci uz Austrumu filozofiju. Bet mums būs jāiet obligāti, jāfotografē visi sanākušie, lai vēlāk varētu caurskatīt un pārliecināties, vai vainīgais nav bijis tuvumā. Psihi reizēm tā dara nāk papriecāties par savu roku darbu. Viens nāk garīgi atvadīties no sava upura, otrs palūgt piedošanu. Tie dullie jau ir visādi…

-Domā, Liepa ir no tādiem?

-Kas viņu zina… Pēc tā, ko viņš ar to meitēnu izdarījis, stipri jāšaubās par viņa pieskaitāmību. Vesels cilvēks neko tādu… Būtu tu redzējusi…

Ginta balsī skanēja rūgtums par visām tām reizēm, kad policisti, izmeklētāji un prokurori, ar deguniem zemi ardami, bija skaitļojuši, meklējuši, izsekojuši un ķēruši noziedzniekus, lai pēc tam atklātu kārtējo justīcijas kāzusu aizbildinoties ar nepieskaitāmību, labs advokāts pat vislielāko maitas gabalu spēja izvilkt no apcietinājuma, nemaz nerunājot par asarainajām aizstāvības runām tiesu zālēs kaut ko tādu klausoties, reizēm šķita, ka tiesājamais ir nevainīgāks par jaundzimušu bērnu, turpretī upuris… lūk, īstais vainīgais, kas piespiedis godājamu cilvēku nostāties uz greizā noziedzībās ceļa…

-Klau… Dane domīgi iesāka. Jums taču ir nozieguma vietas apskates video?

-Nu… ir, Gints sadurstījās.

-Vari parādīt?

- Nezinu, diez vai. Ko tu tur ieraudzīsi? Vienas vienīgas šausmas. Kamēr filmēju, gandrīz zaudēju samaņu… Kam tev to vajag? Stopkadrus tāpat netaisīšu un nevienam preses izdevumam nedošu, pat jums ne.

-Redzi… Nezinu, vai Osis ir ko teicis, bet es sekoju līdzi šai lietai no pirmā brīža un sekošu līdz pēdējam. Bet bildes man nevajag tas būtu perversi. Taču, ja es par to rakstu, tad man vajag saprast, kas un kā ir noticis. Vajag izjust. Tu taču mani pazīsti, zini, kā es strādāju. Ārpus šī kabineta nekas neizies.

Gints skatījās uz Dani kā uz nesaprotamu parādību. Tad, izteiksmīgi pagrozījis pie deniņiem pirkstu, pastiepās līdz plauktam un paņēma kādu kaseti. Klusēdams ielika to videomagnetofonā un nospieda play. Iedeva Danei pulti un, pamājis kolēģim, izgāja ārā uzpīpēt.

- Mani nervi to netur. Bet tu pieslēdz durvis, lai kāds nejauši neuzskrien virsū.

No triju stundu ieraksta Dane noskatījās tikai pirmās piecpadsmit minūtes. Vairāk viņa nespēja. Tagad viņa skaidrāk par skaidru saprata, kāpēc Valdis bija teicis notikuma vietā raudājuši pat daudz pieredzējuši kriminālisti, prokurori un eksperti. Arī viņa bija redzējusi daudz notikuma vietu fotogrāfiju un video, taču ar tādu naidu un nežēlību rīkoties varētu vienīgi pilnīgs vājprātīgais vai dēmonu apsēstais.

Pirmais, kas strāvoja no uzņemtajiem kadriem, niknums un ātrums, ar kādu slepkava bija uzbrucis savam upurim. Acīmredzot izsekojis, uzrunājis, meitene bēgusi, viņš ķēris… Uz taciņas pārdesmit soļu attālumā no mirušās ķermeņa sūnās iekritušu atrada viņas matu sprādzi tātad uzbrucējs grābis viņu aiz garās bizes, lai apturētu. Kamera bezkaislīgi sekoja meitenītes pēdējā skrējiena pēdām, te pievelkot, te attālinot kādu objektu, uz ko norādīja krimināleksperts. Taciņa aizlocījās tālāk upes virzienā, bet kameras acs pagriezās pa labi, ienirstot krūmu audzītē, lai aiz tās apstātos pie nelielas zaru, lapu un skuju kaudzītes.

Citkārt to varbūt varētu noturēt par kāda talcinieka vai tūrista savāktu ugunskura iekuru, ja ne… roka. Bāla, trausla plaukstiņa, pavērsta ar delnu pret debesīm, it kā izmisīgi lūdzot palīdzību. Operators pievilka roku tuvplānā eksperts pieskārās delnai, nedaudz to pacēla. Varēja redzēt, ka vienam pirkstam aizlauzts nadziņš…

Eksperts turpināja notikuma vietas izpēti, norādot operatoram filmēt pilnīgi visu vairāku metru rādiusā ap mirušās ķermeni, kamēr pats gatavojās nepatīkamākajam līķa apskatei.

Kameras acs skrupulozi taustījās uz priekšu centimetru aiz centimetra, soli pa solim… Lapas, skujas, salūzuši žagari. It kā pēdas, it kā papēžu iespiedumi. Te kaut kas ticis vilkts zemsedze izkārpīta, sūnas samīcītas un vārgā priežu sila zālīte noliekusies uz vienu pusi… Un tā pilnu apli…

Eksperts pieaicināja operatoru un sāka uzmanīgi attīrīt mirušās meitenes ķermeni no apbirām. Līdz ar katru notīrīto kvadrātcentimetru pieauga fona murdoņa tur kriminālpolicijas puiši pauda šoku un dusmas ar nikniem izsaucieniem un necenzētiem teicieniem. Un kā gan citādi?

Beidzot, notīrīts no meža segas, mirušās meitenes ķermenis gulēja klusajā priežu sila ielokā tik balts, kails un aizkustinoši nevarīgs, ka rīklē sprūda dzīvniecisks kauciens. Par neskaitāmajiem sasitumiem, skrāpējumiem un kodumiem, kas kā zili sarkani plankumi klāja balto ādu. Par ap kaklu aptītajiem baltajiem šortiņiem. Par asiņaino muti, kurai nezvērs bija gandrīz nokodis apakšlūpu. Par zilumiem ap tievo rociņu locītavām. Par izmisīgo skatienu vēl joprojām vaļējās zilajās acīs, kam nāve jau bija laupījusi dzidrumu. Visbeidzot par asinīm un pīlādža zaru meitenītes klēpī… Atlika vienīgi cerēt, ka tas izdarīts pēc nāves un viņai aiztaupītas vismaz šīs sāpes un pazemojums… Lai gan kas zina, ko jūt miris ķermenis un dvēsele, kas tajā reiz mitusi…

Kādas rokas pasniedza ekspertam palagu. Viņš to nolika malā, lai saudzīgi paveltu Annas ķermeni sāņus un varētu palikt apakšā nestuves… Pēkšņi kamera noraustījās un piezūmojās pavisam tuvu eksperta rokai tieši zem meitenītes kreisā sāna sūnās gulēja sarkanas, vairākkārt uzpildāmas gāzes šķiltavas… Kāda cita roka pastiepa polietilēna maisiņu…

Danei pietika. Viņa nospieda stop, attina kaseti uz sākumu, izņēma to un ielika atpakaļ plauktā. Izgājusi no ekspertu būcenīša gaiteni, atvēra logu un kāri vilka svaigo, liepu smaržas piesātināto gaisu.

Kādam izdzimtenim gan jābūt, lai viņš spētu kaut ko tādu nodarīt otrai cilvēciskai būtnei mazai, neaizsargātai meitenītei! Turklāt šis acīm redzami nebija tas gadījums, kad upuris varētu kaut kā izprovocēt noziedznieku. Mirusi bija sīka auguma, smalkiem kauliem, tieviņa, no sievišķīga uzplaukuma vēl ne jausmas. Ne krāsotu acu, ne košsārtu lūpu. Gara bize pār muguru, vienkāršs T krekls, sportiski šorti un gumijas iešļūcenes. Bērns, kurš devies ikvakara pastaigā ar sunīti…

Eksperti, atgriezušies no pīppauzes, atrada Dani joprojām stāvam gaitenī.

- Nu? Slikti palika? Gints gādīgi apjautājās. Negribi malku konjaka?

-Nē, paldies. Jā, slikti palika, taču ne tajā nozīmē. Domāju, kas tā par sabiedrību, kurā mēs dzīvojam un kura spēj radīt šādus morālus un fiziskus kropļus?

-Nu, mīļā, šis jautājums jāuzdod kādam citam, tur, augstāk… Viņš ironizējot iebakstīja ar pirkstu griestos. Reizēm es ļoti šaubos par viņa eksistenci. Tad jau drīzāk jāpiekrit reinkamācijas teorijai visu, kas ar tevi notiek šajā dzīvē, esi nopelnījis iepriekšējās, bet visu, ko kādam nodari šajā, tev nāksies izciest nākamajās… Tas man liekas kaut kā… godīgāk, vai.

- Varbūt. Taču šajā situācijā tas ir vājš mierinājums. Tu taču nepateiksi meitenītes vecākiem, ka viņu bērns kaut ko bija nodarījis iepriekšējā dzīvē, tāpēc tika tik nežēlīgi nomocīts…

-Protams, ne.

-Starp citu, jūs man tā arī neko nepateicāt par bērēm.

- Rīt, divos pēcpusdienā Melno priežu kapos. Pavisam netālu no tās vietas… Ienāc pie mums, brauksim kopā.

-Labi. Paldies. Es nu došos. Danei pēkšņi izmisīgi gribējās tikt prom, laukā, dabā, mežā, pie ezera. Vienalga kur, tikai tālāk no šis vietas.

12.nodaļa

»

Viņa dzina mašīnu Vidzemes jūrmalas virzienā. Neprātīgi, ātri, apdzenot visus braucējus un brīžam uz diviem riteņiem knapi ierakstoties pagriezienos.

Prom, prom, prom no tā visa! Kas viņai lika to uzņemties? Atkal vajadzēja vairāk nekā citiem? Un nu, ko nu? Šausmas kā melnas dēles līda dvēselē, naktīs bija atgriezušies reiz aizmirstie murgi, bet vairāk par visu mocīja apziņa, ka nekā nav iespējams palīdzēt cietušajiem. Labi, viņa godprātīgi paveiks iecerēto, izpildīs solīto, bet pēc tam gan… nekad vairs. Tikai naivulis spētu iedomāties, ka kāds avlžraksts vai pat vesela rakstu sērija varētu mazināt noziedzību. Varētu domāt, ka potenciālie varmākas to vien dara, kā rātni lasa avīzes, sevišķi specializēto presi…

Zilaiskalns. Dane strauji iegrieza golfiņu sānceļā pa kreisi, pēdējā brīdī aizšaujoties garām nez no kurienes iznirušam baļķu vedējam. Uff… tā tikai vēl trūka. Viņa piespieda sevi atslābt un atlaist gāzes pedāli. Augšup kalnā veda grambains un līkumots ceļš, uzbraukt pa to varēja, taču stūre bija jātur stingri. Nekādas izklaidības.

Novietojusi autiņu stāvvietā, pēdējos metrus līdz kalna virsotnei Dane kāpa kājām pa šauru taciņu. Kalna galotnē gādīgas rokas bija iekārtojušas kaut ko līdzīgu laukumiņam, izzāģējot krūmājus, kas aizsedza skatu uz plašajām Vidzemes ārēm. Danes senču mājas atradās Zemgalē kur lieli, plaši līdzenumi un smagnēji krāšņi Lielupes līkumi… Tomēr viņu vienmēr bija valdzinājuši kalni varbūt tāpēc, ka, kalna galā stāvot, debesis liekas augstākas un pasaule plašāka.

Viņa apsēdās zālē mūžsenas priedes pakājē un atspiedās ar muguru pret raupjo stumbru. Varenais koks te bija stāvējis gadu simtiem, nerimtīgajā laika ritumā rāmi nolūkojoties uz vēstures notikumu neapturamo plūdumu. Un droši vien stāvēs vēl gadsimtiem pēc tam, kad mūsu vairs nebūs. Ja vien… ja vien kāds pārcentīgs jaunlatviešu biznesmenis neatnāks šurp ar huskvarnu, lai sagādātu pārdošanai kārtējo lietaskoku kubikmetru.

Saule spiedās cauri zaļajām priedes skujām, liekot skatīt apkaimi kā caur zaļganu filtru. Vējš, garām skriedams, uz brīdi iemetās priedes zaros, iešalkdamies līdzīgi jūrai. Danei trūka ikvakara gājienu uz jūru kopš viņa mita savā Piejūras mājoklī, par paradumu bija izveidojies aiziet līdz vietai, kur Lielupe ietecēja jūrā, un pateikt saulei ardievas (šo greznību viņa varēja atļauties, ja palaimējās atgriezties mājās laikus…).

Aizvērusi acis, Dane ļāva saulei, vējam un debesīm plūst sev cauri, domās putna lidojumā iztēlojoties taisnāko ceļu līdz jūrai. Varbūt aizšaut līdz Tūjas lielajiem akmeņiem… Nepilnas stundas brauciens, un varētu noskaloties līča sāļajā ūdenī, pagulēt uz muguras, ļaujoties viļņu šūpām. Drusku atgūties…

Tomēr šeit, kalna virsotnē, valdīja tāds miers un rāmums, ka negribējās pat kustēties. Tikai sēdēt, sēdēt un vērties pāri koku galotnēm tālumā, pāri laikam un telpai. Domājot, kā varēja būt toreiz, pirms mums, kad Zilaiskalns pulcēja viedos laika un likteņa zīmju tulkotājus, kad šeit dega ugunskuri, izvietoti noslēpumainos rakstos, kad gudrie runājās ar debesīm, bet ļaudis godbijīgi uzklausīja viņu skaidrojumus.

Vai mēs, žurnālisti, neesam piesavinājušies pārāk daudz varas un tiesību? Mēs jaucamies lietās, kuras labāk būtu atstāt neaiztiktas. Mēs lienam cilvēku prātos, dvēselēs, mājās un pat guļamistabās. It kā tas spētu mainīt pasaules lietu kārtību. It kā tas spētu kādu vai kaut ko glābt. Varbūt vienkārši jāļauj pasaulei pašai sevi iznīcināt? Lai tad uz drupām rastos jauna dzīvība?

Laikam viņa bija nemanot iesnaudusies, jo apziņā no milzu attāluma ielauzās dusmīga kukaiņa sīkšana. Mobilais dīdījās pa somu, pieprasot, nē, paģērot, lai taču kāds beidzot atsaucas. Zvanītājs bija neatlaidīgs. Dane modās lēni un grūti. Sapnī kaut kas vārdos nenosaucams un skaļi neizrunājams turēja savā varā un, likās, vilka atpakaļ… Zvanītājs nerimās.

-Jā… viņa pret savu gribu ižmocīja, pat neuzmetusi acis izgaismotajam displejam.

- Kur tu esi??? ausī burtiski uzsprāga dusmīga Oša balss.

-Neviens tevi nav redzējis, neviens neko nezina, Gints teica bijusi, ieskrējusi, aiznesusies kāvēja plēsta. Ezeriņš jau matus no galvas noplēsis. Tu vispār zini, cik ir pulkstenis? Un mēs taču kaut ko sarunājām…

-Paga, nekliedz, ļauj man atgūties…

-Tu gulēji?

-Laikam…

-Laikam? Kur tu īsti atrodies?

-Zilākalna virsotnē.

-Kur???

-Zilākalna virsotnē.

- Man vajadzēja atbraukt šurp… Pēc tā visa, ko šodien redzēju. Es… noskatījos daļu no tā videoieraksta… Tikai nelamā puišus. Man vajadzēja to redzēt, vajadzēja to izjust. Bet pēc tam kļuva slikti, un es atbraucu šurp.

-Skaidrs. Oša balss bija kļuvusi par kripatiņu laipnāka.

-Bet nu gan būtu labi, ja tu brauktu atpakaļ. Drīz būs tumšs, un Jāņatēvs ari uztraucas…

Arī… Viņas asā dzirde pamanīja uzsvaru uz šo vārdu.

-Un kur tu pats esi?

-Ezeriņos.

-Kā veicās zvejniekciemos?

-Tā nav telefona saruna. Klātienē. Atgriezies, tad parunāsim.

Miegainais sastingums bija pārgājis. Uznāca viegls drebulis vai nu kāpjošās vakara miglas drēgnuma, vai arī pārāk ilgās uzturēšanās dēļ šajā enerģētiski uzlādētajā vietā.

Atpakaļ Dane brauca daudz rāmāk. Likās viss sliktums palicis sapnī, Zilākalna virsotnē.

Klusi čirkstinot granti, viņa ieripināja golfu šaurajā celiņā aiz mājas, cerot klusām iešmaukt istabā. Negribējās ne skaidroties, ne stāstīt par šovakar izjusto…

Tomēr cerības nepiepildījās. Uz kāpņu augšējā pakāpiena ierasti ērtajā pozā, pret durvju stenderi ar muguru atspiedies, sēdēja Osis, bet divus pakāpienus zemāk, adītu jaku uz pleciem uzmetis, vecais Ezeriņš.

-… un tad viņa teica iespējams, tas ir tas pats cilvēks, kuru jūs meklējat… Dane dzirdēja Osi aizrautīgi stāstām Ezeriņam. Man ir nojauta, ka pavisam drīz viss atrisināsies…

Nācēja bija pamanīta. Abi vīri vienā balsi izsaucās ahā, klāt gan! -, un Danei nekas cits neatlika, kā piekrītoši nomurmināt jā, klāt gan.

-Tu esi ātri braukusi, Osis, it kā starp citu, piebilda. (Ak, ja viņš zinātu, cik ātri…)

- Tavus ātruma rekordus man nepārspēt, viņa atspēlēja. Osis noklepojās.

Jāņatēvs, juzdams, ka velk uz kašķi, mudīgi iespraucās sarunā: Labi, labi, ceļotāja ir mājās, dzīva un vesela, iesim nu uz virtuvi vakariņās. Tā pavēlāk jau būs gan, bet neies taču gulēt ar tukšu kuņģi. Citādi sapnim miedziņš nenāks. Tā reiz teica mana māmuļa. Uz terases šovakar pavēsi, no ezera kāpj saltums. Laikam rit laiks mainīsies…

Vakariņas pagāja mierīgā noskaņā. Vecais saimnieks mācēja uzturēt labu omu, it kā nejauši izlīdzinot dusmu grubuļus Oša valodā un nogludinot Danes repliku asos dzelksnišus. Kad pienāca kārta vakara rituālajai zāļu tējai, viņš beidzot ieminējās Osim, lai tas izstāsta jaunumus.

- Kas tur daudz ko stāstīt. Ap dienas vidu piezvanīja kāda sieviete no Zvejniekciema, esot noskatījusies rīta un dienas ziņas televīzijā, divreiz redzējusi mūsu meklēšanas paziņojumu un sākusi domāt vai tik tas vīrietis, ar kuru viņa vakar Zvejnieksvētkos sarunājusies, nav meklētais Ainārs Liepa. Sieviete vēlējās palikt anonīma, taču atklāja mums vairākas būtiskas detaļas Liepa bijis krietnā reibulī un plātījies, ka saticis vecus kolēģus, tagad kādu laiku padzīvošot pie jūras. Pirms kāda brīža viņa man piezvanīja vēlreiz redzējusi to pašu vīrieti veikalā kraujam maisā kādus desmit alkoholiskos, gāzētos kokteiļus Dons. Bez elpas pārskrējusi mājās, bet Panorāmā atkal tas pats ģīmis… Tas jau bija nopietni. Aizsūtīju divus puišus pie Zvejniekciema vecā iecirkņa priekšnieka, lai neuzkrītoši papēta. Vecais gan malacis svinēja savu dzimšanas dienu, bet bez vārda runas piecēlās no viesību galda un aizgāja uz visu nakti. Ja būs īstais, mūsējie taisīs slēpni un nakti brauksim ņemt ciet.

Dane klausījās un priecājās, iekšēji brīnīdamās par acīm redzamajām pārmaiņām. Tas vairs nebija pārgurušais Osis, kuru nomāca strupceļā iestrēgusī izmeklēšana, nē, tas bija straujš, nikns karavadonis, kurš plānoja uzbrukumu no flanga, lai negaidot pilnībā satriektu ienaidnieku.

-Tad jau tava ideja par meklēšanas sludinājumu ar pilnu vārdu, uzvārdu un izdarītā nozieguma pieminēšanu attaisnojās?

-Absolūti. Es patiešām riskēju. Neviens tobrīd nezināja, vai tas bijis Liepa vai ne. Mēs pa visu Latviju izbļāvām par īpaši nežēlīgu slepkavību meklējam tādu un tādu, bet, ja tas nebūtu viņš, man nekas cits neatliktu kā ar nolaistu galvu iet atvainoties. Dienesta izmeklēšana tad būtu tikai puķītes. Brāzienu un drāzienu lūk, tos es dabūtu. Un tiesas lietu par goda un cieņas aizskārumu. Maksātu kā mīļais, nezinu pat, cik. Būtu tāds skandāls, ka nu tikai.

-Tad tu tagad brauksi uz Zvejniekciemu?

- Ne tūlīt. Gaidīšu zvanu. Savējos esmu brīdinājis. Tikko būs ziņa, ka tur viss ir, kā vajag, tā lidosim. Bet tikmēr ja gribi, varu izstāstīt par pašaizsardzību. Tik un tā šobrīd nevaru mierīgi uz vietas nosēdēt…

Dane apbrīnoja Oša koncentrēšanās spēju. Brīdī, kad dažu stundu laikā jāatrisinās jautājumam par pēdējo dienu visvairāk meklētā Latvijas noziedznieka notveršanu, viņš mierīgi, kārtējo milzu krūzi ar superstipru melno suslu strēbdams, stāstīja par aizsargāšanos no varmākām.

- Tu jautā, kā izskaidrot pēkšņo seksuālās varmācības vilni? Pirmkārt, ar norisēm dabā pavasarī, vasarā šajā jomā visi aktīvāki: krūmiem zaļas lapas, puķēm skaisti ziedi, zāle gara un bieza, meitenēm īsi bruncīši un caurspīdīgas blūzītes… Beidz, visi mēs esam cilvēki! Domā, ja esmu policists, tad no pagales tēsts un neko nedz redzu, nedz jūtu? Protams, tas nebūt nenozīmē, ka izvarošanas gadījumos būtu vainojams upuris, taču, ja patiešām rūpīgi paanalizē, tad lielākoties viss sācies ar kopigu gājienu uz ballīti, tusiņu vai dzimšanas dienu, naksnīgu pastaigu pa ēnainām ieliņām vai kopīgu pasēdēšanu kaut kur upītes vai ezera krastā. Diemžēl visbiežāk noziedznieks ir upurim pazīstams, nereti tuvs cilvēks. Savukārt tīrs izvarotājs seksuāls varmāka vai maniaks tāds gan tiešām seko uz ielas un velk krūmos.

- Ko sievietēm un meitenēm vajadzētu vai, tieši pretēji, nevajadzētu darīt kritiskā situācijā, lai nekļūtu par seksuālā varmākas upuri?

-N-nu… Pirmais un galvenais censties saglabāt skaidru galvu, neļauties panikai. Mēģināt novērtēt uzbrucēju, piedomāt, apmānīt… Stāsts iz dzīves. Pirms Aņas Liepa taču uzbruka ari citām sievietēm, bet viņām izdevās izglābties. Kā? Ar apdomu un viltību. Sak, tu tāds simpātisks mužiks, iesim pie manis uz māju… Pa ceļam nopirksim šampanieti, pasēdēsim, un viss notiks. Lūk, tādā brīdī šādi nogribējušies veči apjūk viņš, redz, gatavojies panākt savu par katru cenu, bet šī pati… Tāda tipa varmākas iet uzbrukumā ar domu, ka tāpat jau neviena ar labu neatdosies, būs jācīnās, un pēkšņi še tev! kāda ņem un piekrīt. Redzi, viens un tas pats noziedznieks, divas acīmredzot līdzīgas situācijas, tikai meitene mirusi, bet sieviete ne vien tika cauri sveikā, bet vēl saņēma kompensāciju par sabojāto mantu un morālo pāridarījumu.

Bija vēl kāds gadījums pirms vairākiem gadiem centrā bija ieviesies viens sieviešu vaktētājs. It kā neko nedarīja, tieši neuzbruka, tikai valkājās pakaļ, virināja mētelīti, ķēra aiz rokas un aicināja uz krūmiem… Sievietes baidījās un bēga, bet šis ar katru reizi kļuva arvien nekaunīgāks. Bet kāda sieviete izrādījās gana drosmīga, lai sāktu runāt. Piedāvājās visu izdarīt tepat un tūlīt, lai tikai vairs nevalkājas nopakaļ. Sak, es pati noģērbšos, kam drēbes plēst, naudu maksā, nedod Dievs, vīrs mājās pamanīs, bet viņš man greizsirdīgs… Aizstieps uz policiju, tur vajadzēs visu izstāstīt, taču to es negribu būs šmuce pa visu ģīmi. Tā šī runā un lēnām pogā vaļā jaciņu, bet vecis pilnīgā šokā… Un īstajā brīdī viņa tam ar somu pa kājstarpi, bet pati slaidā riksī prom. Mēs viņu noķērām tajā pašā vakarā. Tagad sēž un sēdēs vēl ilgi.

-Tās sievietes acīmredzot savā dzīvē bija šo to pieredzējušas, ja spēja saglabāt mieru… Dane domīgi teica. Viņai atkal atausa prātā acumirklīgais sastingums, kas pārņēma toreiz, bērnībā.

-Jā, miers tas ir ārkārtīgi svarīgi. Otrs faktors visiem spēkiem jācenšas novilcināt laiku. Atvaino, tagad teikšu tieši un skarbi vienā acumirklī izvarot nav iespējams, paies kādas piecas desmit minūtes, bet tikmēr vēl ir laiks izvērtēt situāciju un iespējas aizbēgt. Ja tas ir parasts varotājs, varbūt izdosies aizmukt, jo viņš, piepildījis savu nodomu, atslābs. Savukārt, ja uzbrucējs tiešām ir maniaks un grib izvarot līķi vai pusbeigtu ķermeni, nu, tur nekas vairs nebūs līdzams tik un tā nositīs vai nožņaugs.

-Nezinu, kādai jābūt sievietei, lai viņa šādā brīdī vēl spētu vēsi skaitļot vai spēlēt teātri. Varbūt viena no simta to ari spētu. Tādas lietas skolā nemāca. Lai gan vajadzētu…

- Protams, vajadzētu! Elementāru psiholoģiju, pašaizsardzību, nevis tikai veselības mācību, kurā visiem pēc kārtas liek banānam uzvilkt prezervatīvu! Osis nopietni, pat dusmīgi turpināja. Esmu par to runājis mūsu reģionālajā izglītības pārvaldē, bet tur tantiņas skatījās uz mani caur brillēm ar milzīgu nosodījumu un pat sāka kaunināt, ka par tādām lietām skolā nevar runāt! Kā nevar? Tieši par tādām lietām skolā jārunā! Tad tie mazgadīgie meitēni vismaz zinātu, ko darīt ārkārtas situācijā. Pirmā reakcija šādos gadījumos parasti ir bēgt to diktē elementārs pašsaglabāšanās instinkts. Bailes dod spēku un enerģiju. Tikai jāatceras ja bēdz, tad tiešām skrien, cik tik jaudas, nebremzē, nestājies, neatskaties, vai vajātājs jau nav piekusis… Skrien un, ja vari, kliedz un sauc palīgā.

- Bet ko tad, ja zini, ka nekāda skrējēja neesi; mazums, kādi var būt iemesli trauma, grūtniecība, pārāk augsti papēži, bet apavus nav iespējams novilkt…

-Ja pietiek savaldības, var mēģināt uzsākt laipnu sarunu un tad sākt saukt it kā netālu esošu draugu, brāli vai vīru. Var pietēlot un teikt, ka esi ar mieru, lai tik velk nost bikses. Un tad bēgt. Ar pusnolaistām biksēm neviens vīrietis nav skrējējs. Osis tā kā pasmīnēja. Un vēl brīdī, kad varmāka pogā vai velk nost bikses, var spert viņam pa olām ar celi vai pēdu, vienalga. Tik augstu jebkura sieviete var iespert. Turklāt jāsper spēcīgi, tā, lai šim paliek zilas lūpas, no sirds, nedomājot par iespējamiem miesas bojājumiem. Lai mirst, lai paliek par kropli. Te džentlmeņu likumi nedarbojas.

-Un ko tu saki par piparu vai paralītiskās gāzes baloniņiem? Dane iejautājās. Viens tāds bija viņas somā.

- N-nu… Nezinu. Iespējams, palīdz, ja zina, kā ar tādu apieties. Katrā ziņā, ja sievietei vienai jāiet pa tumšu ielu vai ceļu, labāk tādu turēt rokā vai sažņaugtu saujā, kabatā, bet ne somā uzbrukuma gadījumā nepaspēsi izvilkt, it kā nolasījis viņas domas, Osis uzsvēra. Bet par pretošanos… Var spert, kost un sist, tikai jārēķinās, ka pat vidusmēra vīrietis būs spēcīgāks par labi noaugušu un attīstītu sievieti, ja nu vienīgi viņa speciāli trenējas kādā cīņas veidā.

-Pašaizsardzības tehniku pasniedzēji iesaka nēsāt kabatā smalkas smiltis vai piparus un noteikti apgūt vismaz dažus pašaizsardzības cīņas paņēmienus.

-Paņēmieni tā ir laba lieta, es pats tev ātri vien varētu iemācīt veselu virkni. Bet par smiltīm vai pipariem nu, tā gan ir galīga tufia kur lai sieviete īsos vasaras bruncīšos bez kabatām liek piparus? Maisiņu pakārt kaklā?

-Bet ko tad, ja jūti nekādi netiksi galā…?

Osis ilgi klusēja.

-Tad… labāk tiešām atdoties. Tāpat neko mainīt nevarēs izvaros. Bet, ja pretosies, piekaus, salauzīs kādu locekli, sakropļos seju vai ķermeni vai nogalinās. Nav arī nozīmes vispirms histēriski kliegt, lamāties un saukt palīgā, bet pēc tam mēģināt manipulēt un kaut ko sarunāt pa labam… Ja dari, tad dari kaut ko vienu. Bet… ir viens liels BET. To visu var teikt un mēģināt iemācīt pieaugušām, domājošām sievietēm vai vismaz pusaudzēm. Taču bērnam neiestāstīsi neuztraucies, saglabā mieru, pamēģini spēlēt teātri. Bērns to nekad nespēs izdarīt. Bērns, visbiežāk arī pusaudzis, kliegs, spiegs, brēks, spārdīsies un pretosies līdz pēdējam, neapzinoties, ka tā panāk pretējo. Normālam vīrietim pretošanās un palīgā saucieni iekāri noslāpē, turpretī izvarotājam tikai uzsit asinis un viņš kļūst neprognozējams. Šādos gadījumos diemžēl neko nevar izdarīt. Notiks, kā lemts.

-Drūmi.

-Drūmi gan, tur es tev piekrītu. Un drūmi ne tikai pašai sievietei, bet arī visiem pārējiem. Izvarošanas ir visnetīrākie, vispretīgākie noziegumi. Ja būtu mana vaļa, es tādus maitas vispār šautu bez tiesas un taisnības. Pēc tam ierakstītu aktā nošauts bēgot -, un viss. Goda vārds, mani pēc tam pat slikti sapņi nemocītu.

Šodien redzētais video Danei pilnīgi skaidri bija licis saprast viņa spētu šādu nezvēru nogalināt. Mierīgi, tiešā tēmējumā. Bez jebkādas jūtelīgas spriedelēšanas par viņa tiesībām dzīvot. Upurim arī bija tiesības.

-Ir vēl kādi jautājumi?

-Ir. Ko darīt, ja izvarošana tomēr notikusi?

-Viennozīmīgi nākt uz policiju. Zinu, ko teiksi, ir dzirdēti visādi stāsti par nevēlēšanos pieņemt iesniegumu, par ņirgāšanos… Pie mums tā nav! Negribi rakstīt iesniegumu, labi, neej uz dežūrdaļu, ej uz Kriminālpoliciju. Katrā policijas nodaļā ir dežurējošais inspektors, kurš uzklausīs. Šādās lietās izziņu parasti veic sieviete, inspektore, smagākajās lietās kopā ar prokurori. Ja vajadzēs, dežurants sacels kājās ne vien dežurējošo operatīvo grupu, bet piecels no gultas visu policijas nodaļas vadību. Domāju, ka tā ir visur, ne tikai pie mums.

- Nav, Valdi, nav… Diemžēl. Bet lai nu paliek. Turpini, lūdzu. Kas notiek tālāk?

-Nu… Varēja just, ka Osis ir uzvilties. Kas notiek…? Lai sāktu notikt, jābūt vai nu iesniegumam, vai izsaukumam, vai vismaz mutvārdu liecībai par notikušo. Var jau saprast, ka sieviete negrib rakstīt iesniegumu neērti, kauns par notikušo. Bet IR jāatnāk un jāpaziņo. Vismaz informācijas dēļ. Lai neiekrīt nākamā. Uzzināsim pazīmes, zināsim, ko meklēt. Tāpat taču skries un meklēs. Anonimitāte tiešām tiek garantēta. Ko tu tik neticīgi šūpo galvu?

- Informācija tik un tā noplūdīs, un jau nākamajā dienā to publicēs dzeltenie. Ne jau mums vienīgajiem ir pieeja diennakts kopsavilkumiem… Katru ritu ministrijas preses centrā žurnālisti var iepazīties ar aizvadītās diennakts kriminālnotikumu pārskatu. Tur upuru un cietušo vārdi gan aizkrāsoti ar melnu flomāsteru vai balto korektoru, bet, paceļot pret gaismu, tik un tā visu var izlasīt…

- Nu… tur es vairs neko nevaru darīt. Nesūtīt ziņas uz ministriju nav iespējams.

- Labi. Ejam tālāk. Ko darīt cietušajai pēc nozieguma? Uzreiz doties uz policiju vai tomēr vispirms uz mājām? Varbūt gaidīt notikuma vietā?

-Es teiktu cik vien ātri iespējams, uz policiju. Protams, nevar aizliegt sievietei (vai meitenei) doties mājās. Viņa ir novārtīta dubļos, pazemota un instinktīvi grib nomazgāties, psiholoģiski atgūties. Taču jāatceras, ka šādu lietu izmeklēšanā svarīgs ir pat niecīgākais lietiskais pierādījums apģērbs, asinis, sperma. Tāpēc, ja cietusī par notikušo grib rakstīt iesniegumu, pierādījumus iznīcināt nedrīkst, piemēram, nedrīkst mazgāt tās drēbes, kas bijušas mugurā nozieguma brīdī, lai varētu veikt nepieciešamās ekspertīzes.

-Un tomēr kuros gadījumos informācija par tamlīdzīgu notikumu nonāk tālāk Valsts policijas dežūrdaļā, kriminālnotikumu apkopojumos, bet no turienes presē?

- Teorētiski tikai pēc cietušās iesnieguma. Bez iesnieguma lieta ierosināta netiek. Un arī tad mēs svodkā neminam pilnu cietušās vārdu un uzvārdu, reizēm tikai vienu burtu, kas visbiežāk pat neatbilst īstajam vārdam. Protams, Rīgā lielākas iespējas saglabāt anonimitāti. Mazpilsētās viss ir citādi, cits citu pazīst. Un, ja vēl kāds tīšām nolej informāciju… Ja uzzināšu un pieķeršu, momentā izlidos no policijas!

-Vai gadās, ka cietušās tādu vai citādu iemeslu dēļ paņem atpakaļ savus iesniegumus?

- Ļoti bieži. Izvarošanas gadījumi, tāpat kā ekonomiskie noziegumi, ir vieni no latentākajiem. Ja visas sievietes, kuras tikušas izvarotas (precīzāk sakot, varmācīgi paņemtas), rakstītu iesniegumus, tad noziegumu uzskaitē 121. pants būtu tikpat bieži, cik 139. (zādzība). Sevišķi vasarās. Taču sievietes baidās nākt, jo būs jāiet uz tiesu, jāsniedz sīkas liecības, bet slēgto tiesas sēdi varbūt neizdosies pieprasīt. Iesniegumu paņemt atpakaļ, ja lieta jau ierosināta, ir grūti, pat neiespējami. Var tikai rakstīt vēl vienu iesniegumu par to, ka pret minēto personu vairs nav nekādu pretenziju. Visbiežāk tā notiek gadījumos, kad sieviete šādi izspiež no vīrieša naudu. Kompānijā tiek kopīgi iedzerts, vēlāk viss notiek, bet nākamajā dienā vīrietis tiek nostādīts fakta priekšā ja nemaksāsi, rakstīšu iesniegumu un tu sēdēsi. Un iebiedēšanai uzraksta arī. Bet vēlāk nāk uz policiju un činkst varbūt nevajag, negribu uz tiesu iet… Nesaka jau, ka saņēmusi naudu.

Tāpēc šādos gadījumos vispirms nopietni izrunājamies ar cietušo (ja cietusī ir nepilngadīga, ar viņas vecākiem). Lai sieviete saprot ja rakstīsim iesniegumu, būs sīkas pratināšanas, ari tiesas zālē būs jāstāsta viss līdz niansēm. Citādi šis ir viens no tiem noziegumiem, kur tāpat vien, par notikušu faktu krimināllietu ierosināt nav iespējams.

-Bet, Valdi, vai tad pie mums nav iespēju liecību nofilmēt un tiesas zālē rādīt videoierakstu, kā tas ir ārzemēs? Nepazemojot un nemokot upuri, neliekot viņam vēlreiz iet tam visam cauri. Tur cietušos, sevišķi nepilngadīgos, atļauts pārstāvēt vecākiem un apsūdzības advokātam.

-Vai tu zini, kādi tehniskie līdzekļi ir mūsu rīcībā? Osis nikni nosprauslojās. Ja salīdzina ar Piektā gada revolūciju, tad situācija ir uzlabojusies, taču daudzās jomās, ari tiesas zālē, vēl arvien valda akmens laikmets.

13.nodaļa

Griezīgi iepīkstējās Oša mobilais telefons. Un atkal viņš klausījās, ne vārda nebilstot, tikai beigās asi noteica: Mēs braucam. Gaidiet. Tad ātri uzspieda citu numuru. Pēc piecām minūtēm nodaļā.

Dane neko nejautāja. Aši ielēja Valda krūzē vēl atlikušo kafiju, kuru viņš paspēja izkampt pussoli līdz durvīm, un, izgājusi uz lieveņa, pamanīja automašīnas sarkanos gabarītus.

Ap trijiem naktī viņa saņēma īsziņu no Ginta. Tikai viens vārds: Noķērām.

Miega nebija nevienā acī. Dane palūkojās pa logu ari Ezeriņa istabas logā dega gaisma, taču viņa neriskēja traucēt veco vīru. Lai gan ļoti gribējās ar kādu parunāties…

Parakājusies somā, viņa izvilka līdzpaņemto grāmatu Psihes ceļi un neceļi. Labi, ja reiz gulēšana nesanāks, jāizmanto laiks lietderīgi un jāapgūst kas jauns. Atšķīrusi satura rādītāju, viņa pārskatīja pieteiktās tēmas, pārdesmit autoru vidū pamanīdama virkni pazīstamu vārdu visi augstas klases speciālisti: psihologi, psihiatri, psihoterapeiti, seksologi, ģimenes terapeiti, kuru profesionālās konsultācijas Dane bieži bija lūgusi, gatavojot pētījumus. Dažas rindiņas zemāk viņas trenētā acs pamanīja vēl kādu pazīstamu vārdu Māris Zeltkalns; raksta nosaukums Mīti un patiesības par izvarošanu.

Oho! Kas gan bija licis slavenajam smalko aprindu dvēseļu dziedniekam pievērsties tik drūmi prozaiskai lietai kā dzimumnoziegumi? Aizvadīto gadu laikā Dane šur un tur preses slejās bija manījusi pavīdam Zeltkalna seju un vārdu, visbiežāk pasākumu un prezentāciju fotohronikās. Dāmas viņam līdzās ikreiz mainījās, un tas, šķiet, vairoja dzelteno nerimstošo apetīti nepalaist garām brīdi, kad zelta dakteris beidzot nolems apgredzenot kādu daiļavu. Tomēr intervijas presei Zeltkalns nesniedza vismaz viņa nebija pamanījusi -, vien retu reizi kādā žurnālā komentēja to vai citu problēmu, ar ko sirga mūsdienu modernā pasaule. Un nu izvarošanas… Interesanti…

Nolēmusi Zeltkalna rakstu atstāt saldajam, viņa ķērās pie pazīstamo speciālistu viedokļu pētīšanas.

Naurim Silam bija interesanta teorija par bālajiem neveiksminiekiem un pārcilvēkiem. Dane atcerējās pirms kādiem četriem gadiem, gatavojot pētījumu Pusnaktij, viņi par šo tēmu bija runājuši. Interesanti, vai savā publikācijā Sils atkārto toreiz pausto apgalvojumu, ka visbīstamākais izvarotājs nebūt nav nīkulīgs, sieviešu apsmiets slapsteklis vajātājs, kurš, bruņojies ar nazi vai citu ieroci, uzbrūk negaidot, pārsteidz savu upuri, lai tad ar draudiem un iebiedēšanu īstenotu iecerēto.

Jā, te jau tas bija “vistradicionālākais uzskats par tipisku izvarotāju vīrietis, kuram sievietes nodarījušas pāri, kurš jau bērnībā, skolas laikā nav varējis sadraudzēties ar meitenēm; bāls, vārgs, fiziski nespēcīgs, ar neattīstītu muskulatūru. Pēc rakstura bieži vien noslēgts, patoloģisks indivīds ar nerealizētu seksuālo dzīvi. Par šādiem izvarotāju tipiem lasīts grāmatās, tādi redzēti filmās.” Un turpat slavenais seksologs turpināja: “Diemžēl mūsdienu realitāte pierāda, ka šis uzskats bieži ir maldīgs. Tieši pretēji nomācoši daudz ir tā saukto randiņa izvarošanu, ar šo jēdzienu apzīmējot gadījumu, kad izvarotājs bijis paziņa, draugs, kolēģis, arī mīļākais vai pat vīrs, proti, kāds, ar kuru sieviete vai meitene pirms īsāka vai ilgāka laika posma iepazinusies un pat saietas, bet seksuālas attiecības viņu starpā nav bijušas vai arī, ja ir bijušas, tad šoreiz viņa tās nav vēlējusies. Šajā modelī parādās pavisam cits varmākas tips, kas maz līdzinās bālajam neveiksminiekam un visbiežāk sastopams līdzās, tāpēc arī ir tik ārkārtīgi bīstams.”

Toreiz Dane bija Silam uzdevusi ķecerīgu jautājumu vai viņš, līdzīgi Čārlza Lombrozo noziedzības un noziedznieku personību veidošanās vai Mišela Fuko varas un vardarbības socioloģijas teorijām, jelkā varētu tipizēt izvarotājus, ja ne pēc ārējām pazīmēm, tad pēc izturēšanās? Un, lūk, atbildes.

Sils uzsvēra četras galvenās potenciāli bīstamo seksuālo varmāku pazīmes: tipiska āriene; ļoti plašs paziņu loks, vairāki seksuāli sakari vienlaikus, labi situēti cilvēki ar augstu stāvokli sabiedrībā. Dane lasīja, bet gudrāka nekļuva, jo faktiski vismaz vienu no šīm pazīmēm varēja attiecināt uz ikvienu cilvēku, ikvienu vīrieti. Cik tipiski pierakstīt desmit lappuses, neko tā arī nepasakot.

Pukstēdama viņa lasīja tālāk. 0, nu jau kļuva interesantāk!

Būtiskākās pazīmes, pēc kurām sieviete var atšifrēt potenciāli bīstamu vīrieti izvarotāju.

Mačo psiholoģija vīrietis sevi cieši pārliecināts par vīriešu dzimuma psiholoģisko, intelektuālo un fizisko pārākumu pār sievieti un pauž to gan tiešā, deklaratīvā formā, gan netieši.

Vīrietis, kurš dzīvē radis visas problēmas un neskaidrības atrisināt no spēlca pozīcijām.

Vīrietis, kuram grūti respektēt citu cilvēku individuālās vajadzības, sevišķi, ja tas attiecas uz sievieti.

Un vīrietis, kurš ikdienā ļoti bieži balansē uz sīku likumpārkāpumu robežas, it kā izrādot man likumi nav rakstīti, es esmu ārpus, es stāvu pāri likumam.

Labi, šķiram tālāk! Ko raksta slavenais psihoterapeits un ģimenes konsultants Jānis Brambergs? Ahā, seksuāla varmācība un pedofilija kā tieksme būtībā ir nekontrolējama. “Rietumu pieredze rāda, ka ārsti šiem cilvēkiem visbiežāk var palīdzēt tikai virspusēji, lielākais padarīt šo vēlmi kontrolējamu.”

Nu, ideāli! Zaļo gaismu pedofiliem un varmākām! Sāksim viņus attaisnot, meklējot aizbildinājumu…

“Te rodas nākamais jautājums kas ir šīs nekontrolējamās vēlmes pamatā? Lielākā daļa cilvēku, kuri izjūt vajadzību seksuāli izmantot bērnus, pusaudžus vai par sevi fiziski daudz vājākus attiecību partnerus, paši kādreiz bērnībā tikuši seksuāli izmantoti vai pazemoti.”

Dane lasīja šo loģisko skaidrojumu, taču apziņu tas nesasniedza. Prāts atteicās pieņemt. Tātad pietiek izmanīgam advokātam izburties cauri pāris psihologu esejām par bērnības traumu un brieduma noziegumu cēloņsakarībām, un vislabākais aizsardzības ierocis rokā. Kāpēc gan neieteikt savam klientam atsaukties uz traģisku bērnību, čuguna rotaļlietām, varmācīgiem vecākiem, tantēm vai onkuļiem, pēc tam uz klasesbiedru nievām un armijas traumējošo pieredzi, lai vēlamā diagnoze būtu skaidrāka par skaidru traumēta, pārjūtīga, nestabila psihe. Nespēja adekvāti reaģēt dažādās dzīves situācijās un atbildēt par savu rīcību. Katrā ziņā celiņš laukā no cietuma skaidri redzams… Viņa noskurinājās un lasīja tālāk.

"… līdz ar seksuālās tieksmes transformēšanos šiem cilvēkiem kļūst pilnīgi vai gandrīz neiespējamas attiecības (jebkādas!) ar citiem pieaugušiem cilvēkiem. Savā ziņā šie cilvēki ir seksuāli un sociāli izolēti.”

Kā tad, beigās pie visa vainīga pati sabiedrība, bet varmāka kļūst par nevainīgi cietušu noziedznieku pret savu gribu redz, ja pret viņu toreiz nebūtu tā, tad arī viņš tagad nedarītu tā…

Interesanti, sekojot šai loģikai, sanāk ja tevi ģimenē reiz dauzījuši kā pupu maisu, tad pieaudzis tu tieši tāpat atdarīsi saviem bērniem vai citiem cilvēkiem; ja tevi mazotnē lamājuši pēdējiem vārdiem mājās un apsmējuši skolā, tad pieaudzis tu atdarīsi visai pasaulei, kļūstot par ļaunu mūdzi, ņerkšķi un sarkastisku īgņu? Dane zināja kaudzēm labu, gaišu cilvēku, kuriem bērnībā izbristie purvi, dubļu un mēslu jūras bija ļāvušas kļūt par paraugu citiem, un diemžēl jā, viņa zināja ari tādus, kuri no bērnu dienu cukurzaķīšiem un eņģelīšiem bija kļuvuši ļaunāki par vilkačiem…

Visbeidzot viņa bija nokļuvusi līdz Māra Zeltkalna esejai Mīti un patiesības par izvarošanu. Tikko sākusi lasīt, Dane sajuta kā strāvas triecienu saules pinumā Zeltkalns savā esejā polemizēja ar viņu, atsaucoties uz viņas pagājušajā gadā rakstīto Es gulēšu ar visiem… rakstu, kurā Dane stāstīja par sirdi plosošu gadījumu, kad vecākā māsa bija brīvprātīgi piekritusi atdoties baram mazgadīgu huligānu, lai tikai pasargātu savu jaunāko māsiņu no līdzīga likteņa. Par laimi, abas meitenes palika dzīvas mazajai bija izdevies aizbēgt un pasaukt palīgus. Sīkos neliešus arestēja un ievietoja Cēsu mazgadīgo noziedznieku kolonijā (no kurienes viņi droši vien iznāks laukā vēl riebīgāki nekā bijuši). Toreiz šis notikums uz ilgu laiku bija izsitis Dani no emocionālā un garīgā līdzsvara, liekot daudzas naktis mocīties ar uzmācīgiem murgiem.

“Mūsu attīstītā, uz biznesu un ekonomisko augšupeju virzītā sabiedrība šobrīd ignorē jautājumus, kas skar noziegumus pret personu slepkavības, miesas bojājumu nodarīšanu, diemžēl arī izvarošanas. Lai kas notiktu, dominējošais viedoklis vairumā gadījumu būs pati vainīga, uzprasījās, izprovocēja… Sabiedrības attieksme pret šādu nozieguma upuri reducējas līdz bezjēdzībai, līdz absurdam. Izvaroja? pati mauka. Piekāva? pats huligāns, nevajadzēja līst. Nosita? acīmredzot bija par ko. Upuris sabiedrības acīs kļūst beztiesisks, turpretī noziedzniekiem mūsu centieni ieiet Eiropā (sodu reforma un pārspīlēti liberālā attieksme pret smagos noziegumus izdarījušajiem) ir kā medusmaize.”

Tiktāl citāts no viņas raksta. Tālāk Zeltkalns jūtami nikni rakstīja: “Nevar nepiekrist raksta autorei, ka sabiedrības neinformētība un bieži arī nevēlēšanās iedziļināties šajos jautājumos nereti rada kļūdainus secinājumus, nepareizu audzināšanu, greizas vērtības un izkropļotu tiesu sistēmu. Tāpēc atļaušos sniegt savu skaidrojumu par dažiem visā pasaulē populāriem mītiem…

Izvarotājs cenšas apmierināt savu kaisli.

Nav tiesa. Vairumā gadījumu viņš iecerējis pazemot savu upuri uzkundzēties tā miesai un izjūtām. Bieži vien tā ir atriebšanās par pazemojumu, sāpēm vai mīlestības trūkumu, ko varmāka kādreiz pārcietis. Viņa izpratnē izvarošana mīlestības, tuvības un cilvēciska siltuma paņemšana ar varu kļūst par vienīgo veidu, kā atbrīvoties no šīs nepilnvērtības izjūtas. Par kaisli… Kāda var būt kaisle, ja uzbrucējam pēdējiem spēkiem pretojas vārgāka būtne, ko pārņēmušas šausmas, bailes, šoks un apziņas zudums? Protams, atsevišķos gadījumos, kad varmāka ir psihopātisks maniaks, viņš var izjust kaisli.

Upuris pats vainīgs. Kāpēc nebēga? Kāpēc nesauca palīgā? Kāpēc neko nevienam neteica pēc tam?

Nav tiesa. Upuris NEKAD neprovocē uz vardarbību pret sevi. Neviens pie normālas sajēgas esošs cilvēks taču pats nevēlēsies, lai viņu brutāli un nežēlīgi izvaro. Protams, ja vien viņam nav seksuālu noviržu.

Bet ko nozīmē nē no seksuālā upura, vienalga sievietes, vīrieša, pusaudža, bērna mutes? Normālam vīrietim intīmās tuvības brīdī nē ir kā stopsignāls, pēc kura apstājas jebkāda kustība. Seksuālam varmākam nē ir tukša skaņa. Kopš dzīvoju un praktizēju Latvijā, bieži neformālās tikšanās reizēs esmu dzirdējis vīriešus jokojam ja sieviete saka negribu, viņu tomēr var pierunāt, bet, ja viņa klusē, tas nozīmē grib, bet nesaka… Tas manā uztverē ir nosodāms cinisms un absolūta nerēķināšanās ar otru! Ja šādu attieksmi pret sievieti tēvi ieaudzina saviem dēliem, tad nav ko brīnīties par straujo seksuālo noziegumu skaita pieaugumu.

Vēl manā ārsta praksē Latvijā ir bijis salīdzinoši daudz gadījumu, kad sieviete, pārcietusi vardarbību, pēc tam gadiem mokās un netiek vaļā no abstraktas vainas sajūtas pati vainīga, ka ar mani tā notika. Bieži vien viņa neziņo policijai tāpēc, ka baidās no tuvinieku, draugu nosodījuma. Tieši viņi sievietei iepotējuši domu pati vainīga. Vēlreiz gribu uzsvērt ne mātei, ne tēvam, ne brālim, ne vīram, ne draugiem vai paziņām nav tiesību vainot cietušo meiteni vai sievieti, uzveļot viņai atbildību par notikušo. Jo viņa izvēlējās starp dzīvību un nāvi. Starp, iespējams, smagiem miesas bojājumiem un veselību, tiesa gan, ar stipri traumētu psihi, dvēseli un garīgo pasauli.

Dzirdot šādus pārmetumus, man gribas teikt bet kur bijāt jūs, kad tas notika? Kāpēc jūs nebijāt viņai līdzās?

Izvarotājs ir aizdomīga izskata svešinieks.

Nav tiesa. Kā liecina pasaules zinātnieku pētījumi, 60-70 % sieviešu savu pāridarītāju pazinušas jau agrāk.

Noziedznieks varmāka visbiežāk uzbrūk naktī.

Nav tiesa. Ceturtā daļa dzimumnoziegumu notiek gaišā dienas laikā.

Izvarotas tiek galvenokārt jaunas sievietes un meitenes.

Nav tiesa. Par upuri var kļūt jebkura sieviete un meitene neatkarīgi no vecuma, ari pavisam mazi bērni.”

Un vēl desmit punkti. Viens otrs ar tik izvērstu un zinātnisku skaidrojumu, ka Danei nācās to pārlasīt vairākkārt, lai informācija nogulsnētos. Kopumā ņemot, Zeltkalna komentāri ļoti sasaucās ar Valda teikto, Sila rakstīto un citu kriminologu, antropologu un tiesu psihiatru pētījumiem. Taču, domājot par konkrēto noziegumu, viņa skaidri saskatīja spraudziņu, caur kuru izmanīgs krimināllietu advokāts, kurš orientējas tiesu psihiatrijā un jaunākajos pētījumos, varētu savu aizstāvamo izvest no ūdens gandrīz sausām kājām.

Aiz loga ausa gaisma. Pulkstenis rādīja bez ceturkšņa seši.

Droši vien viņu jau ved uz policijas nodaļu.

Prātā iešāvās rāma doma tā būs dzīvo pasaules pēdējā dāvana mazajai Annai, aizverot šīszemes vārtus. Viņas mocītājs ir noķerts. Optimistiski raugoties, varēja teikt taisnība ir piepildījusies, turpmākais ir tikai juridisku procesu un tehnisku nianšu kopums. Diemžēl no līdzīgām lietām Dane labi zināja, ka ceļš līdz spriedumam var iestiepties mēnešu un gadu garumā…

Sakārojās kafiju. Nez kuro šo pēdējo diennakšu laikā. Automāts, miegaini šķaudīdams, sāka pilināt krūzē melno, mundrinošo šķidrumu.

Atvērusi ārdurvis līdz kājai, Dane apsēdās uz sliekšņa, ar muguru atbalstoties pret durvju stenderi, un, saņēmusi krūzi (tikai tagad viņa pamanīja, ka dzer no milzīgās Oša krūzes) abās rokās, ļāva dzīvinošajam karstumam ieplūst dzīslās. Un prātoja par degošajiem darbiem.

Šodien bojāgājušās meitenes bēres. Līdz tam vajadzētu paspēt sastapt Osi un izdabūt no viņa kaut divus vārdus par maniaka aizturēšanu, ideāli, ja būtu arī bilde. Tad aši jāsaliek raksts un jānosūta uz redakciju, lai viņi var paspēt ielauzt rītdienas numurā. Bēru foto un aprakstu sūtīt drukai Dane negrasījās to neļāva viņas iekšējais cenzors. Lai šefs bļauj, lai ārdās, ja grib, viņai vienalga. Arī tad, ja citas avīzes nodrukās bēru bildes… Viņa gan cerēja, ka tas nenotiks; pirms kāda laika Latvijas neatkarīgās preses izdevēji bija vienojušies par nerakstītu ētikas kodeksu nepopularizēt izvarotājus un bērnu slepkavas un bērnu nāvi neizmantot savtīgiem mērķiem.

Zilākalna virsotnē nosapņotais sapnis bija licis daudz ko pārdomāt. Danei vēl nebija īstas skaidrības, kā to piepildīt, taču viņa bija nolēmusi pēc atgriešanās Rīgā krasi mainīt savu dzīvi. Vairs nekādu lētu sensāciju un līķu uz vāka. Ja rakstīt par kādu noziegumu, tad tikai tad, kad būs beigusies izmeklēšana, lai varētu atklāt visu tā anatomiju, nevis viegli un pavirši žonglēt ar faktiem notika tas, beigts tas, vainīgs šis, noķerts tur, ietupināts tad. Aiz katra sausa fakta taču slēpās cilvēku likteņi, prieki, sāpes un cerības…

Kafija krūzē lēnām dzisa. Dane iedzēra pa malciņam, prātā pārcilājot aizvadīto dienu notikumus.

Ja ne šī drausmā lieta, viņa nebūtu iepazinusies ar jauko Ezeriņu saimnieku, neuzzinātu, ka pašā Vidzemes sirdī dzīvo tik sirsnīgi cilvēki. Neuzzinātu tuvāk par trako vidzemnieku, kā Rīgas kolēģi dēvēja Osi, un viņa motivāciju atbrīvot savu dzimto pusi no jebkādiem noziedzniekiem. Vai kāds varēja iedomāties, ka priekšniecībai acīs lēcējs Osis, kurš darbā bija tik skarbs un lietišķs, bet pret bandītiem īsta nāves smaka, par kuru leģendas klīda pat Centrālcietumā, ārpus darba, retajos brīvajos brīžos ir dabas un ziedu skaistuma mīļotājs?! Un nebūt ne dzērājs vai meitu ģēģeris, kurš katru nakti pazūd nezināmā virzienā. Tā par viņu baumoja nelabvēļi, kuriem Oša sīkstums rīvēja godam lcantes un uzplečiem zvaigznes…

Nē, vēl jau nekas nebija beidzies, par mājās braukšanu pāragri domāt. Vēl priekšā smagā saruna ar Annas ģimeni un draugiem, prokuratūras izmeklētājiem un varbūt, ja prokurors atļaus, arī ar Liepu. Noteikti jāizrunājas ar kriminālpolicijas puišiem, vīriem un sievām. Dane gribēja, lai viņi pastāsta, kādas bijušas šīs piecas dienas un naktis. Un tikai tad, kad visa informācija būs rokā, tikai tad viņa dosies atpakaļ.

Atklāti sakot, Dane nevēlējās steigties. Varbūt kalnā skatītā sapņa dēļ… Tas bija brīdinājis par kaut ko skaistu un ļoti skumju, kas neglābjami tuvojas. Viņa nebūt nealka uzzināt, kas tas varētu būt.

14.nodaļa

»

Pusseptiņos iepīkstējās mobilais telefons.

-Negulēji? Pārgurusi Oša balss.

-Nē. Sēžu uz sliekšņa un dzeru kafiju no tavas krūzes.

-Re, kā, pēc ilga klusuma brīža viņš atzinās.

-Un tagad es gribētu sniegt komentāru presei. Man beidzot ir, ko teikt.

-Diktēsi pa telefonu?

-Nē. Tūlīt būšu klāt.

Un tur jau viņš bija ap stūri rēkdams iegriezās melnais rovers un nobremzēja pie kāpnītēm ezera pusē. Kā bijis, kā stāvējis džinsos un melnajā T krekliņā -, Valdis nolēkšoja lejup, ar pieciem gariem lēcieniem sasniedza laipas galu un ieplunkšķēja ezerā.

Tā, skaidrs, krūzi nāksies atdot, Dane nodomāja, pārlēja atdzisušo kafiju savā krūzē, izskaloja Oša iecienīto puslitreni un jau kuro reizi pēdējo stundu laikā ieslēdza kafijas automātu.

Viņš peldēja ilgi. Likās, apzināti grib nodzīt sevi līdz spēku izsīkumam. Varbūt tā Osis dedzināja dusmas, kas viņu grauza no iekšienes. Gan jau pats pastāstīs, ja gribēs.

Izkāris slapjos džinsus un krekliņu uz kāpņu margām, Osis uzāķēja slapjās krosenes uz metālā kaltā ārdurvju luktura vijumiem. Lai žūst… Viņš savu darbu bija padarījis. Tas maita IR noķerts, parāds nogalētajam bērnam atdots. Tālāk lai strādā izmeklētāji.

Ielūkojies mašīnas bagāžniekā, viņš drusku iepīka tīri džinsi gan tur atradās, bet no krekliem nebija ne vēsts. Redzēdama Oša apmulsumu, Dane iegāja istabā un no skapja plaukta izvilka melnu T krekliņu ar uzrakstu Kriminālziņas tādus, vislielākā izmēra, gatavojoties pērngada policijas sporta svētkiem, redakcija bija sev pasūtījusi formas tērpu vietā. Dane savējo izmantoja kā ērtu naktskreklu.

- Ja nesmādēsi vizuālo piederību papīra bendēm, varu izniegt šo, viņa paķircinājās.

-Šobrīd es varētu arī krustmāmiņas rītakleitu uzvilkt, Osis atsita un paostīja gaisu. Kafija?

-Ir, ir. Gatava. Nāc iekšā.

- Nē, iekšā* es acumirklī atslēgšos. Labāk pasēdēsim uz kāpnītēm. Ņem savu bloknotu vai diktofonu un raksti…

-Pēc Zvejniekciema iedzīvotājas atkārtotā zvana vispirms turp devās divi kriminālpolicijas inspektori. Civilā, lai neizbaidītu Liepu. Tomēr bažas bija nevietā, jo pēc Zvejnieksvētkiem apkārt klenderēja krietni daudz iebraucēju, dzimtās zemes apceļotāju un pat ārzemju tūristu. Mūsējos neviens neievēroja.

Vietējais inspektors, papildspēkus gaidīdams, jau bija paguvis savākt dažus uzticamus vīrus, pārķemmēt apkārtni, atrast aizdomīgo māju, kurā līksmība sita augstu vilni, un klusi novēroja iespējamo aizdomās turamo. Viņš kopā ar draugiem kādā mājā jau no paša agra rīta dzēra. Kad atbrauca mūsējie ar fotogrāfijām un tās salīdzināja ar oriģinālu, uzreiz bija skaidrs īstais. Puiši zvanīja mums, un mēs, vēl četru viru grupa, devāmies uz Zvejniekciemu.

īsi pirms trijiem ieņēmām māju tajā atradās kādi septiņi galīgi jēgu pārdzēruši vīrieši (viņi tika aizturēti nopratināšanai) un mūsu meklējamais, aizdomās turētais Ainārs Liepa. Arī viņš bija pamatīgi piedzēries, taču, ieraudzījis policistus un roku dzelžus, momentā atskurba. Mēģināja bēgt caur virtuves logu, bet tur viņu laipni sagaidīja mūsējie. Tad sāka kaut ko penterēt par ciemošanos pie drauga, par to, ka viņam pēc desmit minūtēm aties vilciens uz Rīgu, lai tak nu laižot viņu vaļā, ka notikusi kļūda vai pārpratums…

Kad iesēdinājām mašīnā, spurojās un sauca veči, veči, es neko neesmu izdarījis, tikai piedzēries! -, bet, kad pateicām, ka vedīsim uz Melnajām priedēm un pēc tam uz Annas bērēm, kur atdosim pūlim saplosīšanai, vīram nervi vairs neizturēja saplaka kā pūpēdis. Sāka kliegt es negribēju, es negribēju, vēlējos tikai parunāties… Pajautājām ko tu negribēji? Un tajā brīdī viņš saprata viss. Činkstēdams dīca un lūdzās tikai nevediet uz Melnajām priedēm, tikai ne uz Melnajām priedēm…

-Šobrīd noziedznieks ir aizturēts un ievietots Ziemeļvidzemes īslaicīgās aizturēšanas izolatorā, kur atradīsies trīsdesmit dienas līdz sākotnējo izmeklēšanas procedūru pabeigšanai, pēc tam tiks pārvests uz Vidzemes reģionālo izolatoru.

Gribu pateikties visiem Vidzemes policijas darbiniekiem, kuri aizvadītās nedēļas laikā, stundas neskaitot, darīja visu iespējamo, lai ātrāk notvertu slepkavu. īpaša pateicība Zvejniekciema vecākajam inspektoram, kurš, atvaļinājumā būdams, turklāt savā dzimšanas dienā, deviņas stundas kopā ar mums meklēja un pieskatīja noziedznieku. Tāpat izsaku pateicību visiem masu saziņas līdzekļiem, sevišķi TV Panorāmai, LNT ziņām un avīzei Kriminālziņas par operatīvi publiskoto informāciju. Visbeidzot pateicos visiem iedzīvotājiem, kuri izrādīja pilsonisku drosmi un sniedza policijai vajadzīgās ziņas. Savukārt tiem, kurus mēs kā lieciniekus īpaši meklējām un kuri tā arī neatsaucās, novēlu visu atlikušo dzīvi nodzīvot, tikpat nožēlojami baidoties no savas ēnas kā līdz šim.

-H arī rakstīt? Dane pārjautāja.

-Jā. Tā arī raksti, cieti noskaldīja Osis. Sauksim lietas īstajos vārdos. Lai sabiedrība zina, kuri ir tie gļēvuļi, kas grūtā brīdī negribēja nākt palīgā… Paspēji pierakstīt?

-Jā-

- Nu tad vispirms tavai avīzei, pec tam paziņojums visām pārējām. Bet tagad es gribu atgulties, šausmīgi sāp mugura… Drīkst uz tā paša saliekamā dīvāna? Nav vairs spēka iet Ezeriņam prasīt atslēgu no citas istabas.

-Es zinu vēl labāku vietu liecies lielajā gultā un kārtīgi izgulies. Es tik un tā tagad rakstīšu…

-Pamodini mani ap desmitiem… Likās, Osis grib iebilst, taču nogurums darīja savu. Klusu burkšķēdams, viņš iegāja dibenistabā, un pēc brītiņa no turienes atskanēja svētlaimīga šņākšana.

Dane ķērās pie rakstīšanas. Tīņāja kaseti šurpu turpu. Rakstīja un svītroja, svītroja un rakstīja. Neapmierināta saplēsa divus uzmetumus, līdz beidzot trešais likās tāds, kādam jābūt. Pirms bērēm aizbrauks uz nodaļu, tik un tā visi sarunājuši tikties tur, paspēs nodrukāt un nosūtīt. Dane bija pārliecināta, ka puiši visi kā viens ieradīsies bērēs. Tagad viņiem nebija jākaunas paskatīties acīs ne upura tuviniekiem, ne Latvijas iedzīvotājiem.

Viss. Dane nolika pildspalvu, tad padomāja un pierakstīja nobeigumu…

…Noziegums atklāts. Iespējamais slepkava noķerts un atrodas drošā vietā. Sabiedrība beidzot var uzelpot. Šis noziedznieks vairs nevienu nenogalinās. Ja vien… Ja vien mūsu valsts eiropeizētā un humānā tiesa nepiespriedīs viņam pārspīlēti humānu sodu, pārvelkot svītru visiem policijas un prokuratūras darbinieku pūliņiem un daudzu negulētu nakšu darbam. Atliek vienīgi cerēt, ka šo briesmoni notiesās pēc nopelniem. Ja ne citādi, tad pēc cietumnieku goda likumiem…

Līdz desmitiem, kad Osis bija lūdzis viņu pamodināt, Dane bija paguvusi uzrakstīt divas maniaka stāsta versijas paplašināto gabalu Kriminālziņām, kurā ļāva vaļu emocijām un iekļāva dažas izmeklēšanas norises epizodes, un nedaudz oficiālāku pārējai presei. Pielikusi punktu, viņa ilgi sēdēja kāpņu augšgalā un raudzījās pāri ezeram, domājot, cik tas ir netaisni, visa pasaule burtiski pludoja zaļi zeltaino krāsu virpulī, smaržoja liepas un visas iespējamās vasaras puķes, bet bērns, kuram vēl visa dzīve būtu priekšā, šo skaistumu nekad vairs neredzēs. Jo kādam izdzimtenim, lūk, nav izdevies savaldīt savu gribuli vai, kas vēl ļaunāk, sabiedrībai nav pieticis prāta atpazīt kārtējo maniaku un laikus no viņa atbrīvoties.

- Tu tā ari nepagulēji? Pie auss atskanēja moža, bet nopietna Valda balss. Es nu braukšu. Jāieskrien mājās pārģērbties. īsi pēc vienpadsmitiem tiekamies nodaļā. Vajadzētu paspēt izsūtīt paziņojumu presei.

Uz kāpnītēm nodipēja skrejoši soļi, dobji ierūcās trīslitrlgais rovera motors, un pēc acumirkļa viss noklusa.

Maz gan viņam vajag, lai atkoptos… Dane atcerējās to cilvēka ēnu, kas agri no rīta gandrīz bezfilmā bija iekritusi guļvietā un sekundes desmitdaļā atslēgusies no jebkādiem ārpasaules trokšņiem…

Viņa steidzīgi nodušojās un apģērbās. Klasiskas, melnas bikses, melns zīda topiņš un melna, viegli caurspīdīga, plandoša blūze viņai šķita, ka tas būs piemērots ģērbs gan bērēm, gan vēlā pēcpusdienā paredzētajām sarunām ar Liepas lietu kūrējošo prokurori un kriminālpolicijas izmeklētāju Annu, kura, kā bija zināms, šīs lietas izmeklēšanā iesaistījusies ar sirdi un dvēseli.

Bija neparasti pašā vasaras vidū džinsu un T kreklu vietā redzēt kriminālpolicijas puišus tumšos uzvalkos, klusinātu toņu kreklos un ar kaklasaitēm. Ierasto melno jociņu un savstarpējās apcelšanās vietā nodaļā valdīja klusums, skuju un tvanošu vasaras ziedu aromāts. Arī Dane pa ceļam uz nodaļu pie puķu sievām bija nopirkusi četras krāšņas agrās lilijas, kuru reibinošā smarža pat caur ietinamo papīru gāza vai no kājām.

Ielūkojusies pie ekspertiem un palūgusi atslēgt viņai atvēlēto kambarīti, Dane ātri pārrakstīja šīs dienas preses paziņojumu un izsūtīja adresātiem, savējiem vēl pievienojot papildu ziņu iespējams, pēcpusdienā stāstam būs turpinājums…

Kabinetā ielūkojās Gints.

-Dzirdēju, ka te klakšķ taustiņi… Gribēju…

-Jā?

-… parunāties. Ja tev ir laiks…

- Protams, tūlīt nosūtīšu pēdējo e-pastu. Danes pirksti tikmēr darīja savu darbu.

- Tu gan ātri raksti! Kā iespējams, tik ātri rakstot, neko nesajaukt? Reizēm skatos, kā strādā stenogrāfistes tiesā, taču viņas neraksta pilnu tekstu, tikai simbolus. Kā tev tas izdodas?

-Gint, ne jau tāpēc tu šurp atnāci. Dane ielūkojās puisim tieši acis. Mēs viens otru pazīstam krietni sen. Kas noticis? Dabūji no Oša brāzienu par to, ka parādīji man ierakstu? Jā, atzīstos, es viņam pati to pateicu, bet arī lūdzu, lai tev neko nepārmet.

-Nē, nē, ar to viss ir kārtībā. Viņš mums teica, ka tu gatavo nopietnu pētījumu. Nē… es… man… cita lieta… Citkārt mutīgais eksperts bija pavisam apmulsis.

- Jēziņ, vai tu vari runāt kā cilvēks? Dane vairs nespēja savaldīties.

-Nu… redzi… Tev ar Osi ir tik labas attiecības, ka, domāju, varbūt zināsi, kas notiek… Ar neapbruņotu aci varēja redzēt, cik grūti viņam izteikt šos vārdus. Līdz mums atnākušas ziņas, ka tur… augšā… nolēmuši viņu pārcelt uz centru. Mēs negribam, lai viņš aiziet no Vidzemes! Fūūū! Dusmīgi izšāvis pēdējos vārdus, Gints atviegloti nopūtās.

-Hmm… Nu bija Danes kārta apmulst un ieturēt slaveno Džūlijas Lambertes pauzi.

Dzirdētais viņai nebija nekāds jaunums, tomēr fakts, ka Oša darbinieki vērsās pie viņas pēc tik specifiskas informācijas, lika padomāt. Ja nu tas bija kārtējais uzticamības tests no Oša puses? Varbūt puiši tiešām raizējās par savu šefu?

-Nu tā. Uz tavu jautājumu man nāksies atbildēt pa daļām. Pirmkārt, man ar Osi ir tieši tikpat labas attiecības, cik viņam ar ikvienu no jums, ne vairāk un ne mazāk, nevajag pārspīlēt. Otrkārt, par to, kas notiek. Jā, no Raiņa bulvāra līdz redakcijai arī ir atklīdušas līdzīgas runas, taču pagaidām nekā vairāk par baumām nav, jo, cik zinu, Osis vienmēr un visur ir uzsvēris savu piederību un uzticību Vidzemei. Un man nav pamata domāt, ka viņš būtu savas domas mainījis.

-Jā, bet pēc šī nozieguma atklāšanas viņu noteikti aicinās vēlreiz! Gints strauji teica, apliecinot, ka Ziemeļvidzemes kriminālistus pēdējā laikā grauž raizes par priekšnieka iespējamu zaudēšanu.

To, ka Valdis ir darbinieku iemīļots, Dane bija novērojusi gan policistu skarbajā ikdienā, gan pavaļas brīžos sporta spēlēs un kopīgajos atpūtas vakaros. Viņa zināja, cik uzmanīgi un vērīgi Osis ieklausās savos darbiniekos. Tas pats Gints vairākkārt bija brīnījies kā tad tā, es tikai garāmejot izmetu, ka vajadzētu jaunu skeneri, un skat, pēc nedēļas jau uz galda.

Savukārt Kriminālpolicijas dāmas reiz bija pa jokam ieteikušās, ka derētu nemājīgi pelēcīgos kabinetus izkrāsot priecīgākās krāsās un logiem neitrālo žalūziju vietā piekārt dzīvespriecīgus aizkarus. Pēc pāris mēnešiem Ziemeļvidzemes policijas pārvaldē sākās kapitālais remonts, pēc kura visas telpas ieguva citu izskatu.

Silti dzeltenais, laškrāsas, zāles zaļais, okera sārtais un tumši zilais Osis bija lūdzis talkā telpu dizaineru, lai atrastu katrai telpu grupai atbilstošākās krāsas un piemērotākos augus. Izziņas inspektori, kuru ikdiena bija saistīta ar lielām papīru kaudzēm, bet kabinetu logi vērsti uz ziemeļiem, savās telpās varēja priecāties par siltām dzelteni sārtām krāsām; ekspertu nodaļā dominēja neitrāli zilpelēkie un siltie zemes toņi; kriminālpolicistu nemierīgo ikdienu rāmāku darīja zāles un sūnu zaļās, bet ceļu policistiem sienas bija smilšu un kafijas brūnā krāsā.

Pārvaldē pēc remonta visas mēbeles pārsvarā bija no gaiša koka, radot vieglu iespaidu, un tikai pārvaldes priekšnieka kabinetā bija saglabājušies vecie, masīvie piecdesmito gadu galdi, krēsli, skapji un plaukti. Pulkvedim Jānim Muciņām patika solīdums un nosvērtība. Viņš, pēc dabas dziļi konservatīvs, šajā pārmaiņu laikā jutās ne visai labi. Demokrātija, runas un uzskatu brīvība, noziedznieku cilvēktiesības, preses klātbūtne, sabiedrības kontrole pār tiesības un kārtību sargājošajām iestādēm, nē, nudien, pasaule bija sagriezusies kājām gaisā!

Viņu sarunu pārtrauca strauji tuvojošies Oša soļi gaitenī tāda gaita bija tikai viņam: ātri, gari soļi, asiem papēžu piesitieniem. It kā precīzi nomērot katru dzīves sekundi, katru atvēlēto minūti un stundu.

- Ā, te jūs esat. Laiks braukt. Dane, tu brauksi ar savu mašīnu vai kopā ar puišiem kāpsi manējā?

-Es netraucēšu?

- Nerunā muļķības. Tu esi savējā. Un šī diena vispār ir tāda… īpaša. Ne jau katru reizi visa nodaļa brauc uz bērēm. Bet šoreiz tā vajag…

15.nodaļa

Melno priežu kapsētā bija sapulcējušies ļaužu simti. Visiem rokās ziedi, bet sejās vienādi saspringta sejas izteiksme. Brīdī, kad klusējošie sērotāji pamanīja melni tērpušos policistu grupu, pūli pāršalca klusi čuksti un viļņošanās.

-Valdi, tev vajadzētu pateikt kādus vārdus, Gints klusi ieminējās. Šķiet, viņi šorīt vēl nav dzirdējuši ziņas.

-Varbūt vēlāk. Tagad ne. Vispirms gribu runāt ar Annas vecākiem.

Nesen uzceltajā jaunajā, modernajā kapličā bija vēss un drēgns. Visi trīs Dūliņi Vladimirs, Marija un Annas brālis Sergejs stāvēja pie nelielā, baltā zārka galvgaļa. Telpā dega sveces, smaržoja vīraks un ziedi. Skumji skanēja smeldzīga vijoles melodija. Skaņas cēlās līdz griestu smailei un ar nelielu aizkavēšanos atkal slīga lejup, radot tukšajā telpā vieglu skaņu ņirbu. Gar apaļās kapličas sienām goddevīgi bija sastājušies pārējie Annas tuvinieki, draugi, klasesbiedri, skolotāji un Dūliņu ģimenei piederīgie.

Ienākot Osim, pie zārka stāvošie sakustējās. Dane redzēja, cik krampjaini noraustās Valda žokļu muskuļi, cik bāls viņš ir kļuvis un cik strauji pulsē tievās, smalkās, gaišzilās dzīsliņas deniņos… Tuk-tuk-tuk, tuk-tuk-tuk, tuk-tuk, tuk-tuk… Viņš izslējās, atlieca plecus un, skatoties tieši uz priekšu, tuvojās Dūliņiem.

Dane palika kopā ar pārējiem stāvam kapličas stūrī, iztālēm raugoties, kā Osis noliektu galvu brīdi pastāv pie atvērtā zārka, tad pieiet pie Dūliņiem un klusi, bet ātri kaut ko pasaka. Bālās, skumjās sejas ar saraudātajām acīm iegaismojās. Acīmredzot Valdis bija pateicis par notverto noziedznieku, un nu taisnīguma sajūta Dūliņiem meitiņas izvadīšanu aizsaulē darīs kaut par drusciņu vieglāku. Augumā sīciņā Marija pagājās pretī Osim un, viņu aiz rokas satvērusi, pavilka lejup, tad pastiepās pirkstgalos un pateicībā, kā svētot noskūpstīja nobālušo majoru uz pieres.

Valdis atgriezās pie savējiem. Kā sastindzis, drudžaini mirdzošām acīm, nervozi pulsējošu zilo dzīsliņu. Danei iešāvās prātā Ezeriņa stāstītais. Vai atrašanās kapos Valdim liek domāt par… to meiteni? Vēlreiz izdzīvot visu? Atcerēties?

Sāka runāt mācītājs. Acīmredzot Dūliņi bija luterāņi, jo ceremonija bija vienkārša un patiesa.

Danei ārkārtīgi nepatika bēres. Ne vecu, ne jaunu cilvēku tās visas šķita absurdi nežēlīgas un dīvainas, it kā ciniska režisora iestudēta luga. Iespējams, savā ziņā rituālā bēru ceremoniāla izspēlēšana ļāva tuviniekiem mierīgāk uztvert zaudējumu, samierinoties ar nepārraujamo pasaules ritumu. Tik un tā Dane izjuta iekšēju pretestību, domājot par cilvēkiem, kuri šādā brīdī, uz mūžu atvadoties no saviem mīļajiem, vēl ir spiesti domāt par ārējām pieklājības formām, frāzēm un žestiem līdzjūtības izteikšanas ainās, bet vēlāk bēru mielastā filozofiski spriest par nežēlīgajiem likteņa lēmumiem, līkločiem un par dzīvi, kāda nu tā mēdz būt… Lielākoties šīs runas bija nodeva pieklājībai un sabiedrības normām, tikai retais no bēriniekiem patiešām no sirds skuma līdzi un vēlējās praktiski palīdzēt aizgājēja ģimenei…

Bērinieki sakustējās tuvinieki pienāca sniegt pēdējo skūpstu, tad māte, gauži un mēmi raudādama, pārsedza šķidrautu pār savas meitiņas seju, bet virs tā izkārtoja baltu rožu klēpi. Vīri uzlika baltajam šķirstam vāku, un astoņi Annas klasesbiedri pacēla nelielo zārciņu plecos, lai nestu uz pēdējo atdusas vietu.

Pavadītāju kolonna izstiepās visas kapsētas garumā. Dūliņu ģimenes kapavieta atradās otrā kapsētas malā vistālākajā punktā no kapličas. Pagāja krietns brīdis, līdz visi sastājās un mācītājs atsāka savu skumjo runu. Vārdi, vārdi, vārdi… Gadsimtu gaitā izstrādātas un pārbaudītas formulas, kam vajadzēja iedarboties kā mantrai, uz brīdi notrulinot sāpju asos dzelkšņus.

Dane vēroja pavadītājus viņu sejas, mīmiku, žestus. Annas klasesbiedru jaunajās sejiņās bija sastindzis pārsteigums un neticība kā kaut kas tāds iespējams ar vienu no viņiem? Vecākie bērinieki sāpes slēpa aiz gadiem rūdīta sīkstuma vairoga, kas aizsedza visu arī šausmas par to, ka bērni mirst un tiek apglabāti pirms vecākiem… Policistu grupa stāvēja, memi klusējot, cieši, plecu pie pleca. Valdis vidū. Joprojām bāls, joprojām sakostiem zobiem, bet paceltu galvu.

- …un, pirms aicināt jūs pēdējoreiz atvadīties no mums visiem tik mīļās Annas Dūliņas, viņas vecāki mani visdziļākajā pateicībā lūdza dot vārdu Kriminālpolicijas priekšniekam majoram Valdim Osim…

Valdis it kā iztrūkās no sastinguma un paspēra pāris soļu uz priekšu. Ārēji viņš šķita mierīgs un vēss kā ledus, taču nervozā dzīsliņa deniņos un līdz baltiem kauliņiem sažņaugtie pirksti, kas murcīja vienas vienīgas baltas rozes kātu, liecināja, ka Oša sirdij un prātam līdz mieram tālu.

-… mūsu visu vārdā es gribu lūgt piedošanu Annai un jums visiem par to, ka nespējām viņu pasargāt un nosargāt. Bet mēs esam notvēruši nezvēru, kurš ir atbildīgs par šo noziegumu. Vairākas dienas meklētais Ainārs Liepa šonakt ir aizturēts. Šorīt viņš atzinās. Nevienam bērnam, nevienai sievietei vairs nav un nebūs jābaidās. Tas ari viss. Paldies, ka uzklausījāt.

Osis piegāja pie Annas zārka, brīdi pastāvēja noliektu galvu, tad uzlika rozi līdzās viņas mātes liktajām. Pūlis klusēja aizturētu elpu, tikai brīžiem klusumu pārtrauca elsas.

Kad garā pavadītāju rinda, ziedus nolikusi un Annas tuviniekiem rokas paspiedusi, sāka izklīst, ari Dane piegāja pie kapa, lai noliktu ziedus un aizdegtu svecīti. Dūliņi, cieši kopā saspiedušies, stāvēja un mēmi noraudzījās ziedu jūrā. Dēls maigi apņēma Mariju Dūliņu ap pleciem, vīrs saņēma zem rokas. Ir laiks, māt, iesim… Atnāksim pie Anniņas rīt.

Viņi sāka lēnām virzīties uz centrālās ejas pusi, kad no tuvējo krūmu aizsega iznāca divas sievietes viena gara, drukna, platiem kauliem, bet skaistu seju, otra sīka, vāja, salīkusi, rūpju un raižu pēdām acu un lūpu kaktiņos.

Viņas abas bija tērpušās viscaur melnā, melnu mežģīņu lakatiņu uz galvas, nelieliem baltu puķzimīšu pušķīšiem rokās. Kautrīgi nolikušas savus ziediņus krāšņā ziedu paklāja maliņā, viņas, viena otru balstīdamas un mēmi, lielām asarām raudādamas kā raud nevaldāmā izmisumā -, vēl kādu bridi stāvēja, lūkodamās uz lielo fotogrāfiju, kas bija atstutēta pret baltā bērza krusta kāju. Ļoti jauna, smaidīga, gaišmataina meitene ar garu bizi, apaļu sejiņu un lielām, zilām acīm tieši un atklāti skatījās objektīvā. Bija redzams, ka fotogrāfs savu fotografējamo objektu ļoti mīlējis un objekts atbildējis ar uzticēšanos.

Pēkšņi Marija Dūliņa izrāvās no vīra un dēla rokām, apsviedās un skrēja atpakaļ, skaļi saukdama:

-Kas, kas jūs esat? Ko jūs te darāt? Es jūs nepazīstu!

Abas sievietes apmulsušas steigšus pagriezās, lai dotos

prom, bet abi pienākušie vīrieši aizšķērsoja viņām ceļu. Marijas dēls Sergejs klusi ierunājās: Atvainojiet, mana māte jums tikko kaut ko jautāja…!

-Mēs… es… esam radinieces, gandrīz čukstus izmocīja vecākā sieviete.

- Nē, jūs neesat nekādas radinieces! Mūsu radus es pazīstu! Annas māte atradās uz histērijas robežas. Vladimir, sauc policiju, saki, ka šeit ir nepazīstami cilvēki, saki, ka mūs vajā…

- Nesauciet policiju! Lūdzu! iesaucās jaunākā sieviete.

-Mēs esam… viņa… radinieces. Sieva… Māte… Atnācām izlūgties jūsu piedošanu. Lūdzu, piedodiet mums par visu notikušo! Piedodiet man, ka esmu tā zvēra gabala sieva! Man jau ir viens maziņš bērniņš, drīz būs vēl viens, un es nezinu, kā dzīvot tālāk! Viņa, skaļi raudādama, nokrita Marijas Dūliņas priekšā ceļos un sāka nagiem plosīt sev seju.

- Tūlīt izbeidziet! Pie sievietes piesteidzās Annas brālis un pierāva viņu kājās. Dzirdiet, izbeidziet! Un ejiet prom! Šī nav ne īstā vieta, ne īstais laiks, lai runātu par jūsu vīra nodarīto un lūgtu piedošanu. Tas nav iespējams. Vismaz ne tagad. Lūdzu, ejiet, citādi es tiešām pasaukšu policistus. Viņi vēl nebūs tālu aizgājuši.

-Pagaidi, dēls, netrako, nepārsteidzies, Marija negaidīti mierīgi un rāmi ierunājās. Ja cilvēki ir nākuši pie mums, mēs viņus uzklausīsim. Tikai paiesim tālāk, līdz tam soliņam. Citādi galīgi vairs nav spēka nostāvēt…

Abas sievietes kā noburtas sekoja apaļīgajam stāvam melnajā seģenē. Visas trīs sievietes apsēdās, vīrieši palika stāvam. Dane neuzkrītoši, ejot pa paralēlo taciņu, tuvojās soliņam no aizmugures.

-Nu… Ko jūs gribējāt mums teikt? aizkritušā, pārgurušā balsī ierunājās Marija Dūliņa.

-Viņš ir nodarījis pāri mums visiem… nočukstēja Liepas māte. Jau tad, kad pa televīziju pirmo reizi izdzirdēju par Melnajās priedēs notikušo, jau tad, kad pirmo reizi parādīja meklējamā vīrieša fotorobotu un pazīmes, sajutu kaut kas nav labi. Un tad Ainārs pēkšņi aizskrēja komandējumā… Vēl pēc divām dienām atnāca policisti un sāka izprašņāt par viņa darbu, interesējās par Ilutas laulību, bērniem. Cik zināju, tik par darbu izstāstīju, bet par ģimenes dzīvi teicu lai viņa pati… Ja grib, lai stāsta. Nelaimīga viņiem tā laulība bija, nelaimīga paši redzat, Iluta liela, krāšņa, skaista sieviete, bet šis man tāds piņģerots padevies, sēdoša suņa auguma vīriņš. Bet viņa uz šo kā uzmedota. Mīlēja kā traka. Ainārs tā un Ainārs šitā… Kā akla, kā apmāta. Vienu bērnu šim jau piedzemdēja, drīz būs otrs, bet mīļais tētiņš aiz zviedru gardīnēm… Varēja just, ka dēls mātei sagādājis ne vienu vien rūgtu bridi, ja reiz svešos ļaudīs viņa tam veltīja tik skarbus vārdus.

- Mēs… mēs visu laiku mokāmies pašpārmetumos vai tiešām arī mēs esam vainīgas, ka viņš tā? Iluta ieraudājās balsī. Kur ir mana vaina? Tos divarpus gadus, ko dzīvojām kopā, Ainārs, kad nebija dzēris, bija zelta cilvēks. Cik zinu, dienot armijā, viņš pārcieta smagu kontūziju. Pēc tās ārsti pilnībā aizliedza lietot alkoholu. Bet vai tad klausīja? Iedzēra tik un tā. Bija reizes, kad viss bija kārtībā. Citreiz… kļuva dusmīgs, sāka trakot… Varbūt tiešām tovakar tas karstais laiks un alkohols kopā… Kā tautā saka, aizgāja kaut kas ciet. Bet apzināti, skaidrā prātā viņš to nebūtu darījis…

-Tā jau visi dzērāji un psihopāti saka! Sarunā iejaucās Sergejs. Viņš acīm redzami bija nikns.

-Nē, nē, ticiet man, Ainārs ir… bija… labs… Nu jau viņa raudāja aizvilkdamās. Kā viņš mīl… mīlēja… savu meitiņu… Mūsu meitiņu… Laikam tobrīd tur, upmalā, rīcības karstumā nepadomāja.

-Es vispār vēl arvien neticu, nespēju noticēt, ka to izdarījis viņš! iesaucās Aināra māte. Neticu! Domājiet par mani, ko gribat. Mans dēls pat vistu nevar nokaut. Savu mūžu nav piedalījies nevienā kautiņā. Skolā un ari armijā vienmēr dabūja pa galvu, bet pats gan nevienam nav sitis. Esmu pārliecināta, ka to izdarīja kāds cits, bet Ainārs tagad uzņemas vainu… Varbūt viņam policijā lika to darīt…?

- Vai jūs pati saprotat, ko runājat? Marijai Dūliņai sašutumā un šokā aizkrita balss. Viņš to neizdarīja? Un kā tad pierādījumi? Mana bērna asinis…? Es jūs lūdzu ejiet prom! Ejiet tūlīt prom! Sergej, sauc policiju, lai aizved šīs sievietes!

- Es pats viņas aizvedīšu! Annas brālis knapi valdījās, lai, satvēris abas sievietes zem rokām, ar spēku neaizrautu viņas līdzi. Kā jums vispār nebija kauna šodien nākt šurp?!

-Mēs gribējām… palūgt piedošanu… izmocīja Iluta.

Dane klausījās, un viņā virda dusmas. Protams. Te nu bija tā pretruna Aināra Liepas māte, droši vien kā ikviena māte, ar putām uz lūpām aizstāvēja sava bērna nevainīgumu un, mātes instinkta vadīta, darītu to arī tad, ja skaidri redzētu, ka dēls ir vainīgāks par vainīgu.

Turpretī Aināra sieva Iluta, laikam no pašas pieredzes, acīmredzot pieļāva arī baigāko iespēju, proti, faktu, ka vīra traumētās smadzenes alkohola un karstuma iespaidā gluži kā pārkarsis dators varēja saiet uz īso. Varbūt miermīlīgais mātes mīlulītis divatā ar sievu nemaz tik mierīgs nebija…

Abas sievietes lēni, it kā nesdamas milzu smagumu, pa kapsētas grantēto taciņu devās prom, pretējā virzienā tam, kurp bija aizgājuši bērinieki.

Dane lēni gāja aiz Dūliņiem, kuri, dusmīgi klusēdami, vilka savu bēdu vezumu… Viņu atvadas no mirušā bērna bija nežēlīgi iztraucētas, un nu skumjas strauji pārauga naidā.

- Padomā tik’, viņām nebija kauna vilkties šurpu tādā brīdī, sirdījās Annas tēvs, un dēls viņu dedzīgi atbalstīja.

-Nevajag tā… viņas jau gribēja tikai labu, Marija Dūliņa klusi noteica. Pēkšņi viņa sagrīļojās, ķēra pie sirds un pieķērās tuvākajam lielajam kokam. Liepai… Acumirklī nobālējusi, viņa slīga gar stumbru lejup.

- Marij, tev slikti ar sirdi? Kas notika? Vīrs bija acīm redzami pārbijies.

Annas mātes pēkšņi nozilējušās lūpas un krampjainā kampšana pēc elpas Danei pateica priekšā, kā rīkoties. Aši izrāvusi no somiņas stikla tūbiņu ar validolu, viņa pieskrēja pie Dūliņas un sniedza viņai divas tabletes, bet pati tikmēr sameklēja mazajā kabatiņā ampuliņu ar ožamo spirtu, nolauza tai galu un, devīgi salaistījusi kabatlakatiņu, paplivināja netālu no Marijas Dūliņas sejas, tad pasniedza viņai. Paradums nēsāt līdzi medikamentus bija izveidojies, uzsākot darbu kriminālajā jomā. Nekad jau nevarēja zināt, ko un kad ievajadzēsies.

-Paldies… nedaudz atguvusies, Marija ierunājās.

-Zināt… tik daudz bēdu… un man tā sirds… Bet es jūs ievērojujūs viņai atnesāt brīnišķīgas lilijas. Viņai tā patika lilijas… Un viņa skaļi ieraudājās.

-Marij… nomierinies… tu tagad nedrīksti uztraukties… virs viņu mierināja, bezpalīdzīgi skatoties apkārt.

- Varbūt man izsaukt ātro palīdzību? Viņai nevajadzētu šobrīd iet pašai… Dane piedāvāja.

- Nē, nē, nevajag. Tūliņ atkal viss būs labi! Marija steidzīgi centās piecelties kājās. Mūs gaida pārējie bērinieki. Jūs taču atnāksiet uz piemiņas mielastu pēc divām stundām, vidusskolas aktu zālē? Jūs stāvējāt tajā pulciņā, kur Osis? Lūdzu, nododiet viņam, ka mēs priecātos viņu redzēt. Pēc tās vēsts, ko viņš mums šodien pateica, mēs šim cilvēkam būsim vienmēr pateicīgi! Tad jūs atnāksiet, ja? Viņa kā bērns raudzījās Danei acīs.

- Paldies par aicinājumu, bet, piedodiet, laikam tomēr ne. Par Osi gan nezinu. Es… neesmu no policijas. Esmu žurnāliste un no pirmās dienas sekoju līdzi šīs lietas izmeklēšanai. Gribu vēlāk par to uzrakstīt nopietnu, lielu rakstu ar speciālistu komentāriem. Varbūt pat grāmatu. Es ļoti labprāt ar jums aprunātos, bet noteikti ne šovakar. Tad, kad būsiet gatavi runāt, lūdzu, piezvaniet man… Dane pastiepa Marijai savu vizītkarti.

- A, es jūs zinu! uzmetusi mirklīgu skatienu mazajam papīra taisnstūritim, Marija iesaucās. Jūs vienmēr rakstāt par Vidzemes puses izmeklēšanām, un mūsu reģionālā avīze jūsu rakstus arvien pārdrukā! Bet tieši tāpēc atnāciet šovakar. Tur būs visi mūsu radi un tuvinieki, meitas draugi un skolasbiedri… Parunāsiet. Vladimir, Sergej, sakiet taču arī jūs kaut ko! Abi Dūliņi klusēja, un Dane viņus lieliski saprata.

-N-nu… Nesolu. Lūdzu, pieņemiet manu visdziļāko līdzjūtību! Bet nu ja jūtaties labāk, man laiks iet.

Dane strauji devās prom pa taciņu uz kapsētas vārtu pusi, iekšēji sodīdamās, cik neveikli viss sanācis. It kā viņa būtu uzprasījusies.

Kapsētas stāvlaukumā Osis stāvēja, nervozi smēķēdams palienētu cigareti viņš jau vairākus mēnešus nesekmīgi pūlējās atmest, bet katra jauna izmeklēšana atkal un atkal lika pastiept roku pēc it kā mierinošā dūma. Iespējams, viņa straujajai dabai piespiedu dīkstāves brīžos bija vajadzīgs kāds meditatīvs rituāls.

-Kur tu tik ilgi aizkavējies? Runāji ar Dūliņiem?

- Tā sanāca. Pret savu gribu. Tur bija Liepas sieva un māte…

-Ko??? Osim pārsteigumā cigarete izkrita no rokām.

-Kurā brīdī tad viņas uzradās? Mēs taču…

- Tad, kad jūs kopā ar pārējiem bēriniekiem jau bijāt devušies prom. Viņas uzradās pēkšņi, taču, likās, ar aprēķinu. Zināja, ka vecāki pie bērna kapa paliks pēdējie.

-Un ko viņas gribēja?

-Atvainoties.

-Ko???

-Atvainoties. Par to, ko izdarījis dēls un vīrs. Liepas māte gan apgalvoja, ka viņas Aināriņš esot nevainīgs un tu ar saviem puišiem viņu policijā esi piespiedis atzīties… Paga, netrako! Redzēdama, ka Osis dusmās saspringst un jau gatavs doties aizstāvēt savu taisnību, viņa uzlika plaukstu uz viņa piedurknes. Netrako. Aināra sievai, manuprāt, viss ir skaidrs, viņa jau kapsētā mātei lika to saprast.

- Bet kā viņām nebija kauna vilkties uz bērēm! Osis nikni izsaucās, neapzināti atkārtodams pirms brīža jau izskanējušos vārdus. Paga, paga, bet ziņu par to, ka Liepa noķerts, mēs presē palaidām tikai šorīt. Tas nozīmē, ka viņas zināja…

-Varbūt nezināja, bet… nojauta. Arī Danei šī sakritība likās savāda. Ja reiz tobrīd vēl meklēšanā esošā noziedznieka māte ar sievu bija nolēmušas ierasties uz upura bērēm, tas nozīmēja tikai vienu viņas zināja.

-Un ko teica Dūliņi? Osis pārtrauca viņas domu plūdumu.

- Aizraidīja viņas prom. Dusmojās. Marijai Dūliņai kļuva slikti ar sirdi. Iedevu validolu un ožamo spirtu.

-Tu…

- Nē, nezināju, bet man vienmēr ir līdzi avārijas aptieciņa.

Osis galvu vien nogrozīja. Dane nebeidza viņu pārsteigt.

Kā jau Dane bija domājusi, braukt pie Dūliņiem uz piemiņas mielastu Osis kategoriski atteicās, toties, atceļā no kapiem piestājis pie veikala, nopirka pudeli šņabja, maizes klaipu un duci kapu svecīšu, un visa Annas lietas izmeklēšanas grupa aizbrauca līdz Melnajām priedēm.

Nozieguma vieta pēcpusdienas slīpajos saules staros izskatījās sirreāli saule līksmi lauzās cauri mūžveco priežu skujotajiem vainagiem, apspīdot krāšņiem ziediem un svecēm pilno krūmu ieloku vietu, kur bija zvēriski nogalināta šodien apglabātā meitenīte.

Ziedu un sveču krāvums veidoja simbolisku altāri uzlikta uz celma un atstutēta pret līdzās augošas jaunas priedītes stumbru, arī šeit uz atnācējiem raudzījās tā pati fotogrāfija, kas kapsētā, gaišā, zilacainā, smaidošā meitene ar garo bizi. Sveču bija daudz vairāki desmiti, un visas dega. Acīmredzot kāds rūpējās, lai piemiņas vietā uguns nenodzistu. Pēkšņi Danei pārskrēja drebuļi viņa pamanīja divus tieši tādus pašus puķzimīšu pušķīšus, kādus Liepas sieva un māte bija nolikušas Annas kapa ziedu segas malā.

- Valdi… klusi piegājusi aiz muguras Osim, kurš tobrīd centās aizdegt līdzpaņemtās sveces, viņa nedzirdami ierunājās. Viņas ir bijušas ari šeit…

-Kas viņas?… Viņas???

-Ja. Māte un sieva. Lūk, tie divi ziedu pušķīši.

- Nu tā. Rīt nāksies ar abām no sirds izrunāties. Tātad tiešām zināja. Zināja un klusēja, kad mūsējie pirmo reizi pie viņām iegriezās. Zināja un neteica… Bet mēs kā tādi trakie pusi Latvijas izmalām! Nu, cilvēki… Vai tiešām cerēja, ka mēs neatradīsim un nenoķersim? Tad jau sanāk gandrīz līdzdalība…

-Necepies, varbūt tā nemaz nebija. Varbūt tiešām tobrīd nezināja un tikai vēlāk saprata…? Turklāt Liepas sieva Iluta ir stāvoklī…

-Kā stāvoklī? Viņai taču mājās jau ir pusotru gadu vecs bērniņš.

-Tā vienkārši stāvoklī. Varbūt ari tāpēc…

-Hmm… Jā, tas maina lietas būtību.

Osis neviļus nodrebinājās, it kā nopurinot no pleciem ko nepatīkamu, un, pārlaidis skatienu sanākušajiem, ierunājās:

-Veči… un dāmas, jūs zināt, ka es neesmu nekāds runātājs vai ārēju efektu cienītājs. Mēs daudzreiz esam ķēruši un sēdinājuši, bet šoreiz es visiem gribu pateikt īpašu paldies. Tieši šeit, šajā vietā. Lai viss būtu beidzies. Paldies. Tagad brīdi paklusēsim.

Šķita, tajā brīdī apklust pat vējš un putni. Klusums pēkšņi kļuva tik skaļš, ka sāka zvanīt ausīs…

Vēlāk puiši aizgāja uz kādu grumbuļainām saknēm noaugušu krauju upes krastā, lai brīdi visi kopā pasēdētu un klusējot izdzertu piemiņas šņabi, uzkožot pa maizes rikai.

Dane līdzi negāja viņai šķita, ka brīdim savējo vidū būs pavisam cita nozīme. Vēlāk izrunāsies gan ar Osi, gan ar puišiem. Bet tikmēr viņa pakavēsies dīvainajā vietā. Saules pielietā laucīte neizstaroja ļaunumu, tieši pretēji aicināja piesēst un izbaudīt vasaras siltumu. Karstumā smaržoja skujas, mētras un priežu sveķi, ik pa laikam zemē nopakšķēja sauss čiekurs…

Te pēkšņi mainīgais vējelis, sagriezies un savērpies, iesvieda nāsīs trūdu un tvanošu ziedu aromātu… Kapsētas un nāves klātbūtnes smaržu. Par spīti tveicei, pār muguru pārskrēja drebuļi.

Lūk, te tā bija sajūta, ka šeit, šajā vietā kaut kas noticis. Pāris reižu Danei tā bija gadījies vecās, pamestās mājās, vienreiz kādā pilī, telpā, kur pirms daudziem gadu desmitiem viens brālis bija nogalinājis otru. Vēlāk, neuzkrītoši painteresējusies, viņa bija uzzinājusi jā, tiešām, visās šajās vietās kāds bija miris ne savā nāvē…

Kļuva neomulīgi. Diena sliecās uz vakaru, vējš sāka pūst no upes, uzvēdījot dzestru, mitru elpu.

Atcerējusies par pēcpusdienā norunāto tikšanos ar apgabala prokurori un lietas galveno izmeklētāju, Dane nolēma doties prom, negaidot Osi un pārējos. Ja ko vajadzēs, gan piezvanīs.

16.nodaļa

»

Prokurore Aija Jurjāne viņu bija gaidījusi.

Salējusi tasītēs melnu, smaržīgu kafiju, viņa nogaidoši palūkojās Danē.

-Paldies, ka neatteicāt sarunu, Jurjānes kundze.

-Lūdzu. Neredzēju iemeslu atteikt. Jo vairāk tādēļ, ka jūs to nepublicēsiet tūliņ, bet vēlāk. Šī lieta sacēlusi tādu ažiotāžu, ka būs tieši labi, ja kāds visos sīkumos izpētīs un objektīvi pavēstīs sabiedrībai par notikušo. Jautājiet, man tā būs vieglāk atbildēt. Ja nedrīkstēšu atbildēt, tā ari pateikšu.

- Labi. Tad sāksim no paša sākuma. Kas īsti notika tajā naktī?

-Vai tad Osis jums neizstāstīja?

-īsumā. Sausu informāciju preses paziņojumam.

- N-nu… Nezinu, vai jūs tiešām gribat dzirdēt detaļas. Nepieradušam…

-Es redzēju notikuma vietas video.

-Ā… Nūja. Skaidrs. Ducīgā prokurore smagi ievilka elpu un sāka nesteidzīgi stāstīt. Kad mēs ar sevišķi svarīgo lietu izmeklētāju Annu Māleri aizbraucām uz notikuma vietu, vadījāmies tikai un vienīgi pēc pavēles, kas nosaka uz smagiem noziegumiem jāizbrauc dežurējošajam apgabala prokuroram. Sākumā tas bija tikai kārtējais izsaukums, kārtējā lieta, par kuras izmeklēšanas gaitu ik dienu jāziņo virsprokuroram. Bet notikuma vietā redzētais neļāvai saglabāt vēsi profesionālu attieksmi, mēs aktīvi iesaistījāmies izmeklēšanā piedalījāmies ikrīta operatīvajās sapulcēs, lai zinātu, ko dara policija, izstrādājām un pārbaudījām savas versijas.

- Osis man rādīja savu piezīmju bloku tur katrā dienā bija ierakstīti vairāki simti darbu…

-Jā, pārbaudījām pat visnejēdzīgākās un absurdākās versijas. Nākamajā rītā pēc nozieguma Melnajās priedēs atrada vienu pašnāvnieku pajaunu vīrieti. Nāves laiks sakrita ar meitenītes nāves laiku. Acumirklī radās versija izdarījis noziegumu un, sirdsapziņas mocīts, pakāries. Taču šie notikumi nebija saistīti.

- Vai esat jau runājusi ar aizturēto? Cik zinu, viņš ir nopratināts un atzinies…

-Jā. Tikko viņu atveda, mani izsauca uz policiju, un es viņu nekavējoties nopratināju. Godīgi sakot, jutos zināmā mērā pārsteigta. Biju gaidījusi, ka noziedznieks būs drukns, blāķlgs tēviņš, kā likās pēc pirmā fotorobota, bet atveda sīku, nīkulīgu vīreli. Tobrīd vēlreiz pārliecinājos, ka ārējais izskats pieviļ. Ja varētu pēc ārienes pazīt noziedznieku, tad jau droši vien neviens viņu nepielaistu sev tuvu.

-Šodien kapsētā sastapos ar Aināra Liepas sievu un māti; māte apgalvoja, ka dēls ne pie kā nav vainīgs un atzīties viņu piespieduši policisti. Taču interesanti viņas atnāca uz kapsētu atvainoties, jau zinādamas, ka Liepa, visticamāk, ir vainīgs…

- Tā tiešām ir interesanta nianse, paldies, ka pastāstījāt. Bet jūs man jautājāt, ko domāju par Liepu. Man likās uzkrītošs viņa gludais stāsts. Jau no paša sākuma vīrietis visā atzinās. Parasti noziedznieki cenšas sevi aizstāvēt gan ar meliem, gan puspatiesībām. Runāt visi prot. Kad viņš stāstīja, man nekādas šaubas neradās. Tikai par nozagtajiem auskariņiem neatzinās ka būtu mirušajai meitenei tos no ausīm izņēmis. Bet mēs bijām ārkārtīgi skrupulozi visu izpētījuši. Sākumā bija doma varbūt meitene tos izņēmusi pirms iziešanas ārā, taču mājās auskaru nebija. Vecāki teica Aņa šos, uz izlaidumu dāvātos auskariņus nēsājusi visu laiku. Tātad mums vairs nebija nekādu šaubu tos paņēmis slepkava. Beigu beigās viņš atzinās jā, paņēmu, kad jau bija mirusi… Palūdzu uzzīmēt, kādi izskatījās. Viņš uzzīmēja. Zīmējums sakrita ar Rīgas lombardā atrasto auskariņu izskatu. Viņš tā naivi paskaidroja, ka vajadzējis naudu… Kur licis naudu? Iztērējis.

Man šķiet, Liepa ir cilvēks ar novirzēm. Par to liecina arī abi iepriekšējie gadījumi, kas savu ārējo izpausmju dēļ juridiski bija kvalificēti kā ļaunprātīgs huligānisms, lai gan viņa rīcības iekšējie dzinuļi neapšaubāmi bija seksuālas dabas. Atceros, pirms 13-14 gadiem uzturēju apsūdzību krimināllietā, kur noziedznieku tiesāja par izvarošanu un slepkavību. Viņš, pat minimāli lietojis alkoholu, arvien uzmācās sievietēm sākumā gribējis parunāties, taču parunāšanās arvien beidzās ar skandālu, uzmākšanās mēģinājumu un kautiņu, līdz pēdējā reizē ar izvarošanu un slepkavību. Vēlāk viņš stāstīja, ka sieviešu atturība un noraidošā attieksme uzdzinusi dusmas, tāpēc arī uzbrucis un sitis… Lūk, un Liepa man liekas ļoti līdzīgs. Cilvēks, kas dzīvo savā pasaulē, kurā nevienu neielaiž, kaut ko savā prātā izfantazē, viņam rodas izkropļots skats uz realitāti.

Kad runāju ar Liepu, viņš skatījās manī apaļām acīm un tikai atkārtoja es to negribēju, viņa pati, gribēju tikai parunāties…! Sapratu, ka viss norisinājies tā Liepa klaiņojis gar upmalu, iztālēm ieraudzījis nākam meiteni ar sunīti, sācis iet nopakaļ, uzrunājis, viņa sabijusies un metusies bēgt. Viņš skrējis pakaļ, saķēris aiz bizes, nogāzis zemē, sagrābis un ievilcis tuvējos krūmos. Suns lēkājis un skaļi rējis, tam viņš iespēris ar kāju. Meitene kliegusi un skaļi raudājusi, tāpēc viņš tai aizspiedis muti… Un, kā pats saka, laikam arī aizžņaudzis rīkli. Kad ieraudzījis viņu zemē guļam, uzbangojusi iekāre, un viņš to pusdzīvu, tomēr pie samaņas esošu izvarojis. Pēc tam sabijies, ka meitene noteikti visu izstāstīs viņa sievai un mātei, tāpēc nožņaudzis.

- Dīvaina loģika. Vai nebūtu vairāk jābaidās no taisnās tiesas, nevis no paša sievas vai mātes? Turklāt, cik zināms, viņa nodarījums neaprobežojās tikai ar izvarošanu un slepkavību vien…

-Jā, viņš izvarošanu izdarīja vēlreiz šoreiz ar līķi… Mans subjektīvais viedoklis, kas vēl jāpārbauda ekspertiem, kamēr meitene bija dzīva, viņam īsti nesanāca…

Lūk, un tagad mūsu uzdevums noskaidrot vīrieša pieskaitāmību un spēju atbildēt par nodarīto. Mans viedoklis pieskaitāms, lai gan pagaidām medicīniskās diagnozes nav. Pēc atbildēm spriežot, pietiekami viltīgs un ar izvirtušu prātu un tieksmēm. To apliecina arī Liepas mājā atrasto videoierakstu kolekcija, ko konfiscējām jau aizvakar, tur nebija parastu filmu, tikai erotika, pornogrāfija un seksuālas perversijas, tostarp ari sekss ar bērniem.

-Grūti noticēt, ka viņa sieva un māte neko nebūtu nojautušas. Dane atcerējās bezgalīgi dziļo vainas izteiksmi abu sieviešu sejās…

- Noteikti ne. To nevarēja neredzēt. ŠI kolekcija aizņēma vairākus plauktus. Visticamāk, sieva zināja par viņa dīvaino aizraušanos, bet, noņēmusies ar zldainlti, palaida to garām. Ļoti iespējams, ka viņiem bijušas problēmas intīmajā dzīvē un viņš meklējis savdabīgus aizvietotājus. Turklāt neapšaubāmi viņa slimīgās tieksmes veicināja nesodāmības apziņa reālu sodu līdz šim viņš nebija izcietis; viegli ticis cauri vienu reizi, otru, trešo -varbūt domāja, ka izdosies ari turpmāk. Un nu nekā. Tagad par nodarīto būs jāsaņem sods. Bargs sods.

-Kādu soda mēru jūs kā apsūdzības uzturētāja pieprasītu?

-Līdz tiesas zālei vēl tālu, bet par šo noziegumu noteikti augstāko soda mēru. Manuprāt, slepkavības vainu pastiprinošos apstākļos būtu sodāmas ar augstāko soda mēru. Varbūt tas daudziem liktu apstāties. Jo, redziet, vainu pastiprinošie apstākļi tas nav ne afekta stāvoklis, ne greizsirdības lēkme, ne pašaizsardzība vai otra cilvēka dzīvības glābšana bīstamā situācijā. Tā ir slepkavība ar nodomu vai slēpjot citu noziegumu, vai grupā, ari vairāku cilvēku nogalināšana. Vēl? Nāvessodu noteikti pelnījuši bērnu izvarotāji, pedofili, sevišķi, ja noziegums saistīts ar smagiem miesas bojājumiem vai psihes traumām, un tā tas parasti ir fiziskās brūces sadzīst, bet psihotraumas upuri nes līdzi visu mūžu. Kolēģi man stāstīja pirms dažiem gadiem bijusi sērija baismīgu seksuālu noziegumu (kādas desmit epizodes), kur upuri bijuši sešus līdz desmit gadus mazi bērniņi… Lūk, šādi noziedznieki, kuri acīm redzami ir galīgi izvirtuši, pagrimuši un nepieskaitāmi, visā pasaulē tiek izolēti, tos uz mūžu ieslogot vai likvidējot. Ja cilvēks ir pieskaitāms, apzinās, ko dara, un tas viņam sagādā baudu, tad humānisms ir nevietā. Cita lieta ja cilvēks ir slims, ārpus apziņas, ja viņš savā rīcībā ir gandrīz kā dzīvnieks… Tad varētu viņu izolēt, lai gan, atklāti runājot, es neredzu jēgu šādas būtnes eksistencei. Tieši tā būtnes, jo, piepumpēts ar dzīvības procesus uzturošiem un psihi stabilizējošiem medikamentiem, viņš var nodzīvot ilgus gadus, bet sabiedrībai no viņa eksistences jēgas nebūs, tikai risks, ka, izkļuvis laukā, šis zvērs atkal varētu nogalināt… Mēs esam pārāk humāni pret vainīgajiem un neticami nežēlīgi pret cietušajiem…

- Par šādu valodu mūsu humānie eirokrāti jūs piesistu krustā… Dane šķietami nevērīgi ieteicās, lai gan viņai vēderā aiz satraukuma dejoja tauriņi. Lūk, cilvēks, kurš nebaidījās lietas saukt īstajos vārdos, kurš ik dienu, pa asinīm, puvekļiem un cilvēku padibeņu atkritumiem rakdamies, līdz riebumam bija atskatījies mūsdienu cilvēces ēnas puses un pagrimumu un kuram nevarēja aizmālēt acis ar labskanīgo svešvārdu moratorijs, kas būtībā nozīmēja tikai vienu valsts sankcionētu neierobežotu dažādu veidu noziedzības un noziedznieku patvaļu.

- Es to zinu, jo vairākkārt esmu par šo tēmu uzstājusies publiski un arī rakstījusi presē. Aija Jurjāne nopūtās. Reizēm man liekas, ka mēs dzīvojam paralēlās pasaulēs mēs, likumsargi, vienā, noziedznieki otrā, parastie, normālie cilvēki trešajā, bet valdība kaut kur tur, augšā, virs mums visiem un ārpus realitātes…

Nevarēja nepiekrist. Pavisam nesen, uzreiz pēc nāvessoda moratorija izsludināšanas, gatavojot ar maniakālu noziegumu sēriju saistītus rakstus, Dane bija pieteikusies audiencē pie Valsts prezidenta Ulda Guldmaņa… Intervija viņai iespiedās atmiņā kā iegravēta, pārsteidzot ar bezmugurkaulību un cinismu, ietērptu gudros un svešos vārdos.

Prezidentam, kurš padomju laikos bija skolojies augstākajās partijas mācību iestādēs un iemācījies runāt daudz, neko saturīgu nepasakot, ļoti nepatika uzstājīgās žurnālistes tiešie, brīžam visai skarbie jautājumi. Viņš pinās, mulsa un atkārtojās, kā mantru skaitīdams iemācītas frāzes par humānismu, žēlsirdību un noziedznieku cilvēktiesībām…

- Bieži vien mēs, sabiedrības locekļi, brīnāmies, kā var izdarīt noziegumu. Apžēlošanas komisijā strādā daudz profesionālu cilvēku. Kad pārrunājam noziedzības jautājumus, es redzu, ka noziegumam ir savas socioloģiskās, psiholoģiskās, medicīniskās un vēl vesela virkne sakņu. Jā, protams, arī mani satracina pirmais bridis, kad uzzinu par kārtējo smago noziegumu, taču, zināt, emocijas nav labs padomdevējs. Ja tiesneši vai citi juristi vadītos pēc emocijām, pasaulē valdītu tāda anarhija, ar ko neviens netiktu galā. Vienmēr ir svarīgi ar vēsu prātu izlīdzsvarot un izprast kāpēc. Manas domas lielākā daļa noziedznieku ir ar loti nopietniem fiziskiem vai garīgiem defektiem. Viņi jāizolē un jāārstē, nevis jāsoda. Neticu, ka sods tīrā veidā, tāpat kā pēršana vai jebkāda cita fiziska iespaidošana, spētu šo situāciju kardināli uzlabot. Sodam ir citas funkcijas, sodam jāizolē noziedznieks.

- Prezidenta kungs, vai jūs teiktu šos pašus vārdus, ja noziedznieks būtu pacēlis roku pret kādu no jūsu tuviniekiem vecākiem, bērniem? Dane burtiski izšāva šo jautājumu un aizturēja elpu, gaidot, cik politkorekti nesen neatkarību atguvušās valsts vadītājs spēs izlaipot šajā kutelīgajā situācijā. Nevienam taču nebija noslēpums, ka varas elite dzīvoja pēc pavisam citiem noteikumiem un likumiem tā tas ir bijis simtiem gadu un, visticamāk, turpināsies vēl tikpat ilgi. Varai likumi nav rakstīti, savukārt, ja kāds mirstīgais noziegsies pret varas pārstāvi, tad virszemē viņa pēdas varēs meklēt ar uguni pusdienlaikā…

-Jūs izvirzāt hipotētisku, spekulatīvu pieņēmumu… pēc ilgas klusēšanas izmocīja Guldmanis. Par laimi, Dievs mani ir žēlojis, man nav nācies saskarties ar tādām bēdām. Taču pie manis ik dienu vēršas desmitiem cietušo gan raksta vēstules, gan zvana, gan nāk uz pieņemšanām. Tāpēc man šķiet, ka ļoti labi saprotu tos cilvēkus, kuriem bojā gājis kāds tuvinieks. Taču, zināt, kas ir interesantākais, paši cietušie visretāk vēršas pie manis, prezidenta, ar jautājumu par sodu. Viņi ļoti labi izprot situāciju. Viņi jau ir kādu zaudējuši, tāpēc nenovēl zaudēt kādam citam, jo tad jau būs divas nāves. Cietušie iestājas par taisnīgu sodu, viņu piederīgie nekad nav pieprasījuši nāvi, nē, viņi pieprasa, lai noziedznieks tiktu izolēts, sodīts, tiesāts. Lai cietušie, pārējie iedzīvotāji un valsts kopumā saņemtu morālu gandarījumu. Tāpēc sodam jābūt atbilstošam noziegumam. Jābūt daudziem gadiem cietumsoda, mūža ieslodzījumam, civilizētiem, bet stingriem noteikumiem cietumos.

- Vai tiešām sadzīvisko apstākļu uzlabošana un eiroremonts cietumos uzlabos Latvijas kriminogēno situāciju? Piedodiet, bet man, tāpat kā daudziem simtiem un tūkstošiem Latvijas iedzīvotāju šķiet, ka jāsāk ar mērķtiecīgu esošo noziedznieku izķeršanu un saukšanu pie tiesas. Lai neviens noziegums nepaliktu nesodīts un lai vecie, rūdītie noziedznieki nevarētu veidot jaunus likumpārkāpēju tīklus… Vai jums tas šķiet utopiski?

-Nē, kāpēc… Būtībā mēs visi uz to tiecamies. Es, piemēram, jau tuvākajā laikā gatavojos nopietni iebilst pret sistēmu, kas šobrīd valda elektroniskajos masu medijos. Šausmu filmas, seksa filmas, asiņaini trilleri. Vai tiešām mēs neko nemācāmies no Rietumu valstīm, vai tiešām mēs gribam piedzīvot, ka bērns kādu dienu paņem rokās automātu un apšauj divpadsmit skolasbiedru un skolotāju. Mēs it kā par to lasām avīzēs, skatāmies ziņās, bet tas notiek kaut kur citur. Taču var notikt ari pie mums. Tāpēc, es domāju, cīņa ar noziedzību nav tikai profesionāļu lieta, tā ir ari vecāku un skolotāju lieta.

- Vai tā nav atbildības novelšana no veselās galvas uz slimo? Tā vietā, lai kopā ar likumdevējiem un valstsvīriem risinātu šo jautājumu no skarbām pozīcijām, jūs apelējat pie sabiedrības sirdsapziņas un pienākumiem. Tad kāpēc šobrīd, kad tik dramatiska kriminogēnā situācija, jūs piekritāt izsludināt nāvessoda moratoriju? Tāpēc, ka tā prasa iestāšanās noteikumi Eiropas Savienībā? Tikmēr citas pasaules un arī Eiropas valstis ir mācējušas nostāvēt savā līdzšinējā pozīcijā. Daudzi cilvēki vēl arvien nesaprot, kāpēc tas bija vajadzīgs, ja Latvijā vēl arvien notiek tik daudz smagu, pat ļoti smagu un nežēlīgu noziegumu…

- Moratorijs nenozīmē nāvessoda atcelšanu. Moratorijs nāvessodu tikai aptur, aiztur. Pats sods paliek spēkā, tikai tas tiek aizstāts ar mūža ieslodzījumu. Tā ir cilvēces pieredze. Nāvessodi savulaik izpildīti visās pasaules malās, turklāt ne tikai nošaujot un pakarot. Ir desmitiem nāvessodu veidu mokoši un publiski. Piemēram, publiska galvas nociršana lai visa pasaule to redz, lai sabiedrība redz, lai ikviens to redz un lai nevienam cilvēkam vairs prātā nenāktu tādas lietas. Bet tas neko nav devis. Tāpēc atteikšanās no nāvessoda ir pirmais solis, reāls, radikāls solis pa citu ceļu. PSRS laikos teica: ir cilvēks ir problēma, nav cilvēka nav problēmas. Nāvessods ir dzīvo cilvēku vājuma izpausme. Ir primitīvi domāt: mēs viņu nogalināsim, pabāzīsim zem zemes, un ar to problēma būs atrisināta. Bet ārpus cietuma mūriem staigā tūkstošiem citu, kuri varbūt to pašu izdarīs nākamajā dienā. Un nekas nemainīsies.

Otrs aspekts morālais un reliģiskais. Ja mēs atzīstam Dievu, un daudz cilvēku sevi uzskata par ticīgiem, ja mēs atzīstam Garu un Ideālo pasauli, tad fiziska iejaukšanās cita cilvēka dzīvē ir pret visiem morāles principiem.

Trešais kādam tas noziedznieks IR jānogalina… Tas ir pavisam prozaiski. Es gribētu tiem cilvēkiem, kuri tik strikti iestājas par nāvessodu, pajautāt: ja jums ir tik liela pārliecība, vai jūs to varētu izdarīt ar savām rokām? Domāju, ka atbilde būtu lai to dara kāds cits. Un jūs vai jūs to varētu? prezidents pēkšņi pajautāja Danei.

-Zināt… Ja man būtu jānošauj kāds, kurš nogalinājis vai pat tikai apdraudējis kādu manu tuvinieku, jā. Nešauboties. Nedomāju, ka noziedzniekam, kurš apzināti atņēmis dzīvību citam cilvēkam vai cilvēkiem, mocījis un spīdzinājis citu dzīvu būtni, arī dzīvniekus, būtu tiesības dzīvot. Tāpat kā tiem, kuri apzināti nolemj citus cilvēkus pazemojošai, dzīvnieciskai eksistencei.

- Jūs esat ļoti jauna… Guldmanis pēc ieilgušas pauzes novilka. Jūsos ir tikai baltais un melnais. Dzīvē ir visādi…

- Bet cilvēce jau kopš senatnes šo jautājumu risina radikāli. Par Bībelē teikts aci pret aci, zobu pret zobu…

-Bet ne vairāk kā aci pret aci, ne vairāk kā zobu pret zobu. Ja tev izsit aci, tu par to nedrīksti otram nocirst galvu, drīksti tikai izsist aci. Ja tev noplēsta auss, tu par to drīksti noplēst ausi pāridarītājam. Te ir tas izlīdzināšanas moments, kas radījis nāvessodu. Ja cilvēks ir nogalināts, jānogalina tas, kurš nogalinājis. Bet realitātē? Vai kādam kļūs labāk no tā, ka mirs vēl kāds?

Tāpat es nepiekrītu iebildumiem, ka, pateicoties moratorijam, cietušie baros un uzturēs uz mūžu notiesāto noziedznieku līdz viņa dzīves beigām. Nedomāju, ka ekonomiskais aspekts būtu noteicošais faktors. Diez vai daži cilvēki spēj iecirst tik lielu robu valsts kasē un nodarīt tādu kaitējumu nodokļu maksātājiem. Turklāt tas būtu necilvēcīgi un nemorāli, ja tikai tāpēc, ka mums tam cilvēkam jāiedod maizes gabals un ūdens krūze (jo vairāk jau viņiem nedod), tikai tāpēc mēs viņu nogalināsim. Motīvs vieglāk nogalināt nekā uzturēt ir pārāk bīstams.

- Tomēr jūs nevarat nepiekrist, ka nāvessoda atcelšana nav tikai vienreizējs tiesību akts, bet gan visas līdzšinējās kārtību un tiesību sargājošās sistēmas pārveidošana. Visās valstīs, kur valdība lēmusi par nāvessoda atcelšanu, sabiedrība ir bijusi kategoriski pret, pieprasot to saglabāt. Sabiedrība jūt, kas tai ir vajadzīgs, bet likumdevēji, kuri paši ir šīs sabiedrības daļa, zināmu politisku vai ekonomisku interešu vadīti, nostājas opozīcijā savām mātēm, tēviem, draugiem, laikabiedriem. Galu galā opozīcijā saviem vēlētājiem.

- Manuprāt, jūs pārspīlējat… Ne jau tautai jāatbild par noziedznieku sodīšanu. Šī atbildība jāuzņemas valsts vadītājiem. Es to sapratu jau pirms vairākiem gadiem, tāpēc pieņēmu šo lēmumu, lai gan zinu, ka daudzi man nepiekrīt… Tauta nāvessoda atcelšanā joprojām saskata noziedznieku attaisnošanu. Šis psiholoģiski aplamais spriedums jāmaina. Tautai jāizprot, ka visbargākais sods ir mūža ieslodzījums. Bībelē, arī senās teiksmās un leģendās ir vārdi uz mūžu apzīmogotais. Atcerēsimies šo teicienu mēs taču neviens tāds negribam būt.

Intervijas laiks bija beidzies, lai gan no tai atvēlētās stundas bija aizritējušas tikai divdesmit piecas minūtes…

17.nodaļa

»

Tovakar viņas runājās ilgi. Aija Jurjāne stāstīja gadījumus no savas vairāk nekā divdesmit gadu ilgās prakses. Kādā brīdī, kad savstarpējā saprašanās vairs nešķita tikai mirkļa nejaušība, viņa atvēra atvilktni, izņēma pusdienu sviestmaižu sainīti, un pie trešās kafijas tases sarunas atsākās ar jaunu sparu. Pēcpusdiena nemanāmi pārauga vēlā vakarā.

Arā satumsa, un tikai tagad Dane atcerējās, ka viņas golfs sērīgi stāv policijas pārvaldes stāvvietā, otrā pilsētas malā, bet vārti tur, visticamāk, jau slēgti, un, lai tiktu pie mašīnas, būs jāmodina dežurants. Taču bez mašīnas līdz Ezeriņiem netikt. Velns, kā viņai tā aizmirsās!

-Dane, es jūs varu aizvest līdz viesnīcai vai kur jūs esat apmetusies, kā nojauzdama, piedāvāja Jurjāne.

-Tas ir patālu Ezeriņos. Negribētu jūs apgrūtināt…

- Kādas muļķības! Kas par apgrūtināšanu pēc tam, kad visu savu dzīvi esmu jums izstāstījusi? Prokurore sirsnīgi nosmējās un pasniedzās pēc krūzītēm, lai tās noskalotu.

Tobrīd skaļi un negaidīti iedūcās Danes mobilais tālrunis.

- Nu, labvakar, lielā izmeklētāja, kur solītais raksta turpinājums? Būs? Citādi mēs slēdzam maketu un vedam uz tipogrāfiju.

Lazda… Velns! Viņa taču rīta e-pastā bija rakstījusi iespējams, būs turpinājums.

-Sveiks, Einār. Paldies, ka piezvanīji. Es vēl strādāju tikko beidzu pēdējo interviju… Nē, šovakar turpinājuma nebūs. Ir atklājušies jauni apstākļi, bet par tiem vēl rakstīt nedrīkstu. Varbūt rīt vai parīt.

-Skaidrs… Lazda vīlies novilka. Tad jau tu vēl tik drīz negrasies atgriezties?

-Vēl kādas trīs četras dienas… Droši vien līdz nedēļas beigām. Gribu parunāt ar meitenes ģimeni, ar viņas draugiem. Rīt man sarunāta intervija ar šīs lietas izmeklētāju, bet parīt vai aizparīt, ja saņemšu atļauju, gribu tikties ar Liepu intervēt pašu noziedznieku. Nu, apmēram tā.

-Tu tur prātīgi… Lazdas balsī ieskanējās kaut kas netverams. Rūpes? Satraukums?

- Kādā ziņā? Dane gribēja precizēt. Liepas dēļ? Viņš taču sēž būrī…

- Nu… tā… Vispār. Esi uzmanīga. Labi? Vai Lazda kaut ko mēģināja pateikt? Danei negribējās minēt, viņa bija pārāk nogurusi.

-Einār, es tev rīt no rīta piezvanīšu. Man vēl no prokuratūras līdz viesu mājai jātiek, prokurore solījās aizvest, tāpēc negribu likt uz sevi gaidīt.

-Prokurore?

-Jā, vecākā prokurore Aija Jurjāne. Dane sāka dusmoties. Atkal sākās! Pēdējo dienu laikā Lazdam bija kļuvis par ieradumu zvanīt visnepiemērotākajās situācijās it kā jautājot, kas jauns Liepas lietā, bet faktiski, un to viņa izjuta arvien asāk, lai kontrolētu. Tad tāpēc tas telefons…

- Labi, es ticu. Atvaino. Gribēju tikai pārliecināties, vai… vai ar tevi viss kārtībā.

-Pārliecinājies? Dane mēģināja sarunu beigt ar joku.

- Viss ir labi. Raksta turpinājumu nosūtīšu rīt. Vēlreiz paldies un arlabvakaru! Atbildi nesagaidījusi, viņa atvienoja sarunu, cenšoties neņemt vērā nepatīkamās trīsas pakrūtē un prokurores vaicājošo skatienu.

-Vīrs?

-Nē. Šefs.

Jurjāne tikai nogrozīja galvu, bet neko neteica.

Kā sarunājušas viņas klusējot paņēma savas somiņas un izgāja blāvas spuldzītes apgaismotajā gaitenī. Pie sargiem atzīmējusies žurnālā, Jurjāne skaļi uzsauca arlabvakar visiem! un izgāja vasaras naktī. Viegli līņāja. Dane, pa slapjajām kāpnēm strauji lejup skriedama, paslīdēja un klupdama atsitās pret netālu stāvošu melnu auto… Osis?

-Tā jau domāju, ka bez ormaņa neiztiks, pa vaļējo logu atskanēja Valda balss, rovera durvis atvērās, un viņš, staipīdamies un kaulus krakšķinādams, izkāpa laukā un uzrunāja nupat pienākušo Jurjāni: Sveika, Aijiņ! Man jau bija tāda nojausma, ka viņa no tevis izsūks visu informāciju kopā ar kaulu smadzenēm. To Dane labi pieprot. Pati nemanīsi, kā visu savu biogrāfiju būsi izstāstījusi… Tāpēc braucu tevi glābt.

Kas Osim uznācis? Viņš nekad tik vaļīgi nav atļāvies mēļot. Kāpēc? Nu, kad jau, tad jau.

Jurjāne likās nemanām mirkļa sasprindzinājumu, bet gandrīz neslēpti atviegloti nopūtās.

-Valdiņ, nezinu, ko tu te nakts vidū dari, bet labi vien ir. Aizvedīsi Dani pēc viņas mašīnas? Man bērni būs kaķi zupā izvārījuši… Māti nav redzējuši trīs dienas… Dane, ar jums bija interesanti parunāt, paldies par šo vakaru, ja vajag vēl kādu informāciju, zvaniet un nāciet katrā laikā. Bet tagad gan, lūdzu, atvainojiet mani!

Zibenīgi ielocījusi savu kuplo stāvu nelielajā, vismaz desmit gadus vecajā opelī, Jurjāne aiznesās kā plēsta.

Dane ar abām rokām iegrābās matos.

-Neko nesaprotu, bet varbūt tā arī labāk. Kā tu te gadījies? Jurjāne piezvanīja?

- Pats izpīpēju. Pēc tam kad pusstundu nomeklējos tevi Melno priežu krūmājos.

-Ūja, tev taču ir mans telefons.

-Tobrīd nebija. Aparāts palika darbā uz galda. Nūja… Tad atcerējos, ka runāji par tikšanos ar Jurjāni, un braucu šurp. Redzēju, ka viņas kabinetā deg oranžā lampa to viņa iededz, tikai runājoties ar patīkamiem apmeklētājiem. Tad saodu kafijas smaržu un sapratu, ka esi iekarojusi Dzelzs lēdijas sirdi.

- Un tu gribi teikt, ka visu laiku sēdēji laukā mašīnā? Kāpēc nenāci iekšā? Jums nav labas attiecības?

-Nē, ko tu… Pat ļoti labas. Negribēju jaukties sarunā. Aija ir cilvēks, kuru es ārkārtīgi cienu. Augstas raudzes profesionāle, tik principiāla, ka vajadzīga smagā artilērija, lai piespiestu viņu mainīt savas domas vai pateikt kaut pušplēstu vārdiņu, ja viņa nolēmusi klusēt.

- Man viņa atstāja vaļsirdīgas, atklātas un gudras sievietes iespaidu. Ļoti daudz pateica.

- Tāpēc, ka tu māki klausīties. Sadzirdēt nepateikto. Ari uzrakstīt māki tā, ka paņem…

-Ei! Osi, kas ar tevi? Dane, drusku iztrūkusies, ielūkojās Valda sejā. Tā bija bāla, iekritušām, drudžaini spīdošām acīm. Iespējams, viņš bija iedzēris kādu stiprāku malku, taču piedzēries nelikās. Tu nekad neesi man bārstījis komplimentus, vai šis būs tas vakars, kad sāksi?

- Es vēl paspēju ieskriet pārvaldē un nočiept dežūrdaļā šodienas Kriminālziņas. Tur visi par tavu rakstu vien runāja. Tu gan esi riktīgs kūmiņš tā pati sausā informācija, kas citiem, bet uzrakstījusi esi tā, ka pārvaldes meitenes apraudājās.

-N-nu… man tāds darbs.

-Par darbu runājot, man ir viens priekšlikums.

-Tagad? Viņas izsauciens izskanēja tik pēkšņi un pārsteigti, ka Osis, aptvēris teiktā jēgu, iesmējās.

-Ne tāds… Lai gan… Un viņš atkal sāka smieties, smiekliem pāraugot neapturamā rēkšanā. Tā Osis bija smējies, kad Dane, pirmoreiz tiekoties, piesolījās apēst savu cepuri. Juzdama, ka nebūs labi, Dane iebāza mutē četrus pirkstus un griezīgi nosvilpās. Smiekli aprāvās.

-Oho! Tas tik bija svilpiens! Kā tāds praporščiks.

-Mamma iemācīja.

-Mamma?

-Jā. Viņai sanāk vēl labāk. Ko tu gribēji man jautāt?

- Ne tagad. Osis noslaucīja smieklu asaras. Es tevi aizvedīšu uz Ezeriņiem. Nerunā pretī. Mašīnu paņemsi rit. Es šovakar pārvaldē vairs negribu rādīties.

Dane saprata.

-Kur tavējie?

- Ceru, ka visi mājās sievām pie sāniem izguļ pirmo miegu.

-Un pats?

-Ko pats?

- Kāpēc nebrauci mājās? Esi taču noskrējies kā suns, vai nu nevar redzēt…

-Negribēju, un viss. Ko es darīšu tukšās sienās? Pēkšņi viņš sabozās. Es tev traucēju? Tad tā arī saki!

-Valdi, vai tu dulns? Traucē… Es tikai brīnos par tavām enerģijas rezervēm.

- Labāk nebrīnies un rāpies iekšā. Viņa paklausīja. Rovera sēdekļi bija tik ērti, ka visu dienu saspringušais ķermenis acumirklī atslāba, izklājoties kā tepiķītis… Uff… labi gan…

Mašīnas borta pulkstenis rādīja bez pāris minūtēm divpadsmit. Apkārtne slīga jūlija nakts biezajā, zaļajā tumsā. Nesen nosijājušais lietutiņš bija piesātinājis gaisu ar svaiguma elpu. Dane laiski vēroja strauji garām slīdošo koku stumbrus, kurus ik pa mirklim izgaismoja auto starmešu spožie zibšņi. Stumbrs, tumsa, stumbrs, tumsa… Pēkšņi viņa apjauta, ka Osis stūrē pavisam citā virzienā, nekā būtu jābrauc uz Ezeriņiem. Uz Zilokalnu?

Traks… Viņai pārskrēja viegls drebulis. A/c, es laimīgā, veicas man ar trakajiem, veicas.

-Auksti? Ieslēgšu silto gaisu…

-Osi, klau… Kurp mēs tagad dodamies?

-Kad būsim galā, redzēsi. Atpūties.

Nozibēja Zilākalna norāde. Tātad tomēr ne. Kurp tad? Bet vai nav vienalga… Siltā gaisa plūsmiņa tīkami ieaijāja miegā. Dane manīja Osi pastiepjamies pāri viņas ceļgaliem, lai kaut ko izņemtu no bardaciņa. Salonā ieskanējās Mielava balss:

…savs laiks tev vēljāizkaļ, pasteidzies,

jo neesi tu jauns un skaists…

Oho! ImKas jaunākais disks, ko viņa bija dāvinājusi Osim pagājušajā dzimšanas dienā!

Danei nez kādēļ bija šķitis, ka šī smeldzīgi ironiskā dziesma Osim ļoti piestāv, jo tāds viņš varētu būt dziļi savā būtībā brīvību mīlošs, neatkarīgs, lepns un liktenim spītējošs. Un ļoti, ļoti ievainojams. Bija trāpīts. Pirmo reizi noklausījies disku, Osis bija piezvanījis un pajautājis: kā tu zināji? Viņa bija atjokojusi kaut ko par raganām pareģēm, bet tieši tad pirmo reizi Danei pārskrēja dīvainie, aukstie drebuļi. Brīdinājums netuvoties, neiedziļināties? Viņa pacentās to aizmirst.

Un nu atkal. Vēsie drebuļi aizsākās saules pinumā un kā badīga čūska ritināja savus gredzenus arvien plašāk un plašāk, aptverot ne tikai augumu, bet, šķita, visu pasauli.

-Osi, apturi… Dane klusu ierunājās.

Viņš sadzirdēja, un jaudīgais auto, strauji bremzējot, burtiski ierakās asfaltā.

-Kas…? Viņš bažīgi paliecās uz Danes pusi.

-Būs labi, nekas, vienu mirklīti. Viņa strauji izkāpa no mašīnas, pagājās līdz ceļa malā augošajam bērzam un atspiedās pret to ar muguru.

Kas tas bija? Kāpēc drebuļi? Vai tās būtu kārtējās dīvainās priekšnojautas, kuras reizēm mēdza uzrasties nez no kurienes, bet kurām vienmēr bija pamats? Gadījās, ka Dane no rīta atmodās ar šiem neizprotamajiem drebuļiem vēderā un vēlāk, dienas gaitā, atklājās arī cēlonis. Citreiz tā bija atcelta intervija, citreiz autiņš sabojājies vai arī jāpārcieš kārtējās emocionāli graujošās sarunas ar Lazdu… Kas būs šoreiz? Vai tas ir brīdinājums, ka ceļā varētu atgadīties ķibele? Norāde uzmanīties? No kā? No Oša? No kāda cita? No sevis?

Ledainie pirksti pamazām atlaidās. Dane pāris reižu dziļi ieelpoja un izelpoja, tad atgriezās pie mašīnas. Osis vēroja viņu, ar gurnu atspiedies pret rovera spoži melno sānu, rokas uz krūtīm sakrustojis.

-Pateiksi, kas tas bija? Tev sejā vairs nav krāsas.

- īstais laiks pusnaktī krāsu meklēt… viņa atjokoja.

-Mēnesnīcā ikviens izskatās pēc Drakulas radinieka.

-Nu, nu… Neuzskati mani par muļķi, es taču redzēju tev tiešām bija slikti.

-Vairs nav. Viss ir kārtībā, patiešām. Tālāk nebrauksim? Pārdomāji?

Osis ilgi vērās viņā neizprotamu skatu, tad, ne vārda neteicis, iekāpa, aizcirta durvis un iedarbināja motoru.

Nakts. Ceļš. Kalniņa mūzika. Nezināms galamērķis, un klusējošs ceļabiedrs. Gandrīz idille…

Dane bija iesnaudusies. Viņa pēkšņi pamodās un pamanīja, ka šofera sēdeklī vairs neviena nav, toties aiz priekšējā stikla pletās jūras plašums. Mašīna stāvēja tuvu kraujas malai. Lejā, kādus sešus metrus zemāk, pāri mēnesnīcas izgaismotajām blāvi baltajām smiltīm jūras virzienā strauji kustējās balts stāvs… Osis skrēja uz jūru, kāpinot ātrumu, lai ietriektos rāmajā ūdenī un mestos peldus…

Dane pazina šo vietu. Šurp viņa bija gribējusi braukt pirms dažām dienām, kad palika pusceļā, aizsnaužoties Zilākalna lielās priedes pakājē. Tikai viņas vieta pie jūras atradās nedaudz vairāk Rīgas virzienā, pie Sarkanajām klintīm, un tur nebija tādas stāvas un kraujas kāpas, tikai lieli, mūžseni šļūdoņa akmeņi. Bet šī vieta bija skaista. Patiešām skaista. Nezinātājs to neatrastu. Dane zināja, cik viltīgi ir Vidzemes piejūras sili, cik tur daudz šķietami jauku meža celiņu, kas piepeši var aprauties dūksnājā vai pat augstajā purvā. Viņa neaizrāvās ar bezceļu braukšanu, un, pat ja būtu, ne jau vecais golfs ar pusotra litra motoru spētu pa tādiem ceļiem izvadāt. Cita lieta jaudīgs rovers ar četriem velkošajiem riteņiem…

Osis puiciskā līksmē peldēja, nira un plunčājās kaut kur starp otro un trešo sēkli. Ūdens droši vien kā piens.

Danei ārkārtīgi sagribējās ieslīgt vēsi sāļajā jūras klēpī un kādu brīdi mierīgi pagulēt uz muguras, ļaujoties rāmajām viļņu šūpām. Valdim gan labi viņa atcerējās Oša džentlmeņa krājumusja bagāžniekā teju vai pusi mājas vadā līdzi, tad var arī nakts vidū peldēties. Bet viņai bija tikai tas, kas mugurā. Solīdi viscaur melnā un galīgi nepiemēroti naksnīgām jūras peldēm. Tomēr ūdens vilināja… Uzrotījusi bikšu galus līdz ceļiem un nometusi kurpes, viņa pa šauro taciņu, kas mānīgi izlocījās starp asi griezīgiem grīšļiem un kāpu kviešiem, noskrēja lejup.

Vidzemes jūrmalas smiltis atšķirībā no līča bija raupjas un tīkami kutināja pēdas. Ūdens jūrā patiešām bija silts tik silts, kādu viņa vispār neatcerējās jutusi Baltijas jūrā. Bet varbūt tā likās nakts dzestruma dēļ.

Slinki bradādama gar krastu, viņa prātoja varētu taču nopeldēties, un viņa to ar baudu arī izdarītu, ja vien… tuvumā nerēgotos pašpārliecinātais Valdis Osis, kura atlētiskais, muskuļoti stiegrainais augums raisīja totālas mazvērtības izjūtu… Nē, nebija jau par ko kaunēties viss bija savās vietās, taču Kriminālpolicijas šefa priekšā pa pliko jūrā lēkt viņa negrasījās, bet melnu mežģīņu apakšveļa diez vai būtu labākais peldkostīma aizstājējs. Arī dvieļa viņai nebija…

- Beidz mocīties un ej nopeldies, es jau nāku laukā. Gaidīšu mašīnā…

-Kā tad… un blenzīsi… Dane klusi bubināja, lēni pogādama vaļā blūzi.

-Ja labi sarunāsim, neblenzīšu. Diez vai ko jaunu ieraudzītu, Osis garāmiedams nopurinājās, nošļakstot viņu ar sīkiem, sāļiem ūdens pilieniņiem.

-Velns, tev gan ausis kā lokatori… Ej, ej, nestāvi man uz dvēseles! Nopeldējies un nu baigi možais…!

-Ar tevi viss būs kārtībā nāras neievilks dzelmē?

- Nav gan dzirdēts, ka nāras zagtu sievietes. Ja kādu sastapšu, teikšu, ka īstais objekts tup uz kraujas.

Beidzot Osis aizgāja, lai gan labprāt būtu uzkavējies. Viņu uzjautrināja Danes apmulsums. Kur gan tas bija redzēts niknais, šerpais meitietis, aszobainā žurnāliste, kas spēja nolikt uz lāpstiņām ikvienu gan apgabala prokuroru, gan jēgu pārdzērušu huligānu, gan kašķīgus lasītājus (to viņš savām ausīm bija dzirdējis Danes kabinetā) -, pēkšņi sakautrējās kā tāds skolas skuķis, ģērbtuvē pliku puiku ieraudzījis. Vai arī… vai ari viņš tai iedvesa tādu riebumu? Kā vīrietis… Valdis bija pamanījis Danes neizprotamo reakciju ikreiz, kad viņi saskrējās ezermalā. Viņa arvien centās turēties nomaļus, meta līkumu un pirmoreiz pat aizbēga…

Godīgs cilvēks būdams, viņš stāvēja ar muguru pret jūru, taču draiski zēniskais gars, kas pēc peldes bija atmodies un gatavs nerātnībām, mudināt mudināja nu, paglūni taču! Nē, Osis nebija ne mūks, ne svētais, savos trīsdesmit trīs gados viņš bija pazinis krietni daudz sieviešu, ar dažām arī pārgulējis vienu vai vairākas reizes, taču ne ar vienu attiecības nebija tikušas tālāk. Izņemot… Jā, izņemot… Kopš viņas nāves sirdī kaut kas bija aizvēries, aizkritis ciet un viņš apzināti vairījās no jebkādām attiecībām, kuras kaut iztālēm varētu nodēvēt par romantiskām, intīmām vai maigām. Trīs gadus tas bija izdevies. Un nu…

Un nu viņš pēkšņi atkal sajutās dzīvs. Dzīvs vīrietis, kurš spēj just ne tikai pistoles siksnas nospriegojumu pāri kamiešiem un ieroča smagumu azotē, bet ari kādas maigas, siltas rokas pieskārienu. Šis nešpetnais radījums, kurš tik agresīvi bija uzstājis uz savām tiesībām un tik kareivīgi aizstāvējis žurnālistu brālības godu, nemanot bija kļuvis par vienu no labākajiem draugiem. Par ļoti uzticamu draugu. Vēl vairāk Dane bija gudra žurnāliste un gudra sieviete. Zināja, kad runāt, kad paklusēt un ļaut runāt otram. Bija gadījies stundu klusēt katram savā telefona vada galā it kā stulbi, taču šis klusuma sarunas ārkārtīgi nomierināja.

Laimīgs būs tas vīrietis, kuru viņa apprecēs, lai gan viegli viņam nebūs šādu sievieti var pieņemt tikai kā nedalāmu vienību, kopumu, nemēģinot pārveidot vai iespaidot. Mīlēt pa īstam un līdz kaulam, ne pa daļai vai gabaliņam. Un nekādā gadījumā nemēģināt spēlēties. Osis bija pārliecināts ja Dane ko tādu manītu, no vainīgā paliktu vien niecīga pelnu čupiņa. Katrā ziņā viņa smalkos izlūkgājienus viņa bija apturējusi ar vienu vienīgu piepaceltas uzacs kustību. Vismaz tā viņam likās.

Neviļus pagriezies pret jūru, Osis sastinga. Viņa brida laukā no jūras noliektu galvu, uzmanīgi sperot soļus starp asajiem gliemežvākiem. Tumši sarkanie, pusgarie mati mēnesnīcā tumsnēja gandrīz melni un mitrumā viegli sprogojās, bet baltais, smilšu pulkstenim līdzīgais siluets iztālēm, likās, izstaroja gaismu. Skaisti. Un tik dzīvi, tik bezgala dzīvi, ka aizvadītās nedēļas nāves klātbūtnes nomāktais Osis pēkšņi sajuta nepārvaramu vēlmi pieskarties, satvert, apskaut, lai pārliecinātos, ka šī dīvainā būtne tepat līdzās ir īsta.

Pēkšņi nez no kurienes uzpūta dzestrs vējiņš. Osis no bagāžnieka izvilka lielu dvieli, ko allaž vadāja līdzi, bet gandrīz nekad nelietoja bija radis nožāvēties tāpat saulē, vējā.

- Paņem dvieli, nosusinies, saaukstēsies vēl. Paspēris pāris soļu pretī pa šauro, grīšļaino taciņu kāpjošajai Danei, viņš saudzīgi aplika dvieli viņai ap pleciem un, vaļā nelaizdams, pievilka sev tuvāk. Viņa āda smaržoja pēc vēja, jūras sāls un… saules. Danes pēkšņi strauji satumsušajās acīs pavīdēja kaut kas neizsakāms nē, tas nebija noraidījums, drīzāk neizpratne, apmulsums, raizes… Raizes? Par ko? Vai viņš bija atļāvies par daudz? Oša rokas neviļus atlaida dvieļa stūrus un noslīga gar sāniem. Atvaino, man laikam tā nevajadzēja darīt…

-Ko tieši? Dane uztrūkās kā no nomoda sapņa, un viņas skatiens atguva dzeldīgo asumu. Nē, viss ir kārtībā, paldies, dvielis man tiešām noderēs. Un viņa bez ceremonijām strauji norīvējās ar mīksto dvieli, ieslīdēja melnajās zīda biksēs un neaizpogājot uzmeta uz pleciem puscaurspīdīgo blūzīti, tikmēr cenšoties izgriezt uz pareizo pusi turpat grīšļos nomesto topiņu.

Dane juta Oša acu vērtējošo skatienu slīdam pāri viņas pleciem, blūzes kakla izgriezumam un zemāk, bet, dīvaini, viņu tas ne mazākajā mērā vairs nesatrauca. Kaut kas bija mainījies šajā īsajā brīdī, kopš Valdis tik džentlmeniski bija atstājis jūru viņai un nupat pasniedzis dvieli, kas tikko jaušami smaržoja pēc jūras un Oša iecienītā skūšanās losjona.

Osis bija kļuvis tāds kā tuvāks… Brālīgāks? Draudzīgāks? Nē, diez vai.

Tas nepavisam nebija ne brālīgs, ne draudzīgs mirdzums, kas šobrīd zibinājās viņa acīs. Vai šādi viņš mēģināja tuvoties viņai kā vīrietis? Varbūt… Pat ļoti iespējams. Lai gan Dane par Osi nekad nebija domājusi tā. Jā, viņš bija ļoti glīts vīrietis slaida auguma, stiegrains, muskuļots, kā iztēsts no akmens, ar stūrainu zodu, ko varētu apskaust viens otrs Holivudas stārs, zilpelēkām acīm un izteikti jutekliskām lūpu kontūrlīnijām…

Dane bija redzējusi tos jūsmīgos skatienus, ar kādiem Osi apveltīja kolēģes. Jauns, glīts, perspektīvs un neprecējies… nudien, bija taču vērts mēģināt. Bet neviena no viņām nezināja to fona informāciju, ko pēdējās nedēļas laikā par Osi bija atklājusi Dane. Tagad viņai bija vairāk nekā saprotams Oša nerunīgums redakcijas draisko meiteņu klātbūtnē un izteiktā tieksme nolīst kaut kur vienatnē un klusumā, vislabāk pie dabas. Šis vīrietis bija vientuļš, ārkārtīgi vientuļš, un pats īsti nezināja, ko ar šo vientulības izjūtu darīt. Tādu kā viņš vajadzētu mīlēt… sirsnīgi, maigi, kaislīgi… Lai viņš justu, ka sieviete līdzās ir viņa enkurs, mājas un zvaigzne vienlaikus.

Diemžēl Dane šis izjūtas sevi nenolasīja. Draudzību jā. Biedriskumu jā. Sirsnību jā. Cilvēcisku tuvību un dvēselisku komfortu, atrodoties līdzās, jā. Taču ne kaislību vai iekāri.

Osis bija iesāņus vērojis izteiksmes maiņu Danes sejā un acīs naksnīgajā puskrēslā, mēness un tuvīnā ūdens atblāzmā viņas izteiksmīgais skatiens gluži kā hameleons bija nomainījis krāsu no sudrabotas līdz gandrīz melnai, tad zaļi dzeltenai un pēdīgi ieguvis nesatricināmo rāmi zilpelēko toni.

Skaidrs. Viņa nepārprotami bija parādījusi un pierādījusi, ka par viņu kā vīrieti neizjūt ne mazāko interesi. Nu, neko darīt. Jābrauc uz Ezeriņiem.

-Brauksim? Valdis neskanīgā balsī ievaicājās.

-Kā vēlies varam braukt, varam pasēdēt tepat. Drīz lēks saule būs skaisti.

Kā tad! Vispirms neuzkrītoši atsēdinājusi, nu piedāvā viņam kā tādam vidusskolniekam grūtsirdīgi gaidīt saullēktu… Osis sajuta uzbangojam vieglu nīgrumu. Te, pavisam negaidot, uz viņa delma nolaidās vēsa, mitra roka…

- Nedusmojies… Ja vēlies, brauksim… Bet es labprātāk paliktu šeit ar tevi. Parunāsimies…

- Par ko? Pašam negribot, šie vārdi izskanēja tonī, ko citādi kā par īgnu nosaukt nevarēja.

-Par dzīvi. Par to, kur esam šobrīd. Par lietu…

Osis klusēja. Kaut kas dziļi iekšā gribēja skaļi izsaukties un par mums? -, taču ar prātu viņš saprata nav nekāda mums. Vismaz viņa nelikās to saprotam… Vai nevēlējās saprast.

-Ko tu gribēji zināt? viņš izmocīja.

-Nu… ja tādā tonī, tad neko. Dane pagriezās pret Osi un, cieši piegājusi viņam klāt, ieskatījās tieši acīs. Tuvīnā rītausma Oša pelēkzilo tēraudu bija pārvērtusi divās dzidri sudrabainās akās. Valdi… Man šķiet, ka tu par kaut ko dusmojies. Vai esmu kaut ko nepareizi pateikusi vai izdarījusi?

-Nē. Es… viņš apklusa. Ko teikt? Pēkšņi sadomājos, sacerējos kā tāds muļķis, tagad nu atliek vien kost elkoņos vai kāju īkšķos… Man šķita, ka tu… ka mēs…

-Nevajag, Valdi. Es tevi sapratu. Tikai… Tu man esi pārāk labs draugs, lai es riskētu šo draudzību sabojāt.

-Kāpēc sabojāt?

-Tāpēc, ka es šobrīd nevienam neko nevaru apsolīt. Tāpēc, ka neesmu gatava nekādām attiecībām. Tāpēc, ka tikko no vienām attiecībām esmu par naga melnumu izsprukusi, bet šis cilvēks mani vēl arvien turpina vajāt…

- Vajāt??? Osis mirklī atguva možumu, bet viņa balsī ieskanējās metāliski toņi. Tu man tikai pasaki… Es…

- Ko tu? Parunāsi ar viņu? Sadosi pa kaklu? Pati vainīga, ka ielaidos tādās attiecībās. Nu pašai vien jātiek galā. Es negribu uzkraut tev savas problēmas, tāpēc, lūdzu, nejautā neko. Varbūt pienāks brīdis, kad izstāstīšu…

Ezeriņos viņi atgriezās klusēdami.

Dane piedāvāja Valdim atgulties uz priekšistabas dīvāniņa, bet viņš atrunājās jau gandrīz rīts, jāpaspēj aizskriet mājās pārģērbties. Palūdza Danes mašīnas atslēgas kāds no puišiem vēlāk no rīta atdzīšot… Un aizbrauca.

Tā arī līdz galam nesapratusi, kas īsti notika starp pusnakti un rīta mijkrēsli, Dane pārgurumā atkrita gultā un acumirklī aizmiga. Pēdējā doma, ko nofiksēja apziņa, ap vienpadsmitiem sarunāta intervija ar Annas lietas izmeklētāju komandu.

18.nodaļa

9

Ap deviņiem ārpusē pazīstami nodūca motors, pie istabas durvīm pieklauvēja, un pēc Danes miegainā iekšā! pa durvju spraugu sirmo galvu pabāza Jāņonkulis.

-Klau, Oša puiši tikko atdzina tavu mašīnu. Vai kas noticis? Kur tad pats?

-Viss kārtībā. Pats? Droši vien darbā, es nezinu. Viņa centās domās noskaitīt līdz desmit, lai spētu sakarīgi atbildēt.

- Kā tu tiki šurp bez mašīnas? Dzirdēju agri no rīta motoru ierūcamies, bet nepievērsu uzmanību…

Melo, melo, Jāņatēv, Dane nodomāja. Tu nepievērsi uzmanību… Tu visu redzēji un dzirdēji. Tu visu zini.

-Osis mani agri no rīta atveda, bet pats aizbrauca atpakaļ; teica uz mājām.

-Sastrīdējāties? Ezeriņu saimnieks klusi iejautājās.

-Nē, kāpēc tā? Dane nez kāpēc jutās vainīga.

-Es domāju, ka jūs…

-Ko mēs?

- … nu, man likās, ka pēdējās dienās jūsu starpā radusies saskaņa… Valdis to būtu pelnījis… Bet laikam jau būšu kļūdījies. Laikam velti gaidīt, ka galvaspilsētas žurnālisti varētu interesēt lauku policista dzīve.

-Jāņatēv, ko tu tagad runā? Kāpēc tu tā?

-Kā tā?

-Kāpēc tu domā, ka mūsu starpā būtu kaut kas īpašs?

- Zini, meit, es varbūt esmu vecs, taču akls gan ne. Vai pati neredzi, kādām acīm viņš uz tevi skatās?

Vienā acumirklī Danei uzvilnīja tās pašas ledaini stindzinošās šausmas un skumjas, ko viņa bija izjutusi pagājušajā naktī. Tad, lūk, kas tas bija. Brīdinājums. Zemapziņā viņa to bija jutusi jau labu laiku.

- Jāņatēv, piedod, man vairs nav laika, desmitos norunāta intervija, nedrīkstu nokavēt. Tīšuprāt samelojusi par intervijas laiku, Dane cerēja atbrīvoties no vecā vīra, lai varētu netraucēti apdomāties. Tādā emocionālajā stāvoklī viņa nespēja arī sēsties pie mašīnas stūres. Vajadzētu nedaudz pameditēt, lai saņemtos.

Ezeriņu saimnieks bridi pastāvēja durvīs, tad, galvu grozīdams, aizgāja, klusi aizverot durvis.

Sevišķi svarīgo lietu izmeklētāju Annu Māleri Dane satika kriminālekspertu laboratorijā sev raksturīgajā nepacietībā viņa bija iegriezusies paskubināt mūžam darbiem apkrautos ekspertus.

Dane ienākot uztvēra dusmigas telefona sarunas nobeigumu:

-… nē, es neuzskatu, ka būtu labāk vienu vainīgo atlaist brīvībā nekā vienu nevainīgo notiesāt. Paldies Dievam, šodien kriminālistikas ekspertīzes sasniegušas tādu līmeni, ka vainīgais vairs no soda neizbēgs. Tāda ir gan mana cilvēciskā, gan profesionālā nostāja, tā arī rakstiet! Mālere dusmīgi atvienoja telefonu.

-Prese? pēkšņi Dane sajutās vainīga.

-Jā. Dzeltenie. Bet neuztraucies uz tevi tas neattiecas ne mazākajā mērā. Tu tādas muļķības neraksti…

-Kas tur īsti bija ar tiem vainīgajiem un nevainīgajiem? Dane ievaicājās, kad abas bija iekārtojušās Annas darba kabinetā pie kūpošām kafijas tasītēm.

-Nekas īpašs. Piezvanīja viens jauns sprukstiņš no Nakts Ziņām un milzīgā pārgudrībā sāka citēt profesora Sliedes trīsdesmit gadu vecos izteikumus par to, cik briesmīgi notiesāt nevainīgo. Šo spārnoto teicienu es zināju jau studentes gados -

Sliede mums lasīja kriminālprocesu. Protams, tas ir briesmīgi. Ja nevainīgs cilvēks sēž, tas ir šausmīgi.

Sliede bija inteliģents cilvēks, ar divām augstākajām izglītībām, viņš mēdza mums atkārtot mīļie studenti, labāk lai simts vainīgo staigā brīvībā nekā viens nevainīgais sēž. Viņam var piekrist tā ir milzu atbildība. Kad iznāca grāmata Kriminālistikas simts gadi, ap to vēl sacēlās liela ažiotāža, tajā bija minētas visas skandalozākās tiesu sistēmas kļūdas, kad notiesāts nevainīgais vai, vēl ļaunāk, viņam izpildīts nāvessods. Tādās zemēs kā Anglija un Amerika šādas tiesu kļūdas ir visai izplatīta parādība. Diemžēl arī bijušajā padomijā gadījās neatgriezeniskas tiesu kļūdas, sevišķi maniaka Čikatilo lietā, kad tika notiesāts pilnīgi nevainīgs cilvēks. Teju divdesmit gadu meklēja, līdz atrada īsto noziedznieku…

Diemžēl lai cik briesmīgi izklausītos, no tā nav pasargāts neviens. Tomēr upura tuviniekiem neko tādu nedrīkst pat pieminēt. Kā tad tā vainīgs, bet lai staigā uz brīvām kājām? Tad jau ikvienam, kurš izdarījis smagu noziegumu un vienreiz izšmaucis cauri, ir brīvas rokas darīt tā atkal un atkal…! Sak, cik nu tālu tā virvīte vilksies… Gals jau vienmēr pienāk. Protams, mēs varam domāt kā būtu, ja būtu… Ja kāds šo noziedznieku būtu apturējis agrāk…

-Anna, bet ne jau tāpēc Latvija atteicās no nāvessoda?

- Protams, ne. Un moratorijs, manā skatījumā, nodarīs vairāk ļauna nekā laba. Cilvēks, kam piespriests mūža ieslodzījums, ir vēl bīstamāks nekā tas, kam iedoti 10-15 gadi. Diemžēl, lai gan spriedums pieprasa mūža ieslodzījumu, reāli noziedzniekam ir iespēja pēc zināma laika.atsēdēšanas izkļūt brīvē. Un lieki diskutēt par to, cik ļoti viņš būs labojies… Varu derēt viss sāksies no gala, jo neko citu taču viņš nemāk!

- Anna, bet kas, jūsuprāt, veicina šībrīža noziedzības eskalāciju?

- Viennozīmīgi pāreja uz tirgus ekonomiku. Dzīves līmeņa krasās svārstības. Tiem, kam agrāk nekā nebija, tagad ir; bet tiem, kuriem valsts agrāk visu nodrošināja, pēkšņi vairs nav nekā. Cilvēks apjūk. Sociālie apstākli ietekmē arī psiholoģisko un emocionālo klimatu. Izmantojot likumu nesakārtotību valstī, vieniem ir ļoti viegli ar viltību tikt pie naudas, turpretī citi to mēģina raupjākā veidā reketējot, izspiežot, šantažējot, nolaupot cilvēkus. Ļoti lielu ļaunumu nodara nekontrolētā alkohola tirdzniecība pārdevējām saimnieki spiež iztirgot pēc iespējas vairāk, nešķirojot pusaudzis, cilvēks ar labilu psihi vai pilnīgs deģenerāts. Galvenais lai nauda nāk!

-Es nesen dzirdēju spārnotu teikumu viss, kas nav aizliegts, ir atļauts…

- Tur jau tā lieta. Šodien mums ir brīvība bez robežām. Savā ziņā totalitārajā valsts iekārtā bija vienkāršāk: viss salikts pa plauktiem to drīkst, to ne; tas ir labi, tas ne. Tagad? Tagad cilvēkiem jādomā pašiem, un ne visi to grib un spēj. Brīvība vārda, preses, uzskatu… Demokrātija… Mēs visu varam, mēs visu drīkstam. Kā tad! Protams, viss atkarīgs no cilvēka, bet vienam otram tas pilnīgi sagroza galvu. Brīžam viss tiek pavērsts līdz absurdam man kā praktiķei gribētos, lai vairāk būtu aizsargātas tieši cietušo tiesības. Citādi par vainīgajiem likums rūpējas vairāk nekā par cietušajiem.

-Anna, vai jūs kaut mirkli pieļaujat iespēju, ka vainīgais nav Ainārs Liepa?

-Nē. Ne mirkli. Redzi, mums izmeklēšanas operatīvo darbību laikā uzpeldēja viena otra informācija, par ko vēl tagad neviens nezina, bet kas ļāva ar simtprocentīgu ticamību apgalvot jā, viņš ir vainīgais. Nu, piemēram, tas, kā viņš bija izturējies pret sievu. Kad mūsu puiši pirmoreiz apmeklēja Liepas ģimeni, viņi pamanīja zilumus uz sievas roku locītavām, taču izlikās neko nemanām. Tāpat Liepas māte, ieraudzījusi fotorobotu, saminstinājās un mudīgi izmeta varbūt acis esot drusku līdzīgas, bet citādi nē, nē, svešs…

-Vakar kapsētā dzirdēju Liepas mātes un sievas teikto, ka policisti piespieduši viņu atzīties…

- Kā tad, piespieduši! Anna sašutumā nicīgi iesprauslājās. Pats, pats liecību pārbaudes laikā atzinās, visu izstāstīja un parādīja. Pēc liecību pārbaudes es ar viņu runāju. Likās pilnīgi normāls uz jautājumiem atbildēja skaidri un saprotami, lai gan brīžiem aizpeldēja savā pasaulē. Vaicāju, vai tobrīd, kad uzbruka meitenei, saprata, ko dara? Liepa atteica jā, tajā mirklī nostrādājusi gribēšana. Un alkohols. Viņš vispār nedrīkstot dzert.

-Vai tiešām ir tā, kā baumo, proti, kokteilim Dons piemīt blakusefekts no tā aizbrauc jumts?

-Nezinu… Esam pieprasījuši šī kokteiļa sastāva analīzi, jo mūsu materiālos ir vēl dažas epizodes, kurās tas figurēja baumas izrādīsies patiesas, būs drausmīgs skandāls. Pieļauju, ka ražotāji vēlēsies to noklusēt. Viss taču saistīts ar lielu naudu, tāpēc analīzes pasūtījām vairākās neatkarīgās specializētajās laboratorijās, lai mūs pēc tam neapvainotu datu falsifikācijā. Lai strādā bioķīmiķi, tad jau redzēsim. Viena lieta ir ķīmiskais sastāvs, pavisam cita kā šīs vielas iedarbojas kombinācijā ar citām… Varbūt viss ir daudz vienkāršāk kokteilis bija stiprs, gāzēts, diena karsta, tveicīga… Iedeva pa galvu, un viss notika? Varbūt bija problēmas ar sievu? Pret viņu bijis parupjš. Bet sieviņa glīta, jauna… Ne jau vienmēr attiecības viņiem bijušas tik vēsas. Pēdējā laikā tuvība gan bijusi retāka. Varbūt tāpēc, ka nevarēja, nespēja? Varbūt bērnu esošā un gaidāmā dēļ?

- Atklāti sakot, vakar kapsētā man Liepas sievas kļuva ļoti žēl tādu izmisumu notēlot nevar…

-Jā. Viņa man šorīt piezvanīja, teica visu nakti zvanījis telefons un dažādas balsis ķengājušās un draudējušas viņai,

Liepas mātei un bērniņam. Nedomāju, ka to būtu darījuši Dūliņi vai viņu piederīgie. Taču kādam acīmredzot mēle niezējusi. Bet tā meitene taču nav vainīga! Viņi pat precējušies nebija. Gribējuši, taču trūcis naudas. Domājuši paies laiks, mazais paaugsies. Tad pieteicies otrs. Ko tagad? Jāiztur. Paies laiks, bērni izaugs, sāks iet skolā, cilvēki aizmirsīs…

Saruna ar Annu Māleri atstāja dvēselē rūgtas mieles. Nē, ne tāpēc, ka taisnīguma vārdā nekas nebūtu darāms viss iespējamais jau bija izdarīts -, bet gan tāpēc, ka visnotaļ sirsnīgās un cilvēcīgās Annas atbildes uz sāpīgajiem jautājumiem skaidrāk par skaidru pierādīja cilvēks spēj pierast pie visa. Arī pie nāves, nežēlības, spīdzināšanas, fiziskām un garīgām kroplībām. Pienāk brīdis, kad visu ārpus rāmjiem izejošo sāc uztvert kā sava darba daļu, uzdevumu, kas jāizanalizē un jāatrisina pēc iespējas labāk. Un tas biedēja…

Turpmākā dienas daļa savērpās trakā kaleidoskopā. Anna aizveda Dani pie pārējiem izmeklēšanas grupas darbiniekiem Osis viņus bija brīdinājis, tāpēc puiši ar Dani runāja atklāti, neko neslēpjot un neizskaistinot. Un tieši šī atklātība plēsa līdz kaulam, jo atsedza tādas aizkulises, ko parasti neviens nekad neuzzina, vienlaikus daudz ko atklājot par Oša komandu.

Edžus, Oša vietnieks, jauns puisis, taisnīguma ideālu mudināts, uz Kriminālpoliciju pārnācis no apsardzes. Klausīdamās, kā viņš stāsta par aizvadīto diennakšu notikumiem, Dane saprata, cik ļoti būtiski, lai kāds sabiedrībai atklātu, ko domā, ko jūt šādi puiši, melnā naktī cauri brikšņiem un čūkšļiem dzīdami pēdas slepkavam…

-… tovakar mēs uzreiz aizbraucām uz to vietu. Izstaigājām, izpētījām katru kvadrātcentimetru. Lai redzētu, apdomātu, ko noziedznieks varēja darīt, kurp iet. Ir jāanalizē, mēģinot iedziļināties slepkavas prātā. Kādā filmā Stallone teica lai noķertu maniaku, vajadzīgs cits maniaks. Ir jāiedziļinās visā. Kur slepkava gāja pēc nozieguma veikšanas? Notraipīts, nošļakstīts ar asinīm protams, viņš bija gājis līdz Gaujai, kā jau mēs to paredzējām. Nomazgājies un gājis mājās. Ko viņš domāja, kas notika viņa smadzenēs nezinu.

Raimonds, operatīvās grupas vadītājs, vīrs ar divdesmit gadu stāžu, pēc ilgas klusēšanas atzinās:

-Gribi zināt, kā bija patiesībā, kad viņu aizturējām?… Mēs viņu tur, Zvejniekciemā, sašņorējām, iepakojām mašīnā un vedām uz policijas pārvaldi. Pa ceļam piestājām Melnajās priedēs un aizvedām viņu uz notikuma vietu… Būtu tu redzējusi, kā viņš locījās, raustījās, kā svīda! Mums vairs nevajadzēja nekādu atzīšanos. Tāpat viss bija skaidrs. Jaunie čaļi, kuri pirmoreiz saskārās ar tik nežēlīgu noziegumu, gribēja viņu nošaut turpat uz vietas, Osis dabūja viņus zem stobra turēt, lai nesadara muļķības. Es? Tādam draņķim lodes žēl, labāk kailu iemest plēsīgo skudru pūznī zini, ko tās ar cilvēku izdara pāris stundu laikā?! Un lai man kāds pēc tam pasaka, ka policistam nedrīkst būt emociju!

Gints, kriminālistikas un tiesu medicīnas eksperts, kuram pēdējo dienu laikā ar Aināru Liepu bija nācies sarunāties visvairāk, gan filmējot liecību pārbaudi, gan pratināšanā, jautāts par Liepas izturēšanos un viņa iespējamo pieskaitāmību vai nepieskaitāmību, dusmīgi noteica:

- Viņš ir pieskaitāmāks par mums visiem! Tikai lielisks aktieris, kurš nepieredzējušākam cilvēkam spēj viegli sapūst miglu acīs. Mans subjektīvais viedoklis normāla bērnība, normāls puisis. Armijā guvis galvas traumu, tāpēc nedrīkstēja lietot alkoholu. Tikko iedzer, tā aizbrauc jumts un viņš kļūst nevaldāmi agresīvs. Neliela auguma, pasīks. Mazvērtības kompleksa mākts, iedzerot kompleksi saasinās. Visticamāk, nav veicies ar sievietēm. Kad tāds uzsāk sarunu ar sievieti, sadomājas nezin ko, bet noraidoša pretreakcija viņā izraisa dusmas. Tā arī notika uzsāka sarunu, mēģināja pagrābstīties, bet piecpadsmitgadīgā meitene, protams, nobijās un sāka kliegt. Un, jo skaļāk kliedza meitene, jo naidīgāks kļuva uzbrucējs. Žņaudza, jo vajadzēja apklusināt. Kategoriski noliedz, ka būtu meiteni izvarojis. Lai gan mediķi apgalvo pretējo. Tieši tāpat viņš noliedz, ka būtu apgānījis līķi. Kad prasīju, kāpēc centies aprakt un noslēpt līķi, vienkārši atteica nevarēju izturēt, kā viņa skatās…

Arī pēcpusdiena Dūliņu dzīvoklī dienu nepadarīja ne gaišāku, ne priecīgāku.

Dūliņu dzīvoklis bija mazs, bet ļoti tīrs un spodrs. Annas istabā visās malās vāzēs smaržoja ziedi, uz plauktiņa līdzās logam rūpīgi izvietotas fotogrāfijas. Visās Anna. Priecīga, laimīga, smaidīga. Ar vecākiem. Ar brāli. Ar sunīti. Viena pati. Gaujas krastā ar rietošu sauli aiz muguras…

Danei kaklā iestrēga kamols. Mēmā svētnīca kliedza tik skaļi, ka likās smadzenes uzvārīsies…

Šo vakaru viņa atcerēsies gadiem. Dūliņi viņai bija piezvanījuši tūlīt pēc tam, kad Dane, izrunājusies ar Kriminālpolicijas puišiem, bija ieskrējusi tuvākajā kafejnīcā pēc dienišķās kofeīna devas.

- Lūdzu, atbrauciet pie mums. Mēs gribam ar jums parunāt! bija lūgusi Annas māte.

Dane aizbrauca. Dūliņu mājoklī viņu gaidīja ģimene, Annas klasesbiedri un audzinātāja.

- Mēs vēl arvien to nespējam saprast. Ja Anna būtu tāda kā citi mūsdienu jaunieši, varbūt mēs tovakar viņu tā nemeklētu un neuztrauktos. Varbūt slepkava ar to rēķinājās nogalēja, apbārstīja lapām… Varbūt nemeklēs. Lai policija ierosinātu oficiālu meklēšanu, jāpaiet trim dienām. Labi, ka paši meklējām. Tēvs naktī bija policijā, no rīta vēlreiz aizgāja, aiznesa meitas fotogrāfiju. Jutu, ka nav labi, zvanīju draugiem, visi atsaucās un nāca palīgā meklēt. Dēla draugs bija tas, kurš atrada. Vispirms sunīti, pēc tam arī paslēpto meitas līķi. Sunītis visu nakti bija sēdējis pie viņas un sargājis… Annas māte stāstīja, sausām, degošām acīm raugoties Danei garām.

-Zināju, ka Anna mirusi, nogalināta, bet iedomājos varbūt nejauši, varbūt kāds pagrūda un viņa krita… Bet kad prokuratūrā ieraudzīju visas tās fotogrāfijas un to, kādā stāvoklī viņa bija… Mežonība! Ne cilvēks, ne zvērs tā nespētu rīkoties, tikai mežonis… Vai tiešām viņu atstās dzīvu?

- Šim mūsu ģimenē vajadzēja būt visgaišākajam gadam. Tūlīt pēc Jaunā gada man apritēja 50 gadu, jūnijā meita beidza 9. klasi labi beidza, gribēja mācīties tālāk vidusskolā. Izlaidums, pirmā īstā balle. Nezinājām, ka arī pēdējā. Uzdāvinājām viņai zelta auskariņus viņa taču tos ne mirkli neizņēma, pat gulēt gāja ar visiem auskariņiem! Jūlija beigās mums ar sievu būs 20. kāzu gadadiena, pirmajā septembrī Anniņai apritētu 16 gadu… Bet nu viss ir apstājies… Dzīve apstājusies… rūgti noteica Vladimirs, pastiepjot trīcošu roku pēc baldriāna pilieniem. Viņa taču pat vēl nebija sieviete, pat ne jauna meitene… tikai meitenīte, kurai jāuzplaukst. Ko gan viņa varēja zināt par vīriešiem…! Zināt, mums ar māti ik vakaru ap desmitiem ir tik baisi…

Dūliņu ģimenes stāsts bija sirdi plosošs. Abi no attāliem Latvijas lauku rajoniem, satikušies rajona centrā, fabrikā strādājot. Apprecējušies. Darbs fabrikā atstājis savu nospiedumu nekādi nav varējuši tikt pie bērniem. Pēdīgi nolēmuši bērniņu adoptēt. Tā ģimenē ienācis audžudēls… Un pēc dažiem gadiem, kad abi Dūliņi jau sen pārstājuši cerēt, pēkšņi pieteikusies Annīte. Dzemdības bijušas tik grūtas, ka gandrīz nomirušas abas gan māte, gan bērns, tomēr ārstiem izdevies paveikt brīnumu. Un likās, mazā Anna to kaut kā jutusi, jo visu sev atvēlēto laiku, vecāku vārdiem runājot, bijusi īsts eņģelis zemes virsū. Skaista, mīļa, sabiedriska. Dziedājusi, dejojusi, čakli mācījusies. Paticis peldēt, slēpot, ar draugiem vakaros risināt krustvārdu mīklas. Pirms gada no pilsētas centra vienistabas dzīvoklīša pārcēlušies uz šo darbavietas piešķirto saulaino trīsistabu mājokli pie upes… Skaista vieta mežs, priedes, kāpas, krasts, kalniņi. Vasarā bērni visu dienu peldējušies, ziemu slēpojuši un vizinājušies ar ragaviņām. Nekad nekas ļauns nebija atgadījies. Nebija.

- Iedomājieties, ko mums, piecdesmitgadīgiem, nozīmē zaudēt piecpadsmitgadīgu bērnu! Anniņa bija mūsu lielākais palīgs. Atceros, gulēju uz gultas, nevarēju paiet, bet naudas slimnīcai nebija… Annīte atnāca no skolas un tūlīt pie manis mammīt, tev vajag to un to! Rūpējās par tēvu, gatavoja vakariņas, tad ķērās pie mācībām… Un vēl pabeidza devīto klasi ar zelta medaļu.

-Kāpēc skolās bērniem nemāca pašaizsardzību? Annas tēvs dusmīgi iejautājās klases audzinātājai, kura izmisumā nezināja, kur likt ne acis, ne rokas. Vajadzētu taču, kaut vai teoriju. Kā uzvesties, kā sevi pasargāt. Varbūt vajadzētu uzaicināt puišus no policijas, kas paskaidrotu, kādas situācijas var gadīties uz ielas, kā uzvedas cilvēki ar ļauniem nodomiem. Anniņai tas vairs nepalīdzēs, bet citiem bērniem gan…

-Mums ir veselības mācība… Skolotāja bikli ierunājās.

- Bet, skolotāj, tur taču stāsta tikai par personisko higiēnu! cits caur citu iesaucās Annas klasesbiedri. Varēja redzēt, ka pēdējās dienās šī sāpīgā tēma vairākkārt pārrunāta, un nu pusaudži izteica visu, kas uz sirds. Varbūt sadzirdēs?

Danei bija žēl skolotājas. Viņa šajā rūgtajā sarunā izrādījās bez vainas vainīgā… Protams, ne viņa izdomājusi veselības mācības programmu, un, protams, ja ne šis baisais noziegums, nevienam prātā nenāktu to kritizēt.

-… es ik ritu joprojām pavadu Annīti uz skolu… pēkšņi ierunājās Marija Dūliņa, … un ap diviem sāku skatīties, vai viņa jau nenāk mājās… Bet viņa neatgriezīsies…

Vīrs ar dēlu bažīgi saskatījās, taču neko neteica, arī pārējie smalkjūtīgi klusēja.

Kad Dane pēc sarunas ar Dūliņiem izgāja no daudzstāvu mājas, apkārtne jau tinās pelēcīgā novakares krēslā. Viņa lēni devās pa taciņu upes virzienā. Visapkārt nevienas dvēseles, acīmredzot notikušais patiešām izmainījis vietējo ļaužu paradumus. Dūliņi bija teikuši, ka upmalas taka visos laikos bijis iecienīts pastaigu un skrējienu maršruts. Tagad likās pat koki šalc klusāk.

-Ko tu te meklē? pēkšņi pie auss ieskanējās pazīstama balss. Nopietna, dziļa, stingra. Osis.

-Biju pie Dūliņiem.

-Skaidrs. Osis neko vairāk nejautāja, vienkārši klusējot sāka iet pa taku līdzās.

Gluži kā sarunājuši, abi plecu pie pleca aizgāja līdz kraujai pār satumsušo upi.

-Valdi… piedod, es laikam šorīt uzvedos izcili riebīgi. Dane viegli aizskāra Oša roku.

Viņas plauksta acumirklī nokļuva stingras delnas gūstā, bez cerībām izrauties. Dane arī necentās to darīt…

-Viss kārtībā. Pats uzvedos kā tāds skolas puika. Tev nav man nekas jāpaskaidro. Paklusēsim, labi?

Viņi tā stāvēja ilgi veroties satumstošajā straumē, domājot katrs savu domu…

19.nodaļa

No liecību pārbaudes videoieraksta nr. 1.

- Šis ir veikals, kur pirku kokteiļus. Parks. Te ir tā vieta, kur peldējos. Te sastapos ar meiteni, sāku runāties, viņa bēga prom un bļāva… Šurp nākot, nevienu nesatiku, mājās ejot, ari neviens nenāca pretī. Tad gāju mājās (kamera filmē ceļu gar Annas māju). Man mugurā bija šorti, sandales, krekls, kājas basas.

No liecību pārbaudes videoieraksta nr. 2.

Skats Aināra Liepas dzīvesvietā sieva, bērns, māte.

-Šurp es atnācu pārģērbties un paņemt mantas un naudu. Rīta agrumā biju frizētavā, nogriezu matus. Tad pateicu mājiniekiem, ka braucu komandējumā, un devos prom.

Fonā sieva, beidzot apjautusi notiekošā jēgu: Idiots! Slepkava! Kaut tu dzīvs sapūtu!

No intervijas ar Aināru Liepu Īslaicīgās aizturēšanas izolatorā.

…vienmēr esmu mīlējis bērnus. Tas mans vājums.

…paaugstināju kategoriju, dabūju pastāvīgu darbu, sāku strādāt par šoferi. No pagājušā gada marta braucu ar pašizgāzēju, vedu akmeņus, šķembas, darbs ļoti patika.

…sieva dabūja darbu patērētāju biedrībā. Mājās darīju visus darbus, centos viņu palutināt.

-Vai pēc notikušā jūs varējāt sievai paskatīties acīs?

-Paskatīties varēšu tikai tad, kad izstāstīšu taisnību par notikušo…

-Kāda tad ir taisnība?

-Es neesmu vainīgs. Man ir liels kauns, jo esmu uzņēmies cita vainu.

-Kādēļ?

- Pēc tām traumām… Es daudz ko aizmirstu. Mani arestēja, aizveda uz mežu, draudēja nošaut. Pēc tam aizveda uz policiju. Ari tur baidījos stāstīt taisnību. Nākamajā dienā notikuma vietā es izstāstīju, kur, kas un kā notika, it kā es to būtu darījis. Tas ari tika uzfilmēts.

-Ja nebijāt vainīgs, kāpēc nesteidzāties palīgā, ja redzējāt, ka meitenītei dara pāri?

-… man bija bail. Es vispār esmu bailīgs.

-Kāpēc jūsu pēdas atradās tiešā līķa tuvumā, bet šķiltavas zem tā?

- Piegāju tuvāk. Kad uzbrucējs bija prom, gribēju apskatīties uz cilvēku, kas gulēja zemē. Tobrīd neko nesapratu, meiteni nepazinu, seju nenopētīju, vairāk skatījos riņķī jutos neērti, redzot kailu sievieti. Vecumu tuvāk nenofiksēju. Nokaunējos. Tāpēc apbēru ar lapām…

-Kāpēc nevienam neziņojāt?

- Tā mana kļūda… Zināju, ka man neticēs, ticēs policijai. Esmu agrāk tiesāts, tovakar dzēris, tad vēl tie auskari… Nevajadzēja ņemt. Man ļoti žēl. Tas man visu laiku neliek mieru. Izsaucu savu advokāti, izstāstīju. Viņa man neticēja. Neviens man netic. Esmu atzinies ne savā noziegumā, ko šausmīgi nožēloju, un uzņēmies vainu savu baiļu dēļ… Kur mana vaina? Izņēmu auskarus… Nevaru izskaidrot, kāpēc. Vajadzēja naudu. Izņēmu, pārdevu, un viss.

-Kāpēc jūs mēģinājāt aprakt, noslēpt gulošo meiteni, varbūt viņai vēl varēja palīdzēt?

-… varbūt, nenoliedzu. Tas man neliek mieru… Viņa nāk pie manis sapņos.

- Vai ticat, ka viss ļaunais reiz atnāk atpakaļ? Kas jūs sagaida nākotnē?

-Dienām un naktīm nevaru gulēt. Galvenais, lai tiktu pierādīts, ka neesmu to izdarījis. Murgi neliek mieru. Bet man ir ticība. Un es pierādīšu. Arī sieva varēs liecināt. Advokāte arī. Vainīgs ir cits, mums tikai pazīmes sakrīt. Viņš vainīgs, nevis es! Lūdzu, pasakiet cilvēkiem, ka es neesmu vainīgs!!!

-Vai jūs gribētu kaut ko teikt mirušās meitenītes ģimenei?

-… izsaku lielu un dziļu līdzjūtību cietušajiem, zaudējot viņu meitu. Tāpēc darīšu visu un panākšu, pierādot savu vainu… tas ir, savu nevainīgumu… Cilvēki man palīdzēs viņu sameklēt… Advokāte teica, ka cilvēki redzējuši kādu slapstāmies krūmos, pie dārziņiem. Vīrietis rādījis savu dzimumlocekli, sekojis kādai sievietei… Es viņu esmu redzējis gan Rīgā, gan citās pilsētās. Ticu, ka visi kopā atradīsim.

Kad konvojs aizveda arestēto, Dane beidzot atļāvās atviegloti uzelpot. Divas stundas šaurajā, nemīlīgi pelēkajā pratināšanas telpā, kur mēbeles bija pieskrūvētas pie grīdas, bet Liepām un Danei aiz muguras divu soļu attālumā stāvēja būdīgi apsargi, bija viņu galīgi iztukšojušas. Tas un vēl acīm redzami klajie Liepas meli radīja nervozus drebuļus. Likās, šis sīkā auguma vīrelis ar lielajām, dzidrajām, koši zilajām bērna acīm patiešām ticēja tam, ko runāja, lai gan, no malas raugoties, tas vairāk atgādināja hipnozes iespaidā iemācītu gatavu tekstu.

Pirmais gaitenis, režģotie vārti, slēdzeņu klikšķi, soļi, konvoja maiņa.

Otrais gaitenis, režģotie vārti, slēdzeņu klikšķi, soļi, konvoja maiņa.

Trešais gaitenis, režģotie vārti, slēdzeņu klikšķi, soļi, konvoja maiņa.

Kāpnes. Caurlaide. Nodot apmeklētāja nozīmīti, saņemt pretī savu somu.

Gājiens pāri pagalmam. Zeķi pagalmā, zeķi logos, saucieni, svilpieni, smiekli. Tikai neatskatīties…

Pēdējie vārti. Cik patīkama ir skaņa, kas atdala to pasauli no šis…!

Atgriezusies Ezeriņos, Dane vispirms ilgi un cītīgi mazgājās dušā, tad kādu stundu riņķoja pa ezeru, nodzenot sevi līdz pārgurumam, līdz Jāņatēvs beidzot neizturēja:

- Pietiek! Negribu tevi ķeksēt laukā no dzelmes. Ģērbies un nāc dzert tēju. Tūlīt atbrauks Osis.

Pēc tā dīvainā rīta Ezeriņu saimnieks attiecībā pret Dani bija ieņēmis diplomātiski neitrālu pozīciju. Viņš joprojām izturējās laipni, taču bija zudusi tēvišķā labsirdība, kas tā sildīja viņas sirdi.

Laiks braukt mājās. Viss.

Viņa ir izdarījusi visu iespējamo un, pateicoties Valda palīdzībai, ari neiespējamo.

Dane bija uzrakstījusi sešus garus avīžu rakstus, atspoguļojot notikušo no visiem iespējamiem rakursiem, izstrādājusi pusduci preses paziņojumu, savākusi plašu materiālu klāstu grāmatai, kuru, ja būs lemts, viņa uzrakstīs… kādreiz, kad notikušais būs mazliet apvilcies ar laika plīvuru…

Atrodoties tieši nozieguma izmeklēšanas aizkulisēs, lai gan Osis bija centies viņu saudzēt, Dane bija redzējusi un dzirdējusi vairāk nekā pietiekami, lai izdarītu secinājumus par lietu īsto dabu un kārtību.

Jā, un viņa bija piedzīvojusi ari emocionālu satricinājumu, apjaušot, ka skarbais krimpolšefs Osis aiz nepieejamās ārienes slēpj dziļi jūtīgu un trauslu dvēseli, ko viņai laikam izdevies atmodināt. Sev par nelaimi. Danei būtu gribējies atbildēt Oša nedrošajiem mājieniem ar drošu jā, taču šis vārds viņā neatskanēja…

Ārā asi nošvīkstēja grants un nočīkstēja bremzes. Oša rovera priekšējam labajam ritenim bremžu klucis prasījās pēc nomaiņas… Dane pie sevis pasmaidīja jāatgādina Valdim, jo ar viņa braukšanas stilu bremzēm jābūt ideālām.

Uz kāpnēm nodipēja steidzīgi soļi.

- Tu vēl te? Bažījos, ka būsi jau aizbraukusi. Tas tev… Valda rokās bija milzīgs klēpis visu iespējamo krāsu vasaras ziedu, lielākajai daļai Dane pat nezināja nosaukumu. Pušķis bija izdevies karaliski krāšņs.

-Paldies… Tas bija viss, ko viņa apmulsumā spēja izdabūt pār lūpām.

-Un tikai? Osis zobgalīgi iesmējās. Cerēju vismaz uz kafijas krūzi.

-Nu… to katrā laikā! Atviegloti nopūtusies, pateicīga, ka Valdis padarījis atkāpšanās ceļu tik vieglu un vienkāršu, Dane metās pie kafijas automāta un izbēra tajā visu Lavazza pakas atlikumu. Lai tad ari ir mušu inde!

-Pasēdēsim uz kāpnītēm? Osis piedāvāja.

Dane mēmi piesēda viņam līdzās.

-Dane… Es tomēr gribētu pajautāt par to, ko tu man teici tovakar, par izbijušām attiecībām un cilvēku, kurš tevi vēl aizvien vajā. Negribu zināt visas peripetijas, tikai pasaki, cik nopietni tas ir? Tu spēj pati tikt galā, vai arī tev vajadzīga palīdzība? Tici, es patiešām nejokoju. Maniaku pasaulē pietiek…

-N-nē… Viņš nav maniaks. Viņš tikai nespēj pārciest atraidījumu, tāpēc cenšas neizlaist no rokām kontroli, Dane izmocīja pēc saspringta klusuma brīža. Nav nekā neizturama, vienīgi reizēm pagrūti strādāt, jo brīžam viņš ļauj savu rīcību vadīt emocijām, nevis prātam. Un tad ir tā… pasmagi.

-Tagad uzklausi mani. Es to teikšu tikai vienreiz, tāpēc ieklausies labi. Drīzumā mūsu Ziemeļvidzemes policijas pārvaldei piešķirs plašākas reģionālās pilnvaras. Esmu iecerējis izveidot reģionālo preses dienestu. Tam būtu vajadzīgs gudrs vadītājs, kurš zina, kā tikt galā ar mediju haizivīm. Es labprāt šo posteni piedāvātu tev. Zinu, kā tu strādā, redzēju, kā tiec galā psiholoģiski smagās situācijās. Tu to varētu. Nesteidzies ar atbildi, padomā labi, izsver visus par un pret. Tas nav tik steidzams jautājums, lai atbildētu šodien vai rīt, taču mēneša laikā es gribētu saņemt tavu jā vai nē.

Dane neteica ne vārda.

Oša izteiktais piedāvājums bija pēkšņs un vairāk nekā vilinošs. Viņai, kriminālavīzes redaktorei un žurnālistei, tika dota vienreizēja iespēja radīt un izveidot pašai savu reģionālo preses dienestu, kas nozīmības ziņā droši varētu konkurēt ar Rīgas Preses centru. Jā, tas būtu gan nopietns izaicinājums profesionalitātei, gan iespēja beidzot tikt prom no Lazdas, tomēr paliekot strādāt jomā, kas šo gadu laikā… iemīļota. Ja vien tā var izteikties par kriminālistiku.

Bet. Vienlaikus šis piedāvājums nenoliedzami nozīmēja ari nepieciešamību mainīt dzīvesvietu pamest Rīgu, jo pusotra simta kilometru ik rītu un vakaru, konvertējot benzīnā un latos, būtu par smagu pat visbiezākajam makam, kur nu vēl iekšlietu sistēmas darbiniekam. Vēl kāda nianse uzņemties policijas reģionālā preses centra vadīšanu faktiski nozīmētu uzlikt uzplečus, bet Danei kopš skolas gadiem bija izteikta nepatika pret jebkādu sistēmu un autoritātēm.

Par būtiskāko argumentu par pašu Valdi Osi Dane centās nedomāt. Aizbrauks mājās, drusku uzelpos, pārdomās visu un mēģinās salikt pa plauktiņiem.

Varbūt no attāluma bilde kļūs skaidrāka…

-Valdi, paldies par piedāvājumu. Tas patiešām ir fantastisks, un es apsolu to nopietni pārdomāt. Jūtot sev cieši pievērsto skatienu, viņa pagriezās pret blakussēdētāju.

-Labi, Osis strupi noteica. Un padomā ari par to otro lietu par savu apsēsto. Pirms kļūst bistami. Apsoli?

-Apsolu… Paldies! Dane klusu nomurmināja un, pastiepusies uz Oša pusi, noskūpstīja viņu uz vaiga.

Viņš satvēra Danes roku gluži kā tovakar upmalā -, pieglauda pie vaiga un ilgi, ilgi klusēja. Tad saņēmās.

-Viss. Nu gan man jāskrien. Puiši būs nogaidījušies. Miera laikos mēs piektdienu vakaros spēlējam basīti. Ja tev nebūtu jāsteidzas mājās, uzaicinātu paskatīties spēli. Varbūt nedēļas nogalē es tev varētu izrādīt apkaimes skaistākās vietas? Nepārdomāsi? Balsī tikko manāmi ietrīsējās cerība.

- Nē, Valdi, es tomēr braukšu mājās. Kaķis būs nomiris aiz ilgām, puķes nokaltušas, un kaimiņiene sajukusi prātā. Neesmu viņai zvanījusi tieši nedēļu. Starp citu, lūdzu, pasaki man: cik esmu parādā Ezeriņu saimniekam par šo jauko mājokli?

-Necik. Un, ja tūliņ neapklusīsi, beidzot ieraudzīsi mani niknu. Tas bija barters. Mēs palīdzējām viens otram. Tā der? Bet, ja nu tā vēlies, tad turpmāk ikreiz, kad būšu Rīgā, iešu pie tevis dzert kafiju.

- Norunāts! Dane no sirds iesmējās. Kopā ar Valdi viņa jutās tik viegli un labi, ka nemaz negribējās braukt prom, taču bija laiks posties.

Mājās braucot, domas atkal un atkal kavējās pie Annas lietas. Likās taisnīgums ir uzvarējis, noziedznieks notverts un iespundēts aiz restēm. Viņam nozīmētas dažādas ekspertīzes, tomēr Dane no sirds cerēja, ka medicīnas spīdekļi un tiesa Aināru Liepu atzīs par pieskaitāmu un sodāmu.

Tobrīd viņa vēl nezināja, ka Liepas advokāte Ilga Ērgle nākamā pusgada laikā darīs visu iespējamo, lai panāktu sava klienta atzīšanu par nepieskaitāmu vai vismaz sirgstošu ar personības dubultošanos. Taču nozieguma īpašā nežēlība un sabiedriskā rezonanse arī nākamos sešus mēnešus liks medijiem paturēt šo lietu uzmanības lokā, lai beidzot pēc vairākkārtējas pārsūdzēšanas Augstākās tiesas priekšsēdētājs pasludinātu gala spriedumu mūža ieslodzījums; un apliecinās, ka spriedums nav pārsūdzams un uz to neattiecas ne noilgums, ne amnestijas vai apžēlošanas iespējas.

Vēlāk, daudzo tiesas procesu laikā, Dane vairākkārt veiks sabiedriskās domas pētījumus, skaidrojot cilvēku viedokļus par mūžseno tēmu Noziegums un sods. Secinājumi apstiprinās, ka starp valdības lēmumiem un mazo cilvēku jeb homo letticus dzīves izpratni ir nepārejams bezdibenis. Noziegumam, kurš tiks atzīts par gada visšausminošāko, piemērotais sods, pēc tautas domām, būs daudz par mīkstu, jo pat stingra režīma cietumā vieninieka kamera ir īsti viesnīcas apartamenti salīdzinājumā ar to elli, kurā visu mūžu dzīvos upura tuvinieki…

Nākamā pusgada laikā Danei vēl bieži nāksies tikties ar Dūliņu ģimeni un viņa varēs tikai apbrīnot viņu sīkstumu un piedošanas spēju, izsakot līdzjūtību Aināra Liepas sievai, kura, ļaunu telefonisku draudu zvanu nobaidīta, priekšlaicīgās dzemdībās laidīs pasaulē nedzīvu bērniņu. Ilgi, ilgi atmiņā skanēs Marijas Dūliņas teiktais: “Liepa tagad sēž cietumā, notiesāts uz mūžu. Mūsu naids ir rimis. Taču viņš ir nodarījis pāri gan mums, gan savai sievai, mātei un meitiņai.”

Pēdējās instances Augstākās tiesas Senāta atklātās sēdes laikā Dane satiks arī Liepas māti un sievu. Pirmajā mirklī viņa tās nepazīs tik ļoti izdilušas un nomocījušās viņas izskatīsies. Aināra sievas teiktais skanēs kā metāls pār stiklu: “Noziegums ir drausmīgs. Viņam jāsaņem sods. Varbūt tiešām labāk būtu bijis nāvessods mūža ieslodzījums ir mokošāks mums nekā viņam. Gribējām pārcelties uz dzīvi citā Latvijas pilsētā, lai vismaz bērnam nav jācieš, taču gan ari tur atradīsies nelabvēļi. Ko tikai cilvēki nerunāja par mani un manu ģimeni visu šo laiku! Tas bija tik briesmīgi. Vai mans bērns un es esam vainīgi pie tā, ko izdarījis Ainārs? Visa mūsu dzīve izpostīta. Vienu bērniņu pazaudēju, otru cilvēki laikam ar pirkstiem nobakstīs. Bet bērni taču nav vainīgi!”

Rīga Dani sagaidīja ar drūmu, nepārtrauktu lietu. Kā asaras par zaudēto, Dane, neviļus nodrebot, nodomāja.

Ari Mice par saimnieces pārrašanos nebūt nepriecājās. Pārmetoši samiegusi dzeltenzaļās acis, kaķene, cēli asti izslējusi, demonstratīvi iegāja virtuvē un apstājās pie tukšās bļodiņas. Acīmredzot čaklā kaimītiene šodien vēl nav bijusi, ja reiz kaķis tik badīgi dusmīgs, Dane nodomāja. Atvērusi ledusskapi, viņa izņēma aizsāktu kaķu barības bundžu un ielika žēlabaini ņaudošā spalvu kušķa bļodiņā prāvu devu gardās maltītes.

Tāpēc jau viņa nesāks mīlēt mani vairāk, Dane nosmīnēja. Viņai patika kaķi to iedzimtā neatkarības izjūta neļāva zemoties, un dzīvnieks vai nu mīlēja tevi tādu, kāds esi, vai nemīlēja, lai kā tu censtos pielabināties.

Pārlūkojusi ledusskapja un virtuves skapīša saturu, Dane tur neatrada neko citu, izņemot kafiju. Dienišķā Lavazza stāvēja neatvērta. Pasniegusies pēc pakas, nesteidzīgi iemērīja kafijas automātā divu krūzīšu tiesu un pēkšņi aprāvās kāpēc divu? Pār pakausi pārskrēja karstas skudriņas pie cilvēkiem, tāpat kā pie ērtībām, pierod ātri, pieņemot tos kā pašu par sevi saprotamu ekstru. Un tikai tad, kad līdzās pēkšņi vairs neviena nav, attopamies kā tad tā, kur palika?

Ierīkojusies dīvāna stūrī, Dane nesteidzīgi šķirstīja Annas lietas piezīmes, prātā izsverot, ko un cik daudz no iegūtajiem materiāliem nākotnē varētu izmantot grāmatā un kas vēl būtu vajadzīgs. Noteikti nopietnu speciālistu viedokļi un komentāri. Kāds slavens krimināleksperts, tiesu psihiatrijas guru, praktizējošs ģimenes psihologs, seksologs. Jāaptaujā dažādas iedzīvotāju grupas gan sociāli ekonomiskajā, gan vecuma, gan izglītības ziņā, lai sabiedrības viedoklis būtu pārliecinošāks. Un noteikti vēlreiz jārunā gan ar Dūliņiem, gan Liepas sievu un māti, gan varbūt pēc galīgā sprieduma ar pašu Liepu.

Rāmo novakaru uzmācīgi skaļi pāršķēla mobilā tālruņa zvans.

Lazda.

-Jā-

-Sveika, ceļotāja! Tevi grūtāk sazvanīt nekā prezidentu.

-Labvakar… Man gan nav ne sekretāru, ne adjutantu, un telefonu visur līdzi ņemt nedrīkst.

-Kas tad tie par jaunumiem? Kur tad nedrīkst?

-Cietumā, piemēram.

-Tu biji cietumā?

-Biju. Šorīt. Intervēju Liepu.

-Vareni! Malacis! Tas nozīmē, ka nākamajā avīzē varēsim drukāt?

-Vēl ne. Es pie šīs intervijas tiku, pateicoties solījumam nedrukāt to līdz pirmajai tiesas sēdei. Osis jau tā pārkāpa visus priekšrakstus.

-Ahā, atkal Osis un viņa labā sirds! Lazdas balsī ieskanējās aizkaitinājums. Atliek viņam kaut ko pateikt, un tu esi gatava visu līdz pēdējam burtiņam izpildīt. Kā tāds zaldāts!

- Einār… Tu labi zini, ka tas, ko nupat pateici, ir garām. Mums bija vienošanās par ekskluzīvu pieeju lietas izmeklēšanas aizkulisēm un informācijai. Osis savu solījumu izpildīja. Un ir tikai godīgi, ja es pildu savu norunas daļu. Vai nu tev tas patīk, vai ne. Šajā brīdī Dane atcerējās Valda piedāvājumu uzņemties preses dienesta veidošanu un vadību. Šī apziņa viņai deva spēku, tāpēc pēdējie vārdi izskanēja visai asi.

- Atbraucu pirms nepilnas pusstundas, neesmu paguvusi ne noskaloties pēc ceļa, ne pārģērbties.

- Varbūt man aizbraukt pie tevis? negaidīti draudzīgā balsī ierunājās Lazda. It kā nebūtu manījis vēsās notis. Pa ceļam nopirkšu labu vīnu, augļus. Pasēdēsim, parunāsimies, tu man visu izstāstīsi…

- Nē, Einār. Paldies par piedāvājumu, bet nē. Nākamās divas dienas negribu redzēt nevienu cilvēku. Gribu pabūt mājās viena un sakopot domas. Aizvadītās dienas patiešām bija ļoti smagas.

-H jau tu saki… Lazdas balsī atkal ieskanējās neapmierinātība. Vai nu tik smagas bija…? Pie visa gatava un vēl tik brašu puišu apsardzībā?! Nu saki, bija taču forši, vai ne?

-Atkal… Dane izmisumā nopūtās. Einār, atkal tu sāc… Mēs reiz to jau izrunājām. Es biju komandējumā. Darba braucienā. Un, pat ja tā nebūtu, tev nav nekādu tiesību jaukties manā privātajā dzīvē. Ja nebeigsi mani vajāt, es iesniegšu atlūgumu…

Klausulē varēja saklausīt dusmīgus, aprautus elpas vilcienus, līdz beidzot Lazda izmocīja: Piedod. Man nebija taisnība. Protams, tev ir tiesības uz savu dzīvi. Vienkārši man… Mums tevis ļoti pietrūka.

Dane neviļus pasmaidīja par Lazdas neveiklo mēģinājumu izlīdzināt situāciju. Mums… Kolēģiem? Muļķības! Lai nu kas, bet žurnālistu brālībai sentimentalitāte bija svešs jēdziens. Darbs ir darbs, nav ko jūtināties.

- Einār… ja tas ir viss, es labprāt beigtu šo sarunu, acis pašas krīt ciet varētu stāvus aizmigt.

-Protams, protams. Tev jāatpūšas, Lazda steidzīgi murmināja. Likās viņa prātu aizņem citas domas. Tomēr pagaidi drusciņ. Man tev kas svarīgs jāsaka. Vakar piezvanīja Krontāls no Latvijas Televīzijas Programmu direkcijas viņi ir lasījuši tavas reportāžas par šo pēdējo lietu, vēlējās tikties. Cik man izdevās uzzināt, grasās piedāvāt ekskluzīvu ētera laiku piektdienās nedēļas kriminālajiem kopsavilkumiem. Tev būs iespēja veidot autorraidījumus, būs honorāri, bet mums reklāma. Teicu, ka pirmdien atzvanīsi. Padomā labi. Tas nav slikts piedāvājums, lai kā man nepatiktu tevi dalīt ar citiem. Agri vai vēlu tam vajadzēja notikt.

- Nu… tie tik ir jaunumi… Dane nomurmināja. Vienai dienai tā pavairāk piedāvājumu. Pēdējais laiks iet gulēt un nolikt smadzenes vēsā vietā uz plauktiņa. Paldies. Es padomāšu. Atā.

Viņa jau grasījās pavisam izslēgt telefonu, kad zvans ieskanējās vēlreiz.

- Teicu, ka padomāšu! Piedod, es tiešām gribu iet gulēt! displejā neieskatījusies, viņa nepacietīgi noteica. Arlabunakti!

- Paga, paga, ne tik strauji! Ausī ieskanējās drusku uzjautrināta, drusku apjukusi Oša balss. Gribēju tikai uzzināt, kā esi aizbraukusi. Bet tevi laikam kāds pamatīgi sakaitinājis. Viņš?

- …viņš, Dane nedomājot atbildēja. Piedod, Valdi, tev tas nebija domāts. Vēl pusminūte, un es būtu atslēgusi mobilo.

- Tad man ir paveicies, Osis pusotra simta kilometru attālumā pasmaidīja. Starp citu, basītī mūs sasita lupatās. Puiši mani gandrīz sarāva gabalos, teica esot spēlējis kā lamzaks.

-Mīļi gan.

-N-jā. Dane?

-Jā?

- Vai es varu rit pie tevis aizbraukt? Man vajag ar tevi parunāt.

-Runā tagad.

-Nē. Tā ir klātienes saruna.

-Dane? Tu tur esi?

-Jā-

-Tātad?

-Nu… brauc…

-Nu brauc?!

-Brauc. Gaidīšu. Adresi vajag?

-Nesmldini. Būšu ap pusdienas laiku. Arlabunakti! Un, pametis draisku čau!, Osis nolika klausuli.

Dane nopūtās un sabužināja Mices biezo kažoku.

Tā gan. It kā nepietiktu ar Lazdas dīvainībām, nu ari līdz šim tik nosvērtais Osis sāks mētāt melodramatiskus jociņus.

Nē. Viss. Laiks gulēt. Vanna var pagaidīt. Miegs, miegs, miegs tas šobrīd vajadzīgs vairāk par visu!

Pēc visiem Mērfija, sviestmaižu un citu iespējamo neprognozējamlbu likumiem Osis pie Danes dzīvokļa durvīm piezvanīja bridi, kad viņa, labsajūtā murrādama, mirka vannā, spēlējās ar nekustīgi uz vannas stūra tupošās Mices kuplo asti un izbaudīja reto sajūtu būt mājās.

Līdz acīm ietinusies milzīgā dvielī, pilošiem matiem un basām kājām, Dane aizdipināja līdz durvīm, klusībā cerot aiz tām ieraudzīt kaimiņieni un skaidri zinot, ka tā nebūs viņa. Nevērt vaļā nevarēja pati bija piekritusi Oša nosauktajam laikam. Cenzdamās izlikties, ka nav noticis nekas neparasts, Dane plaši atvēra durvis.

- Sveiks, nāc iekšā, ej istabā, es apģērbšos un nākšu. Jūties kā mājās. Tur, uz stūra galdiņa, ir visādi dzērieni un glāzes cienājies, lūdzu.

Osis samulsa; ne vārda neteicis, iegāja istabā. Nelielais dzīvoklītis bija tīrs un kārtīgs, pārpilns grāmatām. Vairākos plauktos līdzās daiļliteratūrai, psiholoģijas un kriminālistikas rokasgrāmatām rindojās desmitiem aktu vāku acīmredzot laika gaitā savāktie žurnālistiskie pētījumi. Ziņkāres dzīts, viņš pastiepa roku un izvilka pirmo mapi. Vai ES apdraud latviešu nacionālo identitāti? Oho! Re, kādus jautājumus viņa pēta. Pats būdams pārliecināts Latvijas neatkarības idejas piekritējs, ko bija apliecinājis, 1991. gada aukstajās janvāra dienās kopā ar puišiem sargājot Saeimu un Latvijas Radio, Osis pretēji tālredzīgo laba vēlētāju ieteikumiem nevilcinājās paust savus radikālos antiglobālista un eiroskeptiķa uzskatus. Šķiet, spriežot pēc savāktajiem materiāliem, Dane domāja tāpat, tikai darba specifika viņai lika meklēt pierādījumus…

-Piedod, ka tik neveikli sanāca. Nedzirdamiem soļiem pietuvojusies, Dane smaidot sniedza viņam roku. Sveiks šais mājās! Svaiga, smaržojoša pēc jasmīnu ziepēm, ūdens lāsītēm matos, viņa izskatījās ārkārtīgi trausla un sargājama. Osis satvēra pastiepto roku un, pievilcis slapjo būtni sev klāt, klusējot apskāva. Dane ļāvās. Atspiedusies ar pieri pret Valda plecu, viņa izbaudīja mirkli, jo prāts brīdināja, ka pēc tam vairs nekas nebūs tā kā līdz šim. Arī Osis nebilda ne vārda.

Pēc ieilguša klusuma Dane, atspiedusies ar delnām pret Valda akmens cietajiem augšdelmu muskuļiem, ko plānais krekliņš vairāk atklāja nekā noslēpa, viegli atgrūdās un atkāpās. Oša rokas bez spēka nolaidās gar sāniem. Šurp braukdams, viņš bija krustu šķērsu izdomājis visu, ko vēlas šai dīvainajai sievietei pateikt. Lūgt, solīt, pierunāt vienalga, lai tikai viņa piekristu pārcelties uz Ziemeļvidzemi. Bet nu, savādo, zaļganpelēko acu sastindzināts, spēja vien klusēt.

Ak, ja viņa spētu lasīt domas! Tad atkristu mokošā vajadzība meklēt vārdus un lādēt sevi par to, ka, pats ciemos uzprasījies, nu nespēj ne skaņu izdvest…

-Osi, vai ar tevi viss kārtībā? Kas noticis? Vērīgi ieskatījusies gaidītā viesa tēraudpelēkajās acis, kas diskomforta dēļ patiešām bija ieguvušas metālisku spīdumu, Dane viegli, ar pašiem pirkstu galiem pieskārās Valda neskūtajam vaigam. Garām skrienošais pieskāriens izrāva viņu no sastinguma…

- Es… Es atbraucu tevi pierunāt. Lūdzu, piekriti manam piedāvājumam. Osis dziļi ievilka elpu. Varēja redzēt, ka vārdi viņam nenāk viegli. Dane, es pirmo reizi dzīvē kādam ko lūdzu… Bet gribu, lai tu zini, cik man tas svarīgi. Tu esi… cilvēks, uz kuru var droši paļauties. Šodien tas ir daudz.

-Pagaidi… Valdi, kas tev ir svarīgāks mana profesionālā piemērotība vai cilvēciskās īpatnības?

Osis kārtējo reizi sajutās iedzīts stūri. Zaļās acis urbās viņā ar tādu spēku un intensitāti, ka likās vēl drusciņ un pakausi iznāks laukā divas urbju smailītes. Ko lai atbild? Teikt, ka pēc kopā pavadītās nedēļas ir pārliecinājies par viņas profesionālo atbilstību? Tā būtu patiesība, lai gan aizvadītās nedēļas laikā viņš paguvis pierast pie viņas dzēlīgajām acīm, zobgalīgā runas veida un nejaušajiem, maigajiem pieskārieniem, pie tā, ka beidzot istabiņā Ezeriņos ir kāds, pie kā vakaros vai agros rītos atgriezties un nejust nogurumu. Un nu, iedomājoties, ka tā visa pēkšņi varētu vairs nebūt, sirds sažņaudzās ledainās spazmās…

-Dane… Ne jau tavu profesionālo spēju dēļ es esmu te. To taču tu saproti, vai ne? Tu biji ar mani kopā tad, kad bija vissliktāk. Pēdējo pusotru gadu esmu pēries kā pa purvu. Man bija…

-Nevajag, Osi, es zinu… Nestāsti, nemoki sevi.

- Kā tu…? Ā, Ezeriņš! Valdis rūgti pasmaidīja. Vecais buks!

-Jā, viņš man izstāstīja. Tev ir nācies pārciest daudz sāpju. Tomēr, lūdzu, ieklausies, tu ne pie kā neesi vainīgs. Nešausti sevi. Tā notika. Acīmredzot tā bija jānotiek. Ja ne tobrīd, tad pēc mirkļa…

-Ko tu runā? Tu gribi teikt, ka… Osis ierāva pārāk daudz gaisa, aizrijās un sāka klepot.

-Jā, tieši to es gribu teikt. Ja lemts mirt no lodes, nenoslīksi… Pārstāj sevi vainot un beidzot sāc dzīvot!

Pēdējos vārdus Dane izteica diezgan asā tonī. Osis brīdi klusēja, tad iejautājās:

- Tu man palīdzēsi?… Beidzot sākt dzīvot…? Es ļoti gribētu, lai tu būtu man līdzās…

Dani atkal sāka kratīt tie paši drebuļi, ko viņa bija izjutusi vispirms nakts brauciena laikā, vēlāk sarunā ar veco Ezeriņu. Kas tas bija? Brīdinājums netuvoties Osim vai, tieši pretēji, pamudinājums atbildēt uz viņa palīgā saucienu?

-Osi… Valdi… Pagaidi. Nedzen zirgus! Es nevaru… tā, uzreiz…

-Nevari vai negribi? Dane, saki: kā ir? Es tev esmu netīkams? Pēdējos vārdus Osis nočukstēja.

Dane saspringa. Ko viņš runā? Netīkams? Drīzāk jau… Jā, ko tad drīzāk?

- Valdi, nē. Es tevi ļoti cienu kā cilvēku un profesionāli; tu esi lielisks draugs…

-Bet…

-Nav nekāda bet.

- Ir gan, Dane, un tu to labi zini. Ikreiz, kad mēģinu tev tuvoties, tu acumirklī atraujies… Man atliek secināt tikai vienu kaut kāda iemesla dēļ kā vīrietis es tevi neinteresēju.

- Osi… Ja godīgi, es par tevi tiešām nebiju domājusi tā… līdz šim… līdz šai nedēļai.

- Un kas ir mainījies… Tagad? Viņš cerīgi ieskatījās apmulsušās Danes acīs.

-Es vēl nezinu, bet… ir. Valdi, man vajadzīgs laiks, lai to saprastu. Lūdzu, nemoki mani.

Osis izmisumā nolaida rokas. Vai kāds spēja tikt gudrs no šīm izvairīgajām atbildēm? Viņš bija izklājies kā tepiķis, pilnīgi neaizsargāts, dusmīgs pats uz sevi, ka zaudējis paškontroli, bet viņa nezinu…

-Valdi, atklāti sakot, tavs piedāvājums mani drusku biedē, pēc brīža Dane beidzot klusi ierunājās.

-Kāpēc? viņš acumirkli saausījās.

- Tāpēc, ka tu piedāvā divus vienā. Un, ko tad, ja mums neizdodas? Ja es pieņemu šo piedāvājumu, tas nozīmē pārceļos no Rīgas uz Ziemeļvidzemi, jo šādus attālumus ik dienu izbraukāt nav un nebūs iespējams. Bet, ja nu izrādās, ka es kā preses centra vadītāja nederu? Dzīsi atpakaļ uz Rīgu? Bet tur visi tilti būs nodedzināti, un pēc šāda gājiena prese mani atpakaļ vairs neņems. Tad vēl tu gribi, lai esmu līdzās… Bet vai tu gribēsi, lai esmu līdzās ari tad, kad tev darbā neveiksies ar kārtējo lietu, kad nebūsim par kaut ko vienisprātis, kad būsi tā pārguris, ka kritīsi no kājām? Es tevi pa šiem gadiem esmu nedaudz iepazinusi tādos brīžos tu esi vairāk nekā neciešams. Vēl vairāk tādos brīžos visprātīgāk likt tevi mierā neaiztikt, nebarot, nekaitināt… Ja ne, apkārt viss iet pa gaisu. Bet arī es neesmu miera mika. Var izveidoties sprādzienbīstama kombinācija…

Osis rūgti iesmējās.

-Šķiet, tu mani pazīsti labāk nekā es pats. Lai gan man laikam ir skaidrs, kur slēpjas tavas neizlēmības īstais iemesls. Es gribu no tevis vairāk, nekā tu spēj dot, un tu esi pārāk pieklājīga, lai to pateiktu…

Dane apmulsa. Osis bija precīzi definējis viņas šībrīža izjūtas. Tieši tā arī bija jā, Valdis viņai patika, taču kā draugs. Kā ļoti labs vīrieškārtas draugs. Viņa Osi cienīja un apbrīnoja. Par prātu, raksturu, iejūtību. Jā, viņa juta viņa vīrišķo valdzinājumu, taču tas Danē neraisīja ne iekāri, ne taureņus vēderā, drīzāk gan brīžos, kad vienam vai otram no abiem klājās tā grūtāk, gribējās vienkārši apskaut kā brāli un pakavēties šajā silto roku skāvienā. Bet ne vairāk. Un ne jau tāpēc, ka Osim kaut kā trūktu. Vienkārši Danē nebija šādu jūtu un sajūtu…

Lai pārrautu mulso klusumu un izkļūtu no apburtā loka, Dane ķērās pie universālā glābšanas riņķa.

-Es nupat grasījos vārīt kafiju. Vēlies?

-Slimam prasa, veselam dod… Tu taču man apsolīji mūža barteru, neatceries? Osis atviegloti iesmējās. Ieilgusī jūtīgās tēmas radītā spriedze bija atstājusi nepatīkamas mieles.

Dane, Dane, Dane… Osis pēkšņi saprata, ka viņa aizņēmusi gan viņa prātu, gan sirdi, gan sajūtas un šobrīd mēģina okupēt ari zemapziņu. Un pats dīvainākais viņš, kurš vienmēr bija centies visiem spēkiem pastāvēt par savu neatkarību un emocionālo nesatricināmību, nu gribēja… padoties. Nevis uzvarēt, bet tieši padoties. Viņas sirsnībai, maigumam, labsirdīgajam siltumam…

Kafiju dzerdami, abi kā sarunājuši pievērsās tikai neitrālām tēmām. Jaunajām Sasisto lukturu ielu un Kamenskas sērijām un to atbilstībai ikdienas realitātei. Nesen klajā nākušajiem populārzinātniskajiem tiesu medicīnas un kriminālpsihiatrijas interesantāko gadījumu apkopojumiem, kuri neticamā kārtā acumirklī pazuda no grāmatveikalu plauktiem. Vai tas nozīmēja, ka sabiedrība meklē izeju no strupceļa, kurā pati sevi aizvadīto gadu laikā iedzinusi? Vai cilvēki mēģināja saprast, kas notiek ar viņiem un viņu sugas brāļiem, vai tiešām cilvēce ir sasniegusi savas attīstības galējo punktu, aiz kura nav iespējams nekas cits kā vien strupceļš?

Osis pavadīja pie Danes visu dienu abi aizbrauca līdz jūrai, nopeldējās, tuvējā zaļajā tirdziņā sapirkās zemenes un svaigus dārzeņus, no kuriem Dane uzbūra krāsainas un kraukšķīgas pusdienas. Vēlāk vienkārši runājās. Par visu un neko. Par mājām, vecākiem, grāmatām, ziediem, gurķu sālīšanu un indīgām sēnēm. Par bērnu dienu blēņām un skolas gadu mīlestību. Par ticību rītdienai, dzīvojot šajā valstī. Par cilvēcību…

Pēc Oša rīta atzīšanās un Danes atklāti paustajām pārdomām dīvainā spriedze abu attiecībās bija izzudusi, dodot vietu kaut kam pavisam jaunam un nebijušam sirsnīgai tuvībai, kas nu likās sargājama un lolojama. Vakarā, pavadot Osi līdz viņa mašīnai, Dane knapi novaldījās, skaļi nepateikusi varbūt nebrauc… Un likās, arī Osis, auto durvis slēgdams un aizdedzes atslēgu pagriezdams, velk laiku, lai izdzirdētu ilgi gaidīto paliec.

Aizbraucošā rovera aizmugurējās sarkanās gabarītu gaismas izplūda vakara krēslā…

20. nodaļa

•' t

Svētdienu pavadījusi nopietnās pārdomās par dzīvi un to, ko no tās gaidīt turpmāk, pirmdien Dane ieradās darbā izlēmīgā noskaņojumā. Labi, ja reiz liktenis piedāvā jaunas iespējas, muļķīgi būtu tās neizmantot.

Viņa piezvanīja uz Valsts televīziju un ar programmu vadītāju Krontālu vienojās par tikšanās laiku tajā pašā pēcpusdienā. Uzrakstīja un nodeva komandējuma izdevumu atskaiti, izlikdamās nemanām Lazdas vaicājošo skatienu, ieraugot nullīti iepretim izmaksu pozīcijai viesnīca vai cita naktsmītne.

Pārlasīja aizvadītās nedēļas laikā iznākušās avīzes, noklausījās kolēģu stāstījumu par to, kā gājis. Izdzēra trīs darvas melnuma kafijas, saplānoja nākamos trīs Kriminālziņu numurus. Visbeidzot pieķērās pie sen atlikta, piņķerīga, taču tik un tā reiz izdarāma darba sāka atšifrēt interviju ar Valsts psihiskās veselības aprūpes centra Tiesu psihiatrisko ekspertīžu nodaļas vadītāju Ingu Iltneri. Toreiz, kādu mēnesi pirms Liepas nozieguma, Dane bija lūgusi Iltneri pastāstīt par noziedznieku ķērāju, proti, likumsargu, psiholoģijas īpatnībām kas ir tas īpašais, kas liek cilvēkam nostāties tajā vai citā svītras pusē? Citāds pasaules redzējums un vērtību sistēma, ilūzijas par lietu kārtību un taisnīguma uzvaru? Nepiepildītas romantikas alkas? Vēlme pašapliecināties?

- Profesijas, kas tieši vai netieši saistītas ar kriminālo sfēru (policisti, prokurori, tiesneši, advokāti, eksperti, tiesu mediķi un psihologi, kriminālie žurnālisti), nekad nav bijušas no vieglajām. Kā jūs raksturotu cilvēkus, kuri spēj šajā sfērā strādāt gadu, divus, trīs, piecus, desmit?

-Tāpat ir ari ar ārstiem daži var strādāt ķirurģijā, citi ne. Kad Latvijā sāka veikt psihiatriskās ekspertīzes bērniem un pusaudžiem vardarbības upuriem, es uzņēmos šo darbu. Pēc tam kādu brīdi burtiski jūdzos nost un lūdzu Dievu labāk strādāt ar divdesmit šizofrēniķiem nekā testēt vienu izvarotu bērnu… Meklēju jebkuru iespēju, kā tikt vaļā no šī pienākuma, jo juridiski man nebija tiesību atteikties ja esi vienīgais speciālists… Bet pēc kāda brīža, kad jau biju visā tik dziļi iekšā, ka sāku saredzēt likumsakarības, manī kaut kas mainījās, un es atkal varēju strādāt. Tā ir visur tiekot pāri emociju posmam un sasniedzot profesionālo līmeni, distancējoties, bet, protams, iedziļinoties lietas būtībā un izprotot likumsakarības, var strādāt tālāk.

-Kas notiks, ja šie cilvēki reiz nolems aiziet no tik specifiskā darba?

- Protams, pārmaiņas būs. Vismaz vērtību sistēmā. Turpmākais atkarīgs no motivācijas, ar kādu cilvēks nācis uz šo darbu, kādu strādājot spējis saglabāt, no viņa garīgās veselības. Tas, ka viņš spējis šo darbu darīt, tajā pašā laikā saglabājot emocionālas, cilvēciskas attiecības ar citiem, ļauj secināt viss būs labi, ja viņš arī turpmāk atradīs sev pieņemamu vietu un nodarbi. Tajā pašā laikā tas, ka viņš šo darbu izvēlējies, it kā liecina par zināmām personības tendencēm. Lai gan liela daļa cilvēku šādā darbā nokļūst nejauši, iestrādājas un paliek. Gadās, ka paliek finansiālu apsvērumu vai ambīciju dēļ… Bet kādam jau tas jādara. Sanitāri, ķirurgi, kaprači, policisti, tiesneši, žurnālisti…

-Demokrātiskā sabiedrībā ikvienam cilvēkam ir tiesības brīvi saņemt visu viņu interesējošo informāciju to nosaka katras valsts likumdošana. Tajā pašā laikā informācija var ne tikai palīdzēt, bet arī kalpot par abpusgriezīgu ieroci. Kuru ceļu izvēlēties? Vai tas atkarīgs tikai no mūsu morāles, ētikas un profesionalitātes? Ja divi cilvēki nelaimes gadījuma vai nozieguma upuris un vainīgais vai līdzvainīgais izlasa publicētu faktu par šo notikumu, kāda būs viņu reakcija?

-Katram citāda. Daudzreiz cilvēki tādā veidā tiecas nokļūt uzmanības lokā, izprovocēt sabiedrības uzmanību. Nespējot to izdarīt ar kaut ko pozitīvu, rīkojas savas trūcīgās fantāzijas ietvaros. Bet skaidrs ja tas skar mani personiski un atklāj par mani kaut ko tādu, ko es negribu, lai citi zina, vai parāda mani sliktā gaismā, loģiski, es reaģēju visai asi.

-Kuri būtu tie gadījumi, kad upurim, cietušajam vai viņu radiniekiem pēc notikušā publicēšanas presē varētu rasties vēlme noskaidrot patiesību, izrēķināties ar žurnālistu iesūdzēt tiesā vai fiziski atriebties?

-Man pašai reizēm rodas vēlēšanās kādam sadot. Sevišķi gadījumos, kad bez ceremonijām tiek nosaukti cilvēku vārdi, adreses, māju nosaukumi, rajoni, vieta, skola pilnīgi viss. Cilvēks burtiski tiek izģērbts kails. Tas ir vienkārši nepiedodami.

-Daudzas avīzes raksta tikai upura vārda un uzvārda pirmos burtus…

-Jā, bet, zinot, ka konkrētajā ciematā ir tikai viena ģimene, kurā ir septiņi bērni un četras no tām ir meitenes, var likt, kādus burtus grib, visiem tāpat skaidrs…

-Vai tādā gadījumā nerakstīt vispār?

- Nē, rakstīt vajag. Par problēmu, ievērojot konfidencialitāti, lai neievainotu cilvēku kā personību. To mēs cenšamies panākt, kad runājam ar bērnu tiesību inspektoriem, skolotājiem un psihologiem. Maksimāli jāsaudzē tas, kas jau tāpat traumēts. Lai nav tā, ka visi staigā uz pirkstgaliem, bet pēkšņi kādas lielas avīzes atvērumā parādās publikācija ar visiem vārdiem un bildēm. Tas ir absolūti nepiedodami. Ja žurnālists ikdienā atrodas tālu no aprakstītās apdzīvotās vietas, tas viņam vēl nedod tiesības noplēst cietušajam drēbes.

-Septiņas korektas avīzes un viena…

- Tieši tā. Darvas karote. Bet pēc tam akmeņi birst visu žurnālistu dārziņos. Un mēs sakām kādi tie žurnālisti draņķi un briesmoņi! Jo tāds iespaids radies. Mēs vairs nešķirojam. Manuprāt, savā ačgārnajā vērtību sistēmā mēs esam kļuvuši necilvēcīgi.

-Sabiedrība kopumā vai žurnālisti?

- Sabiedrība. īpaši cilvēki, kuru rokās vara un drukātais vārds. Viņi domā tikai par noietu un peļņu. Diemžēl. Tajā pašā laikā sabiedrības lielākajā daļā joprojām valda uzskats ja reiz nodrukāts, tad balta patiesība. Kā ar cirvi iecirsts. Bet ar vārdu var visu izdarīt. Arī nogalināt. Avīzi izlasa noteikts cilvēku skaits, sevišķi, ja par notikumu lieliem burtiem rakstīts pirmajā lappusē. Bet, ja tā nav bijusi taisnība, atsaukums visbiežāk tiek iespiests maziem burtiņiem pēdējā lappuses stūrīti. Tā jau ir ētika, precīzāk, tās trūkums. Te var būt tikai viens kritērijs vai žurnālists pats gribētu, lai par viņu tā raksta? Par viņu, viņa bērniem, tuviniekiem? Turklāt var dažādi uzrakstīt gan siekalojoties (cik daudz asiņu, cik šausmīgi, cik forši!), gan korekti un lietišķi.

- Un tomēr. Bieži tajā, ko starp vai zem rindām var izlasīt avīzē, ir vairāk taisnības nekā oficiālo varas iestāžu teiktajā. Cilvēkiem ir tiesības zināt patiesību, bet varas iestādes to noklusē vai sniedz tieši pretēju informāciju…

- Gribētu teikt tikai to, ka labam rakstam jābūt kā pētījumam, ļoti nopietnam darbam, nevis uz ātru roku atreferētām kaut kur dzirdētām runām, kas atspoguļotas žurnālistam izdevīgā gaismā. Rakstā jābūt argumentiem, motivācijai, loģiskam pamatojumam. Būtībā žurnālisti, labu gribēdami, nereti sastrādā briesmu lietas satracina cilvēkus, lai pēc tam pateiktu sorry, kļūdījos! Tajā pašā laikā, kāpēc žurnālisti, zinot, cik liela vara ir drukātajam vārdam, nevēršas pie atbildīgajām personām, varasvīriem individuāli, izsaucot katru uz atklātu sarunu un pēc tam pieprasot atbildību par teikto? Kaut vai sēžu translācijas no Saeimas. Ir daudz politiķu, kuri runā tikai tad, kad viņus filmē. Šodien pārāk daudzas amatpersonas tendētas uz publicitāti, taču publiski atbildēt par saviem vārdiem gan negrib, jo baidās no atmaskošanas.

- … viena pagale nedeg. Ja cilvēki nepirktu un nelasītu šīs sensacionālās avīzes, tad žurnālisti nerakstītu. Bet preses tirgus skaidri norāda cilvēki ir izslāpuši pēc seksa, vardarbības un šausmām; tirgus attiecības diktē savus noteikumus tieši līķi un asinis presē tiek pārdoti vislabāk…

-Jā, un tas mani biedē. Labi, jums ir specifisks izdevums, bet kāpēc līķi ir visās avīzēs? Tāpat pornogrāfija visos kioskos? Citur pasaulē ir speciāli rajoni, kvartāli, ielas vai veikali, bet pie mums visur? Lai labāks noiets un lielāka peļņa? Vai tas neliek domāt par apzinātu ideoloģisku nostādni? Kāpēc bērnam, ejot pēc košlenes, jāskatās uz plikiem dibeniem? Tas ir negodīgi pret jaunatni, mēs paši tai uzmācamies ar seksu, bet pēc tam vaidam par sekām. Bet viņi taču dara tikai to, ko redz visapkārt, skatās televīzijā un izlasa avīzēs. Mēs nedodam cilvēkiem nekādas iespējas dzīvot un izdzīvot sociāli pieņemamā veidā. Tas ir tāpat, kā lietojot piparotu ēdienu. Pierod. Un ar katru reizi vajag aizvien vairāk piparu, lai sajustu garšu. Tā arī dzīves vērtības zūd, izgaist un devalvējas. Mums nav ne laika, ne spēka būt cilvēciskiem, priecāties par taurenīti pieneņu pļavā. Ja cilvēkam ir nauda, viņš nopirks maizi un desu, nevis tādu otrās vai trešās nepieciešamības lietu kā grāmata vai fotoalbums. Paskatieties, kas notiek grāmatnīcās vislabāk pārdoto grāmatu topā ir trilleri, šausmenes, krimiķi, mistika, erotika…

-Vai tas nozīmē, ka garīgajā jomā sabiedrībā šobrīd valda melnie spēki?

- Es teiktu mēs žonglējam uz robežas. Šodien vispār cilvēkiem ir ļoti izteikta interese par ezoteriku un psiholoģiju, viņi meklē palīdzību pie astrologiem un okultistiem. Tā ir juku laiku un haosa iezīme periods, kad nav stabilu vērtību. Sen zināms, ka ļaunums rada ļaunumu. Ja cilvēks ilgstoši spiests darboties un dzīvot ļaunuma atmosfērā, runāt skarbā balsi un rupjiem vārdiem, tad kādā bridi, ieskatoties spogulī, viņš redz, ka seja kļuvusi raupja. Apzināti virzoties, ziņkārojoties melno spēku virzienā, mēs tos pievelkam. Paraugieties apkārt! Kas notiek? Mūsu sabiedrībā vairs nav nekā laba. Vai mēs redzam kādu godīgu, likumam paklausīgu cilvēku, kurš, cītīgi strādājot, saņem normālu atalgojumu, tiek atzinīgi novērtēts un par savu algu var cilvēka cienīgi dzīvot? Anekdote, vai ne? Bet vajadzētu rakstīt un stāstīt par tiem, kuri godīgi tiek galā ar dzīvi ne tikai izdzīvo, bet ari bērnus izaudzina un vēl saglabā sevī pozitīvās emocijas, par tiem, no kuriem būtu vērts mācīties. Bet mēs arvien labāk iemācāmies savu sirdsapziņu pabāzt zem gultas un aizkraut visādas grabažas priekšā…

Pēcpusdienas saulē Zaķusalas televīzijas kuģis izskatījās balti zeltainu staru ieskauts. Varbūt tā ir laba zīme, Dane nodomāja, iziedama cauri slīdošajām durvīm, kas viņas priekšā viesmīlīgi atvērās.

Krontāla kabinets deviņpadsmitajā stāvā atklāja Rīgas panorāmu simt astoņdesmit grādu leņķi. Skaisti. Un iedvesmojoši. Es labprāt te strādātu, Dane pieķēra sevi nodomājam, par spīti pirms pieciem gadiem dotajam solījumam: televīzijā vairs nekad. Tomēr… atgriezties Valsts televīzijā hmm, tas skanēja labi…

- Dane… Mums, Programmu redakcijas vadībai, ļoti patīk jūsu rakstītie žurnālistiski analītiskie pētījumi par mūsdienu sabiedrību, noziedzību un politekonomiskajām tendencēm. Vai jūs esat studējusi politoloģiju, žurnālistiku, varbūt kriminālistiku?

-Nē. Es esmu diplomēta režisore, kura apstākļu sakritības dēļ strādā presē. Māte reiz teica es esot piedzimusi reizē ar jautājumu kāpēc? Dane paironizēja. Šis laikam būs no tiem kundziņiem, kuriem pirmajā vietā papīrs un tikai tad spējas!

- 0, tieši tāds cilvēks mums vajadzīgs! Krontāls iesmējās. Es jau jūsu šefam telefona sarunā minēju, ka meklējam nopietna analītiska raidījuma vadītāju. Tobrīd par jums domāju vairāk kā par autorsižetu veidotāju, bet nu gribētu piedāvāt ko vairāk savu programmu, radošo brīvību un iespēju izveidot radošo komandu. Protams, tas automātiski paredz oficiālu darbu pie mums Valsts televīzijas štatā. Ja jūs vēlētos turpināt rakstīt avīzēm, varētu to darīt kā ārštata autore vai komentētāja. Finansiāli šis piedāvājums ir ļoti izdevīgs pamatalga plus piemaksas par katru sižetu.

Krontāla nosauktie cipari lika Danei salīgoties trīs, pat četras reizes vairāk, nekā viņa spēja nopelnīt divos aizņemtākajos mēnešos.

- Dane, padomājiet, neatbildiet uzreiz. Parunājiet ar priekšnieku, ar ģimeni. Darbam televīzijā ir zināma specifika reizēm tie ir vēli vakari un pat naktis… Bet jūs jau to zināt, vai ne? Rakstošajiem žurnālistiem ir tāpat?

Negaidītais piedāvājums Dani uz mirkli izsita no līdzsvara. Te nu tā bija ilgi gaidītā un meklētā atbilde uz visiem kā, kāpēc, ko darīt tālāk? Iespēja atbrīvoties no Lazdas uzmācības un ļaut beidzot Sibillai ieņemt tik ilgi kāroto krēslu. Iespēja iet soli tālāk un pakāpties augšup pa profesionālajām kāpnītēm. Iespēja saprast savas jūtas pret Osi. Nekur nav teikts, ka, pieņemot Krontāla priekšlikumu, tas būs uz mūžu un pavisam. Varbūt viņa nemaz nav šim darbam piemērota, varbūt vairs nespēj iziet kadrā, izturēt kameras spožās acs uzmācību un dzīvā laika sekunžu paātrināto skrējienu?

Ja galīgi nekas nesanāks, vienmēr var aiziet. Doties prom no Rīgas, pamest nežēlīgo mediju pasauli un pievērsties kaut kam mierīgākam. Ha, viņa ironiski nosmaidīja, mierīgākam… Reģionālās policijas pārvaldes preses un sabiedrisko attiecību vadītājas darbs jau nu pilnīgi noteikti būtu viena vienīga miera osta!

Krontāls, ne vārda nesakot, bija uzmanīgi vērojis Danes iekšējo cīņu un pārdomas.

-Dane, mums vēl ir laiks. Jaunajam raidījumam gaisā jāiet pirmajā septembrī, vēl pusotrs mēnesis. Ja jūs varētu nedēļas laikā atbildēt piekrītat vai ne, pozitīvas atbildes gadījumā mēs varētu tikties vēlreiz un apspriesties par līguma nosacījumiem. Esat ar mieru?

- Jā. Paldies. Es jums līdz nedēļas beigām noteikti piezvanīšu.

Atgriezusies redakcijā, Dane jau no saspringtās gaisotnes juta nav labi. Kolēģi tādi kā satraminājušies, nolīduši katrs aiz sava galda, kāpņu laukumiņā nemanīja neviena pīpmaņa, maketētāju zālē valdīja kapa klusums ne miņas no alternatīvā roka, ar ko tā aizrāvās abi datorgrafiķi. Šefa durvis cieši aizvērtas, bet aiz tām dzirdamas dusmīgas balsis.

Oho, Lazdam atkal mendelis, būs izplānojis kārtējos dzīves uzlabojumus un darba pārkārtojumus. Vēl pirms nedēļas tas Danē būtu raisījis trauksmes un nemiera izjūtu, taču šodien viņa jutās mierīga kā šķūnis. Varbūt tāpēc, ka beidzot strupceļa vietā pavērušās veselas divas izejas? Turklāt drošas izejas.

Ieslēgusi datoru, viņa ielogojās ministrijas diennakts ziņu sistēmā un paralēli atvēra aģentūras LETA ziņu kopsavilkumu. Oho! Kamēr viņa viesojās televīzijā, iekšlietu ministrs iesniedzis demisijas rakstu. Mjā, nevar teikt, ka tas būtu negaidīts pārsteigums, jo premjers jau vairākkārt bija licis saprast, ka tāds bardaks, kāds šobrīd valda iekšlietu sistēmā, ilgi turpināties nevarēs un kādai galvai agri vai vēlu nāksies ripot. Tātad raganu medības sākušās no pašas augšas. Vienā ziņā pareizi. Zivis pūst no galvas… Interesanti, kas tagad notiks? Teorētiski līdz ar ministra aiziešanu vajadzētu nomainīties veselai rindai departamentu vadītāju, vismaz to, kurus kā sev uzticīgos līdzšinējais tiesībsargātāju galva bija savilcis visapkārt…

Dane atcerējās agrāk dzirdētās baumas par Oša iespējamo pārvilināšanu uz Rīgu, uz centrālo aparātu, arī kuluāru sarunas par Osi kā iespējamo Drošības policijas vai Kriminālpolicijas šefu varbūt pat nākamo iekšlietu ministru. Interesanti, interesanti… kāda spēlīte te veidojas…?

Paķērusi telefonu, Dane nospieda vieninieku trīs, pieci, desmit pīkstieni. Tā, kabinetā viņa nav. Izrakuši no somas mobilo, kontaktu listē atrada vajadzīgo numuru. Pēc otrā signāla atskanēja aizsmacis -jā!

-Te Dane. Vari runāt?

-Tā īsti ne mums avārija naftas bāzē. Vienā terminālī milzīga sūce. Šobrīd ar puišiem līdz šekumam mirkstam augstākā labuma aviācijas degvielā un prātojam, kā to caurumu aiztaisīt. Tūlīt būs klāt tehniskās palīdzības dienests, gan izdarīsim. Lielākais trakums netālu ir upe un mazdārziņu rajons…

-Valdi… Ar tevi viss kārtībā? Dane attapa vien izmocīt.

-Gan jau. Ja tikai nebūtu tik karsts pagrūti elpot, Osis šķietami nebēdnīgi attrauca. Bet ne jau tāpēc tu zvanīji, vai ne? Kas noticis?

-Ministrs demisionējis.

-Ahā… Otrā galā iestājās kapa klusums. Tā gan ir ziņa. Paldies! Klau, tehniķi atbrauca, es tev vakarā piezvanīšu! Saruna pārtrūka.

Kabineta durvis pavērās, un tajās pabāzās Lazdas galva.

-0, tu esi atpakaļ? Beidzot! Lūdzu, ienāc manā kabinetā. Ledaini kaulainais tonis neko labu nesolīja.

-Tu droši vien jau zini, ka ministrs ir atkāpies, bez jebkāda ievada Lazda uzsāka savu, acīmredzot vairākkārt izmēģināto runu. Pateicoties zināmai apstākļu kombinācijai, manā rīcībā ir informācija, kurš būs nākamais ministrs, taču to es vēl nevaru atklāt. Vienīgi varu pateikt, ka jaunā ministrijas vadība ir lūgusi mani kļūt par Preses un sabiedrisko attiecību departamenta vadītāju un es esmu piekritis. Redakcijas vadību esmu nolēmis uzticēt Sibillai, jo tevi gribu ņemt līdzi uz centru. Tu taču gribēsi vairāk brīva laika, lai varētu darboties tajā televīzijas projektā?

Jaunā ziņa kā pērkons no skaidrām debesīm sagrāva līdzšinējo Danes pasauli pašos pamatos.

Tātad ja Lazda uzaicināts kļūt par PSAD vadītāju, tas nozīmē: pirmkārt, Osis nebūs jaunais ministrs, otrkārt, viņai nespīd kļūt par Ziemeļvidzemes Reģionālā preses dienesta vadītāju Lazda to vienkārši nepieļaus.

Tālāk ja Lazda pāriet uz centrālo aparātu un kļūst par vislielāko preses šefu, nav nozīmes palikt strādāt redakcijā Sibillas pakļautībā. Dane negrasījās turpmāk darit gan savu, gan Sibillas darbu, klausoties nemitīgajā ņerkstēšanā par neizdevušos ģimenes dzīvi, slikto vīru un nepaklausīgo bērnu, it kā tas izskaidrotu profesionālo mazspēju. Interesanti gan, viņa grīni nosmīnēja, ar kādām metodēm Sibilla piespiedusi Lazdu atdot viņai redakciju?

Atliek tikai viens ceļš Krontāla piedāvājums. Visgrūtāk, protams, būs to paskaidrot Valdim, taču gan jau viņš, loģiski domājošs cilvēks, sapratīs. Ja pie varas būs nācis tas politiskais grupējums, par kuru Dane šobrīd domāja, tad ar visu Oša ietekmi nepietiks, lai neitralizētu Lazdu…

-Tu laikam manī nemaz neklausies! Lazdas balss ielauzās Danes apziņā. Es jautāju vai tu priecājies?

-Par ko? viņa apjukumā pārjautāja.

-Kā par ko? Par paaugstinājumu turpmāk būsi PSAD vadītāja vietniece! Lazdas balsī skanēja puicisks triumfs.

-Un mēs kopā tāāādas lietas sadarīsim!

Dane bija nikna. Vai tiešām viņš neapzinājās, ka faktiski ir tikai marionete, aiz aukliņām raustāms lellis cita režisētā spēlē? Un viņai vajadzēs strādāt tandēmā ar Lazdu?! Nē, paldies!

-Einār… Man tev kas jāsaka. Es augsti vērtēju tavas rūpes un arī šo piedāvājumu, taču nē, paldies, tā nenotiks. Es aizeju. Tūlīt uzrakstīšu atlūgumu. Viņa pastiepās un paņēma tīru lapu no kaudzītes galda stūri.

Lazdas seja sašķiebās neticības grimasē.

- Kā? Kāpēc? A, tu esi apvainojusies par Sibillu? Bet es citādi nevarēju…

Dane knapi valdīja niknumu. Viņai gribējās atvēzēties un sist Lazdam tieši pa seju. Viņš tiešām bija maniaks, kurš vēlamo uztvēra par esošo! Savtīgs, apmāts, pret otra vēlmēm un vajadzībām akls un kurls briesmonis!

-Einār… Es jau tev simts un vienu reizi esmu teikusi nav nekāda mums! Un tieši tāpēc es aizeju. Tūlīt un uz līdzenas vietas. Ja nevēlies, lai atlūgumā minu īsto aiziešanas iemeslu, proti, tiešais vadītājs mani regulāri vajā, lūdzu, paraksti šo! Un viņa nolika Lazdam priekšā absolūti bezpersoniski uzrakstīto iesniegumu: Lūdzu atbrīvot mani no ieņemamā amata ģimenes apstākļu dēļ. Paraksts. Amata atšifrējums. Datums.

- Tu esi traka!!! Lazda pēkšņi sāka kliegt. Labi, es parakstīšu, tu aiziesi, bet kurp? Kam tu tāda esi vajadzīga? Lielajai presei? Domā, šodien tik viegli iekļūt kādas avīzes vai žurnāla redakcijā? Domā, es neredzēju, kā tu, izmantodama mūsu vārdu un materiālus, rakstīji citiem preses izdevumiem? Nesaprotu tikai, kāpēc viņi to publicēja? Pats vairākkārt esmu mēģinājis izrauties no šī pīļu dīķa, bet viņiem mani nevajadzēja. Un es esmu rakstnieks ar vārdu!

Dane klausījās šo dusmu tirādi, ar katru nākamo Lazdas izkliegto vārdu sajūtot arvien lielāku uzjautrinājumu un vienlaikus arvien lielāku žēlumu par to, ka tam visam jābeidzas šādi tik necienīgi un zemiski. Nē, nevis šķirties ar cieņu un pateicību par kopīgi pavadīto laiku un paveiktajiem darbiem bet tā vietā izgāzt samazgu spaini…

Bet nu ari viņa vairs neklusēs. Nogaidījusi mirkli, kad Lazda izbļāvies ķēra pēc elpas, Dane vēsi ierunājās:

- Un tagad paklausies tu… Pirmkārt, man šobrīd ir divi ļoti labi un prestiži darba piedāvājumi. Viens no tiem no centrālās preses, turklāt par algu, kāda tev sapņos nav rādījusies.

Otrkārt, man prātā nenāk kļūt par izsūtāmo tev vai Sibillai. Ja viņai ir kādas sviras, ar kurām tevi vadīt, lai tā būtu. Mani nevadīs ne viņa, ne tu. Viss, tas laiks ir pagājis! Un, treškārt, to, cik es esmu vai neesmu vērta, nenoteiksi ne tu, ne kāds cits, bet gan es pati un mans paveiktais darbs. Paskatīsimies, cik ilgi Sibilla spēs noturēt redakciju, un parunāsim par to pēc dažiem mēnešiem.

Bet tagad, ja neiebilsti, paraksti atlūgumu, lai grāmatvede līdz dienas beigām paspēj sagatavot aprēķinu. Pretējā gadījumā arī man būs kaut kas stāstāms… presei, varbūt pat centrālajai presei. Un tad gan tu savu kāroto amatu neredzēsi pat sapņos. Bet tev taču to ļoti vajag, vai ne?

Dane apzinājās, ka nule sākusi spēlēt ar neatļautiem paņēmieniem, taču viņai bija vienalga. Lai! Šajā būri pavadītie pieci gadi un iespēja beidzot no tā izlauzties deva viņai spēku uzdrošināties un riskēt.

Bāls, nervozi raustīgu acu plakstiņu Lazda klusējot novīzēja atlūgumu, uzšņāpjot nesalasāmu atbrīvot ar šodienas datumu! -, un pastiepa to Danei.

-Tev ir trīs stundas laika, lai atbrīvotu savu bijušo kabinetu! viņš izspieda caur zobiem.

-Neuztraucies. Pietiks ar pusstundu. Tikai sagaidīšu aprēķinu. Lūdzu, te būs tavs mobilais telefons. Man to vairāk nevajadzēs. Paldies. Ar šiem vārdiem Dane piecēlās no krēsla un devās uz durvju pusi.

- Dane, pagaidi! Jau pie durvīm viņu apturēja Lazdas sauciens. Pilnīgi citā tonī, pilnīgi citā balsī. Un tā tu aiziesi?

-Kā tā? Pagriezusies atpakaļ, viņa nodzalkstīja nikni zaļu skatienu.

-Tik vienkārši… Neko nepaskaidrojot?

-Nav jau nekā, ko paskaidrot. Viss ir izrunāts. Es pāreju uz Valsts televīziju, vadīšu pati savu analītisko programmu. Izveidošu savu radošo grupu.

-… no maniem cilvēkiem? Lazda uzvilkās.

- Nē, no maniem cilvēkiem. No tiem, kurus es šos piecus gadus esmu mācījusi un audzinājusi. Ja viņi izlems nākt man līdzi, tad tā arī notiks. Šī ir brīva valsts, cilvēkam ir tiesības izvēlēties.

-Es viņus nelaidīšu.

- Tu viņus varēsi noturēt mēnesi. Ne ilgāk. Tādu tiesību tev nav.

- Tu esi ļauna. Nē, tu esi maita. Ilgi meklēji, līdz atradi veidu, kā iesist vissāpīgāk?

-Jā, ilgi. Ja tev tā vieglāk, vari droši saukt mani par bezsirdīgu maitu, kuci vai stervu. Bet zini labāk maita nekā muļķe! Ar šiem vārdiem viņa izgāja no Lazdas kabineta un uzsvērti mierīgi aizvēra durvis.

Otrpus durvīm nobūkšķēja smags, metālisks troksnis. Iespējams, lidojošs caurumkniebis… Acīmredzot Lazda beidzot bija apjautis, ka šķietamā uzvara viņam maksājusi pārāk dārgi.

No sava kabineta Dane vēlreiz piezvanīja Valdim, šoreiz atļaudamās nebijušu (un uz to stingrāko aizliegtu) greznību zvanīt uz mobilo no parastā sava galda telefona.

Osis atsaucās jau pēc pirmā signāla: Klausos?!

-Es tā esmu. Dane.

-Pazinu. Kas noticis?

-Kā jums ar degvielas noplūdi?

-Nu jau iet uz galu. Viss puslīdz savākts un sakopts. Grasies rakstīt? Gribi komentārus? Paga, tūliņ iedošu klausuli glābēju priekšniekam, viņš tev visu sīki un smalki izstāstīs. Ja gribi bildes, teikšu Gintam, lai aizsūta. Mūsējie sabildēja tā, ka prieks.

- Paga, Valdi, nevajag! Klausies man ir vēl viena ziņa. Gan laba, gan slikta kā to ņem. Es tikko uzrakstīju atlūgumu, un trīs stundu laikā man jāatstāj šis viesmīlīgās telpas.

-Oho! Otrā vada galā iestājās ilgs, stindzinošs klusums. Tad Osis, gari ieelpojis it kā saņemdamies, klusi ierunājās:

-Man arī ir jaunumi. Nepavisam ne labi. Jaunais ministrs apturējis reģionālās pārvaldes projektu un neļauj veidot reģionālo preses centru baidās, ka perifērija kļūs pārāk stipra un neatkarīga. Dane, tu tiešām jau iesniedzi atlūgumu? Varbūt drusku nogaidi, citādi man nav, ko piedāvāt. Re, cik stulbi sanāk pats aicināju un saucu, bet nu nekā, ar pliku dibenu nātrēs.

-Osi, nesatraucies, es nepalikšu uz sēkļa. Šodien saņēmu ļoti labu darba piedāvājumu no televīzijas producēt un vadīt savu analītisko programmu. Ar iespēju izveidot savu komandu.

- Tad jau tevi var apsveikt… Oša balsī ieskanējās rezignācija. Tas nozīmē uz šo galu tu nebrauksi, vai ne?

- Valdi, es vēl neesmu piekritusi… Dane pēkšņi sajuta skaudrus sirdsapziņas pārmetumus. Bija, bija piekritusi! Iekšēji bija. Nebija jau vairs citas izejas…

Klusums abos telefona līnijas galos ieilga. Pēdīgi Osis izmocīja: Kad tu sāksi savu jauno dzīvi?

-Iespējams jau rit, Dane jautri atteica, lai gan smiekli viņai itin nemaz nenāca.

- Tu gan māki strādāt operatīvi. Pāris stundu, un jaunā darbā iekšā līdz ausīm…

-Osi, neironizē. Tici, tā visiem būs labāk. Vismaz šobrīd.

-Labi, ja tu tā saki. Balss kļuva nopietna. Es tevi patiešām saprotu. Taču nesteidzies ar jaunā darba sākumu. Ja piedāvājums ir labs, tas būs tāds arī pēc nedēļas. Tev vajag atpūsties un izgulēties!

-Osi… Danes balsī ieskanējās nodevīgas vibrācijas.

-Paldies tev. Par to, ka tu tāds esi…

Pēc mirkļa Dane vēlreiz nocēla klausuli.

-Programmu direkcija. Lūdzu, runājiet!

-Krontāla kungs?

-Klausos.

-Te Dane. Mēs šodien tikāmies. Piezvanīju, lai pateiktu, ka piekrītu piedāvājumam.

-Kad jūs varētu sākt?

- Teorētiski jau rīt. Praktiski labprāt gribētu brīvu nedēļu, lai nokārtotu daudzas iekavētas lietas un pēc tam varētu ķerties pie jaunā darba ar pilnu atdevi.

- Norunāts. Nākamajā pirmdienā gaidu jūs deviņos no rīta. Ar dokumentiem.

Viss. Darīts!

Nolikusi klausuli, Dane nesteidzīgi pārlaida skatienu kabinetam, kurā bija strādājusi un gandrīz dzīvojusi vairāk nekā piecus gadus. Viss tik pierasts un savā ziņā pat mīļš. Žēl šķirties, taču betona sienas līdzi nepaņemsi. Un nevajag. Ja aiziet, tad aiziet, līdzi neņemot neko. Varbūt tikai dažus mīļus sīkumiņus draugu un kolēģu dāvaniņas, iemīļoto lillā pildspalvu komplektu un sienas dekoru kokā grieztu pūci. Pārējais lai paliek Sibillai.

Atdzīvinājusi datoru, Dane atvēra pārlūku, uzmeklēja vispirms savu personisko, tad darba lietu mapi un, iekopējusi visu nepieciešamo matricē, nospieda podziņu DELETE. Tā! Lai Sibilla mācās plānot maketu, rediģēt tekstus un pārbaudīt faktus.

Viss, moris savu ir padarījis, moris var iet. Tik vienkārši…

Pēc pusotra mēneša, pirmā septembra vakarā, tūlīt pēc Panorāmas, Valsts televīzijas pirmajā kanālā no ekrāna atskanēja pirms vairākiem gadiem tik ierastais sveiciens: Labs vakars jūsmājās!

Šovakar to papildināja detalizētāks skaidrojums: Nākamo pusstundu jūsu ekrānos tiešajā ēterā būsim mēs raidījuma Fakti un komentāri radošā grupa. Mani sauc Dane Skuja. Šodien uzzināsim, kā īstenojas jaunā ministra iecerētās pārmaiņas Iekšlietu ministrijas struktūrā un kā tās uzlabos ikviena iedzīvotāja dzīvi un sadzīvi. Studijā iekšlietu ministrs Ainis Jočs, Kriminālpolicijas priekšnieks Jānis Aizkalnietis, Ceļu policijas priekšnieks Aigars Ceplītis un Ziemeļvidzemes Reģionālās pārvaldes priekšnieks Valdis Osis.

3. daļa . Tik vien… 2001

.

1. nodaļa

Kabineta durvis atsprāga līdz kājai vaļā. Acīmredzot nācējs neapgrūtināja sevi ar pieklājības normām.

-Jau trešo reizi zvana no tipogrāfijas! Kas īsti tur ir ar to vāka bildi? avīzes atbildīgā sekretāre Ilzīte ikdienā bija reti mierīgs un līdzsvarots cilvēks, kuru no rāmi apcerīgā noskaņojuma spēja izsist vienīgi cunami Rīgas vidū vai sabrukusi Prezidenta pils, taču nu, šķiet, viņas eņģeliskajai pacietībai bija pienācis gals. Dane, nesapņo vaļā acīm, es tev jautāju!

-Nav… vēl arvien nav, un Zirnis neatbild, Dane dusmīgi iesaucās. Gan jau tūlīt ieradīsies.

Bija pierasts, ka avīzes štata fotogrāfs Juris Zirnis vāka fotogrāfijas atveda pēdējā brīdī, kad tipogrāfijas mašīnas jau kūpēja, bet atbildīgais izlaidējs no galvas bija noplēsis pat to mazumiņu matu, kas bija paglābušies garajos darba gados.

Dane atkal lamāja sevi par nespēju pateikt nē. Pirms diviem mēnešiem viņa bija piekritusi Pilsētas Spoguļa valdes lūgumam uz neilgu laiku aizvietot pēkšņi aizgājušo ziņu redaktoru kamēr, kā teica valdes vīri un sievas, vietā tiks atrasts kāds, kurš spēs šo darbu uzņemties strādāt pilnā slodzē. Tikmēr jāiztiek ar esošajiem resursiem. Tas praksē nozīmē jātiek galā ar dienišķajiem darbiem savā nodaļā un ik pārdienas jānodrošina ar materiālu astoņas ziņu lapas. Lieki piebilst, ka ziņu bloks Pilsētas Spogulī, tāpat kā ikvienā preses izdevumā, tika uzskatīts par galveno. Pieverot acis uz regulārajiem žurnālistu

protestiem par to, ka ari pārējās sešpadsmit lapas ar kaut ko jāaizpilda, kas dienas avīzē, kurā strādā tikai divpadsmit štata žurnālistu, nav ne viegli, ne vienkārši.

Protams, no karjeras viedokļa, ziņu redaktores postenis dienas avīzē bija solis uz augšu, taču aizvadītie divi mēneši bija pierādījuši netīkamu patiesību savas dzīves viņai vairs nebija. Nemaz. Jau tā, sekojot kultūras, izklaides notikumiem un sabiedrības krējuma dzīves norisēm un tos katru dienu aprakstot, Danes diena bija saplānota pa minūtēm.

Vajadzēja paspēt arī sagatavot savu iknedēļas autorraidījumu Fakti un komentāri, kas jau ceturto gadu reizi nedēļā, piektdienu vakaros Valsts televīzijā gāja gaisā dzīvajā, analizējot tā brīža aktuālākos karstos notikumus un studijā pulcējot pretēju viedokļu paudējus. Nekad nevarēja zināt, kā beigsies opozicionāru tikšanās, reiz divi biznesa konkurenti, kuri jau tā bija sākuši risināt savas nesaprašanās no spēka pozīcijām, uzaicināti uz tikšanos studijā, turpat kameru spožo acu priekšā metās kārtot attiecības ar dūru palīdzību. Protams, no reitinga viedokļa šāds incidents bija zelta vērts uzkurinātie skatītāji ar nepacietību gaidīja nākamo raidījumu, sak, ja nu atkal? -, taču Dane kopš tās reizes savus potenciālos raidījuma viesus sijāja teju ar miltu sietiņu, ik faktu viņu biogrāfijās pārbaudot vēl skrupulozāk nekā drošības iestādes.

Kad tuvinieki un draugi brīnīdamies jautāja Kā tu spēj apvienot divas šķietami tik nesavienojamas lietas dzīves nebūšanas un sabiedrības smalkā gala dzīvi un izklaides? -, Dane parasti puspajokam, pusnopietni atbildēja, ka šīs lietas ir tuvākas, nekā kāds to spēj iedomāties. Aizvadīto četru gadu laikā viņai ne vienu reizi vien bija nācies ar vienu otru sabiedrisko darboni tikties vispirms smalkā prezentācijā, pēc tam studijā, izgaismojot vienu un to pašu jautājumu no pretējām pusēm.

Augusts. Karsts, sutīgs īsts bula laiks. Debesīs neviena mākonīša, un spožās saules lietā nežēlīgi baltā gaisma, lauzdamās cauri ar spoguļplēvi pārklātajām logu rūtīm, ziņu dienesta lielo zāli bija pārvērtusi vietējas nozīme saunā. Kā par spīti, vecās Preses mājas lielos logus virināt nedrīkstēja to uz stingrāko noliedza drošības noteikumi. Bet gaisa kondicionētāju te nebija un nebūs.

Astoņdesmito gadu sākumā būvētais, toreiz supermodernais divdesmit stāvu debesskrāpis tagad bija pārvērties lamatās, kas tā vien gaidīja kārtējo upuri. Neviens nezināja, cik tur patiesības, cik pilsētas leģendām raksturīgas izdomas, taču mēļoja, ka reiz kāda nakts ziņu redaktore, gribēdama ielaist telpā svaigu gaisu, izlidojusi pa desmitā stāva logu kopā ar visu izpuvušo rāmi. Savukārt cita darbiniece, atspiedusies uz balkona malas, lai mierīgi uzsmēķētu, nobraukusi zemē ar visu izrūsējušo dzelzsgabalu. Labi, ka no trešā stāva. Dzīva palika, vien klibā kāja uz visu atlikušo mūžu atgādinās pārdzīvoto…

Dane noskurinājās. Jāsavācas un, par spīti visam, jāpabeidz kārtējais avīzes numurs. Viņa ieskatījās pulkstenī. Velns, līdz drukai tiešām atlikusi nepilna pusstunda. Kur tas Zirnis palicis kā aizbrauca bildēt to niedru plostu Rīgas ostas akvatorijā, tā Dievs viņu pieņēma. Nebūs taču pa burbuli nogājis. Fotogrāfa mobilais kārtējo reizi spītīgi klusēja.

Laikam tomēr būs jāmaina pieteikums uz vāka un amizantais pasaules apceļotājs niedru plosta stūrmanis jāatstāj pirmdienas numuram. Atkal jāizlīdzas ar vecām rezervēm vai jāpiesaka numura intervija kārtējā bezgala spožā zvaigžņu šova viendienīte. Diemžēl numurus, uz kuru vākiem gozējās TV ekrānos redzētas zvaigznītes, publika joprojām izķēra kā karstus pīrādziņus. It kā šie piāristu un producentu uzpūstie un savas pēkšņās slavas pārņemtie tīnīši spētu savirknēt kaut divus sakarīgus teikumus.

Danei pašai bija nācies intervēt desmitiem jauno šovmeņu, un ikreiz pēc šādas intervijas viņai gribējās kliegt un plēst traukus vai tiešām šodien skolās pat tik daudz vairs nevar iemācīt, kā sakarīgi savirknēt trīs vārdus vienā nepaplašinātā teikumā, bez mmm… emm… ēēē… bez noklausītiem parazītismiem, kas liecināja par runātāja garīgo nabadzību un trulumu, kamēr pats orators ķēra kaifu, izbaudot mirkļa svarīgumu.

Laikam jau būs jāliek uz vāka šībrīža karstākā šova Zvaigznes dziesma aizvadītās nedēļas uzvarētāju Mafiozi. Kas lika parastam latviešu, precīzāk latgaļu puisim ar linu baltiem matiņiem un neaizmirstulīšu zilām acīm izvēlēties itāļu organizētās noziedzības krusttētiņu apzīmējošo vārdu? Tieksme paspīdēt, likties pieaugušākam, varenākam? Kaunēšanās no sava vārda? Kas zina. Nepilnus divdesmit gadus vecais Jāzeps Stukāns bija izvēlējies pārtapt par draudīgu Mafiozi un šturmēt Rīgu. Tomēr vārda maiņa nespēja izmainīt ne viņa laucinieciski rāmo domāšanu, ne latgalisko izrunu, ne dziesmu izvēli. Klausītāju sirdis puisis iekaroja ar latgaļu tautasdziesmām tās viņš dziedāja no sirds, dvēseles un aknām. Toties šova noslēgumā, pēc rezultātu paziņošanas atbildēdams uz žurnālistu āķīgajiem jautājumiem, sapinās pats savās apakšbiksēs. Danei, klausoties, kā kolēģi velk uz zoba apmulsušo Mafiozi, puiša kļuva tīri žēl. Lai gan ja gribi no kalna vizināties ragaviņās, rēķinies, ka tās būs jāvelk ari augšā.

Viņai sen vairs nebija nekādu ilūziju par to, kas notiek ar šādiem, uz Rīgas šoviem atbraukušiem un uzvaras laurus guvušiem jaunajiem talantiem pēc tam, kad skaistuma, modeļu un talantu konkursi beigušies. TV ieraksti parādīti, bet producenti jau kaļ plānus nākamajiem šoviem un par bijušajiem mīluļiem viņiem vairs nav nekādas daļas.

Ko mīluļi? Labākajā gadījumā kādu laiku dzīvos no savas ātri pārejošās popularitātes procentiem, kopā ar sirdsdraugiem naivi notērējot pēdējo balvā saņemto naudiņu, pat neapjaušot, ka, tai beidzoties, viņi vairs nebūs vajadzīgi ne garkājainajām skaistulēm, ne daudzajiem čomakiem. Sliktākajā ar kājstarpē ierautu asti atgriezīsies mājās. Bet vissliktākajā nokļūs tur, no kurienes nav atpakaļceļa, proti, izklaides industrijas pašās dzīlēs, kur apsviedīgi onkuļi un tantes lētticīgajiem naivuļiem sasolīs visus pasaules labumus, nemanāmi pievācot gan miesu, gan dvēseli…

… Zirnis tomēr paspēja laikā. Avīze aizgāja uz druku ar jautru vāka foto: līdz pusei kails, garu bārdu noaudzis vīrs, iebridis Daugavas ūdeņos, stumj uz krastu niedru plostu apceļodams pasauli, viņš uz nenoteiktu laiku piestājis Rīgā, jo vēlas piedalīties Rīgas astoņsimtgades svētkos.

Pulkstenis rādīja desmit vakarā. Viss. Piektdiena. Sestdienas numurs drukājās pilnā sparā, atbildīgā sekretāre Ilzīte, atviegloti nopūtusies kārtējo reizi izdevies izsprukt sveikā bez kavējumiem un soda naudām! devusies mājās. Redakcija tukša un klusa, tikai gaitenī vējš spokodamies dzenāja dīvainas skaņas. Brīvs līdz pirmdienai…

Dane atspieda pieri pret loga stiklu. Tā bija pierasts brīdī, kad nedēļas pēdējais avīzes numurs bija aizlaists uz tipogrāfiju, uzmācās tik nepārvarams nogurums, ka viņa labprāt saritinātos turpat uz diviem kopā sabīdītiem pufiem, kā jau tas nereti bija noticis, lai tikai nevajadzētu sevi piespiest celties un braukt uz Piejūru. It kā nieka divdesmit pieci kilometri, taču atsevišķos brīžos tie tikpat labi varēja būt visi divsimt piecdesmit…

Reiz jau Danei bija nācies pēdējā brīdī veikt avārijas bremzēšanu, kad, tumsā cauri mežam braucot, acu priekšā nez no kurienes iznira uz izgāztuvi braucoša, ar kaudzi piekrauta kravinieka ļaunu vēstošie sarkanie gabarītuguņi. Paldies Dievam, viņas haizivij bremzes bija vairāk nekā labas, arī pašas reakcija, par spīti nogurumam un naktij, nepievīla…

Kopš zināma laika Dane savu veco, daudz cietušo golfiņu bija nomainījusi ar retro haizivi astoņdesmito gadu vidus piecsimto bembi ar haizivs profilu. Golfiņš tagad mitinājās Danes vecāku garāžā, bet viņa joņoja pa pasauli ar daudz niknāko BMW sudrabainā krāsā. Draugi smējās šādi viņa paužot uzticību vācu auto kvalitātei. Danes labākais draugs Ziemeļvidzemes Reģionālās policijas pārvaldes šefs Valdis Osis mēdza ķircināties ar bumeriem braucot tikai skūtie un atsaldētie, pie kuriem viņa pieskaitot sevi? -, tomēr nekad neatteica palīdzību, ja haizivij kaut kas sametās vai saķērās.

Krēslaino klusumu kā nazis pāršķēla mobilā telefona zvans.

-Lūdzu…

-Vai Dane? Dane Skuja?

-Jā. Kas runā?

-Nav svarīgi. (Pauze.) Man ļoti vajadzētu jūs satikt. Tūlīt. Vai jūs varētu atbraukt līdz Vecrīgai?

- Pagaidiet, pagaidiet. Satikt? Kāpēc? Kādēļ lai es tagad, nakts vidū, kaut kur brauktu? Kas jūs esat? Un kā jūs uzzinājāt manu mobilā telefona numuru? Dane centās runāt lietišķi, pat dusmīgi, lai neizrādītu vieglo paniku, kas cēlās augšup no kuņģa.

-Osis man ieteica parunāt ar jums. Par Fobos.

-Labi. Pēc desmit minūtēm būšu Melnā Balzama bārā.

Miegs un nogurums bija kā ar roku aizslaucīti.

Daudznozaru sabiedriskā fonda Fobos lieta pēdējo gadu bija uz mēles visiem gan valstsvīriem un tiesībsargiem, gan sabiedrībai un žurnālistiem. Un kā nu ne tā bija pirmā reize atjaunotās neatkarīgās Latvijas vēsturē, kad kāds vispirms prese, pēc tam prokuratūra bija uzdrošinājies pavērsties pret svētāko, proti, rokot zem šis valsts varenajiem, meklēt galus baisajai un sazarotajai pedofilijas, cilvēku nolaupīšanas un orgānu tirdzniecības afērai.

Šo šausmu epopeju pirms pusotra gada aizsāka nejaušs tālruņa zvans, kas kādudien atskanēja televīzijas ziņu dienesta dežūrtelpā. Zvanītājs runāja pārvērstā balsi, zvanīja no automāta, bet viņa izčukstētie vārdi bija sākums īstai lavīnai:

-Mangaļsalā, mazdārziņu rajonā, violetā dārza būdā atrodas jauna puiša līķis bez iekšējiem orgāniem…

Protams, televīzijas brigāde, lai gan sākumā neticīgi, tomēr devās ziņojumu pārbaudīt, pa ceļam informējot ari policiju. Liels (un ļoti nepatīkams) bija pārsteigums, kad informatora teiktais ne tikai bija patiesība, bet vēl trakāk izrādījās, ka jaunais puisis pirms nāves ticis sazāļots, smagi piekauts un vairākkārt nežēlīgi izvarots. Bet ne jau tas radīja vislielākās bažas… Pēc tā, cik profesionāli bija uzšķērsts mirušā vēdera dobums un izņemti pilnīgi visi iekšējie orgāni, atstājot vien apvalciņu, kas riebīgi atgādināja nokautu un izķidātu trusi, kriminālisti izvirzīja versiju par daudz nopietnāku noziedzīgo nodarījumu nekā rēķinu kārtošana, uzsēdinot uz adatas vai piekaujot, vai seksuāla izmantošana ar tai sekojošu slepkavību. Turklāt uzmācās priekšnojautas, ka šis nav vienīgais tāds noziegums.

Kad puisi pēc kāda laika izdevās identificēt, izrādījās, ka viņa dzimtā puse ir Ziemeļvidzeme, un likumsakarīgi par notikušo ieinteresējās Valdis Osis, kurš nekavējoties tika iekļauts izmeklēšanas grupā. Diemžēl ar panākumiem lepoties izmeklētāji nevarēja pusotra gada laikā, burtiski ar deguniem rokot zemi, viņiem bija izdevies uztaustīt vien trauslus pavedienus, kas sākumā it kā nejauši, savstarpēji nesaistīti, vēlāk jau aizdomīgi regulāri aizveda līdz sabiedrībā pazīstamām personām. Daži no viņiem sēdēja valdības krēslos, apgrūtinot jau tā buksējošo izmeklēšanu.

Nebija jau tā, ka nebūtu izdevies neko noskaidrot pamazām, taču noteikti iezīmējās zirnekļa tikla aprises, savienojot vārdā neminamās VIP personas ar vairākām Latvijā pazīstamām skaistumkopšanas līdzekļu tirdzniecības firmām, divām skaistumkonkursu aģentūrām, vairākiem atpūtas un masāžas saloniem, divām tūrisma firmām, kas specializējās čārterbraucienu organizēšanā, un visbeidzot četriem advokātu kantoriem, kuri, kā visi zināja, piederēja vienam un tam pašam saimniekam. Visbeidzot, viens visnotaļ resns dzīpars aizveda līdz labdarības organizācijai Fobos, kas it kā palīdz bērniem bāreņiem. Shēma kļuva arvien skaidrāka.

Tikai viena nelaime visi informatori, no kuriem ar neticamām pūlēm bija izdevies iegūt kaut gramu noderīgu ziņu, neizskaidrojamā kārtā pazuda bez pēdām, it kā būtu izkūpējuši no zemes virsas. Ne mājās, ne mācību iestādēs, ne darbavietās par viņiem nebija nekādu ziņu. Taču viņu līķi netika atrasti, liekot domāt, ka šie cilvēki vai nu tiek turēti gūstā, vai, rezerves daļās sadalīti, sen pārceļojuši pāri robežām, varbūt izšķīdināti skābes vannās un iebetonēti jaunceltņu pamatos. Izmeklētāji plātīja rokas nebūtu nekāds brīnums…

Toties nākamā pusotra gada laikā dažādās Latvijas vietās tika atrasti septiņu seksuāli izmantotu un profesionāli izķidātu jauniešu līķi, acīm redzami nogādāti turp no pavisam citas vietas. Izmeklēšanas grupai pievienojās speciālisti no Ģenerālprokuratūras un Interpola. Vairāki sabiedrībā labi pazīstami bagātnieki, par saviem bērniem uztraukdamies, izsludināja krietnu atlīdzību par jebkādām ziņām, kas ļautu notvert briesmoņus. Prese materiālu pārpilnībā līksmoja, jo arvien taču atradās kāds, kurš kaut ko redzējis, dzirdējis, saodis… Pat ja tikai iztālēm, pat ja tikai it kā.

Danei, par šo lietu domājot, skudriņas skrēja pār kauliem. Pēdējo mēnešu laikā viņa bija bieži redzējusies ar Osi, un pat tie aprautie pusvārdi, kurus viņš atļāvās izteikt, pirms tam pieckārt nozvērinot neizplatīt šo informāciju, bija radījuši derdzīgumu pret tā sauktajām smalkajām aprindām, kas, taukos smakdamas, nespēja vien apmierināt savas perversās seksuālās tieksmes un pārsmalcināto izklaidēties kāri.

Viņai kļuva arvien grūtāk, saviesīgi smaidot, kopā ar avīzes galma fotogrāfu burzīties pa prezentācijām, atklāšanām, pirmizrādēm, pirmatskaņojumiem, modes skatēm un citiem saietiem, ik dienas acu priekšā redzot vienas un tās pašas sejas… Sejas, kuru īpašnieki tērpās dizaineru radītās drānās un vienā vakarā notērēja vairāk, nekā viņa spēja nopelnīt gadā. Sejas, kuras, iespējams, ar perversu baudu nolūkojās jaunu, elpojošu, dzīvu būtņu seksuālā pazemošanā un nogalināšanā, lai pēc tam vienaldzīgi dotos dārgās vakariņās…

Nē, Dane nepiederēja to žurnālistu grupai, kuri šajā lietā vadīja paši savu žumālistisko izmeklēšanu. Viņa vienkārši dzīvoja šajā laikā un vietā, darot savu darbu. Jā, pēc pirmajiem sensacionālajiem atradumiem un atklājumiem tā dēvētajā Fobos lietā arī Dane bija uzaicinājusi uz raidījumu izmeklēšanas grupas galvenos speciālistus, taču neko vairāk par izvairīgām atbildēm no viņiem izspiest neizdevās. Visi runāja pusvārdos viņa, uzdodot aizplīvurotus jautājumus, viņi tikpat nenoteikti atbildot.

Un nu kāds vēlas ar viņu tikties un runāt par Fobos lietu…

2. nodaļa

9

Rīga gatavojās savai dzimšanas dienai. Jau vairākus mēnešus salīdzinoši rāmā pilsēta naktīs vairs negulēja visur cēla, posa, krāsoja, atjaunoja un izdaiļoja. Danei brīžam gribējās grīni pasmīnēt vēl tikai trūka, lai, kā padomju laikos ģenerāļu vizītēm gatavojoties, kokiem nodzeltējušās lapas pārkrāsotu zaļas. Interesanti, kāpēc šos sakopšanas darbus nevarēja sākt pamazām, jau daudz agrāk. Nē, tad tas nevienu neinteresēja. Ne pilsētas dome, ne biezie labvēļi negribēja tērēties, jo nebūtu taču publicitātes. Nu situācija bija mainījusies gandrīz astoņsimtgadīgajai jubilārei pievērsti teju visu pasaules ziņu aģentūru un preses izdevumu skatieni, grēks būtu nepaspodrināt spalvas.

Rīgai un Latvijai bija ar ko lepoties. Atjaunotās neatkarīgās valsts dzīve vairāk vai mazāk iegājusi normālās sliedēs, ekonomika attīstās, ļaudis strādā, algas lēni, bet noteikti kļūst lielākas. Protams, vienmēr gribas pelnīt vairāk, bet nodokļos maksāt mazāk, tāpēc pēdējos gados atkal saasinājies aplokšņu algu un ēnu ekonomikas jautājums. Smieklīgi gan, ja nebūtu tik absurdi viens otrs oficiāli reģistrēts bezdarbnieks braukalē ar jaunākā modeļa mersi, leksusu vai audi un piepilsētā ceļ trīsstāvu villu. Visi to redz, visi to zina, tikai izdarīt nevar neko zobi par īsu, krampis par vāju. Tikmēr uzņēmīgi šeftmaņi izzāģē Latvijas mežus, lūžņos sagriež ostās pietauvotos kuģus un likvidēto vilcienu maršrutu dzelzceļa sliedes, bet vēl uzņēmīgāki papīru pārzinātāji nokārto visu tā, lai ne gailis pakaļ nedziedātu…

Vienvārdsakot, Latvijā katrs dzīvoja savu dzīvi: valdība kā niere taukos, rīdzinieki salīdzinoši labi, vienkāršie ļaudis un laucinieki sliktāk, biezie augšā, plānie lejā. Tā tas ir bijis gadu desmitiem un simtiem.

Melnā Balzama bārā, kā parasti, valdīja puskrēsla, bet gaiss bija tik biezs, ka to varētu griezt un tirgot uz svara.

Iekārtojusies pie stūra galdiņa ar skatu uz ieejas durvīm, Dane pienākušajam oficiantam pasūtīja dubulto kafiju ar jumtiņu un lielu karstmaizi ar sieru un šķiņķi. Viņa jutās nosalusi, un tējkarote balzama nekādu skādi nenodarīs… Paēdis, parunāsies, izmetīs pāris loku pa naksnīgo Vecrīgu būs labi.

-Atvainojiet, vai jūs esat Dane? Nemanāmi pieslīdējis, pie viņas galdiņa nervozi mīņājās jauns, garmatains puisis.

-Jā, es. Un jūs…?

- Es jums zvanīju. Likās, puiša tramīgums ar katru vārdu aug augumā.

-Sēdieties, lūdzu. Kafiju?

-Jā… Nē… Es nezinu. Paldies, jā, es tomēr iedzeršu… Trīcošām rokām atvilcis krēslu, puisis apsēdās un burtiski saplūda ar galdiņu. Garās matu cirtas nolaidās apbus sejai, pustumsā īsti neļaujot saskatīt vaibstus, taču Dane paspēja pamanīt šaudīgas acis.

Nogrozījusi galvu, viņa ar rokas mājienu paaicināja oficiantu un palūdza vēl vienu kafiju ar jumtiņu.

Gluži kā sabijies bērns, abām rokām cieši sakampis kafijas tasīti, puisis šūpojās krēslā šurpu turpu, ik pa brīdim pametot nervozu skatu uz durvju pusi…

- Atvainojiet… Jūs no kaut kā baidāties? Dane klusi ievaicājās.

-E-es… Puisis strauji ierāva elpu. Kāpēc jūs tā domājat?

-Es redzu. Varbūt mums labāk doties uz citu vietu?

Viņš svārstījās. Tad caur zobiem izmocīja: Nav vērts. Viņi

mani tik un tā atradīs.

Tonis, kādā puisis izrunāja vārdu viņi, Danei lika sarauties nepatikā. Viņai dzīvē bija nācies saskarties ar ļautiņiem, kuriem bēniņos viss nebija īsti kārtībā, un katra šāda tikšanās saistījās ar nepatīkamiem piedzīvojumiem vai vismaz atmiņām. Vai tiešām arī šis? Bet kāpēc viņš atsaucās uz Osi? Nevar būt, ka Osis nebūtu atkodis trako…

- Atvainojiet, es tūlīt atgriezīšos… Viņa piesardzīgi slējās kājās, lai aizietu līdz tualetei un piezvanītu Osim.

- Nekur jūs neiesiet! matainais negaidīti skaļā balsī iesaucās un sakampa Danes delmu. Kā tik kārnā rumpī var mājot tāds spēks? Kaut gan ja viņš ir ar nobīdēm, nav jābrīnās viņiem garīgie traucējumi kompensējas ar fizisko spēku.

-Lūdzu, palieciet! tikpat pēkšņi nomierinājies, viņš jau pavisam normālā balsī turpināja. Vai jums ir līdzi diktofons?

-Jā-

-Ieslēdziet, bet nolieciet klēpī, lai nevar redzēt no malas. Un klausieties uzmanīgi.

…Mani sauc Artūrs. Man ir divdesmit gadu. Esmu precējies, mums ir pusgadu vecs bērns. Jau otro gadu strādāju igauņu aģentūrai Fobos Plus. Oficiāli viņi ir reģistrējušies kā sabiedriskais fonds, sarunvalodā dēvē sevi par jauno talantu modeļu aģentūru, lai gan patiesībā nodarbojas ar meiteņu un puišu piegādi bagātnieku ballītēm. Eslcortserviss, masāža, erotiskās dejas… Nu, jūs saprotat. Līdz šim naudas vienmēr pietika, jo biezie maksā labi. Arī aizmugure bija laba tur, augšā, visiem vajadzīgajiem cilvēciņiem sapiķots gadiem uz priekšu. Bet pēdējā laikā mūsu īpašnieku Papā apsēdusi paranoja visiem piegrieza skābekli, nozvērināja klusēt, klientus vairs nenodrošina, naudas nav. Abi ar sievu nolēmām jābrauc prom, kamēr vēl var, citādi izlems no lieciniekiem atbrīvoties…

-Jūs gribat teikt, ka jūsu sieva zināja, ar ko nodarbojaties pēdējos gadus, un neko neteica?

- A ko viņai teikt? Naudiņa tak patīk visiem, un viņai vienalga, kā es to nopelnu. Ar citām sievietēm neguļu…

-Un ar vīriešiem…?

- Tas ir citādi, pēc ilga klusuma brīža viņš izspieda. Tas ir pavisam citādi.

-Labi. Bet kāpēc jūs vēlējāties uzmeklēt mani? Ar tādiem stāstiem pilna Rīga. Atbrauca naivs jauneklis vai meitene no laukiem, iekļuva neīstajā kompānijā, sakārojās ātrās naudiņas, un viss aizgāja pa riņķi… Kas jūsu stāstā tik īpašs?

-… es zinu, kurš nogalināja to puisi. Tur, Mangaļsalā…

Danei pār muguru pārskrēja salti drebuļi. Vai Osis maz zina, ko pie viņas atsūtījis? Un ja nu šis džekiņš pats ir meklētais slepkava? Nē, prāts protestēja, viņš tādam noziegumam par švaku. Bez brillēm redzams narkomāns, trīc un dreb lomkās, kārtējās devas dēļ būtu gatavs miesīgo māti pārdot.

-Vai to jūs pateicāt ari Osim?

-Viņam? Nē… Es viņam apsolīju, ka visu izstāstīšu jums, ar visiem iesaistīto personu vārdiem, apmaiņai pret to, ka viņš man un ģimenei palīdzēs izbraukt no Latvijas. Un jūs viņam pēc tam atdosiet kaseti.

-Skaidrs. Danē uzvilnīja dusmas. Re, kā viņu kā mazo ezīti pagrūduši zem tanka… Nu, Osis!

-Klausieties tālāk! Man ir maz laika. Puisis kļuva uzstājīgāks. Skaidrs, bez devas ilgi neizturēs…

-Pēdējā laikā Papā bija pasācis mūs sūtīt darbā uz Poliju. Uz nedēļu, desmit dienām, reizēm pat divām nedēļām. Reizi aizbrauc un par nopelnīto naudu vari trīs mēnešus mierīgi dzīvot. Neprasiet, ko mēs tur darijām, jūs pati to varat iedomāties. Bet, ja nevarat, jo labāk jums… Diemžēl daži turienes klienti bija pasākuši aizrauties ar sadomazohismu un visādām filmēšanām. Divas mūsu meitenes pārbrauca mājās knapi dzīvas, gandrīz gabalos bija sarautas tajos seksa kambaros. Vienu džeku izkastrēja klients bija gribējis uzņemt filmu, kā tas notiek… Tad sapratu pietiek. Labāk dzīvot klusi un mierīgi, piestrādāt kādā nenozīmīgā eskortservisā un pelnīt mazāku naudu, toties palikt dzīvam un vienā gabalā. Tā arī pateicu Papā, lai ar mani vairs nerēķinās. Viņš nosmīkņāja, nomurmināja labi, labi, bēgat kā žurkas no grimstoša kuģa! -, bet atlaida mani. Taču nākamajā dienā uz ielas uzbruka manai sievai. Smagi piekāva. Labi, ka mazais bija mājās pie mātes. Vakarā iezvanījās mātes dzīvokļa telefons un aizsmakusi balss nočukstēja: Tas bija brīdinājums. Ja neatgriezīsies, būs sliktāk…

-Tad es uzmeklēju Osi… Biju par viņu dzirdējis esot vīrs, kas velti nemētājas ar vārdiem, bet, ja ko apsola, solījumu izpilda, lai tur vai kas. Viņš mani nosūtīja pie jums. Teica: Izstāsti visu kā pie bikts, neko neslēp. Viņai var uzticēties… Vai var? Un viņš bērnišķīgi zilām, vaicājošām acīm cerīgi palūkojās Danei tieši sejā.

-Skaidrs. Osis apsolīja jums palīdzēt apmaiņā pret informāciju. Labi. Ko jūs vēlaties no manis?

- Lai jūs nododat Osim šo informāciju un, kad būšu aizbraucis, nodrukājat manu stāstu savā avīzē. Apsolāt? Citādi es jums nesaukšu nevienu vārdu…

- Artūr, lūdzu, necentieties izdarīt uz mani spiedienu, tāpat nekas nesanāks. Jūsu stāstu es pierakstīšu, kaseti Osim atdošu, taču drukāt gan mēs drukāsim tikai tad, kad visi fakti un vārdi būs vairākkārt pārbaudīti un apstiprināti. Šī ir pārāk kutelīga lieta, lai nāktu klajā ar sasteigtiem paziņojumiem. Turklāt līdz šim jūs neko konkrētu neesat pateicis.

Puisis sabozās. Tad kaut ko ilgi domāja, knakšķinādams pirkstu kauliņus. Dane paguva ievērot, ka viņa labās rokas zeltnesim nav naga, bet pats pirksts ir resnāks nekā pārējie. Laikam lauzts, viņa nodomāja.

- Ā, jūs pamanījāt. Nu… Tas bija nākamais brīdinājums. Papā rokaspuiši mani noķēra uz ielas, ievilka mašīnā, aizveda ārpus pilsētas un tur kaut kādā jaunbūvē piekāva. Pirkstam vispirms norāva nagu, tad ar āmuru sadauzīja abas locītavas. Tādi, lūk, cilvēki. Bet jūs visi taču vēlaties zināt viņu vārdus. Tad pierakstiet…

Un viņš sāka saukt. Virknēm vien, neaizmirstot paskaidrot, kas ir kas un ko kurš darījis. Dane skaitīja līdzi divdesmit trīs sabiedrībā labi zināmu, augsti godātu un cienītu personu vārdi. Turklāt arī četras sievietes. Un kas pats derdzīgākais lielākā daļa šo cilvēku tieši vai pastarpināti saistīti ar organizācijām, kuras gadu desmitiem sabiedrībai iedvesušas absolūtu uzticību. Tur bija viss mazgadīgo un nepilngadīgo internātu audzēkņu izīrēšana uz stundām seksuālām izpriecām, bērnam samaksājot grašus un nozvērinot klusēt; uz skaistumkonkursiem un jauno talantu konkursiem sabraukušo naivo pusaudžu ievilināšana tā sauktajā modeļu biznesā un uzsēdināšana uz adatas, lai padarītu atkarīgus un paklausīgus; bezpajumtes pusaudžu ievilināšana un tālākpārdošana.

- Vai tagad esat apmierināta? Danes ldusēšanu iztulkojis pa savam prātam, Artūrs bažīgi ievaicājās.

-Nē, neesmu. It nemaz. Esmu šokā. Vai jūsu teiktajam ir pierādījumi?

-Nezinu. Tā vairs nav mana problēma. Lai policija meklē.

-Artūr, bet kā jūs to uzzinājāt?

- Nu… Reiz es biju ļoti pieprasīts. Neslēpšu biju Papā mīlulis, viņš mani visur ņēma līdzi. Daudz ko redzēju un dzirdēju. Nedomājiet, neesmu stulbs, māku domāt, māku saskaitīt divi un divi. Reiz gribēju studēt juristos, tikai dzīve tā sagriezās… Sagribējās labi dzīvot. Kādā bārā iepazinot ar diviem džekiem Hanu un Einuhu tā viņi sevi dēvēja. Runā, ka iesaukas atvasinātas no īstajiem vārdiem… Viņi mani uzcienāja ar kokteili, pastāstīja, ka meklējot tieši šādu tipāžu reklāmas rullītim, un pajautāja, vai nevēlos nofilmēties un nopelnīt pieklājīgu naudiņu. Protams, vēlējos. Vēlāk izrādījās, ka tā ir prezervatīvu reklāma. Taču man tur nebija jādara nekas tāds, tikai jāatpogā džinsu priekšpuse un jāizņem no paciņas prezervatīvs. Samaksāja pieklājīgi divsimt dolāru. Paņēma manu telefonu katram gadījumam. Teica ja būs vēl kādas reklāmas, piezvanīs. Ilgi nebija jāgaida. Piezvanīja jau pēc trim dienām. Atkal bija jāfilmē videorullītis, tikai šoreiz tas stāstīja par seksuāli transmisīvajām slimībām. Vispirms man vajadzēja nofilmēties kailam, arī tuvplānos, lai skatītājs redzētu, kāds izskatās vesels ķermenis. Pēc tam man vajadzēja imitēt seksu vispirms ar meiteni, pēc tam ar puisi, lai parādītu seksuālo neizvēlību. Visbeidzot viņi mani no galvas līdz kājām nogrimēja, it kā es būtu kā nosēts ar izsitumiem, tipa, slims ar sifilisu vai ko nu tur… Un atkal ļoti labi samaksāja. Šoreiz piecsimt dolāru.

-Skaidrs.

- Tas vēl nav viss. Tālāk sākās dīvainas lietas. Papā bija noskatījies abus videoklipus un izlēmis, ka es viņam pārāk patīku, lai ļautu mani filmēt. Piedāvāja kļūt par viņa asistentu. Tobrīd vēl nezināju, ko tas nozīmē. Domāju kaut kas līdzīgs sekretāram, tāpēc piekritu. Izrādījās, viņš ne tikai ir homoseksuāls, bet arī ar noslieci uz jauniem zēniem. Man tobrīd bija nepilni astoņpadsmit, un, kā pati redzat, neesmu pārāk atlētiska auguma, tāpēc mani parasti uzskata par jaunāku.

- Tātad visu šo laiku tu biji Papā mīļākais? Dane pat nepamanīja, kurā brīdī bija sākusi Artūru uzrunāt ar tu.

-Jā. Bet ne tikai. Viņš mani izīrēja saviem tuvākajiem draugiem un labākajiem klientiem attiecību nostiprināšanai.

-Un tu neiebildi?

- Protams, iebildu. Jau pašā sākumā. Kliedzu, pretojos. Bet… Puisis skumji pasmaidīja un uzslīdināja augšup vienu piedurkni. Danei pietika ar vienu skatienu uz sietiņā sadurstītajām vēnām, lai saprastu tā ir tāda atkarība, no kuras gandrīz nav atpakaļceļa. Šādi cilvēki kārtējās devas dēļ gatavi uz visu. Interesanti, kā Osis piedabūjis viņu runāt? Nevar taču būt, ka apsolījis sagādāt devu… Zini, kā pie viņiem bija? Ja pretojies, sita vai nedeva devu. Tas bija vēl sliktāk par sišanu. Ja darīji, ko lika, tev bija viss nauda, manta, foršas drēbītes, meitenes… Jā, jā, lai gan es… nūjā, ar vīriešiem, man patīk meitenes. Jau teicu, man ir sieva un bērns.

-Artūr, bet kas tevi pamudināja bēgt?

-Tas krājās pamazām. Vispirms mani pārbiedēja Papā reakcija, kad viņš uzzināja, ka esmu apprecējies. Taču, kad apsolīju, ka tas netraucēs darbam, it kā nomierinājās. Nākamreiz viņš sāka trakot, kad pateicu, ka mums būs bērns. Tieši tobrīd viens puika, atvests, lai pakavētu viņam laiku, šķiet, bija kaut ko ne tā izdarījis, Papā pavēlēja viņu atdot uz nakti saviem apsargiem. Hanam un Einuham. Bet tie ir īsti zvēri, atsaldētie. Nezinu, vai tas čalītis pēc tam maz varēja savām kājām aiziet prom… Jā… un tad pazuda mans draugs. Māris Indriksons. Tas pats, ko atrada nogalinātu Mangaļsalā… Viņš bija mans bērnības draugs. Tad sapratu viss, jālaižas. Jābrauc uz citu valsti, vislabāk uz citu kontinentu, pāri okeānam, un jāmēģina sākt visu no sākuma.

-Tu nepieļauj domu, ka tevi varētu noķert un atkal piespiest strādāt?

-Nē. Ja noķers, tad… Un Artūrs izteiksmīgi novilka ar plaukstu sev gar kaklu.

-Kad strādāji šeit, uz vietas, cik klientu mēnesī tev bija?

- Mēnesī? Jautā labāk cik nedēļā? Pieci, astoņi, reizēm pat divpadsmit. Tie, kurus nosaucu… Sevišķi viens uz Papā salonu nāca ļoti bieži tas Muravjovs, kurš nodarbojas ar ārzemju audžuvecāku meklēšanu mūsu pamestajiem bērniem. Uz viņa vārda pat reģistrēts kaut kāds palīdzības fonds. Ar gandrīz tādu pašu nosaukumu Fobos. Papā kopā ar viņu vairākkārt brauca tā sauktajos inspekcijas braucienos uz internātiem. It kā apzināt situāciju, bet patiesībā nolūkot bērnus, kam nav neviena radinieka, kuri vēlāk varētu sākt interesēties.

-Kā tu to zini?

-Vairākas reizes viņi mani paņēma lidzi kā privātsekretāru, kas visu pieraksta un ieraksta. Laikam nedomāja, ka es tiešām pierakstīšu un atcerēšos. Ļoti daudz man pastāstīja Māris tas pats, kuru… Viņam bija vairāk informācijas. Laikam pārāk daudz… Māra savāktā informācija aptvēra visu Latviju. Viņam bija karte ar iezīmētām internātskolām, no kurām bērni tika aizsūtīti uz ārzemēm, it kā adopcijai. Kas zina, kā bija patiesībā. Viņš man teica, ka to karti esot labi noslēpis. Laukos, pie savas mammas.

-Pagaidi, Artūr, tātad Muravjova bērnu palīdzības fonda aizsegā notika bērnu prostitūcija un pārdošana uz ārzemēm?

-… nezinu. Kad pajautāju, Papā man pateica, it kā caur to fondu esot vieglāk adoptējamiem bērniem dabūt izbraukšanas atļaujas; īpašos gadījumos tās esot pat bezmaksas.

- Vai pats esi redzējis, ka Muravjovam būtu seksuālas attiecības ar kādu nepilngadīgo?

- Redzējis nē, bet zināju, jo pie mums bija informācijas noplūde. Viens apsargs izstāstīja, kā Muravjovs pa viņa telefonu izīrējis mazgadīgo. Kam zvanījis, ar ko runājis kas zina, taču beigās jau pļāpājis ar pašu puiku, solījis tam košļenes, cigaretes, jaunas krosenes; vienojušies satikties tajā pašā vakarā septiņos pie Vernisāžas. Pēc tam Muravjovs vēlreiz zvanījis tam pirmajam cilvēkam, abi vienojušies par samaksu, laikam piecsimt zaļo bija, vairs īsti neatceros.

-Tas bija vienīgais gadījums, par ko tu zini?

-Nē. Pēc kādas nedēļas pie manis pienāca Hans, pavilka nostāk un teica esot runāšana. Piedāvāja biznesu vervēt nepilngadīgos braukšanai uz Ameriku. Tipa, viņi tur dzīvošot bagātās ģimenēs, kurās nav bērnu, pie visa gatava, bet man par katru sīci piecsimt zaļo uz rokas. Bet es taču sapratu, kādiem nolūkiem viņus grib savervēt! Saku vecīt, par to taču ir pants, ja noķers, sodīs to, kurš pirmais uzrunājis.

Viņš nosmīnēja, noteica līdz pantam var arī netikt… un aizgāja.

Viņi nosēdēja bārā gandrīz līdz diviem nakti. Dane pierakstīja divas deviņdesmit minūšu kasetes. Artūrs, atvieglojis sirdi, izskatījās daudz mierīgāks, likās pat, ka lomkas pārgājušas. Vai arī viņš bija lielisks aktieris, kas zina, kā parūpēties par savu ādu.

Tobrīd Artūrs lēni piecēlās un pastiepa viņai roku.

-Paldies, Dane. Paldies, ka uzklausījāt. Nezinu, vai noticējāt. Taču jūs esat pirmais cilvēks, kuram esmu visu šo uzticējis. Tagad esiet uzmanīga, saudzējiet sevi. Jūs tālu dzīvojat?

-Diezgan.

-Tādā gadījumā varbūt nebrauciet ar savu mašīnu, bet ar taksi. Turklāt labāk ķeriet to uz ielas, garāmbraucošu, nevis ejiet uz takšu pieturu. Un nekādā gadījumā nesauciet pa telefonu.

Danei pārskrēja nemīlīgs drebulis. Uzklausot Artūra grēksūdzi, viņa nebija iedomājusies, ka padara sevi par mērķi. Un, ja tagad viņš aizies, viņa paliks bārā viena pati…

- Artūr, vai tu varētu pakavēties vēl piecas minūtes, kamēr es piezvanīšu?

-Protams. Mani gan gaida, bet… Zvaniet.

Dane neslēpjoties zibenīgi nospieda 1, ātrā savienojuma režīmā izsaucot Oša mobilo.

-Nerunā, tikai klausies, klausulē atskanēja Oša balss.

-Atsveicinies, ļauj, lai viņš aiziet, samaksā un tad ej arī pati.

Saruna pārtrūka. Ne vārda neteikusi, Dane iemeta telefonu somiņā.

-Nekā? bažīgi iejautājās Artūrs. Ko nu?

-Nekas, neraizējies. Viss būs kārtībā. Tev laiks iet, bet es drusku uzkavēšos iedzeršu vēl kafiju…

-Bet…

-Ej, Artūr, ej. Pats teici tevi gaida. Droši vien mēs vairs netiksimies, tāpēc paldies. Lai tev veicas!

- Jums arī. Gaidīšu stāstu…

3. nodaļa

Par spīti nelāgajām priekšnojautām, mājupceļš izvērtās gludāks, nekā domāts. Tikko izgājusi no Melnā Balzama bāra, viņa pie auss izdzirdēja jautru balsi, kas ierasti nebēdnīgi sveicināja: Labu nakti preses haizivīm!

Osis. Viņai taču būtu vajadzējis iedomāties, ka, sūtot bēgšanai gatavo puisi uz tikšanos ar žurnālisti, viņš pats būs apmeties kaut kur tuvumā. Tomēr varēja gan brīdināt! Pārdzīvotais baiļu mirklis darīja savu, un Dane uz Oša sveicienu atbildēja ar nenoteiktu ņurdienu, kas tikpat labi varēja nozīmēt kā labu nakti, tā ej ellē!

- Klau, es savējos palaidu pa pēdām Artūram, bet pats esmu palicis kājniekos. Dosi vecam draugam naktsmājas? Osis, nelikdamies manām Danes sapīkumu, jautri mēļoja, viņu zem rokas stūrēdams uz Kolhoznieku mājas pusi. Turienes stāvvietā viņa bija atstājusi savu sudrabaino haizivi.

Pag, bet kā viņš…? Dane iepīka vēl vairāk. Tātad Osis bija viņu ganījis jau no pašas Preses mājas.

-Vai tad man ir izvēle? viņa īgni noburkšķēja.

-Nav gan! Šķita, nekas nespēj samaitāt Oša labo garastāvokli. Brauksi pati vai dosi man?

-Pati. Es savu…

-… zinu, zinu tu sava dārgā bumera stūri neuzticētu pat miesīgai mātei, kur nu vēl tādam mašīnu bendem kā es.

-Muļķis! Ko tu āksties! Dane neviļus iesprauslojās aizturētos smieklos. Saspringums atslāba. Piegājusi pie mašīnas, viņa nopikstināja signalizāciju un pastiepa atslēgu saišķi Osim. Brauc tu! Esmu drusku sagurusi…

-Druuu-sku… viņš ķircinoši novilka. It kā es nezinātu, kādas ir tavas piektdienas… Rāpies iekšā, braucam!

Tiesa gan. Kurš gan vēl, ja ne Osis, zinātu, kādas pēdējā laikā bijušas Danes piektdienas. Visiem normāliem strādājošajiem piektdienas bija ja ne īsās, tad vismaz vieglākas darba dienas nekā parasti, vienīgi preses cilvēkiem šie vakari bija vissmagākie, jo sestdienas avīzes neatkarīgi no izdevēja gandrīz visas bija divreiz biezākas nekā darbdienu numuri, tad nu visi procesi beidzās daudz vēlāk, nekā ierasts. Kurš vairs saskaitīs, cik teātra izrāžu un koncertu četru gadu laikā gājis zudībā. Osis brīžam pat ironizēja viņš vēl saprastu, ja piektdienas vakara tikšanās izjuktu viņa, policista, neprognozējamās ikdienas un dienesta pienākumu dēļ, bet te viss kājām gaisā.

Nē, viņi nebija pāris, lai gan apkārtējie viņus par tādiem uzskatīja. Viņi bija draugi. Ļoti. Labi. Draugi. Un tikai.

Toreiz, pirms četriem gadiem, kad Dane aizgāja no Kriminālziņu redakcijas, Osis bija aicinājis viņu pie sevis uz Ziemeļvidzemes Reģionālo policijas pārvaldi, vēlēdamies piedāvāt reģionālā preses centra vadību, taču pēdējā brīdī politisko spēlīšu dēļ plāns bija izjucis. Dane pieņēma Valsts televīzijas piedāvājumu reizi nedēļā dzīvajā veidot diskusiju raidījumu Fakti un komentāri un paralēli sāka strādāt rīta avīzē Pilsētas Spogulis par kultūras, izklaides un smalko aprindu notikumu apskatnieci. Par vienkāršu žurnālisti. Draugi un paziņas iesākumā brīnījās, kāpēc viņa piekritusi šādam piedāvājumam, bet Dane spītīgi klusēja, neatlaidīgākajiem atbildot vien tā vajag.

Lai gan pašreizējais amats bija diametrāli pretējs iepriekšējam un tos pat nevarēja salīdzināt, viņa bija apmierināta.

Tagad Dane varēja daudz mierīgāk runāt ar cilvēkiem, kuros iepriekšējais amata nosaukums Kriminālziņu redaktore būtu radījis ja ne šausmas, tad aizdomas un atturību gan. Toties tagad viņas brīvdomīgi mākslinieciskais, pat nedaudz gotiskais ārējais veidols bālā seja, asi iezīmētie, liektie, pagarinātie uzacu loki, tumši ēnotās, lielās acis un asinssarkanās lūpas nepārprotami atgādināja savējo mākslinieku, aktieru, mūziķu, rakstnieku un žurnālistu vidū.

Nevienam nevajadzēja ne zināt, ne nojaust, ka dziļi prāta kambaros Dane slēpj ne tikai to pašu asi analītisko prātu, kura dēļ, Kriminālziņās strādājot, bija saņēmusi vairāku policijas nodaļu priekšnieku piedāvājumus iet strādāt pie viņiem par izmeklētāju, bet arī ko vairāk neizskaidrojamu intuīciju vai, kā teica Osis, rentgenacis, kas ļāva gandrīz vienā mirklī iztaustīt sarunbiedru un saprast, kāds cilvēks atrodas viņas priekšā.

Jā, tā bija labāk.

Pirmkārt, vieglāk, jo, rakstot par pavieglajām tēmām, vienīgais, par ko vajadzēja uztraukties, kā nospodrināt aprakstāmās personas spalvas spožākas par sauli un nepieļaut faktoloģiskas kļūdas. Par šīm publikācijām neviens naktīs nezvanīja, lai maigi piesolītu cementa zābaciņus, neskrēja uz ielas pakaļ un nedūra mašīnai riepas.

Otrkārt, vai kādam tas būtu jāzina, ka viņa vēl aizvien turpina savu agrāko gadu lielāko vaļasprieku dīvainu notikumu izmeklēšanu, reizēm darbojoties uz savu galvu, reizēm pieaicinot palīgā vecu un uzticamu draugu fotogrāfu, bet brīžos, kad gadījās pamatīgāk iegrābties vai uzkāpt uz astes nevēlamai personai, lūdzot palīdzību Osim? Viņš dusmojās, bubināja un rūca, taču nelaimē neatstāja un pat tad, ja darbība risinājās svešā teritorijā, atrada veidu, kā tikt galā. Aizvadīto četru gadu laikā viena otra policijas pārvalde vai departaments atrisināja dažu labu iestāvējušos un ar sūnām apaugušu lietu, kurai, kā šķita, gali ne tikai ūdenī, bet cementa klucī Daugavas dibenā… Bet Dane bija apgādājusies ar derīgiem kontaktiem. Nenoliedzami, palīdzēja arī atpazīstamība izrādījās, ka televīziju skatās vairāk ļaužu, nekā viņa bija domājusi.

Un nu viņas rīcībā bija nonākusi liecība, kas visai skaidri iezīmēja bēdīgi slavenās kompānijas Fobos saistību ar pedofilijas un cilvēku tirdzniecības industriju.

Danei kļuva neomulīgi. Ko tālāk? Labi, viņa atdos ierakstus Osim, viņš tos izanalizēs vispirms pats, bet pēc tam nodos tālāk pēc piederības. Un viss? Patiesību sakot, diez vai šādā ceļā iegūtie ieraksti būtu uzskatāmi par juridiski korektām liecībām, respektīvi, pierādījumiem. Visticamāk, Osis ar saviem puišiem šonakt strādāja, nesaskaņojot šo operāciju ar augstākstāvošo priekšniecību, lai izvairītos no liekiem jautājumiem un iespējamas informācijas noplūdes.

Viņai sen vairs nebija ilūziju par tiesībsargājošo iestāžu uzticību savai misijai un ideāliem pārāk bieži kriminālpolicijas puiši bija stāstījuši, kā izgāžas ilgi un rūpīgi izstrādātas operācijas… Gan tāpēc, ka īstajā brīdī īstajiem cilvēkiem vajadzīgajās aprindās tiek noplūdināta informācija (par samaksu vai labu attiecību vārdā tas ir cits jautājums), gan tāpēc, ka tikpat mīklaini par gaidāmajām operācijām vairākas dienas iepriekš uzzina prese.

Bet ko ar šo informāciju darīt viņai? Izmantot publikācijām pagaidām nevar, jo nevienam no šobrīd zināmajiem faktiem nav oficiāli apstiprinātu pierādījumu. Turpināt rakt pa saviem kanāliem? Jā, to varētu. Vienkārši vākt un krāt. Ikdienas darba pienākumi Dani bieži saveda kopā ar cilvēkiem, kuri tā vai citādi bija saistīti vai pazina tos, kuri savukārt bija saistīti vai pazina tos, kuri… Un tā tālāk. Bet, pa kripatiņai vien vācot visas iespējamās ziņas, kas nereti bija tikai baumu līmenī, kopējā aina kļuva skaidrāka un precīzāka.

-Par ko aizdomājies? Osis ievaicājās, līgani nogriezdamies no Kalnciema ielas uz Jūrmalas šoseju.

-… par šīsnakts pasākumu… Tas viss taču notika neoficiāli, vai ne?

- Un kā tad tu domāji? Protams. Mēs ar Rīgas kolēģiem nolēmām pārbaudīt dažus faktus, un tie mūs aizveda līdz Artūram. Puisis atteicās sniegt oficiālu liecību policijai vai prokuratūrai, bet gribēja runāt ar kādu žurnālistu. Atklāti sakot, tā arī nesaprotu, kāpēc…

- N-nu… Dane domīgi novilka. Te ir vairāki varianti. Pirmais viņš cerēja, ka avīze par šo stāstu samaksās. Otrs varbūt domāja, ka mēs, sensāciju kāri būdami, tūlīt nodrukāsim, un šādi cerēja nokārtot kādus personiskus rēķinus. Trešais variants (lai gan tas būtu ļoti dīvaini, ņemot vērā faktu, ka viņš grasās bēgt, bet sieva un bērns vēl nav drošībā) puisis gribēja lcļūt slavens, jo pat ezim skaidrs, ka žurnālisti, saņēmuši šādu informāciju, raks tālāk un uzzinās vēl daudz vairāk gan šajos notikumos iesaistīto vārdus, gan citas epizodes.

-Varbūt viņš cerēja ja nodublēs informāciju gan presei, gan policijai, tad vismaz vieni kaut ko tiešām izdarīs, Osis domīgi novilka. Mums kā tiesībsargājošajām instancēm tas neglaimo, drīzāk liek daudz ko padomāt.

-Es tavā vietā to neuztvertu tik personiski. Visi taču zina, ka tu esi principiāls un neuzpērkams…

- Beidz zoboties! Tas, kā tu izrunāji šos vārdus, pēdējo notikumu kontekstā skanēja kā ironija.

-Itin nemaz. Es tiešām domāju to, ko pateicu. Un cilvēki, kuri tevi pazīst, arī to zina. Bet tie, kuri nepazīst, kāda tev bēda par viņiem? Tev ir savs darbs un sava dzīve, viņiem sava.

- Tā jau gan. Taču tu nezini visu… Likās Osis gribēja vēl ko teikt, taču, dziļi ievilcis elpu, apklusa un pievērsās ceļam.

Dane neko arī nejautāja. Gribēs, varēs pastāstīs pats.

Pelēkā haizivs nobremzēja pie Danes mājas.

-Klāt esam! Osis nopūtās.

Kaut kas viņa balss toni lika Danei saausīties. Vai tiešām Valdis pieļāva iespēju, ka varētu būt citādi? Ka viņiem kāds varētu traucēt, sekot? Tad tāpēc Osis neko vairāk neteica? Nogurums un miegs bija kā ar roku aizslaucīts.

-Iesim iekšā! viņa aicināja, sniedzoties pēc somas un pastiepjot roku, lai atvērtu labās puses durvis.

-Pagaidi drusku! Te ir tik romantiski… Paskaties augšup, rau, kādas zvaigznes… Nāc tuvāk, no šejienes labāk var redzēt! Osis pēkšņi, ne no šā, ne no tā sāka viņu aplidot, ar vienu grābienu pievilka sev klāt, iemīcīja padusē un, zodu cieši piespiedis pie Danes deniņiem, ātri nočukstēja: Parunā kaut ko…

Viņa saprata Valdim vajadzēja fona troksni un tam atbilstošas darbības.

-Mīļais, es pavisam aizmirsu šodien nopirku tev mazu dāvaniņu, tūlīt parādīšu! Dane ātri izvilka no somas pirms dažām dienām sev iegādāto elektronisko plānotāju un sāka ātri knikšķināt sīkos taustiņus. Re, te ir visādas iespējas!

Kas notiek? Mūs izsekoja? Māju novēro? Noklausās? Ko man tagad darīt?

-Kāpēc tu tērējies? Tā taču nav nekāda lētā dāvana! Oša balsī skanēja neviltots sašutums. Labi, nedusmojies. Paldies, protams, milzīgs paldies! Nu, parādi, parādi, kā tas nieciņš darbojas…

Tad viņš tikko sadzirdami izmeta:

-Uzvedies dabiski, es gribu pārbaudīt mašīnu.

Pret auto grīdu kaut kas notinkšķēja.

-Nu, esi apmierināts? Dane līksmā balsī spēlēja līdzi.

- Kā nu ne. Kaut ko tādu man sen jau vajadzēja. Lūdzu, ieliec pagaidām savā somā, vēlāk paņemšu. Klau, kur tavā mašīnā ir apgaismes slēdzis? Atslēgas nokrita, nevaru saskatīt.

- Palaid mani, es ieslēgšu. Dane stiepās pāri Oša ceļiem un ieslēdza mazo knibuli zem vadības paneļa. Salons pielija ar spožu gaismu. Viņas mašīnā bija ierīkots spožāks apgaismojums nekā citās, jo Dane, gaidīdama notikumus vai intervējamos cilvēkus, bieži mēdza mašīnā lasīt līdzpaņemto grāmatu vai rakstīt piezīmes.

Osis strauji pieliecās, it kā meklēdams nokritušās atslēgas, bet viņa jutīgie pirksti ātri pārslīdēja vadības panelim. Viegls acu piemiedziens liecināja tur kaut kas ir.

-Atradu. Varam kāpt laukā. Vai ielūgums uz kafiju un karstām siermaizēm paliek spēkā?

-Protams. Kur tad tu nakts vidū liksies bez transporta, neēdis un negulējis?

- Nāc, mana jaukā meitene, es tev palīdzēšu. Vajadzēja uzmanīgāk ar to balzamiņu… Nu, neraujies, neraujies laukā! Nepārvērtē savus spēkus. Tūlīt es tevi nolikšu gulēt… Osis gādīgi bubināja.

Dane knapi valdīja smieklus. Izkāpis no mašīnas, Osis nekavējoties apskāva Danes plecus, un turpmākos desmit metrus līdz mājas ieejai viņi veica viegli grīļīgā solī, it kā viņam būtu pagrūti novaldīt planējošo būtni spicenēs.

Ieejot kāpņu telpā, Dane juta, kā saspringst Oša roka. Viņš pārvērtās lēcienam gatavā meža zvērā, kurš par savu laupījumu cīnīsies ar zobiem un nagiem, bet vaļā nelaidīs.

Kāpņu telpā neviena nebija, taču Osis turpināja teātri arī tad, kad abi iegāja, nē, drīzāk iezvārojās dzīvokli. Kad aiz muguras aizcirtās mājokļa durvis un priekšnamā iedegās dežūrlampiņa, viņš nekavējoties apskāva Dani un, cieši pievilcis sev klāt, sāka skaļi murmināt viņai ausī:

- Ja tu zinātu, kā es pēc tevis biju sailgojies. Nedēļu neredzēties tā taču ir vesela mūžība! Lai velns parauj to tavu nenormēto darba laiku! Nāc, es gribu tevi samīļot!

Sakot pēdējo frāzi, viņš ieknieba Danei sānā tā, ka viņa skaļi un neviltoti iebrēcās: Trakais! Laid mani! Vismaz durvis būtu aizslēdzis un gaismu nodzēsis nav taču jātaisa kaimiņiem šovs. Tāpat jau kāds būs redzējis, kā nakts vidū pārrodos mājās ar vīrieti pie sava auto stūres.

-Un tevi tas uztrauc? Tu taču esi liela meitene.

-Jā, bet… Danes balsī ieskanējās niķīga skuķēna gražīgais tonis.

-Labi, labi. Aizslēgšu durvis. Nodzēsīšu gaismu. Nolaidīšu žalūzijas un vēl aizkarus aizvilkšu priekšā! dusmīgā balsī bubinādams, Osis operatīvi un rūpīgi veica visas minētās darbības, pie viena neaizmirsdams ieskatīties katrā Danes nelielā mājokļa kaktiņā. Acīmredzot redzētais viņu nomierināja, jo pēc brīža balsī ieskanējās jautrāki toņi. Nu, vai tagad ir labāk? Vecās kaimiņu klačenes vairs neredzēs, ko un ar ko tu dari savā dzīvoklī. Vai tagad nāksi mani samīļot?

Vēlreiz cieši apskāvis Dani, viņš gandrīz nedzirdami iečukstēja tai ausī: Ieslēdz datoru!

- Pagaidi taču ar to savu samīļošanu! viņa saērcināti attrauca, aši darbodamās ar savu portatīvo datoru ieslēdza, pievienoja intemeta kabeli, ievadīja paroli. Man vispirms jāpārbauda e-pasts un jāuzraksta dažas vēstulītes. Tu tikmēr varētu ieiet dušā vai vannā. Sasvīdis vīrietis nav tas patīkamākais samīļojamais objekts…

-Jā, protams… Piedod, es par to neiedomājos. Jā, droši vien… Visu dienu esmu bijis uz kājām, karsti, sutīgi… Osis izskatījās tik ļoti apjucis un nelaimīgs, ka Dane apsmējās.

- Nāc, es tev iedošu svaigu dvieli un ziepīti. Man draudzene no Anglijas atveda, Rīgā tādu nav. Atvērusi sešdaļīgās sekcijas augšējo plauktu, Dane no dvieļu kaudzes izvilka milzīgu peldu dvieli ar romantisku apdruku divi mīlētāji uz saulrieta fona, bet no blakus nodalījumā ērti izvietotajām vismaz divdesmit ziepītēm izvēlējās caurspīdīgu ripuli, koši dzeltenu kā medus. Lūdzu, te būs medus ar ingveru. Vannu pats atradīsi. Ja tur guļ Mice, vienkārši izcel viņu laukā.

Pēdējā laikā garspalvainā kaķene, vēsumu meklējot, bija pasākusi gulšņāt vannā. Reizēm agros rītos, vēl miega pilnām acīm klumburēdama mazgāties, viņa negribot bija apveltījusi tikpat miegaino pūku kamolu ar auksta ūdens šalti, izpelnoties dusmīgu šņācienu vai gari stieptu mjaaaauuuušššš!

-Saulīt, un kā būs ar kafiju un siermaizēm? it kā pēkšņi attapies, Osis skaļi iesaucās. Viens man solīja vakariņas, bet nu dzen vannā! Buču arī nedod… Vismaz mūziku būtu uzlikusi labākam noskaņojumam…

- Tagad, pustrijos naktī?! Kaimiņi taču jau guļ! Labi… Tikai ļoti klusiņām! Danes balss pauda neviltotu sašutumu. Viņa pasniedzās līdz ierakstu plauktiņam un nocēla no tā Pink Floid “Dark Side OfThe Moon”… Deiva Gilmora leģendārā ģitāras partija naksnīgajā klusumā ieskanējās divkārt skaļi.

Dane strauji šaudījās pa dzīvokli iesteidzās virtuves zonā, kuras stūrī dižojās milzīga Latvijas laika čugunniece ar izliektām, kaltām lauvu ķepiņām, izskaloja vannu, ieķīlēja aizbāzni, iešļāca krietnu devu vannas putu, ar švunku palaida ūdeni. Un to visu darīja skaļi un nikni. Klausītājam no malas varētu likties, ka saimnieci patiešām apgrūtina vēlā viesa kaprīzes. Tad tikpat trokšņaini sāka dārdēt virtuves skapīšu un ledusskapja durvis, ilgi džinkstēja naži, maizītes un sieru griežot, rūca kafijas dzirnaviņas, grabēja paplāte un krūzītes.

Un visu laiku Dane ar acīm ēda nost Osi, gaidot jelkādu paskaidrojumu, bet viņš nelikās to manām.

-Labi. Vanna jau pusē, maizītes cepas, lien mazgāties, es tikmēr saklāšu tev gultu.

Viņa gribēja klusi izslīdēt no virtuves, lai kādu brīdi pabūtu istabā viena pati un saprastu, kas īsti notiek.

Kādu spēli Osis bija uzsācis, nebrīdinot par noteikumiem? Kāpēc viss šis teātris? Kāpēc viņš lika ieslēgt datoru? Baidās no noklausīšanās? Baidās, ka viņas dzīvoklī varētu būt uzstādīta novērošanas kamera? Muļķības, Dane pati sevi norāja. Nevajag lasīt un skatīties tik daudz zinātnisko detektīvu. Kam gan vajadzīga vienkārša ierindas žurnāliste, pat ja viņa satiekas ar augsta ranga policistu.

-Dane, paliec. Noberzīsi man muguriņu. Un vispār par kādu gultas klāšanu tu runā? Es negrasos gulēt uz tā blusu apsēstā, vecā dīvāna to kaķa šūpuli jau sen vajadzēja izmest laukā! Es gulēšu pie tevis! Tas tika izteikts tādā bezierunu tonī, ka, par spīti situācijas komismam ne nu dīvāns bija blusu apsēsts, ne viņi kaut reizi pārgulējuši -, Dane saprata kaut kas notiek…

Gluži kā glābējs notinkšķēja krāsniņas zvaniņš, maizītes gatavas. Kafijas automāts pāris sekunžu nokavēja.

4. nodaļa

»

-Nu, dritvaikociņ, žigli vannā un pie galda! viņa ērcīgi iesaucās. Es nesu visu istabā, mudīgi mazgājies un nāc!

- Nekā, labāk nāc tu! Noliksim ķeblīti ar paplāti pie vannas un omulīgi paēdīsim vakariņas tepat… Oša balsī bija kārdinājums, bet skatienā pavēle. Pasniedzies pēc taburetes, viņš to pievilka pie vannas malas un uz tās ceremoniāli uzlika Danes sagatavoto paplāti ar maizītēm un kafiju. Tad, mudīgi nometis kreklu, džinsus un palicis vienās sportenēs, gandrīz bez trokšņa ienira smaržīgo putu kaudzē un aiz patikas ieņurdējās: Tagad es saprotu, kāpēc jūs, sievietes, stundām mirkstat, kamēr āda sāk līdzināties mērcētai žāvētai plūmei. Nāc taču beidzot vannā, citādi tevi nebučošu!

Pretēji balsij Oša acis no smaida vai draiskulības nebija ne vēsts. Vairs nevilcinoties, Dane noslidināja no pleciem melnās kleitas platās lencītes un, palikusi vien melnā mežģīņu krūšturī un tādās pašās biksītēs, uzmanīgi iekāpa otrā vannas galā, ar skatienu joprojām turpinot vaicāt ko, pie velna, tas viss nozīmē?

Pastiepis roku, Osis aizrāva vannai priekšā austrumnieciskiem motīviem rotāto neilona aizkaru, uz brīdi parāva laukā vannas aizbāzni, lai pazeminātu ūdens līmeni, visbeidzot līdz galam atgrieza karstā ūdens krānu: Tagad drusku patvaicēsimies! Par laimi, vanna bija liela, vietas tajā daudz, un, pieraujot kājas, karstais ūdens nebija bīstams. Toties ierobežotā telpa acumirklī piepildījās necaurredzamiem tvaikiem. Osis zibenīgi pārslēdza no karstā ūdens uz remdenu.

- Klausies uzmanīgi. Man ir pamatotas aizdomas, ka mūs šovakar noklausās, varbūt novēro. Nezinu mani vai tevi, nav svangi. Tagad galvenais ātri pārrakstīt kasetes vairākos eksemplāros, skaļi par to nerunājot. Istabā runāsim tikai par nebūtiskām lietām, ja vajadzēs, sazināsimies rakstveidā. Nezinu, kuram no mums ir aste, tāpēc rīt agri brauksim uz Tallinu. Kopā ar dažiem draugiem. Vai visu saprati?

-Jā… Dane bez skaņas nočukstēja. Viņa vēl arvien nespēja noticēt, ka kaut kas tāds vispār iespējams. Tādus piedzīvojumus taču rāda amerikāņu spriedzes filmās, bet nu pēkšņi viņai savās mājās jājūtas kā vajātam dzīvniekam vai, vēl trakāk, noziedzniekam. Klau, Osi, vai tu kaut kur neesi redzējis Mici?

Abi tramīgi saskatījās. Pelēkā kaķene, kura citkārt ar priecīgu miauu! un obligāto trīšanos gar ceļgaliem sveica katru atnācēju, lai pēc tam divtik skaļi pieprasītu gardumiņus un kārumiņus, kas zaļacainajai skaistulei pienācās gluži vienkārši tāpēc, ka pienācās, bija pazudusi. Ne sveiciena, ne skaļu un paģērošu siermaižu pieprasījumu, kas citkārt būtu nocēluši mājai jumtu. No Oša kaķis nebaidījās, tieši pretēji viņu starpā pat bija izveidojusies zināma jūtu ķīmija, jo Valdis nekad neatļāvās ierasties ciemos bez īpaša cienasta vai dāvanas vai nu zilā siera kumosiņa, vai uzvelkamas pelītes.

Tātad Oša bažām ir pamats, Dane satraukti nodomāja un juta, kā, par spīti ūdens karstumam, no kuņģa uz āru izplešas ledains aukstums. Dīvaini, bet šobrīd viņa spēja domāt vairs tikai par vienu kas noticis ar kaķi.

Slēdzot durvis, viss bija licies tāpat kā vienmēr, atslēga neķērās, un diez vai pēc individuāla pasūtījuma vienā eksemplārā izgatavoto zirnekli kāds tik vienkārši spētu atmūķēt vismaz tā bija solījuši durvju uzstādītāji. Arī nesen ieliktie pakešnieki ar armētajiem rāmjiem un stenderēm, ar rūdītajiem stikliem nebija aiztikti. Ārdurvju atslēga bija tikai viņai. Jā, vēl bija arī rezerves atslēga, ko, aizbraucot uz ilgāku laiku, Dane uzticēja kaimiņienei, lai tā varētu pabarot Mici un apliet puķes. Bet šobrīd atslēga bija savā vietā, mājas seifa, aiz Van Goga Saulespuķu reprodukcijas. Tātad kas? Bet pats galvenais kā un kāpēc? Neviens taču nezināja, ka Dane šovakar tiksies ar Artūru. Viņa pati to nezināja. Ja vien…

-Valdi, tas džeks tev piezvanīja?

-Tas? Ā, tas… disku spiedējs? Viņš garlaikoti nožāvājās, ar vienu roku laiski šļakstinoties pa ūdeni, bet ar otras rokas pirkstiem izveidojot romiešu trijnieku. Jā… Apmēram pirms nedēļas. Par katru cenu gribēja izpirkt savu aparatūru… Bija gatavs nostučīt visus savus konkurentus… Tu kaut ko gribēji? Es jau viņam teicu, ka viena pazīstama žurnāliste varētu gribēt ar viņu parunāt par šī biznesa aizkulisēm, protams, nesaucot nevienu vārdā. Viņš apsolīja padomāt…

Dane saprata. Tātad Valda saruna ar Artūru notikusi pirms trim dienām. Utad ja šo sarunu kāds noklausījās vai arī ja pats Artūrs kādam (varbūt tā bija sieva) nolējis kaut kripatiņu informācijas, tad noslēpums vairs nebija noslēpums un ieinteresētajām personām pietika laika sagatavoties…

Pēc grumbās sarauktās Oša pieres viņa manīja, ka arī pieredzējušo kriminālistu nomoka līdzīgas pārdomas.

Patiesībā Osis vārījās bezspēcīgās dusmās, un tikai gadiem trenētā savaldība ļāva viņam neizrādīt saltās bailes, kas jau kādu stundu saldēja kuņģi. Pie joda, kur viņš bija iepinies pats un iepinis Dani!

Ja kaut puse no tā džekiņa stāstītā ir taisnība, viņš var bēgt, uz kurieni grib, tik un tā ilgi priecāties nesanāks. Tie ļaudis šādus pāridarījumus neaizmirst… Jo sevišķi, ja gali stiepjas līdz Kolonnu mājas augšējiem stāviem.

Ko tagad darīt, un kā ar veselu ādu izkulties no šīs situācijas? Formāli šo noziegumu izmeklēšana viņa tiešajos darba pienākumos neietilpa. Jā, viņš bija iekļauts darba grupā, taču vairāk kā konsultants-eksperts, kurš savulaik veiksmīgi ticis galā ar vairāku maniaku lietām, mazāk kā aktīvs operatīvais darbinieks. Pārējos grupas dalībniekus Osis pazina tikai daļēji, dažus pat tikai vārda pēc, jo kopā strādāt līdz šim nebija iznācis. Viņš nezināja, vai kādam no tiem var uzticēties un, ja var, tad cik lielā mērā. Žēl, ka paša puiši tik tālu…

Interesanti, kas viņiem šonakt sekoja? Bet par to, ka sekoja, Osis nešaubījās. Ilgajos noziedznieku mednieka gados šī sajūta viņā bija izstrādājusies līdz instinkta līmenim. Nepatīkamā tirpoņa pakausī pirmoreiz bija uzradusies, ejot prom no Melnā Balzama bāra, un pastiprinājusies, iesēžoties mašīnā. Ne velti Osis atņēma Danei auto atslēgas. Braucot un ar vienu roku stūrējot, ar otru viņš neuzkrītoši bija centies iztaustīt vadītāja sēdekli, kreisās puses durvis, virs un zem vadības paneļa, bet vēlāk, nometot uz grīdas atslēgas, arī auto grīdu.

Atradis zem vadības paneļa aizdomīgu knibuli, bet nebūdams pārliecināts, kas tas ir, Osis bija cieši apskāvis Dani.

Šīs ainas aizsegā viņš mēģināja sataustīt, iespējams, piekabinātu mikrofonu. Tāda nebija. Par mobilajiem telefoniem viņš uztraucās mazāk gan Danei, gan pašam piemita profesionāls kretīnisms tālruni nekad neizlaist no rokām, sliktākajā gadījumā glabāt kabatā, somā vai jostas somiņā.

Atlika trešā iespēja mājas. Ienākot kāpņu telpā, tirpoņa pakausī pieņēmās spēkā, intuitīvi vēstot par kaut kā sveša klātbūtni. Kamēr Dane meklēja atslēgas, Osis paspēja izpētīt dzīvokļa ārdurvis mūķēts nebija. Vai nu kāds, Danei nemanot, iekļuvis dzīvoklī ar viņas atslēgu, vai arī izmantota rezerves atslēga. Turklāt tas darīts šodien. Pazudušais kaķis tam bija vislabākais apliecinājums.

Protams, bija simts un viens veids, kā noklausīties un novērot no attāluma, izsekojamai personai par to neko nenojaušot. Vēl pavisam nesen, pirms pāris nedēļām, Osis bija piedalījies Drošības policijas Tehniskās daļas rīkotā seminārā, kur kriminālpolicijas un citu dienestu operatīvie darbinieki tika iepazīstināti ar šobrīd pasaulē populārākajiem jaunumiem labo un slikto puišu tehniskajā aprīkojumā. Toreiz seminārā, sēžot aptumšotajā zālē un lūkojoties uz projektora gaišo ekrānu, kur lēni mainījās dažādu tehnisko ierīču attēli un to parametri, Osis līdz ar citiem vecajiem bukiem atļāvās skeptiski pasmīkņāt sak, kur nu mums, kad vēl tas viss atnāks līdz Latvijai? Tehniskās daļas vadītājs, ieturējis daudznozīmīgu pauzi, bija uzaicinājis īpaši skeptiskos pēc semināra uzkavēties. Palika gandrīz visi. Drošībnieks, neiedziļinoties paskaidrojumos, bija novedis viņus pāris stāvu zemāk uz ekspertu valstību un parādījis ko tādu, kas lika nopietni par to domāt.

Elegants vīriešu rokas pulkstenis ar iebūvētu gandrīz gigabaitu lielu atmiņu, studijas kvalitātes mikrofonu un raidītāju augstākās kvalitātes mp3 ieraksts nodrošina skaņas atzīšanu par pierādījumiem derīgu… Paraboliskais vairogs un virziena mikrofons ļauj noklausīties arī caur aizvērtiem logiem. Tālās distances mikrofons, kas, noregulēts uz konkrētas balss atpazīšanu, automātiski atdala visus liekos trokšņus. Svārstību uztvērējs skaņas ierakstīšanai pēc stikla vibrācijām un atpakaļpārveidošanai. Putraima lieluma mikrofons ar visu raidītāju, ko noslēpt interesējošās personas telefonā, drēbēs, somiņā, mašīnā. Kaltēta zirņa lieluma dzirdes aparāts skaņas uztvērējs ar digitālo divpadsmit kanālu pastiprinātāju, kas ne tikai pastiprina visas skaņas, bet arī pieklusina tās un attīra no trokšņiem. Superjutīgas mikrovideokameras un augstas izšķirtspējas kabatas formāta infrasarkanās kameras filmēšanai pilnīgā tumsā. īpašs uztvērējs ūdensvada vibrāciju analīzei ar lāzeru, svārstības pārveidojot balsīs. Infrasarkano staru uztvērēji cilvēka ķermeņa noteikšanai pat aiz desmit metrus biezas betona sienas. Ierīce, ar kuru no attāluma, pat no kaimiņmājas, analizējot novērojamās personas datora monitora kondensatoru pīkstienus, precīzi var noteikt tobrīd uz ekrāna redzamo attēlu…

Un visas šīs ierīces bija tepat, acu priekšā apskatāmas un pat aptaustāmas, nevis filmā par Džeimsu Bondu. Un, ja tādas bija tiesībsargājošo struktūru rīcībā, atlika vien minēt, ar kādu tehniku šobrīd jau paguvuši nodrošināties sliktie puiši, ņemot vērā faktu, ka viņi parasti apsteidz labos par vismaz trim tehnoloģiskās attīstības gadiem.

- Viss, pietiek mirkt, esmu pamiris no bada! Pagrābis no apsildes caurules lielo dvieli un ietinies tajā, lai iespējamais vērotājs no malas nebrīnītos par vannošanos apakšveļā, Valdis strauji pieslējās kājās un atrāva vaļā vannas aizkaru. Tā, siermaizes atdzisušas, kafija arī, drīz jau to varēs saukt par leduskafiju. Lūk, to es saucu par servisu! Izkarsējies vannā un pēc tam baudi vēsus atspirdzinājumus! Skaļi smiedamies, viņš izkāpa no vannas un, otru lielo, pūkaino dvieli kā spārnus izpletis, pret Dani pagriezies un ar savu stāvu aizsedzis no varbūtējiem novērotājiem, mudināja kāpt laukā. Gādīgi ietinis līdz pat kaklam, lai apslēptu mežģīņu lencītes, Osis izcēla viņu no vannas un, pakampis abās rokās paplāti ar neaizskartajām naksniņām, bīdīja uz istabu.

- Tu kaut ko teici par e-pastu pārbaudīšanu. Ja mēs rit gribam braukt ekskursijā uz Tallinu, varbūt labāk izdari savus darbus tagad? Es tā skatos, ka vanna tev nākusi par labu izskaties daudz žirgtāka. Es tikmēr nesteidzīgi iedzeršu kafiju tu jau zini auksta man garšo vislabāk. Bet varbūt gribi, lai tev uztaisu svaigu?

- Nē, Valdiņ, paldies. Tu labāk atpūties. Es tūliņ… Un Danes pirksti nodejoja kārtējo staccato pa taustiņiem, ielogojoties savā pastkastītē un ievadot paroli. Aha… Trīs neatbildētas vēstules. Šo dzēst, šo ari… viņa neapzināti murmināja līdzi darbībām. Bet šo gan ir vērts izlasīt. Nu, pagaidi tu man, vecā ragana! Nikni bubinādama, Dane ātri klikšķināja taustiņus, jaunā logā rakstīdama tekstu: Ko mēs tagad darīsim? Kā man izturēties? Vajadzētu atrast kaķi. Nāc, paskaties, ko tu viņai atbildētu, ja būtu manā vietā!

Pienācis no aizmugures, Osis pārliecās pār Danes plecu, lai ērtāk varētu izlasīt ekrānā rakstīto.

-Kas tev raksta šīs muļķības? viņš sašutušā balsī iesaucās.

- N-nu… ir viena tāda… lasītāja… Dane it kā negribīgi novilka. Nezinu, kā viņa dabūjusi manu privāto e-pastu, bet nu jau trīs mēnešus katru dienu atsūta vēstuli. Reizēm tā nekas, reizēm kā šodien vienas vienīgas rupjības. Esmu mēģinājusi viņai rakstīt, esmu lūgusi mūsu IT puišiem izsekot viņas IP adresi, lai noskaidrotu vārdu un adresi, bet viss velti. Protams, man nebūtu grūti šīs vēstules izdzēst nelasītas, bet tad viņa raksta manai galvenajai redaktorei un sūdzas, ka žurnālisti ignorē lasītāju viedokļus un neatbild uz vēstulēm. Tu pats zini, kādi ir lielie priekšnieki neiedziļinās, tikai garāmskrienot noburkšķ: lai tas vairs neatkārtotos. Tā nu esmu spiesta pret savu gribu ar viņu sarakstīties, Dane lēja ūdeni, pati apzinoties, cik sirreāli tas skan. Ko tu viņai atbildētu?

-Es? Nu… Es uzrakstītu tā… Un Osis sāka veicīgi klabināt taustiņus: Šobrīd mēs neko vairs nevaram izdarīt. Man nav tādas aparatūras. Rīt no rīta izsaukšu Gintu. Tagad pārrakstīsim kasetes. Atradīsim Mici, ja viņa te vēl ir. Un ejam pagulēt. Vismaz dažas stundas. Rīt būs gara diena. Nu, ko saki?

-Mjā… Paldies. Tūlīt to viņai nosūtīsim. Varbūt tad beidzot būs miers. Dane piekrītoši pamāja ar galvu, skata pēc vēl drusku paklabinājās, tad divreiz nospieda Alt+F4 un atviegloti aizvēra vāku.

-Saulīt, bet man taču tev ir dāvana kā tevi ieraudzīju, tā par to pilnīgi aizmirsu! Osis jautri iesaucās un, basām kājām skaļi aizdipinājis līdz priekšnamam, kur bija atstājis savu džinsu jaku, izņēma no tās iekškabatas nelielu, plakanu sainīti un, tikpat strauji atgriezies, iespieda pārsteigtajai Danei saujā. Lūdzu, mīļā, tas tev. Taisi vaļā!

Šobrīd Valdis vairāk nekā jebkad atgādināja draisku puišeli. Dane raudzījās viņā un nesaprata, vai tas ir Oša īstais es vai uzspēlētais, neredzamajiem novērotājiem domātais. Attinusi plāno zīdpapīru, kas sargāja sainīti, viņa atplauka platā smaidā Tumsa. Katram savu Atlantīdu un Nesaprasto cilvēku zemē. Diski, par kuriem viņa bija sapņojusi.

-Valdi, kā tu uzminēji?

-Nojautu. Tev tik ļoti patika Lietus dārzs, ka nolēmu uzdāvināt visu disku. Un tikko iznāca jaunais. Cerēju, ka tev patiks… Tikai man ir viens lūgums vai tu varētu man tos ierakstīt kasetē, lai varam braucot klausīties?

Dane zināja, ka Oša mašīnas audiocentrs atskaņo gan kasetes, gan diskus. Tātad zibenīgi jāpārraksta tās kasetes.

-Protams. Vēlies tūliņ?

-Nu, ja nav grūti…

-Labi, tikai atradīšu tīru kaseti…

Dane žigli saslēdza mazo CD pleijeru ar Walkman rakstošo kasešu pleijeru, kuram bija arī lineārā ieraksta iespēja. Tad vēlāk Osim tiešām būtu Tumsas audioieraksts, un paralēli lielajā Panasonic dubultkasešu kombainā superātrajā režīmā uzlika pārrakstīties šīs nakts sarunas ar Artūru. Kombains divreiz deviņdesmit minūtes pieveica nepilnās piecpadsmit. Dane šo operāciju atkārtoja vēl divas reizes. Tagad viņiem bija oriģināls un trīs pilna garuma kopijas.

Bet fonā tikmēr izjusti dziedāja Mārtiņš Freimanis…

…un varbūt mazliet drošāk un varbūt mazliet dīvaināk

kā parasti es uzvedos tas tikai tāpēc ka mazliet baidos …es neesmu ķeizars neesmu miljonārs es varu tikai mazliet tevi sasildīt

kad mūsu drēbes viscaur izmirks

- Mice, Mice, Mice… Kaķīt, kur tu esi? Mic, Mic, Mic, kaķ, kaķ, kaķ… Dane un Valdis te pārmaiņus, te abi kopā sauca pūkaino pelēci. Taču kaķene bija kā ūdenī iekritusi.

Vai tiešām kāds bijis dzīvoklī un ne tikai okšķerējis, bet nozadzis vai nogalējis Danes miluli?

Abi cītīgi, pēc labākās sirdsapziņas, kā notikuma vietu pārbaudēs ierasts, soli pa solim pārmekēja visu dzīvokli. Skapis, pagulte, galdi, atpūtas krēsls, lielais grāmatplaukts, sekcija, dvieļu plaukti nav. Tualetē nav. Virtuvē dārzeņu kastē, zem vannas nav. Priekšnamā cepuru plauktā, apavu kastē? Nav. Kaķa nebija. Nekur.

Pēdīgi bija atlikusi tikai viena vieta supersmagā dīvāna veļas kaste, ko Mice, pirms daudziem gadiem vēl pavisam kaķēns būdama, bija apcēlusi par ērtu guļvietu. Kaķis dīvāna kastē parasti ielīda no aizmugures tur tapsējumā laikazobs bija izgrauzis tenisa bumbiņas lieluma caurumu, ar ko Micei pilnīgi pietika. Kad Dane par to brīnījās, dabaspētnieki viņai paskaidroja mazo kaķveidīgo ķermenis veidots pēc pavisam citiem principiem nekā cilvēkam, proti, kaķu locītavas ir tik elastīgas, ka minka, ja nepieciešams, spēj sarauties un izstiepties kā gumija; ja kaut kur ietiek kaķa galva, ielīdīs arī pats.

Ja nu Mice vispār vēl bija šajā dzīvoklī, tad tikai zem dīvāna. Bet tas nozīmēja gigantiskais, no vecmāmiņas mantotais Latvijas laika milzenis ne tikai jāizkustina no vietas un jāatbīda no sienas, bet tam jānoņem aizmugures balsts ar iestrādāto veclaicīgo spoguli tikai tā varēja atvērt veļas kasti. Acīmredzot dīvāna konstruktori nebija rēķinājušies ar iespēju, ka veļas kasti varētu virināt ik dienu vai no tās būtu jāvelk laukā aizbēguši kaķi.

Un, jā, brīdī, kad nosvīdušie un ar putekļiem nomūrējušies kaķa mednieki beidzot bija dabūjuši vaļā sen nevirināto veļas kasti, pretī paslējās pelēks purniņš un zaļdzeltenas acis. Pati Mice bija it kā saplūdusi ar veļas kastes pelēko drapējumu un izskatījās par kaut ko ļoti satraminājusies.

-Mice, Micīt, no kā tu tik dikti esi sabijusies? Dane pieliecās, lai paņemtu kaķi uz rokām, bet pelēkais kamols rāvās arvien dziļāk kastes stūrī un sāka pat šņākt.

-Kas tad nu? Osis uzrunāja dusmīgo spalvu kušķi. Vai tā mēs sagaidām draugus? Nāc nu, skaistule, esmu tev kaut ko atnesis. Viņš no kaut kurienes izbūra mazu, pārtikas plēvītē ietītu zilā siera kumosiņu un atritināja sainīti.

Kaķa nāsis papletās, ūsas ietrīcējās. Dane mēmi vēroja šo cīņu. Kas uzvarēs bailes un acīm redzamais satraukums vai vēlme panašķoties un ļauties Oša silto roku glāstiem? Lēni, lēni kaķe paslējās sēdus, vēl lēnāk pastiepa uz augšu purniņu un sāka ošņāt gaisu, tad cienīgi, kā izdarot visiem klātesošajiem milzu pakalpojumu, izkāpa no dīvāna kastes.

Osis atviegloti uzelpoja. Lai kas šajā dzīvoklī bija noticis, viņa mīlule bija sveika, vesela un ar labu apetīti.

5. nodaļa

*

Pulkstenis rādīja puspieci no rīta. Nogurums tāds, ka varētu aizmigt, kājās stāvot, taču iekšējā trauksmes sajūta turpināja provocēt adrenalīna viļņus.

- Kaķis atrasts, caurums aizbāzts, ejam gulēt, mīļā! Rīt sestdiena, varēsim kāāārtīgi izgulēties, bet pēc tam aizšausim līdz Tallinai izklaidēties, šos vārdus Osis izrunāja tik laiskā vīrieša pašapmierinātībā, ka tikai ļoti uzmanīgs vērotājs un tikai tāds, kurš viņu pazīst gadiem, nojaustu uzspēli. Dane saprata vienu jāpaguļ ir, kaut drusku, citādi neviens no viņiem nebūs spējīgs sēsties pie stūres, vienalga, uz kurieni viņi grasītos braukt.

Pakasījusi uz dīvāna stūra uztupušajam kaķim aiz auss un saņēmusi pretī miegaini ņurdošu arlabnakti, Dane iegāja tumšajā guļamistabā un sagrābstīja zem spilvena pabāzto naktskreklu gadu gaitā viņai par paradumu bija ieviesies nekad neatstāt nakts drēbes redzamā vietā: ja nu kāds iegriežas ciemos? Pārvilkusi pāri galvai plāno zīda paltraciņu, viņa ienira zem segas un pastiepās, lai iedegtu mazo naktslampiņu.

Otrā istabā nodzisa gaisma, un pēc četriem dip-dip-dipdip Danes gultas otra puse ielīka zem Oša ķermeņa svara. Nometis dvieli, viņš iečubinājās gultas aicinošajā siltumā un nopūtās. Beidzot! Pēc garās dienas un dīvainās nakts, kas sākās ar sirreālu vannošanos un beidzās ar tikpat sirreālām kaķa medībām, pārcilājot divsimtkilogramīgo mēbeles kluci, mugura krustos smeldza un īdēja. Ari slapjās sportenes nebija nākušas par labu. Viņš gan nevienam neatzinās, taču mugura bija Oša vājā vieta.

- Pavelies! pēkšņi tumsā atskanēja Danes balss un ass nadziņš iedūrās plecā, norādot virzienu. Un muti ciet! Paraujot zemāk biksīšu gumiju, krustiem uzgūla divas stingras, karstas delnas.

- Es… pēkšņi sakautrējies, Osis mēģināja bilst kādu vārdiņu.

-Teicu muti ciet. Netraucē!!!

Šņākšanā viņa varētu sacensties ar Mici, viņš nodomāja, tad apklusa, jo sākās kaut kas prātam neaptverams no Danes rokām uz viņa muguras sāpošajām vietām plūda it kā simtiem sīku, karstu, šķidru adatiņu, durstot, dzeļot un dedzinot sāpju punktus ar tādu intensitāti, ka Osim nācās iekosties spilvenā, lai neiekunkstētos.

-Ahā, dedzina? Tas labi… viņa nomurmināja un uzspieda vēl stiprāk. Dedzināšana kļuva neizturama, bet bridi, kad Osis jau prātoja par kaunpilnu bēgšanu, viss pēkšņi aprima gan sāpes, gan karsto adatu plūdums.

- Viss, tagad gan silti satinies un guli! Cikos rit, nē, šodien ceļamies? Danes balsi tumsnēja smags nogurums.

-Ap vienpadsmitiem divpadsmitiem… Valdis slinki atņurdēja, bet viņa pirksts astoņas reizes uzsita pa palagu.

- Mhm… Labi. Arlabunakti, mīļais. Gaisā sulīgi nošmaukstēja viltus buča. Varēja jau arī nebučot tukšu gaisu ar šo domu Osis, miega pieveikts, atslēdzās.

Viņu pamodināja svaigas, tikko maltas kafijas smarža.

Dīvaini, Osis bija uzlicis pulksteņa modinātāju uz bez piecām astoņiem klusajā vibro režīmā, bet tagad, ieskatoties elektroniskajā ciparnīcā, redzēja, ka ir jau desmit pāri… Sasodīts! Nogulējuši. Viņš nav dzirdējis zvanu. Un, ja tas ir skanējis, tad tie, ja tādi tie vispār eksistē, jau nu ņebūs to palaiduši garām.

Dane pieskārās viņa rokai un klusējot norādīja uz telefonu, tad papurināja galvu. Osis saprata. Nepīkstēja. Vai arī ja pīkstēja, tad tika zibenīgi apturēts. Tikpat klusi viņa pamāja uz kafijas tasīti. Pa kuru laiku viņa to visu paguvusi? Pagatavot kafiju, apģērbties, sakopies. Kamēr viņš jutās kā no miskastes izvilkts, Dane izskatījās lieliski.

Ātri malkodams kafiju, Osis apcerēja turpmākos plānus. Šobrīd galvenais bija ātri un nepamanīti tikt prom. Ja Danes dzīvokli novēroja un noklausījās, vajadzēja rīkoties klusu un neparedzami. Iespējamie novērotāji negaidīs, ka solītās pusdienas vietā objekts no mājas izkustēsies četras stundas agrāk, un, arī paši miegaini būdami, nespēs pienācīgi strauji reaģēt. Jāsazvana Gints, jāsarunā tikšanās kaut kur pa ceļam, lai varētu viņam atdot kasetes. No Danes mašīnas zvanīt nebūtu gudri, tātad, braucot Tallinas virzienā, jāpamanās atrauties no iespējamiem sekotājiem. Vajadzēs apstāties kaut kur mežmalā tā, lai pagūtu ieskriet krūmiņos un piezvanīt Gintam, bet pēc tam arī viņu satikt.

Beidzis kafijot, Osis bez skaņas, tikai ar lūpām izveidoja vārdus paldies! un gatava? Dane pamāja ar galvu un norādīja uz pietūkušu auduma pleca somu. Vairāk nekā desmit žurnālistes gaitās pavadītie gadi viņai bija iemācījuši būt gatavai jebkuriem pārsteigumiem. Lieka drēbju kārta, nepieciešamākie personiskās higiēnas priekšmeti, šokolādes tāfelīte vai saldais graudu batoniņš, minerālūdens pudele, klēpjdators, fotoaparāts.

Osis pamāja ar galvu uz saldi snaudošās Mices pusi: kas notiks ar kaķi?

Dane papurināja galvu un pasmaidīja viss būs kārtībā. Sausā barība sabērta trauciņos pietiekamā daudzumā, svaigs ūdens ieliets lielajā bļodā, bet nodarbošanos un izklaides pūkainā draiskule pati sev sameklēs pagulēs, paēdīs, padīrās priekšnamā tapetes, paspēlēsies ar mākslīgajām pelitēm šīs Oša dāvanas mājās varēja atrast visos kaktos. Micei pret šīm erzacpelītēm bija īpaša vājība kamēr svaigas, tās tika plosītas un plucinātas uz nebēdu, bet vēlāk, kad peļu aromāts izvējojās, kaķene sāka rīkoties pavisam dīvaini vāca tās kaudzītē un pēc tam meta gaisā, it kā žonglējot. Tādos brīžos Dane varēja stundām vērot kaķes rosību un klusiņām uzjautrināties, taču, nedod Dievs, atklāti izrādīt, ka viņa tiek novērota, vienu otru reizi viņa bija izpelnījusies gan tāāādu zaļgandzelteno acu skatienu, gan šņācienu.

No mājas viņiem izdevās izkļūt nepamanītiem. Uz ielas neviena nebija, arī uz lielās Jūrmalas šosejas un Rīgas apvedceļa haizivij neviens nesekoja. Kā vienojušies, mašīnā abi runāja par neitrālām un personiskām tēmām pastrīdējās, kurš un kādā secībā sēdēs pie stūres garajā ceļā līdz Tallinai, apmainījās viedokļiem par grupas Autobuss debesīs jauniznākušo albumu Logs puspavērts, noklausījās Tumsas jaunā diska Nesaprasto cilvēku zemē tituldziesmu:

kā lai to zin vai aiz durvīm kāds ir vai pastnieks vai melis vai kaimiņš ko vēlas ir dīvaini dzirdēt aiz loga kāds smejas uz galvas krīt sniegs jo augšā kāds dejo

kā lai to zin vai aiz beigām kāds ir

vai miers tas vai tukšums vai laime vai klusums

ir izvēle liela bet durvis tik vienas

un četrās sienās paiet diena pēc dienas

nesaprasto cilvēku zemē vienalga vai kāzas vai bēres ir dienas te īsas te garas un neīstiem vārdiem te baras un neapstāsies neviens kad vajag kad tiešām vajag

Dane klausījās un prātoja cik dīvaini dziesmas vārdi sasaucas ar pēdējo dienu, nē, pēdējā laika notikumiem…

Tieši tā visapkārt bija gan labais, gan pilnīgas nejēdzības; gandrīz katrs indivīds dzīvoja tikai sev, interesējoties tikai un vienīgi par sevi, savu dienišķo algu un sadzīvisko vajadzību apmierināšanu. Augstie ideāli bija palikuši pagātnē. Dziesmoto revolūciju un demonstrāciju laiks pagājis, un nu pēkšņi izrādījās ja neskaita neatkarības un formālās demokrātijas atgūšanu Latvijā dzīvojošajiem ļaudīm kopīga mērķa nav un nekad nav bijis, ja, protams, par tādu neuzskata tiekšanos iestāties NATO, Eiropas Savienībā un paredzamo lata nomaiņu ar eiro. Dane piederēja tiem skeptiķiem, kuri bija pārliecināti laiks apliecinās šīs izvēles nepareizību, un, dod Dievs, lai tad vēl kaut kas būtu labojams.

Pēdējo gadu laikā, atvērto robežu un šķietami vienlīdzīgās tirgus politikas mudināti, Latvijas iedzīvotāji bija metušies ar galvu biznesā pie apvāršņa kārdinoši rēgojās apsolītais eirofondu finansējums un eksporta subsīdiju vīzija. Nu tik audzēs, nu tik ražos, nu tik būs! Aiz rozā brillēm neredzot, ka aiz robežām nemaz nav vajadzīgi dārgi, ne-sērijveidā ražoti izstrādājumi un mazumā audzēti ekoprodukti, kas ātri bojājas un prasa lielas investīcijas.

Cita lieta dzīvā prece… Līdz ar robežu atvēršanu no Latvijas uz ārzemēm masveidā aizplūda gan darbaspēks legāls, puslegāls un pavisam nelegāls, gan studēt gribētāji pārsvarā labi situēto ģimeņu atvases. Līdz zobiem bruņojušies prestižu mācību iestāžu diplomiem, viņi centās konkurēt brīvajā darba tirgū citās zemēs, lai vairs neatgrieztos mājās. Trešā, ļoti īpašā izceļotāju suga bija meitenes un puiši, kuri savu nākotni balstīja uz glītu ģīmīti un garām kājām savu ārējo izskatu. Jaunieši kā modeļi cerēja iekarot modes un reklāmas biznesu. Diemžēl statistika bija nepielūdzama paveicās, labi ja vienai/vienam no simta, bet lielākoties saldās, skaistās dzīves tīkotāji bija spiesti strādāt, labākajā gadījumā par viesmīlēm un oficiantiem, sliktākajā iekļuva dzīvās miesas industrijas dzirnavās bez cerībām atgriezties.

-Klau, kad redzēsi piemērotus krūmiņus, lūdzu, piestāj! Steidzīgi jāapciemo vāveres! Osis šķelmīgā balsī palūdza, ieslidinādams krekla kabatā telefonu.

Dane saprata zvanīs Gintam un pārējiem puišiem. Viena necaurredzama biežņa bija tūlīt aiz Plakanciema krustojuma. Tur arī apstāsies. Laba vieta ceļš ilgu laiku stiepās pilnīgi taisni, jebkurš sekotājs pats būs kā uz delnas.

Manevrs izdevās. Osis steigšus, it kā vairs nevarētu nociesties, iemetās mežā, lai pēc brīža, priekā uzsmaidot visiem garāmbraucošo autiņu šoferiem, angļu mierā, lēnā solī nāktu atpakaļ, pa ceļam izstaipot un izvingrinot plecu un roku muskuļus.

-Fū…! Nu tu man dzīvību izglābi. Kas var būt labāks kā īstajā laikā tikt īstajā vietā, viņš nosmējās. Varbūt mainīsimies? Tu labāk proti lasīt karti ļatrodi, lūdzu, kādu normālu benzīntanku tava haizivs benzīnu strebj litriem.

-Pats tu streb benzīnu litriem! Normāls patēriņš septiņi uz simta, braucot pa trasi, bet deviņi desmit pilsētas režīmā. Tavs vāģis neēd mazāk. Turklāt man neder kaut kāds benzīntanks man ir Statoil klienta karte ar zelta atlaidi!

Osis to visu zināja un tieši to ari vēlējās panākt lai Dane skaļi nosauc Statoil vārdu, kur viņš, mežā ieskrējis un biezajā krūmājā slēpdamies, bija sarunājis tikšanos ar Gintu un citiem savas grupas puišiem viņi atvedīs Oša roveru un aizvedīs tehniskajai apskatei Danes bembi, bet galvenais paņems kasetes un nogādās ekspertiem.

Savus eksemplārus Dane bija noglabājusi dzīvokļa seifā, iepriekš pārrakstot datora atmiņā viņas nešķīsti dārgajam, supermazajam un vienmēr līdzi esošajam klēpjdatoram bija tāda iespēja. ŠI bija lieta, par ko Osis Dani cienīja un apbrīnoja, viņa netērēja naudu dārgām lupatām vai ekskluzīvai kosmētikai, bet ieguldīja to labā datortehnikā, fotoaparātā vai mašīnas tehniskā stāvokļa uzlabošanā. Velti viņš bija uzbrucis pelēkajai haizivij ar to viss bija vislabākajā kārtībā. Teicami noregulēts, auto traucās uz priekšu tikpat strauji kā tā vārdamāsa okeāna dzīlēs.

- Labi, lai būtu Siguldas Statoil, tik tālu vēl izvilksim, viņš nopūtās, kā piekāpdamies kaprīzas dāmltes prasībām.

Pēc kāda laika ielūkojies atpakaļskata spoguli, Osis garlaikoti ieminējās: Tu nekad neesi gribējusi nomainīt savu BMW pret citas markas auto, piemēram, Audi?

Dane saausījās un paraudzījās sānu spogulīti ahā, tur jau tas bija. Melns simtais. Cigārs. Tātad ir gan.

- Prātā nav nācis! Man tie gredzenu pavēlnieki principā nepatīk, turklāt ar tādiem pilni ceļi.

-Tu labāk ar atsaldēto vāģi nēsājies?

- Liec mierā manu retrohaizivi.ļa nepatīk, uzdāvini labāku! Dane strīdēdamās knapi valdīja smieklus.

Osis sāka neviltoti skaļi rēkt: Nu, tu gan man esi dārga sieviete! Citām pietiek ar smaržām un ziediem, bet tev…

Dane nevilcinoties atcirta: Tad skrien pie tām citām, ko valkājies man pakaļ? Zini, ja tu tā turpināsi, ne uz kādu Tallinu es ar tevi nebraukšu man vēl līdz pirmdienai viena liela intervija jāpabeidz!

Osis ar slaidu līkumu iegriezās pie Statoil 95. degvielas tanka Siguldā un izkāpdams uzsauca Danei: Lūdzu, samaksā, es tev vēlāk atdošu! Tikai somu gan neatstāj salonā kas zina, kā viņiem te ar apsardzi.

Paraustījusi plecus, Dane lēni izkāpa no auto. Tieši laikā, lai pamanītu aiz uzpildes stacijas ēkas stūra aizslīdam Oša melno roveru un Ginta koši sarkano mazdu, bet tieši aiz BMW bampera piestājam melno Audi 100. Visu ceļu tas bija turējies godpilnā attālumā, nemēģinot ne apdzīt, ne ari atpaliekot.

Nu gan būs interesanti, viņa nodomāja un slinki devās maksāt par pirkumu. Pie kases trinās četri jauni čaļi populāras elektroierīču tirdzniecības firmas krekliņos, nevarēdami vien izvēlēties, kādas desiņas ēdīs un ko piedzers klāt. Viens no puišiem pagriezās pret tikko pienākušo Dani un bravūrīgi mēģināja iesaistīt sarunā sak, ko smukā jaunkundze ieteiktu šādiem augošiem organismiem? Viņa jau gribēja atcirst kaut ko par atšūšanos un iešanu trīs mājas tālāk, kad puisis, kurš stāvēja pie kases un maksāja, atskatījās pār plecu, lai apsauktu uzmācīgo biedru. Gints! Ahā, tātad arī pārējie ir Oša puiši. Iekšēji juzdamās daudz mierīgāka, Dane atļāvās indīgi atbildēt: Vai man pasaukt draugu, lai viņš jums iemāca pieklājīgas manieres?

Bravūrīgais iecirtās: Ak tad dāmītei nepatīk vienkārši strādnieku puiši?

Tieši tobrīd Osis, beidzis iepildīt degvielu, ienāca veikalā un pienāca pie letes. Ieraugot Danes viegli ieskābušo seju, viņš strupi pajautāja: Kaut kas nav kārtībā?

-N-nu.. mēs te ar zēniem diskutējam par pieklājību.

-Un kā saprot?

-Ne visai.

-Kurš tieši nesaprot? Osis drūmi sarauca pieri. Kā jau vecis, kuram nepatīk, ka citi vīrieši uzmācas viņa sievietei.

Tajā brīdī sarunā iejaucās Gints: Vecais, viss ir kārtībā, mēs jau ejam prom. Džeki, kustās!

-Nebūs nekāds ‘‘vecais, viss ir kārtībā!” un nekāds “džeki, kustās!”, kamēr nebūsim noskaidrojuši, kas te tikko notika. Iziesim ārā! Tu un tu! Osis dusmīgi norādīja uz Gintu un Bravūrīgo. Bet tu, lūdzu, norēķinies un noskalo seju ar vēsu ūdeni pavisam sasārtusi. Tur pie dienesta izejas ir klientu tualete!

Citkārt Dane par tādu nesmalkjūtību būtu stāvus gaisā uzlēkusi, tagad tikai nicīgi paraustīja degunu.

Ērcīgā trijotne izgāja laukā un nozuda aiz stūra, bet pārējie kolēģi sadrūzmējās pie lielās vitrīnas, pētot preses izdevumus un faktiski aizsedzot Dani skatam no ārpuses.

Samaksājusi par degvielu, viņa iegāja tualetē, lai noskalotu seju un rokas. Izlietnē gulēja Oša rovera atslēgas viņa pazina breloku ar stilizēto Teksasas reindžera zīmi, ko Osis, toreiz vēl majors, pirms diviem gadiem kā suvenīru bija atvedis no mācībām štatos. Atcerējusies, kā melnais rovers aizslīdēja aiz uzpildes stacijas ēkas, Dane saprata, kāpēc Osis minēja dienesta izeju. Labi. Tātad Osis nolēmis mainīt zirgus. Izņēmusi no somas koši sarkanu šalli, viņa to apsēja ap galvu un, paķērusi atslēgu, strauji izmetās pa tualetes durvīm. Paraustīja personāla izejas durvis. Vaļā! Viens solis, un viņa jau bija mašīnā. Rovera jaudīgais motors ierūcās.

Tajā pašā brīdī ap stūri parādījās dusmīgi žestikulējošs Osis ar abiem montāžniekiem. Aši paspieduši Osim roku, puiši nogaidīja, kamēr arī viņš iekāpj mašīnā, un tā, aprakstījusi slaidu loku pa aizmugurējo pagalmu, klusi kā melna ēna aizslīdēja prom pa sānu pievedceļu. Līgani griežot stūri, Dane pamanīja, ka abi elektriķi, nostājušies tieši priekšā viņas bembim, par kaut ko dedzīgi diskutēja, traucējot satiksmei, bet melnā Audi aizmugurē cieši pielīmējusies Ginta mazda…

6. nodaļa

*

-Laikam taču izdevās?! pēc straujā tempā nobrauktiem gandrīz desmit kilometriem Dane pirmoreiz ierunājās.

Osis visu šo laiku bija pavadījis, mežonīgi zvanīdamies pa telefonu, pavēlēdams un dodams norādījumus. Beidzot viņš atslāba un paraudzījās uz savu šoferi, kas olimpiskā mierā stūrēja viņa dienesta roveru pa Pleskavas šoseju tādā ātrumā, ka, trāpoties celīšu nagos bez sarkanajiem vāciņiem, no tiesībām nāktos atvadīties kā likts.

-Nedzen tik ļoti, viņi palika Siguldā vēl arvien skaidrojas ar Ginta puišiem, Osis nosmīkņāja. Mēs savu darbu esam paveikuši. Tagad atliek izlemt ko darīsim tālāk? Brauksim uz Tallinu, kamēr puiši pārbauda tavu dzīvokli?

-Vai tu traks? Dane salēcās.

Viņas plānos tas galīgi neietilpa. Gribējās nesteidzīgi pabeigt interviju žurnālam Anna ar šībrīža krutāko brīvo vecpuisi, Kurzemes lielākā atpūtas kompleksa Dzirnukalns īpašnieku Ojāru Lazdiņu, kurš pēdējā laikā dažādos saviesīgajos pasākumos bija redzēts uzreiz ar vairākām garkājainām skaistulēm. Lazdiņš postulēja sevi kā baigo sieviešu pazinēju, kuru nespēj pakļaut neviena daiļā dzimuma pārstāve, turpretī viņa šarmam pretoties esot bezcerīgi.

Danei bija izdevies pierunāt Ojāru uz interviju, un saruna ievilkās vairāku stundu garumā. Rūdītais donžuāns sākumā bija centies ieturēt gadiem izstrādāto skarbā, nesamulsināmā veča tēlu. Tomēr Danes iztaujāšanas stils (viņa izmantoja to pašu krustuguns metodi, ko savulaik, strādājot kriminālavīzē, viens jautājums par tēmu, otrs pilnīgi nesaistīts) viņu bija samulsinājis. Vēl vairāk izsitis no līdzsvara un pēdīgi izprovocējis vēlmi paspēkoties, jo žurnāliste šķita imūna pret viņa vīrišķīgo valdzinājumu un rafinētajiem aplidošanas paņēmieniem. Danes asi ironiskie jautājumi dzina stūrī, liekot sarunbiedrē ieraudzīt cilvēku, nevis tikai pretējā dzimuma būtni.

Osis Danes dompilno klusumu iztulkoja pēc sava prāta.

- Zinu jau, zinu, tā vietā, lai tagad kaut kur dotos kopā ar mani, tu labprātāk atgrieztos mājās un iejūgtos kārtējos divdesmit darbos. Bet tici pat tev reizēm vajag atpūsties. Ar mani vai bez manis tas jau ir cits jautājums.

- Osi… beidz muldēt! Es to neteicu tāpēc… Dane nevarēja pieņemt, ka vīrietis, kurš tikko nosvinējis savu trīsdesmit astoto dzimšanas dienu, kurš ikdienā dara tādu darbu, no kā vairumam cilvēku būtu stīvas kājas un kurš noziedznieku aizturēšanas operācijās nevilcinoties metas pirmajās rindās, tik smagi kļūdās savos pieņēmumos par to, ko domā sievietes, konkrēti viņa. Labāk paskaidro man, kā un kādā veidā Gints un viņa puiši iekļūs manā dzīvoklī, lai to pārbaudītu, ja atslēga ir pie manis, bet vienīgā rezerves kopija seifa. Es pati šorīt to tur ieliku.

-Tās tur vairs nav, Osis norūca.

-Ko???

- Neko. Cik veikli tu to ieliki, tikpat veikli es izņēmu. Un abas tavas kasetes ari. Katram gadījumam. Lūk, te tās ir! Viņš viegli uzsita uz savas džinsu jakas kabatas.

-N-nu… Loģiski domājot, Osim atkal un atkal bija taisnība. Un tomēr negribējās ticēt, ka viss šis piedzīvojumu komēdijai līdzīgais farss ir īstenība. Dane klusi iejautājās:

-Osi, vai mums abiem gadījumā nav paranoja? Varbūt neviens nesekoja ne vakar, braucot no Rīgas, ne šodien? Varbūt neviens nenoklausījās un nenovēroja? Varbūt tās ir iedomas, mūsu fantāzijas, kas radušās pēdējā laika notikumu, Artūra stāsta un filmu ietekmē?

-Tu pati saproti, ko runā?! Osis negaidot uzsprāga. Tu domā es tur, pie kafejnīcas durvīm, viens pats tupēju, tevi gaidīdams? Tur bija četri mūsu specgrupas vīri kur kurais. Vai tu domā, ka es labi jutos, netikdams tev tuvāk un būdams spiests novērot no tāda attāluma? Ja nu kas… Ja nu tas džeks pats izrādītos nepieskaitāms vai, kas vēl ļaunāk, bruņots ķīlnieku sagrābējs, kurš gatavs uz visu, gribēdams par katru cenu garantēt savu un savas ģimenes drošību? Ja ar tevi kas notiktu, tā būtu tikai un vienīgi mana vaina. Es jau tā tevi iesaistīju bīstamā pasākumā, liekot darboties uz aklo, iepriekš nebrīdinot. Bet tici tā vajadzēja. Tu biji vienīgais cilvēks, kurš ko tādu spētu izdarīt, saglabājot mieru un vēsu prātu. Un tomēr piedod man…

Oša balsī skanēja tāda vainas apziņa, ka Danei kļuva viņa žēl.

- Izbeidz sevi šaustīt. Nekas taču nav noticis. Viņa brīdi klusēja. Tātad mūsu pretinieki patiešām ir nopietni ņemami? Tad jau, kad atgriezīsimies, vajadzēs papētīt sīkāk arī pa maniem kanāliem…

- Dane, aizmirsti šo lietu! Osis iesaucās. Noej malā, pagaidi, līdz viss beidzas, neiesaisties. Tas ir tāds zaņķis, ka pat mēs, darba grupa, īsti nesaprotam, kur esam iekūlušies un kā tikt līdz krastam. Un vai vispār tiksim. Es tev dažos vārdos varu izstāstīt galvenos faktus un kopsakarības, taču brīdinu nekas no tā visa pagaidām nav publicējams.

…Oša stāstījumam bija grūti noticēt. Tas vairāk līdzinājās absurda un sazvērestības teoriju literarizētam krustojumam, nevis kaut attāli iespējamai realitātei. Tomēr Dane zināja, ka Valdis nekad nevērtu vaļā muti, ja viņam azotē nebūtu argumenti un fakti vismaz divu pudu smagumā. Turklāt tas pārāk labi izskaidroja to nejēdzību virkni, kas pēdējā laikā cita aiz citas atklājās gan valsts pārvaldes aparātā, gan privātajās (prihvatizētajās) struktūrās.

-Tu domā, mūsu valsts pārvaldē kādu interesē vienkāršo ļaužu liktenis? Osis iesāka. Atceries, kas notika pirms četriem gadiem, kad Ziemeļvidzemē pazuda meitene! Ne jau tiesībsargājošā sistēma un sakārtotā likumdošana bija tās, kas ļāva noziegumu tik operatīvi atklāt un dabūt vainīgo aiz restēm, bet iedzīvotāju aktīvā iesaistīšanās un neatslābstošā interese. Jā, toreiz mums ļoti palīdzēja arī prese tu taču to atceries labāk nekā jebkurš cits, vai ne?

Jā, Dane atcerējās gan. To jūlija nedēļu pirms četriem gadiem viņa ilgi nevarēja aizmirst.

- Toreiz noziegumā vainīgs bija seksuāls maniaks… Bet vai tu zini, kas Latvijā notiek šobrīd? Pēdējo divu gadu laikā pazuduši vairāki desmiti pusaudžu un jaunu cilvēku, turklāt abu dzimumu, un nebūt ne no nelabvēlīgām ģimenēm. Kas ar viņiem noticis? Kur palikuši? Atceries, ko izstāstīja Artūrs par labi organizēto seksporta sistēmu? Tie ir tikai tādi pumpuriņi. Modeļu bizness, reklāmas foto un video, prezentācijas, kur īstās atmosfēras radīšanai vajadzīgas skaistas, jaunas meitenes un puiši, nereti tik mazgadīgi, ka faktiski viņiem būtu vajadzīga nepārtraukta vecāku uzraudzība. Bet kuru tas interesē? Redz, pasūtītājs grib jaunu un svaigu, un viņš dabū jaunu un svaigu. Par katru cenu… Teiksi, kas tur slikts pabildējas, pafilmējas, piedalās kādā pasākumā, viņiem par to samaksā. Jā, tiktāl viss ir labi. Bet kas notiek tālāk? Mēs esam papētījuši. Dīvaini, bet gandrīz visi no manis pieminētajiem divu gadu laikā pazudušajiem jauniešiem savulaik kaut reizi piedalījušies kādā smalko aprindu pasākumā, fotografējušies vai filmējušies reklāmai, vismaz mēģinājuši iestāties kādā modeļu aģentūrā…

-Tu gribi teikt, ka tas viss tiek kūrēts no augšas?

Danei no dzirdētā sametās nelabi. Aizvadīto gadu laikā, piedaloties dažādos modes, skaistuma šovos un kosmētisko līdzekļu prezentācijās, viņai bija iznācis runāt gan ar dažādu līmeņu vadītājiem, gan preses sekretāriem, gan reklāmas sejām. Ikreiz šie gludie, bezdvēseliskie, līdz perfekcijai nopulētie kompāniju panākumu stāstiņi, kuros gadu no gada atkārtojās ik vārds, bija tie, kas rosināja papētīt vairāk un rakt dziļāk, proti, vismaz pamēģināt atklāt, kādas tad īsti ir konkrētā produkta, zīmola, modes nama vai slavenības aizkulises.

Jau pirmie meklējumi globālajā timekli atsedza kaudzi nelāgi smakojošu beigtu žurku. Retu reizi aizmugurējais plāns bija tikpat tīrs kā publiskā fasāde. Daudzu modeļu biznesa kompāniju vārdi tika saistīti ar narkotiku vai nepilngadīgo seksa skandāliem, modes preču un kosmētikas līdzekļu ražotājus apsūdzēja nežēlībā pret dzīvniekiem, savukārt brinumefektlvo ārstniecisko un profilaktisko skaistumkopšanas līdzekļu un visu slimību ārstēšanai derīgo pārtikas piedevu ražotājus patērētāju maldināšanā, solot tiem neiespējamo un radot bioķīmisku atkarību no konkrētajiem līdzekļiem. Iedziļinoties šo industriju dažādo darbības jomu īpatnībās, pārņēma nepārejoša vēlme pēc mazas mājiņas bieza meža vidū, prom no jebkādas civilizācijas.

-Protams, Osis asi noteica. Tas tiek ne tikai kūrēts, bet pat vadīts no augšas. Un no augšas tiek ari ievākti mesli par katru no šiem darījumiem. Cik zinu gan mūsu valsts, gan starptautisko tiesībsargājošo instanču rīcībā ir fakti, kas apliecina dažādu sabiedrisko organizāciju un fondu tiešo saistību ar seksa industriju, cilvēku nolaupīšanu un bērnu tirdzniecību visas bijušās Austrumeiropas mērogā. Un Latvijai šajā izrādē iedalīta nebūt ne mazākā loma. Padomā pati: kura cita valsts atrodas ģeogrāfiski tik izdevīgā vietā buferzona starp Krievijas plašumiem, dzīves nogurušo Rietumeiropu un jaunajiem Baltijas saimniekiem skandināviem, kuri pārņem visus veikalu tiklus, bankas un medijus?

Osis nopūtās un ar vainīgu smaidu aizdedza cigareti.

-Ne jau energoresursu vai kodolieroču kontrole mūsdienās ir lielākais spēks un ietekmes svira, bet gan informācija un prasme manipulēt. Bet reklāma, tūrisms, mode, kosmētika un veselības nozare lieliski noder pornogrāfijas, pedofilijas, cilvēktirdzniecības un orgānu biznesa piesegšanai. Un ne jau šā tā, uz savu roku darbojoties, bet starptautiskā līmenī. Atvērtās robežas, bezvīzu režīmi, ekonomiskās labvēlības zonas tas viss saistās vienā ķēdītē.

-Osi… Vai tu neroc drusku par dziļu? Dane bažīgi iejautājās. Tas viss pārāk atgādināja Vonnegūtu…

-Nebūt ne. Tā ir tikai aisberga redzamā daļa. Neaizmirsti, ka es agrāk strādāju obehaesā tur šīs sakarības iemāca saskatīt ne tikai bez mikroskopa, bet pat bez brillēm. Krievu detektīvseriālu Menti skaties? Lūk, viņi nebaidās problēmas izcelt uz ekrāna, tikko tās uzpeld sabiedrībā. Nesen tikos ar Pēterburgas kolēģiem, toreiz arī pajautāju, kā viņiem ar šīm lietām. Ari viņi man jautāja, vai es Mentus skatos. Tur viss esot kā dzīvē. Sākumā neticēju, domāju nes cauri, taču izrādās, ka filmēšanas komandai ar valsts drošības struktūrām neoficiāla vienošanās: filmētāji saņem informāciju par kriminālajā sistēmā un valsts pārvaldē notiekošo, taisa savas filmas, un, pat ja valsts pārvalde ir bezspēcīga atrisināt kādu problēmu, nāk palīgā māksla, radot ekrāna versiju par to, kā tas varētu būt. Reizēm šādi izdevies atrisināt visbezcerīgākās lietas notvert vairākus augsta līmeņa kukuļņēmējus un dienesta stāvokļa izmantotājus, atmaskot deputātu pornofilmu ražotāju, iesēdināt gubernatora amata kandidātu, uz kura sirdsapziņas ir vairāku traucēkļu slepkavības. Tiesa, kinoļaudis par to samaksāja bargu cenu viņu galvenais producents kādu vakaru pēc filmēšanas nomira ar sirdstrieku. It kā…

- Valdi, tu man tagad stāsti tik baisas lietas, ka mati stāvus ceļas…

- Paga, paga, tas vēl nav viss. Ir vēl viena lieta. Vai tu, Rīgā dzīvodama un galvaspilsētas centrā strādādama, zini par cilvēku pazušanām?

- Tik, cik ministrija paziņo presē savā diennakts apkopojumā un mūsu kriminālziņu redaktors uzraksta īsziņu slejā, bet neko sīkāk. Zinu, ka pēdējā laikā ļoti daudz jaunu cilvēku no lauku apvidiem pamet savas saimniecības, lai meklētu darbu pilsētās, jo solītā jaunsaimnieku atbalsta vietā redz vien jaunus nodokļus un neizpildāmas prasības.

- Tā ir daļa no globālā plāna par jebkādas mūsu valsts ražošanas gan rūpnieciskās, gan lauksaimnieciskās iznīcināšanu, padarot mūs ekonomiski, politiski un sociāli atkarīgus no lielo kaimiņvalstu labvēlības, Osis nepacietīgi attrauca. Bet tas jau cits stāsts. Ne par to es vaicāju. Vai esi pamanījusi, ka uz ielām kļūst arvien mazāk bomžu un ubagu? Un ne tāpēc, ka dzīve sakārtotos vai strauji uzlabotos valsts ekonomika. Arī ne tāpēc, ka viņi visi pēkšņi būtu sevī atklājuši nebeidzamas alkas pēc lauku plašumiem… Zinu, ka tagad, gatavojoties Rīgas svētkiem, drošības iestādēm dots rīkojums lai nesašmucētos ārzemnieku acīs, visus bomžus un ubagus izvest ārpus Rīgas un noliegt atgriezties vēl nedēļu pēc svētkiem. Taču arī tas vēl nav nekas. Cilvēkus uz ielām vienkārši nozog un aizved nezināmā virzienā.

Nemaz nemiedz acis un nesaknieb lūpas es tevi pietiekami labi pazīstu, lai zinātu, ko tu tagad domā: Osis sagājis sviestā, sāk nest pilnīgas muļķības. Ne velna! Pirms nedēļas, kad zagto auto tranzīta lietā pratināju vienu kaukāzieti, viņš sarunas beigās pēkšņi salūza un atzinās, cik ļoti atvieglots jūtoties par iespēju pāris gadiņu pasēdēt drošībā, jo pēdējā laikā Rīgas ielās kļuvis baisāk par elli. Nē, atklāti nekas briesmīgs nenotiekot, viss klusi un mierīgi, īsta Eiropas pilsēta. Tikai atsevišķos tās rajonos kā rēgi slīdot ātrās palīdzības mašīnas un zogot cilvēkus… Viņš man saka: priekšniek, kādreiz uz Maskačkas ielām bija iedzimtie, pēc kuriem varēja labāk meklēt ceļu mājup nekā pēc mainīgajiem ielu nosaukumiem, bet tagad kā pēc atomkara… arī stacijas tuvumā, uz tuneļtrepēm nevienā pusē vairs nav neviena pērļu zvejnieka… Tas pats Ziepniekkalnā, tas pats Purčikā…

-Ko tu ar to gribi teikt? Ka pie mums valstiskā līmeni tiek izķerti bomži un citi sociāli nelabvēlīgie elementi?

-Ne gluži tā. Mani informatori vairākkārt minējuši dažas Rīgas privātklīnikas, kur naktīs bieži iebrauc ātrās palīdzības.

-Kā tad viņi to zina seko ātrajiem?

- Arī tā. Bet neprasi uz šo jautājumu es pagaidām nevaru atbildēt. Nedrīkstu. Tikai padomā, kāpēc es jautāju par pazudušajiem cilvēkiem? Un pat varbūt ne tik daudz par bomzīšiem, kuri sava dzīvesveida dēļ nav labs biomateriāls, bet par aizdomīgos apstākļos pazudušiem jauniem, veselīgiem cilvēkiem, pusaudžiem un jauniešiem, arī no labām un ļoti labām ģimenēm… Tādiem kā Māris Indriksons, kuru izķidātu atrada Mangaļsalā. Nesen Beļģijā un Dānijā atklāja veselu cilvēku nolaupītāju un orgānu tirgoņu tīklu, daļu darboņu arestēja un ietupināja, daļa… paspēja izmukt. Cik zinu, plašākai publikai par to ziņots netika pārāk ietekmīgas galvas tajās lietās bija iejauktas… Bet kur garantija, ka mūsu pazudušos nav piemeklējis līdzīgs liktenis vai ka tie biouzņēmēji nav atraduši patvērumu viesmīlīgajās Baltijas valstīs?

-Osi… Vai ar šiem retoriskajiem jautājumiem tu man centies kaut ko pateikt? Kaut ko par maksātspējīgiem, bagātiem klientiem un par jaukiem, ekoloģiski tīriem, skaidrā valūtā konvertējamiem orgāniem apgādātiem donoriem no Latvijas parasto mirstīgo vidus, par kuru pazušanu neviens nesēros un pat neziņos…?

-Nu, kaut kā tā…

-Un ko lai es daru?

-Dari? Pasarg Dievs, neko! Tā tikai vēl trūka, lai tu sāktu kaut ko darīt! Oša balsī ieskanējās neviltota trauksme. Es tev to izstāstīju kā uzticamam draugam. Zināšanai. Tu bieži tiecies ar tiem sabiedrības smalkumiem un viesojies pie viņiem gan darbā, gan mājās. Esi uzmanīga varbūt kaut ko dzirdēsi, redzēsi, pamanīsi… Tagad tu zini tos, kuriem būtu jāpievērš pastiprināta uzmanība. Es tev nosaukšu vēl dažus vārdus… Vienkārši pavēro, līdzās esot… Tikai nekādā gadījumā nekur neiesaisties! Es negribu, lai ar tevi kaut kas notiek. Tu man…

-Osi, es to nevaru. Es netikšu ar to galā.

-Ko tu nevari?

-Tagad, kad zinu visu šo, es nevarēšu ar viņiem mierīgi un vienaldzīgi atrasties vienā telpā, sarunāties, intervēt, fotografēt un varbūt pat saskandināt šampanieša glāzes. Man jau nagi niez dažam labam pateikt, ko es par viņu domāju.

- Un ko tu ar to panāksi? Ko izmainīsi? Tāds tips šādas dusmīgas jaunkundzes personiskajam viedoklim uzspļaus no piektā stāva. Bet avīzes slejās vai TV ekrānā viņu apvainot nedrīkst, kamēr tev nav pienācīgu pierādījumu. Citādi viņa juristi būs tie, kuri pateiks, ko domā par tevi.

-Tu gan proti iedvesmot un nomierināt…

-Dane… Es tev nekad neko neesmu lūdzis. Pēkšņi Osis bija kļuvis skumjš un nopietns. Viņš sastomījās, atcerējies savu gandrīz vai bildinājumu pirms četriem gadiem. Vismaz ne profesionālajā jomā. Tagad ir tā esmu iesaistījies šajā darba grupā ne tikai tāpēc, ka Mangaļsalā nogalinātais bija mans novadnieks, ne tikai tāpēc, ka atnāca tāds Artūrs un lūdza manu palīdzību, bet arī tāpēc, ka vēlos kaut ko darīt, lai vismaz nedaudz iztīrītu Latviju no šiem mēsliem. Un man šķiet mūsu darba grupā ir krietni cilvēki, lai gan gribu vēl šo to pārbaudīt pa saviem kanāliem. Bet man ir vajadzīgs cilvēks, kurš ir savējais un gadiem grozījies smalkajā sabiedrībā, pazīst visus ne tikai no bildēm avīzēs, bet arī personiski, kuram ir kontakti un neierobežota iespēja sarunāt interviju vai fotoreportāžu. Jā, sanāk, ka es atkal gribu tevi izmantot… Taču tikai novērošanai. Un… tas ir ļoti svarīgi. Palīdzēsi?

- Mjā… Biju gan domājusi tūlīt pēc Rīgas svētkiem iet atvaļinājumā un aizbraukt uz Angliju pie draugiem sen jau aicina ciemos… Bet ja tu tā lūdz… Cik ilgi tas varētu vilkties?

- Nezinu. Nedēļu, divas, mēnesi, pusgadu kā veiksies. Ja izdosies uztaustīt pavedienu un kamols sāks ritināties, ja dabūsim kaut vienu sakarīgu liecinieku, tad atliks tikai tīri tehniskās un operatīvās lietas. Ja ne…

-Tad jau šovasar man atvaļinājums nespīd… Nu ko, runā, ka Londona ari rudens dūmakā esot skaista…

- Tātad tu piekriti palīdzēt? Izklausījās, ka no Oša balss novēlies tristonnīgs akmens.

-Vai tad man ir izvēle? Dane nosmīnēja un pievērsās ceļam, meklējot nobrauktuvi uz Valkas robežpunktu.

7. nodaļa

-Ko tu tagad darīsi? Osis jautāja, kad abi bija piereģistrējušies mazas Tallinas vecpilsētas viesnīciņas uzņemšanā un ar liftu cēlās augšup uz ceturto stāvu. Osis bija atļāvies rezervēt divvietīgo luksusa numuru senlaicīgās ēkas tornītī, un nu Dane ar bažām rēķināja, cik naudas atlicis bankas kontā viņa vēl arvien nespēja atļaut kādam par sevi samaksāt.

- Tev ir idejas? viņa atjautāja, cenšoties iegūt vairāk laika pārdomām. Varētu iziet pastaigāt pa Tallinas vecpilsētu aizvadītajā vasarā Dane kopā ar pārdesmit citiem žurnālistiem bija atbraukusi šurp uz teātra festivālu, diemžēl interesantās izrāžu programmas un saspringtā interviju grafika dēļ pilsētas apskatei laika neatlika. Nūjā. Vecpilsēta. Arī paēst nenāktu par ļaunu trauksmainā nakts, rīta spriedze un garais brauciens bija atmodinājis vēderā kurkstošu apvienoto varžu kori.

Ko vēl? Viņa labprāt apciemotu Tīnu kolēģi no līdzīga profila igauņu izdevuma. Pērn, festivāla laikā, preses konferencēs abas bija gandrīz reizē uzdevušas vienādi zobainus jautājumus, vispirms izraisot klātesošajos neizpratni, pēc tam smieklus. Sekoja iepazīšanās un acumirklīgas simpātijas. Tīna bija apveltīta ar žiletes asuma prātu, tik indīgu mēli un tādu temperamentu, ka varētu būt dzimusi un uzaugusi Spānijā, Itālijā vai Sicīlijā, nevis Igaunijā.

Teiciens kur viņa gājusi pāri, tur zāle neaugs vēl trīs gadus bija tieši par viņu. Gara auguma, platiem kauliem, garām kājām, platlnblondiem, gariem matiem un vizbulīšu zilām acīm Tīna varētu pozēt jebkuram reklāmas plakātam par Igaunijas nacionālajām bagātībām. Glītā āriene ļāva viņai pat bez preses kartes ieslīdēt visos spicākajos pasākumos, zināt un pazīt visus, ko vien vērts zināt un pazīt, bet vērīgais skatiens un bulterjera kampiens palīdzēja nepalaist garām vissīkāko noderīgās informācijas kripatiņu.

Drīzumā Tallinā bija gaidāms Baltijas Modes un moderno deju festivāls, un Tīna bija iekļauta tā organizatoru grupā. Neierobežots skaits brīvbiļešu garantēts, Dane nosmaidīja. Zinot, ka Tīna grasās braukt uz Rīgu veidot reportāžu par astoņsimtgades svinībām, viņa bija piedāvājusi netērēties viesnīcām, bet apmesties Piejūras mitekli; blondā igauniete par šo sirsnīgo žestu bija tik aizkustināta, ka Danei vienubrīd izlikās ņas lielajās, zilajās acīs pavīd kaut kas asarai līdzīgs. Tikai vēlāk, iepazīstoties tuvāk un uzzinot Tīnas traģisko dzīvesstāstu, viņa sapratīs, ka tā tiešām bijis.

-Dane, hei, Dane, kāp laukā! Osis jau labu brīdi nepacietīgi ar purngalu plakšķināja pa grīdu, turēdams stilīgi viltotiem metālkalumiem rotātās lifta durvis. Esam klāt.

Skats, kas no Tallinn Holiday Inn tornīša pavērās pāri vecpilsētas jumtiem, bija jebkuras naudas vērts. Tallina, vismaz tās vecākā un kultūrvēsturiski interesantākā daļa, bija daudz mazāka un kompaktāka par Rīgu, viegli pārskatāma un tikpat viegli izstaigājama pilsētas ērtais plānojums ļāva, vienreiz ieskatoties kartē, turpmāk iztikt ar fotogrāfisko atmiņu.

-Tu man vaicāji par idejām, Osis atsāka pirms brīža pārtraukto sarunu. Man ir gan dažas. Pirmkārt, aiziesim labās pusdienās vai vakariņās. Otrkārt, pastaigāsim pa vecpilsētu es te neesmu bijis kādus četrus gadus kopš rudens, kad noķērām to maniaku un igauņu kolēģi rīkoja starptautisku konferenci par seksuālo varmācību.

- Tu vari kaut uz mirkli aizmirst par noziegumiem? Darbs, darbs un atkal darbs… Dane iepurpinājās. Patiesībā Oša priekšlikums, pilnībā sasaucoties ar pašas domām, bija vilinošs. Tikai kārtējā seksuālo varmāku pieminēšana lika iepīkt laikam jau nebija virs zemes tādas vietas, kur varētu patverties no skarbās realitātes.

-Oho, lai nu kurš te vaimanātu par darbu! Pati stiepj līdzi savu datorkasti cauri puspasaulei, bet es tas vainīgais! Osis draiski iesmējās, pēc tam mirklī kļuva nopietns. Tomēr tev taisnība. Man tiešām uz brīdi jāizskrien uz stundiņu. Pie kolēģiem. Jāaprunājas, kā viņiem klājas. Ko darīsi tu?

-Hmm… Nu, es arī varbūt uz brīdi izskriešu pie kolēģes. Pēc tam, ja tava stundiņa būs iestiepusies līdz brokastlaikam, kaut ko apēdīšu lejā, viesnīcas restorānā, vai pasūtīšu numuriņā un pabeigšu rakstīt interviju.

-Tu gan spēj būt dzēlīga… Vai tā tava draudzene mājās?

-Nezinu. Kāpēc tas tevi interesē?

- Es tevi labprāt pavadītu vismaz līdz viņas mājai. Lai zinu, kur meklēt, ja…

-Ja kas?

-Ja nu tu līdz rītdienas brokastlaikam neatgriezies no meiteņu pasēdēšanas…

Uzmeklējusi mobilā tālruņa atmiņā Tīnas telefona numuru, Dane nospieda savienojuma taustiņu. Trīs, pieci, desmit izsaukuma signāli. Laikam nevar vai negrib runāt. Vai varbūt nepareizi savienots. Dane izsauca numuru vēlreiz. Pēc ceturtā signāla klausulē atskanēja vārgs hallo…

-Tina, labdien, te Dane. Šobrīd esmu Tallinā un gribētu tevi apciemot…

- Dane… Sveika… Prieks tevi dzirdēt… Diemžēl… esmu slimnīcā.

-Tīna! Vai tu vispār esi Tallinā?

-Jā… Tallinas Galvenajā slimnīcā.

-Tevi drīkst apmeklēt?

-Jā… es ceru…

-Kas atgadījies?

-Mašīna… avārija… Lūdzu, atbrauc… Saruna pārtrūka.

Ieraudzījis Danes pēkšņi pārvērtušos seju, Osis kļuva tramīgs.

-Kas noticis?

- Tīna, mana kolēģe, kuru gribēju satikt, ir slimnīcā. Izklausās, ka ļoti smagā stāvoklī. Lūdza atbraukt.

-Vai zini kurā?

-Jā. Centrālajā.

-Braucam. Aizvedīšu. Es Tallinu pazīstu labāk nekā Rīgas ielas.

Centrālās slimnīcas uzņemšanas nodaļā uz abiem latviešiem, kuri apvaicājās par Tīnas Tulainenas veselību un par varītēm gribēja uzzināt viņas palātas numuru, raudzījās ar neslēptām aizdomām. Reģistratore vāji runāja angliski, bet krieviski principā nelikās saprotam. Nelīdzēja arī paskaidrojumi, ka Dane, tāpat kā Tīna, ir žurnāliste, bet Valdis augsta ranga policijas virsnieks. Līna tāds vārds bija rakstīts uz kartītes pie meitenes baltā virsvalka izsauca dežūrārstu.

Ārsts bija laipnāks un, vērīgi izpētījis abu viesu pases un darba apliecības, atklāja piesardzības iemeslus Tīna ne tikai bija cietusi autonegadījumā, bet pastāvēja nopietnas aizdomas, ka tā nav bijusi nejaušība. Tāpēc viņa ievietota atsevišķā palātā, pie kuras durvīm dežurē policists.

- Vairāk es jums neko nevaru izstāstīt. Tad jums jārunā ar atbildīgo virsnieku Juhanu Villemu.

- Ar Juhanu? Oho… Paga, es tūlīt! Osis kā plēsts izmetās no ārsta kabineta.

-Kas viņam notika? Pavecais doktors bažīgi paraudzījās vispirms uz Dani, tad uz telefonu.

-Nekas. Gan jau tūlīt atgriezīsies.

Danei izrādījās taisnība. Pēc dažām minūtēm Osis atgriezās divmetriga, formā tērpta blonda lāča pavadībā.

-Iepazīstieties Juhans, mans draugs un kolēģis no policijas, Dane mana draudzene no preses.

Dane apsmējās par jokaino sava statusa apzīmējumu, taču neiebilda. Pārāk gribējās satikt Tīnu.

- Juhan, vai es drīkstu kaut uz mirklīti apciemot savu draudzeni? Es viņai pirms kādas stundas zvanīju, un viņa lūdza mani atbraukt.

-Jā, es zinu. Tīna mani brīdināja, ka ieradīsies kolēģe no Rīgas. Nāciet līdzi! Ceru, ka jums nebūs iebildumu, ja jūsu sarunas laikā palātā atradīsies mūsu darbinieks?

-Protams, ne, mums taču nav nekā slēpjama.

Abi policisti saskatījās, bet neko neteica. Danes vērīgais skatiens uztvēra šo mirkli, taču arī viņa noklusēja. Lai. Ja vajadzēs, paši pastāstīs. Ja ne, viņa negrasās pazemoties un lūgties.

Pie ieejas palātā uz cieta plastmasas krēsla ļoti neērtā pozā sēdēja jauna policiste, ļoti līdzīga Tīnai. Vēl viena tīrasiņu igauniete, Dane nodomāja. Kā viņiem tas ir izdevies neatšķaidīt savas nācijas asinis ar citām? Taču pārdomās ieslīgt nebija laika, pēc īsas dokumentu pārbaudes un dažiem ar Juhanu pārmītiem vārdiem policiste atvēra palātas durvis, ielaida Dani un ienāca ari pati. Neuzkrītoši apsēdusies palātas stūri uz tāda paša krēsla, kas izskatījās tikpat neērts kā tā brālis gaitenī, viņa it kā saplūda ar sienu.

Dane piegāja pie vienīgās gultas, ap kuru mudžēja zāļu, elpošanas un barošanas sistēmu caurulītes, mēraparātu vadiņi un atsvaru sistēmas lauztu locekļu līdzsvarošanai. Izskatījās nopietni. Unas acis bija ciet, uz spilvena izklaidus plūstošie mati blāvi un nespodri, bet roka virs baltā segas pārvalka izskatījās zilgani pelēka. Dane sajuta jau pazīstamās ledainās šausmas rāpjamies no kuņģa apvidus uz augšu. Viņas iepriekšējā pieredze liecināja tikai vienu gaidāmas pamatīgas nepatikšanas vai briesmas.

-Tīna… Vai tu mani dzirdi? Tā esmu es Dane. Lūdzu, mosties un atver acis!

Gulētājas acis atvērās. Pazīstamais vijolīšu zilais skatiens miglains un duļķains. Zāles. Preštsāpju vai miega.

-Dane… Sveika! Tīna mēģināja pasmaidīt un paslieties sēdus, bet varēja redzēt, ka kustības viņai sagādā grūtības.

-Kā… Kā tu… uzzināji? Kurš… tev pateica?

- Pateica ko? Ka tu esi slimnīcā? Es to nezināju. Vienkārši kopā ar draugu atbraucu uz Tallinu atpūsties un gribēju pārķert tevi uz mirklīti. Tas ari viss. Bet, re, labi vien bija.

- Dane… Tu esi gudrāka, nekā izskatās. Tīnas lūpās pavīdēja kaut kas smaidam līdzīgs. Atceries… pagājušajā vasarā mēs runājām par modes teātri… Šķiet… Es nevarēšu… piedalīties tur septembrī… Vai tu varētu atbraukt… un uzņemties festivāla preses sekretāres pienākumus… manā vietā? Es visu izstāstīšu… visu… ko tev vajadzēs…

-Tīna… paldies… bet varbūt šim darbam labāk derētu kāds cits? Kāds, kurš dzīvo Tallinā, vismaz Igaunijā?

-Nē… Es vēlos… tevi… Apsoli man. Tinas acis raudzījās tik lūdzoši, ka Dane nespēja atteikt. Tātad no atvaļinājuma vispār nekā. Vispirms solījums Osim, tagad Tīnas lūgums. Labi, viņa to izdarīs. Jo vairāk tāpēc, ka faktiski Baltijas Modes un modernās dejas teātra festivāls būs tā vieta, kur vienkopus sabrauks ne tikai Baltijas smalkais gals vien…

-Okei, Tīna. Es apsolu.

Velns vien zina, kā viņai izdosies tikt galā ar pārējiem festivāla organizatoriskās grupas locekļiem, jo nez vai kāds ļoti priecāsies, igauņu preses centra vadītājas vietā ieraugot kaimiņvalsts pārstāvi, ar kuru visas dienas garumā jāmežģī mēle angliski vai krieviski. Nebija jau gluži tā, ka Dane nesaprastu ne vārda igauniski, taču to viņa pārāk nepopularizēja. Reizēm nesaprašana nāca par labu.

-Tu man labāk pastāsti, kas īsti notika.

-Es… uzrakstīju par nepareizajiem cilvēkiem… Tīna klusi nočukstēja. Zini… Viņi brīdināja mani… nerakstīt, bet es to tomēr izdarīju… un arī viņi izpildīja solījumu. Viņi… nogalināja Rēksi… Viņa sāka bez skaņas raudāt.

Reksis bija Tīnas melnais vilku sugas suns.

Vēlāk Dane uzzinās, ka tajā liktenīgajā vakarā, tikai pateicoties uzticamā suņa modrībai un ātrajai reakcijai, Tīnai izdevās palikt dzīvai Reksis bija rēkdams meties virsū pēkšņi no tumsas iznirušajam melnajam audi, kas centās notriekt viņa saimnieci. Acīmredzot jebkura cilvēka pirmatnējās, instinktīvās bailes no liela, melna, rēcoša un zobaina nezvēra, kas lido tieši virsū mašīnas priekšējam stiklam, piespieda šoferi paraut sāņus stūri. Diemžēl pusotras tonnas dzelžu trieciens dzīvniekam izrādījās liktenīgs. Una izdzīvoja smadzeņu satricinājums, lauztas ribas un abas kājas. Bet izdzīvoja.

-Tīna, saki man kas ir viņi? Dane klusi, bet neatlaidīgi jautāja.

- Es nevaru… Paprasi Juhanam… atslēgu… manā istabā uz galda… atradīsi visu vajadzīgo… festivālam… Tīna piemiedza vienu aci. Dane atcerējās pērnvasar, festivāla laikā, kad abas jau bija nedaudz iepazinušas viena otru, viņas bija vienojušās par šo signālu, lai preses konferencēs dažai labai snobiskai ārzemju zvaigznei, kura iedomājās, ka Baltijā visi vēl sēž kokos un grauž čiekurus, uzdotu pa kādam reti nepatīkamam jautājumam. Šī grimase nozīmēja tagad!

Tātad Tīna grib teikt, ka viņas dzīvoklī uz galda ir materiāli, kas varētu sniegt atbildi uz jautājumu kas ir viņi?

-Okei. Neuztraucies. Es pajautāšu Juhanam.

-Palūdz, lai viņš tevi pavada…

-Labi.

-Vai tu atnāksi vēlreiz… rīt, Dane?

-Protams. Ja vēlies, varu iegriezties jau šovakar.

-Nē… rit. Izlasi… materiālus.

-Kā teiksi…

- Es esmu nogurusi… Lūdzu, tagad gan ej. Vēl viens zilās acs mirkšķis. Pasteidzies!

-Atpūties, Tīna. Lūdzu, veseļojies!

-Paldies. Ej… Tīna aizvēra acis.

Izgājusi no palātas, Dane bezspēkā atspiedās pret sienu un aizvēra acis. Tātad nojauta viņu brīdināja pamatoti spriežot pēc Unas pusvārdiem izteiktajiem mājieniem, viņi bija nopietni pretinieki. Jautājums tikai kas bija tas liktenīgais materiāls, par ko Tīna bija rakstījusi, un pie velna! kas bija viņi?

- Smagi? nez no kurienes materializējies, Osis ievaicājās.

-Smagi. Viņa nopūtās. Man vajadzētu…

-… satikt Juhanu. Es zinu. Viņš mūs gaida kafejnīcā. Beidzot kaut kas jāieēd.

-Vairs negribas. Es tāpat nespēšu norit ne kumosa.

- Nu tad iedzersi melno suslu. Oša joks, kas atgādināja vasaru pirms četriem gadiem, lika Danei pasmaidīt. Ar melno suslu bija domāta stipra kafija, un šādi to dēvēja viņu abu mīļais draugs Ezeriņu atpūtas kompleksa saimnieks Jāņonkulis.

Juhans, viesus gaidot, bija nokrāvis galdu ar dažādu veidu ēdmaņu. Kā pa kāzām, Dane pārsteigti nodomāja. Kas to var apēst! Te jau veselam zaldātu bataljonam pietiktu. Taču jau pēc brīža, vērojot, kā abi izsalkušie vīrieši pletē iekšā salātiņus pēc salātiņiem, zupu, otro un vēl saldo, viņas pārliecība sašķobījās pašos pamatos. Mudīgi paķērusi atlikušo siera salātu šķīvīti un maizes gabaliņu, viņa naski ķērās pie dakšiņas.

-Valdi, tu nu gan neesi pārāk pieklājīgs! Juhans, kafiju dzerdams, pēkšņi ierunājās.

-Kā tā? Osim no pārsteiguma dzēriens izšļakstījās pāri tasītes malām.

- Tu nepateici, ka šī ir tā pati Dane, ar kuru tu strādāji kopā toreiz…

Dane vaicājoši savilka uzaci. Toreiz vai ar to bija domāta izmeklēšana pirms četriem gadiem? Un vai Juhans būtu tas pats kolēģis, kuru Osis tik ļoti vēlējās satikt? Pārāk daudz sakritību…

-0, un tu nepateici, ka Tīna ir tava māsa! Osis nepalika atbildi parādā. Dane uztvēra piespēli. Paldies, Osi!

-Nu… Patiesībā, Tīna man tikko pateica, lai palūdzu Juhanam pavadīt mani uz viņas dzīvokli un atrast dažus materiālus.

- Jā, es zinu. Dane, mēs varam doties. Tiklīdz būsiet gatavi.

-Mēs esam.

-Tad braucam!

Ārpus slimnīcas Juhans atdzīvojās un atmeta stīvo izturēšanos. Piedāvājis aizvest līdz māsas mājai ar savu volvo, lai pa ceļam varētu parunāties, milzīgais policists atklāja, cik ļoti priecājas par Valda un Danes ierašanos, jo pēdējo dienu notikumi viņam liekot mocīties neizpratnē, kas īsti notiek. Ko tādu mazā māšele varētu būt uzrakuši, lai izpelnītos nāves spriedumu? Jo par to, ka uzbrauciens ar automašīnu izdarīts ar nolūku, šaubu nebija. Un vispār kas tik bīstams var slēpties modes, mākslas un mūzikas pasaulē?

Te nu saskatījās Dane ar Valdi, atceroties notikumus Latvijā un ne tikai. Vai tiešām igauņu kolēģiem par to nav ne jausmas? Vai tiešām pie viņiem nekas tāds nenotiek? Vai ari notiek, taču Juhans par to nav informēts? Bet varbūt Dane bažīgi ar pusaci paraudzījās Valdī varbūt Una kāda iemesla dēļ negribēja uzticēties brālim? Kaut nu Valdis draudzības vārdā nekļūtu pārāk atklāts. Vēl viens skats sāņus. Osis paberzēja degunu un noklepojās. Got it.

Tīnas studijas tipa dzīvoklītis atradās pašā vecpilsētas sirdī veca nama bēniņos, ar skatu uz Rātslaukumu. Lai ari neliels, mājoklis bija ērts un labi izplānots; ik uz soļa jaušama Tinas gaume atturīgās, saskaņotās sienu un tekstiliju krāsas, uz kuru fona lieliski izcēlās pašas fotografēto dabas foto galerija un dzīvo augu kārtojumi. Labierīcības atdzīvināja krāšņa sauso ziedu kompozīcija.

Darba stūris bija iekārtots praktiski un skaisti. Viss darbam nepieciešamais dators, skeners, printers, foto disku turētājs, dokumentu plaukts bija izvietots izstieptas rokas attālumā apkārt grozāmajam datorkrēslam. Skaistās lietas ierāmētās fotogrāfijas, mūzikas albumi, piemiņas nieciņi atradās it kā otrajā plānā, taču, vērīgāk ielūkojoties un nedaudz padomājot, kļuva skaidrs, kāpēc lai paņemtu iemīļoto mūzikas disku, nācās piecelties no krēsla un izlocīt kājas, pie viena atslābinot saspringtos muguras un spranda muskuļus. Tas liecināja par racionālu domāšanu, savukārt mūzikas disku krājums par jūtīgu uztveri.

Dīvaini, taču nekas neviens priekšmets, neviena fotogrāfija neliecināja, ka dzīvoklī būtu uzturējies suns. Pamanījis Danes meklējošo skatienu, Juhans atbildēja uz neuzdoto jautājumu: Es visu aizvācu. Nav atmiņu, nav sāpju.

Labi, psihoanalīzei varēs pievērsties vēlāk, tagad jāatrod tie dokumenti, kurus Tīna tā vēlējās nodot Danei. Vairāku biezu, krāsainu un numurētu cietvāku mapju vidū izcēlās viena šķietami pilnīgi neiederīga dažādu modes, dizaina un kosmētikas firmu logo aplīmētiem vākiem. Tai vajadzēja būt īstajai, Dane nodomāja un pasniedzās pēc raibajiem vākiem. Taču Juhans izrādījās veiklāks: Mirklīti!

Viņš veikliem pirkstiem pārlapoja mapīti un pakratīja to ar atvērumu uz leju varbūt gaidīdams, ka izbirs kādas lapiņas vai citi sīkumi, varbūt aiz ieraduma -, pēdīgi sniedza to Danei:

-Manuprāt, Tīna domāja šo…? Tu to ņemsi?

-Jā. Tīna lūdza mani pārņemt festivāla preses sekretāres pienākumus, tātad man noteikti jāizlasa šie materiāli.

-Protams. Lūdzu, te būs. Vai tu rit apciemosi Tīnu?

-Jā, es viņai to apsolīju. Bet es iepriekš piezvanīšu.

-Okei. Es brīdināšu dežurantus.

Juhans viņus aizveda atpakaļ līdz slimnīcai. Dane, nepacietībā degdama, tomēr uzskrēja augšā līdz Tīnas palātai, taču dežurējošā policiste viņu tālāk par durvīm nelaida slimniecei jāatpūšas, apmeklējumi pieļaujami tikai rit. Danei izdevās izlūgties, lai ļauj pa durvju spraugu palūkoties, kā draudzene guļ. Pagriezusies ar seju pret durvīm, Tīna miegā smaidīja…

8. nodaļa

»

-Vai zini, kāpēc mūsdienās tā pieaudzis pieprasījums pēc vēsturiskajām, eposu un pasaku filmām ar labām beigām? lēni stūrēdams savu roveru atpakaļ uz viesnīcu, Osis pēkšņi iejautājās.

Dane tupēja pasažieru sēdekli pavisam klusa. Viņa bija steigā pārlapojusi Tīnas mapīti un jau pirmajā mirklī sapratusi, ka tajā nekas nav tā, kā vajadzētu būt. Mapē nebija neviena materiāla par Modes un modernās dejas festivālu, toties papilnam izdruku no dažādām interneta lapām, kas visas kā viena vēstīja par dažādiem lielo modes, kosmētikas, skaistumkopšanas un farmācijas kompāniju pārkāpumiem pārsvarā pasaulē, taču bija arī pa kādai nelielai piezīmei par Igauniju, Latviju, Lietuvu un pārējām bijušā Austrumu bloka valstīm. Atsevišķās izdrukās daži nosaukumi bija pasvītroti, citās apvilktas rindkopas un tām blakus smalkiem burtiņiem uzrakstīti jautājumi un dažādu cilvēku vārdi. Citviet tikai jautājuma zīme un vārds, kam teorētiski vajadzētu nozīmēt: pajautāt Danei. Kas tur slēpās?

-Dane? Tu mani vispār dzirdi?

-Jā, jā, viņa atmurmināja, tad satrūkās. Ko tu teici?

-Es tikai pajautāju, vai zini, kāpēc mūsdienās tā pieaudzis pieprasījums pēc filmām un grāmatām ar labām beigām?

-N-nu… Laikam jau cilvēki ir tā pārguruši no visām negācijām, šausmām, noziegumiem, kariem un krīzēm, ka viņiem vismaz ilūziju līmenī gribas materializēt kādu vainīgo, slikto, ļauno un tad atrast kādu drosminieku, kas ar to visu tiek galā.

-Labais vienmēr uzvar ļauno?

-Kaut kā tā…

-Bet vai tā ir? Oša balsī ieskanējās līdz šim nedzirdēts rūgtums.

- Un to tu jautā man? Dane platām acīm paraudzījās blakussēdētājā. Tu, kurš gatavs teju plikām rokām stāties pretī labi organizētajai Eiropas pornoindustrijai, bērnu nolaupītājiem un narkodīleriem?

- Es zinu, ka tas skan stulbi, ideālistiski un samāksloti, bet es citādi nemāku… Valdis klusi noteica.

Danei pēkšņi sagribējās gaudot. Kā sunim uz Mēnesi. Kā vilkam mežā, sajūtot mednieku ielenkumu. Vai tas nebija īsts murgs cilvēks, kuru valsts apbalvojusi ar augstāko goda zīmi par drosmi un nenovērtējamu ieguldījumu sabiedrības drošības sargāšanā, kurš 1991. gada janvārī līdz ar citiem vīriem, ideālu vadīts, sargājis Saeimu un radiomāju, kurš gandrīz divdesmit savas dzīves gadus atdevis cīņai par to, lai labais uzvarētu, tagad gluži vai jūtas vainīgs par ticību taisnībai un godīgumam, jo uz vispārējā, strauji pieaugošā sabiedrības morālās degradācijas fona tas, kas reiz likās balts, nu kļuvis bezkrāsains. Nekāds. Un nebūs tālu jāmeklē kāds pārintelektualizējies demagogs, kurš pajautās: Bet kas tad ir labais un ļaunais, vai jūs spējat dejinēt atšķirību? Nav absolūtā labā, tāpat kā nav absolūtā jaunā…

Pēc atgriešanās viesnīcā Osis, aizbildinoties ar nelāgu garastāvokli, nokāpa lejā uz bāru. Viņš gan aicināja Dani līdzi, taču viņa juta tas ir pieklājības pēc. Tā arī bija, jo viņas atteikšanās tika pieņemta ar dziļu atvieglojumu un vienā mirklī.

Dane mēģināja vēlreiz izburties cauri Tīnas mapei, tomēr, sapratusi, ka igauņu-angļu valodas kokteilis šobrīd nav gluži tas, ko viņas sagurušās smadzenes spētu pieveikt, atlika mapi malā un ķērās pie nepabeigtās intervijas. Tagad, pēc vairākām dienām klausoties un atšifrējot sarunu, viņai likās, ka runātāji ir pavisam nepazīstami cilvēki tik svešādi skanēja pašas balss, tik tirpinoša un izaicinoša likās intonācija. Nav nekāds brīnums, ka biezais vecpuisis intervijas laikā viens pats izdzēra sausu veselu V. S. 0. P. un izkūpināja četras pīpes ari tas piederēja pie viņa ekstravagantajām dīvainībām.

-Mēs visi cits citu tā vai citādi pērkam ar naudu, ieņemamo amatu, stāvokli sabiedrībā, labvēlīgu attieksmi, reizēmar mīļumu… Ķeram un noķeram… Viņas balss.

- Es tam varētu piekrist daļēji par to var runāt, sākot ar bridi, kad attiecībās beigusies rozā briļļu stadija. Kamēr ir lielā love, tu nedomā par to, kas ir tavs mīļotais, kas ir viņa vecāki, kāds ir viņu ģimenes sabiedriskais stāvoklis, cik liels bankas konts un kas no tā visa varētu atlēkt tev. Okei, varbūt šis jautājums urda zemapziņā. Lazdiņš acīmredzot nebija gaidījis tik tiešu jautājumu, viņam nebija laika sagatavoties, tāpēc atbildē izskanēja daudz vairāk no paša, nekā gribētos.

-Zinātnieki noskaidrojuši, ka kvēlās mīlas hormons, ko cilvēka organisms iemīlēšanās stadijā producē gigantiskos daudzumos, dzīvo tikai pusgadu. Pēc tam sākas pelēkā ikdiena ar attiecību formulu: kā tu man, tā es tev.

-Kas cits atliek godīgas partnerattiecības un virkne pienākumu. Manuprāt, par attiecību pirkšanu tiešām var runāt brīdī, kad hormonu vētras pārgājušas un sākusies normāla dzīve. Mums visiem gribot vai negribot dzīvē sanāk mazāki vai lielāki pārkāpumi vēli vakari darbā, aizsēdēšanās pie alus kausa vai televizora ekrāna, skatoties hokeja čempionātu, kārtējais komandējums nedēļas nogalē. Jā, arī ilgas un trakas nakts ballītes. Esi kaut ko apsolījis savai sievietei un negribot piekrāpis kā nopirkt viņas labvēlību? Viss atkarīgs no sievietes vienu nopirksi ar zelta auskariņu, otrai pietiks ar mīļu vārdu, trešā būs jānodrošina ar ceļojumu, ceturtajai nedēļu no vietas jāzvēr kvēla mīla. Kas mums, vīriešiem, padodas vislabāk naudas pelnīšana vai mīļu vārdu teikšana? Protams, ar naudu atpirkties vieglāk.

- Vai neskan pārāk ciniski? Varbūt tas nozīmē, ka jums lielajiem, stiprajiem gluži vienkārši bail no emociju izrādīšanas, jo tas liek izskatīties nevīrišķīgiem? Danei, uzdodot šo jautājumu, ļoti gribējās saprast, vai iepriekšējā ciniskā atbilde bijusi Iekārojamā Vecpuiša poza vai būtība.

- Nu beidz! Ir jau ari mīļums. Tikai to ieslēdz brīdī, kad reizi pusgadā dabū nedēļu atvaļinājuma, tad var būt mīļš simt piecdesmit dažādos veidos. Man šausmīgi nepatīk tā mīļš bez gala. Jo ari tas ir savdabīgs pirkšanas veids labāk nevajag. Ja nu stilo, tad lai tas ir saskaņā ar tevi. Turklāt sievietes šodien ir vēl aizņemtākas nekā vīrieši, viņām pat nav vajadzīga ne piedošana, ne labvēlības pirkšana. Vīrietis šodien savu mīļoto redz vīkendos un vēlās naktīs. Un neviens nevienu negrauž un neborē. Ja satiekas aizņemti cilvēki, viņiem ir viegli dzīvot, tiesa, ja neviens netiek čakarēts. Ja sieviete ir gudra…

-Gudra… Kāda, tavuprāt, ir gudra sieviete?

-Mmm… Zini, negribētos nolikt pašam savu dzimumu, bet, ja attiecībās rodas problēmas, tas notiek veču stulbuma, nevis sieviešu gudrības dēļ. Tomēr īsteni gudru sieviešu nemaz tik daudz nav. Es gudru sieviešu sabiedrību esmu baudījis kopš piedzimšanas, tāpēc zinu, ko runāju. Turklāt šai gudrībai nav nekāda sakara ar akadēmisko izglītību. Tu vari zināt septiņas valodas, tev var būt fantastisks ķēriens darba jautājumos, bet tu vari būt pilnīga muļķe un neveiksminiece dzīvē un mīlestībā.

-To mēdz saukt ari par sirds gudrību… Nezināju, ka tev tas ir tik svarīgi. Ja katrā pasākumā līdzās cits zaķis, turklāt ar katru nākamo reizi arvien jaunāks un jaunāks, tad nevar zināt, kā ir ar to dziļuma meklēšanu, Dane atļāvās paironizēt. Viņas intervējamais objekts šajā brīdī sāka jūtami nervozēt pielēja glāzi un aizkūpināja pirmo pīpi.

-Varbūt tā smukāk skan. Protams, ja ir dzīves gudrība un vēl arī sirds siltums, tad jebkurš vecis, ja vien viņš nav galīgi stulbs, to novērtēs. Ir vēl ari trešais faktors izskats, un tas vīrietim ir svarīgi. Lai gan, kad nokrīt rozā brilles, jebkurš super skaistums kļūst par vienkārši skaistumu. Kas paliek? Dzīves gudrība vai sirds gudrība. Pat vislielākais šarms pēc pāris gadiem var kļūt pretdabisks vai neciešams…

-…viņas smiekli, kas reiz skanēja kā sudraba zvārgulīši, ar gadiem pārvērtās stikla griežamajā…? Dane citēja.

-Nu redzi, tu to pateici ar zemtekstu. Es kā lauku puisis vienkāršāk. Jā, precīzi. Tad nu šādos brīžos mēs saprotam, ka tikai dzīves vai sirds gudrībai ir īstā vērtība. Un, ja vecis neapjēdz, kas viņam iekritis klēpī vai ko viņš izcīnījis, tad viņš ir… stulbs. Ilgā pauze pirms vārda stulbs lika domāt, ka Lazdiņš pats reiz smagi aplauzies… Lai gan… Vienai daļai veču gudra sieviete būs tāda, kas aptecēs un apčubinās rītā, vakarā, pasniegs siltas brokastis, pusdienas un vakariņas, teiks mīļus vārdus jā, mīfais; nē, mīļais; lūdzu, mīļais…

-… kā tad un vēl čības zobos pienesīs! Vai tiešām jums, vīriešiem, tas ir vajadzīgs?

-Kaut kā tādā garā, jā. Nemaz nesmejies un neironizē. Ojārs pēkšņi bija paraudzījies Danē pavisam nopietnu skatienu. Nu, nolaidies no saviem intelektuāles augstumiem, aizbrauc uz laukiem, pie tautas, un paskaties, ko tam vecim vajag, kad viņš norukājis desmit, divpadsmit stundu. Saprotams, vienkāršu, ērtu, pietiekamu eksistenci, nevis pārgudras atklāsmes. Gudrībām neatliek laika. Var jau teikt: vieglāk iegādāties kalponi. Bet veselai rindai veču vajag tieši to, vienkāršo. Tomēr, ja nu tev rodas brīvāks laiks un izdodas kaut nedaudz sakārtot savu dzīvi, un vēl izrādās, ka tobrīd mājās nav elektrības, tāpēc jādedzina sveces, lūk, tad tu gribi sev blakus gudru cilvēku, lai izrunātos līdz sirds dziļumiem par visām lietām. Jā, tad vairs nevajag to formīgo, garkājaino, kura gan prot uzvārīt dievīgu kafiju, lieliski mīlējās un ar kuru var iziet sabiedrībā, bet ar viņu nav, par ko parunāt. Diemžēl brokastis gultā un čību pienešana nav tas svarīgākais. To veči saprot tikai ap gadiem trīsdesmit pieciem četrdesmit, dažs labs tikai pāri pusmūžam.

-Piedod manu cinismu, taču tas nu gan neliecina par labu vīriešu izslavētajām prāta spējām un gudrībai…

- Nekad neesmu lietojis vārdu salikumu gudrs vecis, jau gadus divdesmit lietoju citu cietais vecis, ar to saprotot vīrieti, uz kuru var paļauties.

-Tas nozīmē nesatricināms, emocijas apslāpējis? Cietais rieksts Brūss Villiss, kurš ar smaidu un melno humoru tiek laukā no vislielākajiem mēsliem?

- Nūjā. Villisu ņemam kā mālu, kā izejvielu, ko pēc tam apaudzē vai izravē atkarībā no katra stila izjūtas. Galvenais, lai sliktajiem tiek iedots bietē, bet labie beigās uzvar. To jau mēs parasti neredzam, bet attiecībās viennozīmīgi cietais vecis sev līdzās atrod gudro sievieti. Ja tā notiek, šī savienība mīļi un forši var pastāvēt līdz sirmam vecumam. Tas strādā arī biznesā. Arī tur pastāv šī lomu spēle, un to var un vajag spēlēt. Vienīgi ja interese nav abpusēja, nav vērts, citādi var tā dabūt atpakaļ…! Jā, un, lai spēlētu, ir jābūt cietam vecim un jāmāk spēlēt. Un, ja tev uz pieres rakstīts: es pateikšu, ka tev ir skaistas acis, lai dabūtu izdevīgāku līgumu, nekas nesanāks!

-Vēl jau paliek risks aizspēlēties…

- Tā jau bieži arī notiek… Daspēlējas. Vai sagrauj to, ko pirms tam paši ilgi būvējuši. Šie vārdi bija tik rūgti kā vērmeles un varēja just nāk no aknām. Laikam apjautis, ka pateicis par daudz, Lazdiņš bravūrīgi turpināja: Tomēr, ja tā nenotiktu, dzīve būtu šausmīgi vienmuļa un garlaicīga. Nevar taču vienmēr prātīgi bremzēt, reizēm kāja pati meklē gāzes pedāli, lai izrautos no apnicīgās, garlaicīgās ikdienas. Ja visi spiestu bremzi, nekādu spēļu vispār nebūtu, mēs svinētu zelta kāzas citas pēc citām. Bet tā nenotiek… īstā atbilde cik saistīts tu jūties ar cilvēku, ar kuru kopā dzīvo vai kurš dzīvo tavā sirdī. Ja tev ir baigā aizmugure un drošums sirdī, vari spēlēties uz velna paraušanu. Tad ir interesanti paprovocēt ugunskuru, jo vienmēr var ieslēgt atpakaļgaitu. Manai mašīnai ir laba rocene. Viņš nosmīnēja, iemalkoja viskiju un ķircinoši ielūkojās Danei tieši acīs. Un tagad nesaki, ka tā dara tikai vīrieši, jūs jau arī neesat bez vainas. Pārsvarā gadījumu iniciatores ir tieši sievietes!

-Jau otro reizi tavos vārdos es saklausu domu, it kā sievietes ir tās, kas pavedina nabaga vārgos, neaizsargātos vīriešus! Dane uzsprāga tik skaļos smieklos, ka Lazdiņš tīri vai palēcās.

- Nē, vārgos jau jums nevajag, jo tas nav interesanti, vajag tieši stipros vīriešus, cietos večus. Tāpēc jau arī šauj ar acīm, vērpj un velk tīmekļus, kaļ plānus. Un, saprotams, sievietēm spēlmanēm vajag vai nu tos večus, kuri sīvi pretojas un neatdodas līdz pēdējam elpas vilcienam, vai ari tos, kuri jau ir pie vietas. Bet, kad iekaro, viss, paldies, vari būt brīvs…

Dane uz brīdi atrāvās no datora ekrāna. Kāpēc viņa tik nešpetni uzbruka Lazdiņam? Kāda viņai daļa par šī iedomīgā, lecīgā vīrieša mīlas dēkām un seksa uzvarām, ar kuru aprakstiem pilnas bulvārpreses izdevumu lappuses? Lai taču viņš savos četrdesmit skrien uz randiņiem ar jauniem zaķiem, lai kniebjas uz nebēdu kas viņai no tā? Jā, viņš ir nopietns biznesmenis, kuram pieder ienesīgs atpūtas un atrakciju komplekss Kurzemes skaistākajā vietā, viņa gada ienākumi rakstāmi vismaz ar piecām, ja ne vairāk nullēm, bet vai tas nozīmē, ka viņš ir tikpat cienījams ari kā cilvēks un uzticams kā vīrietis? Katrā ziņā viņa šādu tipu sev līdzās negribētu. Liels, izlutināts bērns, nekas vairāk! Šādam tipam dzīvē svarīgākais par visu ir atkal un atkal par katru cenu apliecināt savu vīrišķo ego.

Un tomēr kas bija īstais iemesls Danes vēlmei intervēt Ojāru Lazdiņu? Varbūt viņa gribēja uzzināt, kāpēc Lazdiņa vārds arvien biežāk minēts līdzās nu jau par leģendu kļuvušā superpsihoterapeita Māra Zeltkalna vārdam? Vismaz no preses slejām bija nojaušams, ka Zeltkalns pie Lazdiņa teju ceļas un guļas, atpūšas ziemā, pavasarī un vasarā.

Diez, kad viņš strādā?Dane ikreiz, ko tādu izlasot, ironiski nodomāja. Vai varbūt, uz vēsturiskās dzimtenes bagāto pilsoņu kaitēm jau paguvis iesist tādu kapitālu, ka ikdienas darbs vairs nav aktuāls?

Kopš abu iepazīšanās pirms astoņiem gadiem un dīvainās kopā pavadītās nedēļas nogales, kas beidzās ar sirdssāpēm un pilnīgu emocionālo sagrāvi, Dane apzināti bija centusies Zeltkalna vārdu aizmirst, ignorējot ielūgumus uz pasākumiem, kuros varētu būt viņš, izteikti vienaldzīgi laižot gar ausīm jebko, ko kāds stāstīja par viņu, kategoriski atsakoties viņu intervēt vai pat tikai lūgt īsu speciālista komentāru kādam rakstam.

Bet nu, pēdējo trīs četru mēnešu laikā, no vārdiem Māris Zeltkalns vairs nebija iespējams ne izvairīties, ne izbēgt.

Likās viņš ir visur. Operas sezonas slēgšanas ballē un Saulgriežu svētkos Jaunpiebalgā, labdarības pasākumā par godu vientuļajām māmiņām un Rīgas Latviešu biedrības gadskārtējā jubilejas koncertā. Grūtāk bija atrast pasākumu, kuru viņš neapmeklētu. Vai iespējams, ka nolīgts piārists mudināja slaveno dakteri aktīvāk grozīties sabiedrībā, kļūt sabiedriskākam, atmest noslēpumainību un nebēgt no preses un visbeidzot apprecēties, jo, kā zināms, ģimenes cilvēkiem labāk veicas biznesā, viņi rada lielāku uzticību. Vai nu tādu, vai citādu iemeslu dēļ, taču ilustrētajā bulvārpresē Zeltkalns pēdējā laikā arvien biežāk bija redzams līdzās garkājainai, ugunīgai rudmatei Kristīnei Graumanei, aizpērnā gada titula Mis Rīga 1999 ieguvējai. Te nu bija visi skaistie vārdi par iekšējo skaistumu, raksturu un cilvēcisko būtību! Tad jau tikai likumsakarīgi, ka tāds tādu atradis acīmredzot Zeltkalnam ar Lazdiņu bija daudz kopīga…

Nopūtusies Dane ķērās pie intervijas nobeiguma…

-Vai nav labāk nožēlot izdarīto nekā neizdarīto? Dane provocējoši ievaicājās.

- Pēc klasiskā uzstādījuma vajadzētu teikt labāk nožēlot neizdarīto. Tā būtu pareizāk, nesāpīgāk. Tomēr neizdarīto nemaz nevar nožēlot, to var tikai apspēlēt iztēlē. Kā būtu, ja būtu… Varbūt būtu bijis forši, varbūt ļoti traģiski. Ja runājam par nožēlu, viennozīmīgi nožēloju tikai izdarītās muļķības. Lielākā muļķība, ko var izdarīt vīrietis un sieviete, cepties par sīkumiem. Nepiedot. Aiziet un nepiedot. Aizcirst durvis, aiziet neatskatoties un nepiedot. Un laimīgajai pasakai beigas. Bet varbūt tas bijis tikai mirkļa vājums vai pārpratums. Trīsreiz atkārtotais vārds nepiedot lika domāt par salīdzinoši nesen pārciestu personisko traģēdiju vai vismaz drāmu.

- Ojār, ko nepiedot? Nodevību, pāridarījumu, rupjību, sānsoļus, melus?

- Uzsākot ikvienas attiecības, par būtisko ir jāizrunājas uzreiz, lai nebūtu tā kas vienam sīkums, otram šķiet pilnīgi nepieņemams. Vienam pārim sānsoļi ir abpusēji akceptējami, otram par katastrofas iemeslu var kļūt pat sadzīviski sīkumi, piemēram, piedegušas pankūkas. Ja nav saskaņas svarīgos jautājumos, ātri pienāk beigu sākums pārmetumi, negācijas, kas ietekmē ne vien pašus, bet arī visus apkārtējos. Ne katrs prot savas emocijas tik ideāli noslēpt, lai apkārtējie neko nejustu. Staigā tāds dusmīgs, sarūgtināts, ar neveiksminieka zīmogu sejā un nekas neveicas ne bizness, ne dzīve, ne gultas attiecības… Bet gudrai sievietei un cietam vecim tā nenotiek viņi necepas par sīkumiem!

Esmu sapratis reizēm labāk, lai tā būda nosvilst līdz pamatiem, un tad tīrā vietā celt jaunu, nevis mēģināt saglābt drupas un pēc tam pārbūvēt. Tā ir viena no muļķīgākajām kļūdām, ko vismaz reizi attiecībās pieļauj ikviens. Bēgdami no tā, kas sāp, negribot sāpināt sevi un otru, mēs izvairāmies no mirklīga problēmas risinājuma, lai vēlāk sev radītu krietni lielāku problēmu…

Bet klausies, urķīgā, kas tev pašai liekas lielākā muļķība attiecībās? Pilnīgi negaidīti Ojārs no intervējamā bija kļuvis par intervētāju. Ja reiz tu tādus jautājumus uzdod, acīmredzot tevi tas nodarbina? Ko tu atbildētu kā gudra sieviete?

Dane ilgi klusēja. Tik ilgi, kamēr klusums kļuva tik skaļš, ka pīpes klusie pakšķi sāka atgādināt uzbāzīgus pau-pau-pau.

- Manuprāt, lielākā kļūda urķēties tur, kur nevajag urķēties, censties uzzināt, izpētīt, izpreparēt mīlestību, attiecības, jūtu veidošanās mehānismus. Tajā brīdī, kad tu paņem rokā skalpeli un noliec mīlestību uz operāciju galda, lai to uzšķērstu un paraudzītos, kas lācīšam vēderā, nu, apsveicu, tā ir veiksmīgi beigusies, tad neviens reanimatologs, neviens psihologs vai psihoterapeits vairs palīdzēt nespēs. Attiecību analīze noved pie to nāves. Ar analīzi es domāju mīlestību, kas tiek izrunāta, salikta pa plauktiņiem, šķirojot un meklējot manā dzīves modelī iederīgo un neiederīgo.

Mēs pārāk daudz par šīm lietām runājam, cenšoties izprast ar prātu, kur būtu jāļauj vaļa sirdij reiz teica vecais, gudrais Blaumanis. Diemžēl ar mēs es domāju arī sevi, jo arī es mēdzu daudz jautāt, varbūt pārāk daudz.

Reizēm nemaz nevajag zināt, kāpēc, ir vienkārši jādzīvo tā, kā jūti. Bet urķējoties var uzzināt to, ko nemaz negribi un nevajag zināt. Varbūt lielākā gudrība ir ļaut ikvienam būt viņam pašam. Necenšoties otru pārveidot pēc sava ģīmja un līdzības, lai kā to gribētos…

Un vēl manuprāt, būtu tikai godīgi attiecību sākumā otru brīdināt par savu raksturu, nelāgo (lai gan mīļo) profesiju, kas paredz biežu un ilgu atrašanos ārpus mājas, un to, ka tu negrasies mainīties. Tad atliek jautājums vai otrs ir tik (sirds) gudrs (mīlošs), lai tevi pieņemtu, vai arī tik ne-gudrs (egoistisks), lai tomēr pūlētos tevi lauzt un mainīt, jo tā ērtāk pašam. Un otrs jautājums vai un kā šī partnera reakcija tevi iespaido.

Starp citu, Ojār, Dane cieši paraudzījās sarunbiedrā, vai esi ievērojis visas foršās sievietes, kādu pie mums ir daudz vairāk nekā citās zemēs, ir foršas tieši tāpēc, ka atļaujas būt tādas, kādas ir, necenšoties pielāgot pasauli sev?

-Un cik ilgi jūs, tādas neatkarīgas, lepnas un gudras, bez mums izturēsiet? Lazdiņš pēkšņi sašūmējās. Likās, Danes teiktais viņam uzminis uz mīļākās varžacs. Zini, cik bieži man gadījies tā: sākumā šķiet o, kāda sieviete!, taču izrādās, ka foršā, ugunīgi ledainā būtne ir baigi vientuļa gan dzīvē, gan sadzīvē. Un visnožēlojamākās ir tieši absolūtās perfekcionistes, tās, kurām n-tās augstākās izglītības, spoža karjera, pārpildīta garderobe, vienmēr nevainojams meikaps un manikīrs, grāmatplaukts vai lūst no psiholoģijas rokasgrāmatām un… nekā. Milzīgs dvēselisks tukšums un emociju bads. Viņas baidās ļauties dzīvei, jo cik paradoksāli! tas var apdraudēt viņu perfekti izstrādāto dzīves plānu. Sēž tāda perfektā ar savu eleganto frizūru, manikīru un doktores grādu viena pati kaktiņā, slēpjot skumju smaidu, rāda neatkarīgu sejas izteiksmi un cenšas saprast, kas šajā konstrukcijā ir nepareizi.

-Labi. Un cik ilgi jūs, tādi neatkarīgi, skarbi un cieti, izturēsiet bez mums? Dane uztvēra piespēli. Par attiecībām runājot, nācies dzirdēt, ka vīrieši baidoties no gudrām un stiprām sievietēm, kuras redz viņiem cauri.

- Bet tu paraugies, kas tie par večiem! No vienas puses, viņiem varētu būt kas slēpjams, no otras, mazvērtības kompleksi. Šādam vīrietim var būt problēmas iziet sabiedrībā, jo varbūt viņa sieviete tiešām ir gudrāka, stiprāka, talantīgāka. Ja tas tev nerada kompleksus, ja tu to spēj kompensēt citā veidā, kāpēc ne?

Ja tu man jautā kā vecim es varu izdarīt daudz: naglu sienā iedzīt, zemi art, māju uzbūvēt, firmu vadīt. Cietajam vecim tas jāprot. Bet, redzi, cietais vecis var duci māju uzbūvēt vai kalna kafejnīcu uzcelt taču, ja līdzās nebūs sievietes, kura ar savu sirds gudrību radīs skaistas formas, izvēlēsies gaumīgas krāsas, mīļu auru un patiesas attiecības, nekam nebūs jēgas. īstā lietu un attiecību harmonija ir mērķis, pēc kura tu tiecies. Un, ja dzīvē tik daudzas lietas forši sanāk kopā, tad tu patiešām saproti, ka vislielākā muļķība būtu to visu pazaudēt…

Dane tā arī nesaprata, kāpēc cietais vecis Ojārs Lazdiņš intervijas beigās izklājās kā tepiķis. Varbūt vainojams salīdzinoši lielais šķidrās degvielas daudzums, vēlā vakara stunda vai viņas ilgi trenētā spēja atvērt sarunbiedru. Nākamajā dienā pēc intervijas kurjers Danei redakcijā piegādāja lielu grozu ar sarkanām rozēm un ielūgumu divām personām uz Rīgas svētku VIP balli Biržas namā.

9. nodaļa

»

Jau trīs naktī, bet Osis vēl aizvien nebija atgriezies. Ko darīt nokāpt lejā līdz bāram un paraudzīties, ko dara svaigi pielaulātais vīrs? Oša noīrētais lukss izrādījās jaunlaulāto numurs. Bet varbūt Osim tur kāda tikšanās, ko viņas parādīšanās varētu izjaukt? Iet, neiet, iet, neiet…

Ar katru mirkli bažas ieguva arvien taustāmākus apmērus, beigās kļūstot par tādu kā tumšu mākoni virs galvas. Dane drudžaini gudroja, kā panākt, lai vilks paēdis un kaza dzīva. Risinājums izrādījās tik vienkāršs, ka viņa pat iesvilpās aiz sajūsmas: klavieres! Reģistrējoties uzņemšanā, viņa halles tālākajā stūri, tieši līdzās ieejai bārā, bija pamanījusi senatnīgu Petroff flīģeli. Nez, vai tas ir uzskaņots? Tagad tikai jānotēlo kaprīza dāmlte, kurai nakts vidū uznācis klimperējamais, jo vīriņš aizdevies bīdīt biznesu.

Iecere īstenojās gludāk, nekā domāts. Nakts portjē bija tā samiegojies, ka ļautu dāmai kaut vai dejot uz šī paša flīģeļa, ja vien tas netraucētu viņa miegam. Where is Mr. Osis? [1] 0, droši vien kopā ar to otru misteru bārā viņiem tur esot kaut kāda very serious [2] saruna. Stingri noteicis netraucēt, tad nu viņš ari netraucējot. Labi, vismaz kāda skaidrība.

Pāri naksnīgajai hallei pārlaidās viegli akordi… Petroff skanēja lieliski, varēja manīt, ka instruments tiek gan labi aprūpēts, gan bieži lietots jutīgie pirkstu gali atšķīra dzīvus taustiņus no sterili tīriem, bet nelietotiem.

Dane nebija pianiste, nebija pat mācījusies klavierspēli, taču spēlēja ar izjūtu. Flīģelis klusi ievibrējās un ieskanējās kā no miega iztraucēts tāls vējš. Dane spēlēja savu mīļāko skaņdarbu improvizāciju par Raimonda Paula melodijas Ilgais ceļš kāpās tēmu. Gluži kā viļņi liedagā skaņas cēlās un krita, lai, skaņdarbam beidzoties, paliktu ieķērušās halles augsto griestu veclaicīgajās velvēs. Tikmēr Danes pirksti dzīvoja savu dzīvi… Līgani, plūstoši pāri telpai aizvijās Imanta Kalniņa smeldzīgais vadmotīvs no filmas Ezera sonāte, liecinot, ka spēlētājs noskaņots visnotaļ apcerīgi un melanholiski…

-Tu gan māki raudināt cilvēkus, nedzirdamiem soliem pienācis Danei aiz muguras, Osis ierunājās. Tu mani nebeidz pārsteigt. Nezināju, ka tu tā… tik izjusti spēlē. Esi beigusi klavieru klasi?

- I ne tuvu tai neesmu bijusi. Spēlēju pēc izjūtas… Jebkurš normāls taustiņnieks man norautu galvu, redzot, kā turu rokas un kā spēlējot mainu pirkstus.

-Vai tad tas ir tik svarīgi? Osis paraustīja plecus. Galvenais, ka skan!

-N-nu… Nekad nesaki to profesionāliem mūziķiem, ja negribi noklausīties lekciju par netalantīgiem, neizglītotiem nejēgām, ar kuriem pilna pasaule un kuri talantīgajiem, izglītotajiem neļauj dzīvot, aizņemot viņu vietu zem saules un uz skatuves… Dane piecēlās un maigi aizvēra taustiņu vāku.

-Valdi, ejam gulēt! Rīt būs gara un saspringta diena, beidzot vajadzētu atpūsties…

Tomēr miega nebija ne acī ne Danei, ne Osim. Brālīgi gulēdami lielajā jaunlaulāto numura gultā katrs zem savas segas, viņi domāja katrs savu domu. Dane cīkstējās ar kārdinājumu iedegt gaismu un vēlreiz caurskatīt Tīnas mapi, lai beidzot saprastu, kas ir tas, kas viņai visu laiku neliek mieru, kā neatlaidīgs tārps urdīja doma, ka steigā kaut kas būtisks palaists garām. Turpretī Osis pēc viesnīcas bārā kopā ar Juhanu baudītajiem viskijiem mocījās ar vieglu nelabumu un milzīgu vēlmi pastāstīt Danei, ko uzzinājis.

- Labi, ja reiz nevienam no mums nenāk miegs, nav ko lieki tērēt laiku. Dane noknikšķināja naktslampiņas slēdzi, izlēca no gultas un aizdipināja līdz otrai istabai pēc Tīnas mapes, tad ielīda atpakaļ zem segas.

-Kas tev neliek mieru? Osis ievaicājās.

- Pati nezinu. Kad pirmoreiz caurlūkoju šo mapi, mani pārsteidza Tīnas savākto materiālu šķietamais haotiskums. Dīvaini, lai gan viņa mani aicināja iesaistīties Modes un modernās dejas festivāla organizēšanā, neviens no tiem papīriem pat attāli neattiecas uz šo pasākumu, jā, izdrukās minēti gan kosmētikas ražotāji, gan modes nami un dizaineri, gan slavenu zīmolu gatavo apģērbu līniju īpašnieki, bet kas viņus visus apvieno? Vai tiešām tas, ka ikvienam vismaz reizi pēdējo trīs gadu laikā bijušas problēmas vai nu ar narkotiku, vai nepilngadīgo seksa skandāliem?

- Un ja tā būtu? Ar to nepietiek? Varbūt Una gatavoja atmaskojošu rakstu par modes pasaules skaistās dzīves ēnas pusēm? Osis piesardzīgi ieminējās.

- Tā varēja būt. Un tomēr šī informācija nav nekāds noslēpums, ar to pilns viss tīmeklis, un nav jābūt hakerim, lai to spētu atrast. Nē, tur ir kas cits… Bet kas? Dane sāka nervozi plūkāt ausi.

- Ei, ei, nenoplēs pavisam, gan jau vēl noderēs! Osis iesmējās. Varbūt drusku iepauzē un ļauj smadzenēm pastrādāt tukšgaitā. Tikmēr es tev kaut ko pastāstīšu…

-Ko tu teiktu, uzzinot, ka pirms trim gadiem Tallinā nodibinājies sabiedriskais fonds un aģentūra Fobos Plus, kas par savas darbības pamatvirzienu uzrādījusi kultūras un izklaides sakaru veicināšanu Baltijā un Eiropā, respektīvi, koncertu, šovu, festivālu, izstāžu, prezentāciju un dažādu veidu publisku pasākumu rīkošanu, piesaistot ārvalstu partneru investīcijas…

-Fobos Plus? Bet tas taču…

-Kā tad! Osis pasmīnēja. Mūsu bēdīgi slavenā Muravjova sabiedriskā fonda Fobos atvasinājums. Gan jau čaklais skudruvīrs pirms laba laika juta, ka paša mājās reiz var sanākt pamatīgi mēsli, tāpēc jau laikus nodrošināja sev atkāpšanās ceļus. Un vai zini, ka Lietuvā pirms diviem gadiem nodibināts līdzīgs iestādījums reklāmas aģentūra Fobos Prim, bet Krievijā, Sanktpēterburgā, Fobos Forte? Visām kompānijām viens dibinātājs un īpašnieks.

-Vareni. Kā tu to uzzināji?

-Juhans izstāstīja. Starp citu, viņš par tevi ir sajūsmā.

-Kā tā?

-Bija ievērojis, ar kādu neuzticību tu viņu burtiski ar acīm apēdi, kamēr viņš pārskatīja māsas mapi. Vēlāk man teica tām rentgenacīm nekas nepaslīd garām nepamanīts…

- Ej nu… Vienkārši es vēl arvien nesaprotu, kāpēc Tīna vērsās pēc palīdzības pie manis, nevis brāļa, kurš strādā tiesībsargājošajās instancēs? Varbūt viņa brālim neuzticējās?

-Diez vai. Drīzāk jau iemesls ir tas pats, kāpēc es tev lūdzu kļūt par manām acīm un ausīm tajā pasaulē, kurā es pats nevaru tik vienkārši iekļūt, lai neizsauktu sačukstēšanos un liekas runas. Es pazīstu Juhanu viņš ir lāga vecis, ar kuru var iet kopā izlūkos un kāpt kalnos. Viņiem abiem ar māsu dzīvē nav klājies viegli vecāki gāja bojā autoavārijā, kad Juhanam bija septiņpadsmit, bet Tīnai trīspadsmit gadu. Citu radinieku nebija. Nezinu, kā viņam izdevās panākt, lai abus neievieto bērnunamā vai internātskolā, atceries, tie taču vēl bija padomju laiki! Taču, lai vai kā, bet Juhans Tinu uzaudzināja viens pats. Sāka strādāt, vidusskolu pabeidza neklātienē. Iestājās Juridiskajā fakultātē, studēja vakarniekos, jo pa dienu bija jāstrādā. Sāka strādāt vispirms obehaesā, pēc tam jaunizveidotajā igauņu policijas ekonomisko noziegumu apkarošanas grupā. Vienā tādā seminārā ari satikāmies un iepazināmies.

Osis ievilka elpu un domīgi pavērās logā, kur bija manāma viegli sārta blāzma rītausmas lieciniece.

- Zini… zem šīs saules nav nekā jauna. Pārsvarā visu noziegumu pamatā ir ne vairāk, ne mazāk nauda.

-Nenovirzies no tēmas… Nu labi, Juhans sāka strādāt policijā, ekonomistos. Bet Tīna? Kāpēc viņa, strādājot dienas avīzes izklaides nodaļā, nodarbojas ar dīvainām izmeklēšanām? Kāpēc viņiem atšķirīgi uzvārdi Tulainena un Villems?

-Vai Tīna tev nav stāstījusi? Tulainena ir viņas vīra uzvārds. Arī šis stāsts ir traģisks viņai pašai gan tu labāk nejautā. Tīna bija precējusies tieši trīs mēnešus. Viņas vīrs Timmo bija Juhana kolēģis no Organizētās noziedzības apkarošanas nodaļas. Abi kopā strādāja pie kādas lietas, tā arī iepazinās. Juhans vēl tagad nevar sev piedot, ka toreiz, pirms trim gadiem, atvedis Timmo pie sevis uz māju pārnakšņot. Sak, nebūtu iepazīstinājis ar māsu, nebūtu viņi ieskatījušies viens otrā un apprecējušies, nebūtu ari jāpārcieš visas tās sāpes… Redzi, deviņdesmit devītajā, kad pie mums Latvijā jau bija kļuvis salīdzinoši mierīgi, Igaunijas pierobežā aktīvi uzdarbojās biezo mašīnu zagļi caur Narvas robežpunktu uz Krieviju dzina fūres ar it kā jaunām mašīnām (pārsvarā Audi un BMW), pat dokumenti bija gods godam noformēti. Bet Timmo pēc gandrīz pusotra gada cītīga darba bija ticis viņiem uz pēdām. Diemžēl noslēguma operācijas laikā, aizturot kravu un tās vedējus, viens apnarkojies bandūžnieks viņu sašāva. Nāvējoši. Juhans teica pēc vīra nāves māsa gandrīz sajukusi prātā. Pārcietusi spontāno abortu. Pāri galvai ierakusies darbā. Pārstājusi tikties ar draugiem, arī brāli nav gribējusi redzēt. Toties ar visu sirdi un dvēseli pieķērusies savam vilku sunim. Un nu ari tas…

-Ārprāts. Danei zem siltās, mīkstās segas kļuva auksti, tikai iedomājoties vien, kas bijis jāpārcieš viņas draudzenei. Vai kāds varēja manīt, ka skaistā, jautrā un šerpā igauniete sevī nes tādas bēdas? Bet tagad es saprotu, kāpēc viņa dara to, ko dara. Un kāpēc lūdza manu palīdzību. Redzi, es viņai pastāstīju par savu kriminālziņu žurnālistes pagātni un to, ar kādām lietām esmu strādājusi…

- Nu re. Viena atbilde jau rokā. Un tagad padomā: kādu laika posmu aptver Tīnas savāktie materiāli?

- Aptuveni trīs gadus… Dane domīgi novilka. Tu domā…?

-Ja neiebilsti, izskatīsim to mapi kopīgi. Es gan neprotu lasīt igauniski, taču, ja tur būs minēti kādi nosaukumi un datumi, mēs to vienmēr varam pārbaudīt intemetā. Tavam mazulītim taču ir iebūvēts modems, vai ne? Varam izmantot viesnīcas interneta līniju būs gan padārgi, taču ātri un droši… Ar mieru?

-Protams.

Kādu bridi abi klusēdami rakās cauri papīriem, īpaši rūpīgi pētot pasvītrotās un apvilktās vietas.

Dane, pieraduma vadīta, pārrakstīja katras izdrukas galveno informāciju datorā sākumā parastā teksta failā, bet pēc brītiņa, sapratusi, ka pārskatāmāk būs veidot izklājumu tabulas formā, atvēra jaunu Excel logu un aši izveidoja iedaļas pamatinfo; firma, kurai bijušas problēmas: lietā minētās summas; laiks; iesaistītās personas vai citas kompānijas; kontaktinformācija. Angliski, igauniski, krieviski… Angliski, igauniski, somiski… Un viss no gala.

Osis, burdamies ap kādu preses relīzi angļu valodā, sodījās:

-Eh, kāpēc es izvēlējos skolā mācīties vāceni.

-Kādas problēmas?

-Nespēju precīzi pārtulkot. Cik noprotu, te minēts kaut kas par viltotiem sejas krēmiem…

Dane viņam pār plecu palūkojās izdrukā.

-Ne gluži. Tur teikts par kosmētikas, parfimērijas un higiēnas līdzekļu labdarības dāvinājumu lielo autokravu -, ko vairākas pasaulē labi pazīstamas kompānijas sūta kā Ziemassvētku dāvanu maznodrošinātajiem jaunajās Eiropas valstīs… Pag, pag! Lūk, te tas ir! Viņa satraukumā ievēlās Osim klēpi, sagrābdama izdruku. Viņam nebija iebildumu, tomēr Dane atkal apsēdās un ielika klēpi datoru.

-Dāvinājuma nogādāšanu adresātiem Igaunijā uzņēmies sabiedriskais fonds Fobos Plus. Nu?

-Kas nu? Osis nesatricināmā mierā atvaicāja. Normāla starptautiskā prakse. Kāds kaut ko dāvina labdarības mērķiem, lai gada nogalē tiktu vaļā no zināmas nodokļu summas nomaksas un ari preces, kurai jau beidzas vai drīz beigsies realizācijas termiņš, kāds cits uzņemas dāvanas piegādi, ieturot procentus par starpniecību. Un nav izslēgts, ka dāvinātājs zina, ka prece tiks nevis izdalīta, bet pārdota… Un varbūt zināms peļņas procents atgriezīsies pašam?

-Tieši tā, klausies! Divas rindkopas tālāk ir pavisam cits teksts: “Pastāv nopietnas aizdomas, ka minētā krava ne tikai nav sasniegusi savu adresātu, bet nav pat ienākusi Igaunijas teritorijā. Visticamāk, tā jau pārvesta pāri Krievijas robežai turpmākai realizēšanai tirdzniecības tīklā.” Iedomājies, ja šo kosmētikas līdzekļu vērtību konvertē naudā, kas tas par piķi! Kāda Ziemassvētku dāvana vistīrākā peļņa! Gandrīz nekāda riska, un naudiņa ķešā! Parēķini pats viens importa sejas krēms nemaksā mazāk par pieciem latiem un cik tādu var sabāzt milzīgā autofūrē? Savas piecpadsmit divdesmit tonnas. Vai divdesmit piecas. Viena sejas krēma svars iesaiņojumā ap simts gramiem. Tādas kravas vērtība varētu būt miljons eiro vai pat vairāk. Un, ja tie nav tikai krēmi, bet arī smaržas vai vēl kas cits no kosmētikas produktu dārgā gala? Cik miljonu tad sanāk?

- Nu, nu… Lasi tālāk! arī Osis bija ieinteresējies. Dane manīja, kā viņa galvā sāk griezties kādu bridi dīkā stāvējušie ekonomista zobratiņi. Acīmredzot viņš skaitļoja kravas vērtību…

-Bet tālāk tikai viens teikums: “Tiesībsargājošās iestādes pagaidām komentārus nesniedz.” Un viss.

-Viss?

-Viss.

-Neviena vārda, neviena telefona numura?

-Neviena.

-Jopcik.

-Ko? Par spīti situācijas nopietnībai, Dane apsmējās par šo jocīgo vārdiņu. Kas tas bija?

-Jopcik? Nu tāds mīkstināts variants no viena vispārzināma teiciena. Gribi pilno versiju?

-Nē, paldies. Pati zinu. Viņa atsmēja. Labi, meklējam tālāk. Ja šīs firmas vārds uzpeldēja vienreiz, noteikti parādīsies vēl.

…un tā ari bija. Fobos Plus vārds atklāti vai slēpti patiešām bija atrodams krietni daudzās Tīnas apkopotajās izdrukās pārsvarā visās, kas vēstīja par negācijām. Taču Fobos Plus vienmēr bija un palika balts un pūkains. Vienmēr viscēlāko mērķu vadīts, bruņojies vislabskanīgākajiem saukļiem, fonds līdzdarbojās kādā akcijā, pasākumā vai reklāmas kampaņā.

“Pasauli bērniem!" starptautisko tūrisma firmu dāvana bērniem bāreņiem iespēja doties ekskursijā uz tālām zemēm. Tīnas piezīme “nav iespējams intervēt nevienu bērnu, kurš būtu atgriezies no tādas ekskursijas”.

"Mazgājies vesels!" vairāku kosmētikas ražotāju megakompāniju jaunākās produkcijas ieplūdināšana Baltijas tirgū par iepazīšanās cenām (Dane atcerējās, ka vēlāk tam sekoja straujš cenu pieaugums, bet pircēji to pat nepamanīja tik iedarbīgas bija reklāmas, tik jauki smaržoja produkti un tik dikti visiem kārojās šis tīrības).

"Par tīrām attiecībām" jaunu, plaša patēriņa kontraceptīvo līdzekļu ieviešana tirgū tagad visos drogu veikalos un aptiekās bija nopērkamas minitabletītes pēc nakts bez izsargāšanās; ražotāji apgalvoja, ka tās ir absolūti nehormonālas, taču sīkāku ziņu par produktu nebija.

“Dzīvo zaļi!” plaša patēriņa sintētisko apģērbu lielražotāja jaunās pusaudžu sporta tērpu līnijas palaišana tirdzniecībā; Tīna bija apkopojusi saniknoto pircēju intemeta komentārus pēc šajos tērpos nomocītas sporta nodarbības iekaisumi, nieze, alerģija, smirdoņa, jo tērpi neelpoja, turklāt materiāls bija izrādījies veselībai kaitīgs…

Fobos Plus vārds parādījās deviņpadsmit izdrukās. Trijās no tām kopā ar savu mātes uzņēmumu Fobos; šīs bija tās lapas, kur Tīna bija uzķeksējusi pajautāt Danei.

- Nu, mīļā meitene, izskatās, mēs esam uzrakuši zelta dzīslu… Osis, apsarkušās acis berzēdams, ņurdēja. Viss ir daudz nopietnāk un vērienīgāk, nekā sākumā domājām. Muravjova kungam gan ir vēriens, ko tu neteiksi čaklā darba skudra. Viņam labāk piedienētu uzvārds Paukovs skat, kādu tīklu noaudis! Būs jāpalūdz mūsu ekonomistiem pārbaudīt vēlreiz, vai deviņdesmito gadu beigu mahinācijas ar dažādu preču derīguma termiņiem ari nav šī paša kunga roku darbs, atceros, bija krietni daudz tirdzniecības objektu, kur pārdeva importa pārtiku, kosmētiku un sadzīves ķīmiju ar notecējušiem termiņiem, kas bija paslēpti zem jaunām uzlīmēm. Var tikai minēt, kā toreiz uzvārījās viena otra reklāmdrukas kompānija, taisīdama falšās uzlīmes.

- Labi, mēģināsim savilkt galus, Dane, aiz noguruma knapi turēdamās kopā, lēni teica. Tātad kaut kas vai kāds pamudināja Unu pievērst uzmanību fondam Fobos Plus Igaunijā. Viņa sāka neuzkrītoši vākt materiālus un ar katru nākamo informācijas kripatiņu arvien vairāk pārliecinājās, ka ap šo firmu vējo beigtas žurkas smaka. Jautājums kas izprovocēja uzbrukumu? Vai Tīna ar kādu tikās, kādam piezvanīja, piedraudēja atklāt patiesību? Cik noprotu, brālim viņa neko nav teikusi?

-Nē, nav gan, viņš drūmi norūca. Pati saproti, kāpēc. Viņa nespēj tam piedot vira nāvi, lai gan faktiski Juhans ne pie kā nav vainīgs. Domāju, ka ar prātu Una to saprot, bet ar sirdi…

-Zini, Valdi… Varbūt ir tieši otrādi? Dane domīgi bilda.

- Varbūt viņa brālim neko nav teikusi tāpēc, ka visiem spēkiem cenšas to pasargāt? Tev tas nav ienācis prātā? Viņš taču ir vienīgais, kas viņai atlicis…

Osis klusēja, atlaidies uz spilvena un piesedzis acis ar labo roku, kā sargājoties no gaismas.

Pulkstenis rādīja pusseši. Pasmaidījusi viņa uzstādīja mobilā tālruņa modinātāju uz deviņiem, izslēdza gaismu un, pagriezusies ar muguru pret Osi, saritinājās uz sāniem embrija pozā un ietinās segā.

-… tas nemaz nav mīļi tā uzgriezt muguru… atskanēja miegains ņurdiens. Nāc uz mana pleca, būs jautrāk!

Dane nosprauslojās par šo “būs jautrāk”, taču pavirzījās tuvāk Osim un, iekārtojusies viņa azotē, acumirklī iemiga.

Nākamā diena ne ar ko īpašu neizcēlās. Ātri pabrokastojuši turpat numurā, veroties pāri vecās Tallinas jumtiem, abi devās uz slimnīcu: Dane apciemot Tīnu, Valdis satikt Juhanu, lai pārrunātu dažus būtiskus jautājumus. Norunājuši pēc stundas tikties, viņi pie ieejas izšķīrās.

Nu jau Tīna izskatījās daudz labāk un runāja skaidrāk nekā vakar. Arī policistes palātā vairs nebija.

-Izskatās, ka šodien jūties labāk?

-Jā, pateicos tev…

-Ko tu!… Tīna, es kaut ko atradu.

-Es zināju, ka tā būs. Vai tu saprati par Modes festivālu?

-Jā. Tev NEvajag preses sekretāri.

-Nevajag gan. Tā bija pasaciņa Juhanam.

-Tīna, ko tu gribi, lai es daru?

- Lūdzu, uzzini patiesību un uzraksti par to. Es izlasīju tavu maniaka stāstu. Es zinu tu varēsi. Brīdini cilvēkus! Izstāsti viņiem… Apsoli man!

-Labi.

Mājupceļš pagāja klusējot. Osis, vai nu pēc naktī izdzertā viskija, vai sarunas ar Juhanu, kāvās ar drūmām domām. Dane, pie melnā rovera stūres sēžot, klausījās instrumentālo džezu, baudīja braucienu un neuzbāzās ceļabiedram ne ar jautājumiem, ne sarunām.

-Tu būtu lieliska policista sieva, Osis bilda, izkāpjot no auto savas pārvaldes stāvlaukumā.

-Varbūt. Bet esmu tikai nejauka žurnāliste. Dane nosmaidīja, iekāpdama bumerā.

Uz priekšējā paneļa vīdēja līmlapiņa: “Mašīna tīra, māja arī. Atslēga dežūrdaļā, aploksnē. ”

-Kafiju gribi? Līdz tavām mājām vēl tāls ceļš. Varbūt paliksi pie manis un brauksi rīt? Aizšausim līdz Ezeriņiem pie Jāņonkuļa?

-Atkāpies, sātan! Man rit agri jābūt darbā, bet tev kārtīgi jāizguļas. Lūdzu, atnes man to aploksni no dežūrdaļas.

Citreiz Osis būtu stīvējies un centies Dani pierunāt, bet šodien piekāpās un ļāva viņai braukt. Viņš apbrīnoja šo sievieti un apskauda viņas neizsmeļamās enerģijas rezerves. Kur viņa ņem spēku?

- Es otrdien vai trešdien būšu Rīgā. Paēdīsim kopā pusdienas?

-Protams. Un… Osi?

-Jā.

- Man ir divi ielūgumi uz Rīgas svētku VIP balli. Pēc divām nedēļām. Sestdienā. Nāksi ar mani?

- Protams. Brauc prātīgi un piezvani, kad esi mājās! Neteiks taču, ka Danei būs eskorts līdz pašām namdurvīm.

10.nodaļa

*

Nedēļa aizsteidzās kā paātrinātas kinofilmas kadri. Astoņsimtgades ieskaņas pasākumi nomainīja cits citu gleznu un fotogrāfiju izstādes, brīvdabas koncerti, grāmatu atvēršanas svētki un tikšanās ar slavenībām. Labdarības akcijas un svinīgās pieņemšanas… Par to vajadzēja rakstīt, to vajadzēja bildēt un ik dienas atpoguļot laikrakstā. Šī atkal bija Danes dežūrnedēļa kā ziņu redaktorei. Viņa atkal sodījās uz visu pasauli un pati sevi piedevām, jo, lai izpildītu Osim doto solījumu un paspētu būt visos svarīgākajos svētku ieskaņas pasākumos, nācās dzīvot un strādāt gandrīz bez miega.

Piektdienas vakarā, gatavojot kārtējo nedēļas nogales dubultnumuru ar sestdien un svētdien paredzēto pasākumu detalizētu aprakstu, Dane gudroja, kā tikt galā ar daudzajiem brīvdienu pienākumiem. Viņa bija brīvprātīgi pieteikusies veidot fotoreportāžu no lielā svētku gājiena un VIP balles Biržas namā gan jau Zirnis tur būs (nebija vēl tāda pasākuma, kur viņš ar vai bez ielūguma neielīstu kaut pa atslēgas caurumu), bet, ja ne, tad viņas Canon arī nav zemē metams. Tajā pašā laikā Dane ļoti gribēja vienkārši paklaiņot pa Rīgu, pavērot notiekošo, izbaudīt brīvdienu gaisotni un noķert kādu kadru. ■

Jau labu laiku Danei milzīgu prieku un gandarījumu sagādāja fotografēšana Osis reiz bija pārsteidzis viņu ar dāvanu labu (un dārgu) digitālo spoguļkameru, un kopš tā brīža Dane

sāka raudzīties ne tikai datora ekrānā, bet arī fotoaparāta skatu meklētājā. Viņai ļoti patika bildēt portretus, turklāt pavisam neparastā manierē Dane varēja stundām ņemties ar fotografējamā objekta rokām, acīm, ausi vai degunu, meklējot īsto rakursu, gaidot īsto izteiksmi vai kustību. Tikpat skrupulozi viņa fotografēja arī citus dzīvos un nedzīvos objektus mākslas darbus, pilsētas vai dabas ainavas, dzīvniekus, putnus… Osis priecājās par Danes fotogrāfijām, vienu otru pat palūdza uzdāvināt.

Reiz viņai izdevās notvert mirkli, kas vislabāk raksturoja pašu Osi, piesēdis uz krēsla maliņas, viņš lieliem malkiem dzēra kafiju, ar vienas rokas slaidajiem pirkstiem cieši aptvēris krūzīti, ar otru roku šķirstīdams biezo nedēļas plānotāju, zem kura vīd atvērta dienas avīze. Līdzās pelnutraukā mētājās saņurcīta, bet neaizdegta cigarete. Cilvēks, kura vērtību skalā pienākums stāv augstāk par visu citu. Puspievērto tēraudpelēko acu skatienā dziļš nogurums, bet cieši sakniebto lūpu jutīgās līnijas stāsta, ka citos apstākļos šis vīrietis varētu būt ne tikai draugs, bet ari lielisks mīļotais, vīrs un tēvs.

Osim šī bilde nepatika. Precīzāk, patika gan, taču, to uzlūkojot, viņš jutās kā izģērbts. Danes objektīvs bija ielūkojies viņa dvēselē. Viņš vairākkārt mēģināja pierunāt Dani attēlu izdzēst, taču viņai prātā nenāca klausīt. Kā parasti. Tieši pretēji tā vietā, lai nobāztu tālāk no acīm, viņa uztaisīja vairākas lielformāta kopijas; vienu uzdāvināja Osim, otru Jāņonkulim, trešo ierāmēja un mājās nolika uz sava galda. Valdis vairākkārt bija centies uzzināt, kāpēc, taču ikreiz Dane bija atjokojusi gribu, lai tu būtu man tuvāk. Taču pati nebūt necentās izrādīt vēlmi pēc fiziskas vai emocionālas tuvības.

Pārdomājis viņu attiecības krustu šķērsu un Danes izturēšanos nesapratis, Osis bija nolēmis sevi nesāpināt un būt viņai labs un uzticams draugs. Ja nu kādreiz…

Privātklīnikas Zelta priede īpašnieks, direktors un vadošais speciālists vienā personā, psihoterapeits Māris Zeltkalns ļoti nevēlējās doties uz Rīgas svētku nedēļas nogales pasākumiem, sevišķi uz VIP balli Biržas namā. Pēdējās trīs nedēļas bija izsūkušas gandrīz visus spēkus. Ikdienas darbi klīnikā un sadzīves rutīna rīta un vakara pastaigas ar Nero, ogļmelno, uzticamo labradoru, ik pa divām dienām braucieni uz Pārupes tirdzniecības centru Rimi un zemnieku tirdziņu Bulduros, reizi nedēļā uz Centrāltirgu pēc svaigiem augļiem, dārzeņiem un visādiem gardumiem četrkājainajam draugam. Pārsvarā tomēr šis rūpes sagādāja prieku. Turpretī jaunais pienākums, kuru viņš nesen bija uzņēmies, gan dedzināja viņu kā sveci no abiem galiem, liekot nemitīgi domāt par taisnīgumu un ārsta ētiku.

Un nu vecais draugs Oskars Valdmanis, kurš aizvadīto gadu laikā no ārštata žurnālista, brīvmākslinieka bija kļuvis par respektablā vīriešu žurnāla Džentlmenis redaktora vietnieku, uzmetās arī par tādu kā Zeltkalna sabiedrisko attiecību lcūrētāju. Oskars dīca un īdēja ejam, ejam, ejam…! Gluži kā tajā aukstajā pavasarī pirms astoņiem gadiem, kad viņi devās uz Bimini Cepuru balli; tur viņš iepazinās ar Dani. To nedēļas nogali Zeltkalns vēl arvien atcerējās visos sīkumos it kā tas būtu noticis vakar. Viss gan labais, gan sāpīgais.

Varbūt tiešām aiziet? Ja nu…?

Jau krietni ilgu laiku Zeltkalns no laba prāta nebija apmeklējis nevienu saviesīgu pasākumu, ja vien neskaita tos dažus, uz kuriem Oskars viņu aizdzina teju ar varu, pat piespēlējot pavadoni glītu, garkājainu, rudmatainu meiču, izbijušo Mis Rīga. Šķiet, meiteni sauca Kristīne. Atklāti sakot, savu pavadoni Zeltkalns pacieta kā zobu sāpes un izturēja tieši trīs reizes klasiskās mūzikas koncertā viņa žāvājās un gandrīz aizmiga, Saulgriežu svētkos Jaunpiebalgā niķīgi paziņoja, ka neciešot ne alu, ne sieru, ne tautasdziesmas, bet vēloties daikiri, grieķu salātus un saulrietu jūras krastā; savukārt vientuļajām māmiņām veltītajā labdarības pasākumā Latviešu biedrības namā pērnā gada Mis Rīga bija spīdējusi kā jaungada eglīte viņas bezgaumīgais, pat vulgārais košums un dārgie, spožie grabuļi uz apkārtējo sieviešu fona izcēlās kā eksotiska papagaiļa spalvas lauku putniņu barā. Katrs par sevi skaists un apbrīnojams ir gan papagailis, gan zīlīte, gan sarkankrūtītis, taču vienkopus…

Tajā pēdējā reizē, sēžot līdzās Kristīnei un klausoties viņas ņirdzīgajās piezīmēs par pārējo sieviešu tērpiem, frizūrām un izskatu, Zeltkalns bija ar mokām novaldījies, lai nesapurinātu viņu aiz pleciem un neuzkliegtu: Attopies, tu, sava tēva naudas staigājošā reklāma! Ko tu zini par dzīvi un grūtībām?

Neko tādu viņš, protams, neizdarīja. Džentlmenis būdams, pēc pasākuma pavadīja meiteni uz mājām un, neliekoties manīt nedz viņas pavedinošos skatienus, krūšu un gurnu gorīšanu, nedz vēl gados pajaunās māmiņas laipno aicinājumu ienākt uz tasi tējas, kafijas vai kādu kokteili, atturīgi atvadījās.

Pēc tam gan Oskars bija mēģinājis viņam lasīt morāli tā tu savos četrdesmit piecos sapūsi un apsūnosi! -, taču pietika viena ļoti kaulaina Zeltkalna skatiena, lai viņš saprastu, ka aizgājis par tālu un īstais brīdis atvainoties.

Un nu jau vairākas dienas Zeltkalnu kaut kas it kā urdīja, it kā mudināja iet, skriet, rīkoties. Viņš nebija no tiem, kas pārlieku ticētu intuīcijai, priekšnojautām vai neizskaidrojamiem brīdinājumiem dzīves svarīgākajos brīžos, taču šīs sajūtas bija fiziskas un grūti ignorējamas. Tā vai citādi mājās nosēdēt būs vēl grūtāk, varbūt cilvēkos izdosies uz mirkli atslābt un aizmirsties. Viņam bija divi ielūgumi un divi iespējamie pavadoņi rudā mis Kristīne, kuras aizpērnais tituls un kronis šādu ielūgumu nenodrošināja un kura par iespēju parēgoties zibspuldžu gaismas apmirdzētajā smalkajā sabiedrībā būtu gatava uz jebko, un vecais draugs Oskars, kura amats redaktora vietnieks gan bija respektabls, tomēr nez kāpēc bija palicis ārpus VIP sarakstiem. Lai gan, iespējams, vainīgs nebija amats, bet orientācija, ko Oskars Valdmanis beidzot bija iemācījies neslēpt un kas kādam no balles organizatoriem varētu šķist nepieņemama.

Ha, Zeltkalns ironiski nosmīnēja, arī tas tomēr diez vai bija īstais iemesls, jo tāds slēptais izvirtību perēklis, par ko pēdējā laikā bija pārvērtusies agrāk tik rāmā un omulīgā Rīga, viņā radīja īstas šausmas. Jo vairāk tāpēc, ka tie skaitliski daudzie pacienti no sabiedrības biezā gala, kuri nāca pie viņa atjaunot savu dvēseles mieru, neuzskatīja par nepieņemamu ne laulības pārkāpšanu, ne gultas dalīšanu ar nepilngadīgiem partneriem, ne biseksuālas attiecības, ne sadomazohismu, pat ne zoofiliju. Uz šo morālo un tikumisko kroplību fona parasta homoseksualitāte izskatījās pēc veselas psihes parauga. Zeltkalns kā jau profesionālis ļoti labi zināja četras galvenās potenciāli bīstamo seksuālo varmāku pazīmes: tipiska āriene, ļoti plašs paziņu loks, vienlaikus vairāki seksuāli partneri, labi situēti cilvēki ar augstu stāvokli sabiedrībā. Arī Latvijā visas šīs četras pazīmes darbojās precīzi, kā no rokasgrāmatas.

Diemžēl ārsta ētika Zeltkalnam liedza tamlīdzīgu informāciju kādam izpaust, jo sevišķi tiesībsargājošajām instancēm, taču arvien biežāk viņu mocīja šaubas vai šādiem perversiem cilvēkveidīgajiem radījumiem vispār ir tiesības atrasties starp normāliem sabiedrības locekļiem? Jo vairāk tāpēc, ka viņš zināja, kas bija šie radījumi, kādus amatus viņi ieņēma un kādas varas sviras atradās viņu rokās. Ko darīt? šis jautājums grauza viņu kā tārps… Ziņot, neziņot, ko ziņot un kam?

Un tad kā atbilde pret debesīm raidītam izmisuma palīgā saucienam tikšanās ar…

Viduslaiku stilā izgreznotais Biržas nams ziedi, sveces, lāpas, nebeidzami gari mielasta galdi, livrejoti sulaiņi un senās mūzikas ansambļi (katrā telpā cits!) vedināja domāt par sen aizgājušo dienu godību, par laikiem, kad zeltu varēja liekšķerēm bāzt mutē un sudrabā mazgāt kājas. Izskatījās, ka ikviens no vakara viesiem jutās apmierināts, ka pieder pie skaisto, bagāto, lepno, veiksmīgo, cienījamo pulka.

Nomaļus stāvēdams, Zeltkalns vēroja pūli, pa retam atņemdams sveicienus un cenzdamies kaut ar pusausi saklausīt, ko spēlē senās mūzikas ansamblis. Spēlēja viņi tiešām virtuozi aizverot acis, lai neredzētu šis Salvadora Dali otas cienīgās maskas, un ļaujoties mūzikas burvībai, varēja pat iztēloties, kā Rīgā bijis pirms divsimt, trīssimt un četrsimt gadiem.

Iespējams, tas bija puiciski, taču Mārim Zeltkalnam, diplomētam un sertificētam psiholoģijas un psihiatrijas speciālistam, vēl arvien patika pasakas, vēsturiskās teikas un piedzīvojumu romāni par senatni. Arī filmas. Lasot tādu grāmatu vai skatoties filmu, viņš pilnībā aizmirsās un atslēdzās no realitātes. Palika vien viņš, mūžīgā labā un ļaunā cīņa, dzīves īstās vērtības gods, cieņa, uzticība. Un, protams, mīlestība. Mūžīga, padevīga mīlestība pret savu Daiļo Dāmu. Diemžēl viņa dzīvē Daiļās Dāmas nebija.

-Sveiks, Māri! Arī tu te? Zeltkalnu no pārdomām iztraucēja pazīstama balss. Ojārs Lazdiņš, Dzirnukalna īpašnieks un viens no tiem retajiem biznesmeņiem, kurus Zeltkalns uzskatīja par īstiem vīriešiem, savaldīgs, dzīvespriecīgs, kopts un labā formā. Lai kas notiktu viņa dzīvē, viņš to neizrādīja.

Viņi iepazinās kā ārsts un pacients. Uz šo dvēseles terapiju, paša vārdiem runājot, Ojāru bija pierunājusi māsa. Vērodama, kā brālis pēc šķiršanās ar mīļoto sievieti pamazām nodzeras un pārvēršas līdz nepazīšanai, Ojāra māsa Zanda bija viņu burtiski aiz čupra aizvilkusi pie Zeltkalna, sak, dabū šo uz kājām, dakter! Viņš to paveica, lai gan nenācās viegli. Pirmoreiz mūžā Zeltkalns pārkāpa nerakstītus ārsta un pacienta savstarpējo attiecību baušļus. Bija stundām ilga spītīga klusēšana. Bija viskija un konjaka litri. Bija dzērāja asaras un nākamā rīta pohas. Bija solījumi, apņemšanās un atkal noraušanās no āķa. Bija stundām ilga, mēma sēdēšana Dzirnukalna galā. Visbeidzot pēc vienas kārtīgas iedzeršanas, dusmīgas izbļaustīšanās, kas beidzās ar roku izvicināšanu un Zeltkalna kreiso āķi, uz krietnu bridi noliekot Lazdiņu plakaniski, aizsākās kaut kas līdzīgs vīru draudzībai.

Nē, viņi nekļuva par sirdsdraugiem, jo Mārim bija citas intereses. Ojāram patika izklaides ar jauniem skuķiem, jaucot tiem galvu un amizierējoties, bet nevienai tā arī nedodot nekādas cerības. Zinot Ojāra personisko neveiksmi kāzu priekšvakarā viņa līgava bija aizbēgusi -, Zeltkalns spēja saprast, kāpēc viņš tā dara, taču nevarēja šādu rīcību attaisnot.

-Nāc, es gribu tevi ar kādu iepazīstināt. Viņa mani pirms divām nedēļām intervēja lielākajam sieviešu žurnālam Anna. Izdevās lieliska intervija pirmā manā mūžā, par ko es nekaunos. Par pateicību es viņai uzdāvināju divus ielūgumus uz šo pasākumu. Domāju, ka ieradīsies viena, bet nē paņēmusi līdzi pavadoni, tā ka danči laikam nespīd… Tūlīt atgriezīšos!

Ojārs iejuka apkārtējo ļaužu pūlī. Zeltkalns palika stāvam kā iemiets. Ar pusausi klausīdamies Ojāra stāstā, viņš bija centies nomierināties un sev iestāstīt, ka tā būtu pārāk neticama sakritība, ja te pēkšņi atrastos arī Dane. Kas viņai te būtu meklējams? Ojārs gan vārdu nenosauca…

- Dane. J Kāds prieks tevi atkal satikt! iztālēm atskanēja ne ar ko nesajaucamais, skarbi sulīgais Lazdiņa baritons puse kapitāla, kas viņam nodrošināja leģendāros panākumus pie sievietēm. Balss tuvojās. Vēlreiz paldies par interviju, tā patiešām bija izdevusies. Vēl ilgi domāju par visu, ko tovakar sarunājām…

Un tad vairs nebija, kur sprukt. Lazdiņa pieturēta zem elkoņa, Dane stāvēja tieši viņa priekšā un savām pelēkdzelteni lāsumotajām acīm nesatricināmi raudzījās tieši Zeltkalnam sejā.

-Dane, lūdzu, iepazīsties šis ir mans draugs Māris Zeltkalns. Bet tu jau droši vien viņu pazīsti ja ne personiski, tad vismaz vārda pēc. Viņš mums šobrīd ir lielākais spīdeklis pie…

-Ojār, izbeidz! Zeltkalns pārtrauca draugu pusvārdā un sniedza Danei roku. Labvakar, Dane, tu labi izskaties.

-O, jūs esat pazīstami?!

-Esam, Ojār, esam. Precīzāk, bijām… pirms astoņiem gadiem, Dane atņēma sveicienu. Jā, labvakar, doktora kungs. Ļoti patīkami jūs atkal satikt. Arī jūs esat lieliskā formā. Gadiem pārjums nav varas… Lūk, un tur nāk mans pavadonis lūdzu, kungi, iepazīstieties, policijas apakšpulkvedis Osis, uzņēmējs Dzirnukalna saimnieks Ojārs Lazdiņš un slavenais krīžu psihologs, psihoterapeits, kurš jau desmito gadu praktizē Latvijā, Māris Zeltkalns.

-Osi, tu? oficiālo iepazīstināšanas ceremoniju pārtrauca Lazdiņa rēciens. Vecais blēdi, tu gan augstu esi kāpis! Kad skolā deldējām bikšu dibenus, neviens pat iedomāties nespēja, ka bālais, tievais puišelis reiz kļūs par tādu veci, kuru pazīst visa Latvija un kura dēļ sievietes kā bez prāta!

- Lazdiņ, nemuldi, citādi dabūsi bietē! Osis tīri pikti ierūcās. Dane, Ojārs ir mans skolas un sola biedrs. Baigi foršais džeks, vismaz kādreiz bija, kamēr sievietes nebija galīgi no ceļa novedušas… Katrā ziņā uz viņu var paļauties.

Dane pārsteigti vēroja trīs vīriešus. Osis solīds un atturīgs, stalts un atlētisks, pēc stājas nojaušama viņa profesija; tērpies tumšā smokingā, īsi apgrieztiem pelēkblondiem matiem, izskatījās lieliski. Lazdiņš sev raksturīgajā brīvi lecīgajā stilā vīnsarkans smokings, pagarie mati saņemti astītē. Un Zeltkalns joprojām tāds kā pirms astoņiem gadiem. Garš, plecīgs, pagariem cirtainiem matiem, kā akmenī cirstiem vaibstiem un džinsu zilām acīm.

Un viņa? Viņa gan bija, gan nebija tā pati Dane, kas pirms astoņiem gadiem. Ari šovakar viņai mugurā bija melna kleita, tikai šoreiz tā bija pēc pasūtījuma šūta vakarkleita spāņu stilā gara, pieguloša, ar kupliem volāniem un vīnsarkanu šalli ap pleciem. Mati vairs nebija ne īsi, ne blondi Danes melnās, sprogainās krēpes dižojās sarežģītā sasukā, ko vainagoja viens vienīgs rozes zieds tumšu asiņu krāsā. Ja reiz viduslaiku balle, lai būtu! Viņa bija pacentusies, pat neiedomādamās, kādu iespaidu šī dramatisko krāsu kombinācija atstās uz apkārtējiem.

-Valdi, nāc, iedzersim par satikšanos! Dane, piedod, es uz mirkli nolaupīšu tavu kavalieri. Neesam redzējušies vairāk kā divdesmit gadu kopš astotās klases. Māri, esi džentlmenis, parūpējies, lai dāmai nekā netrūkst!

Lazdiņš bez ceremonijām aizstiepa Osi sev līdzi cauri burzmai, kur lielās halles stūrī aiz mūziķiem, greznota maziem lukturīšiem un ziedu vītnēm, vīdēja bāra lete.

Dane mēmi paraudzījās Zeltkalnam tieši acīs beidzot bija noticis tas, no kā viņa bija centusies izvairīties astoņus gadus. Kopš tās vējainās dienas pie aizslēgtajām Zeltkalna Jūrmalas mājas durvīm…

-Tu laikam šobrīd labprātāk atrastos jebkurā citā zemeslodes vietā, ne šeit… viņš tikko dzirdami noteica.

-Nē, kāpēc? Te ir diezgan omulīgi. Arī publika… jauka, viņa paironizēja.

- Dane, nevajag. Es taču redzu, ka tu knapi valdies. Ja vēlies, es aiziešu. Tiesa, nesaprotu, ar ko esmu izpelnījies tik izteiktu nepatiku, taču es respektēšu tavu vēlēšanos. Tikai pasaki…

Danei kļuva neērti. Patiešām, ko gan viņa no sevis iedomājās. Jā, pirms astoņiem gadiem šis vīrietis vienubrīd šķita pats tuvākais cilvēks uz zemes! Bet pēc tam pazuda… aizbrauca… Un arī viņa aizbēga, jo toreiz jutās nekas. Dzīves krustcelēs un naudas trūkumā nonācis skuķēns, kurš netika galā ar savu dzīvi. Mazs, stūrī iedzīts dzīvnieciņš, kurš, par spīti mežonīgām bailēm, tomēr alkst ļauties glāstošai rokai… Toreiz tā bija viņas izvēle pavadīt nedēļas nogali kopā ar Māri. Neviens viņu nespieda. Tad nav ko tagad plosīties…

- Nē, nē, viss ir kārtībā. Esmu tikai nedaudz sagurusi. Daudz darba. Ak, šis mūžīgais universālais aizbildinājums!

-Esmu pamanījis. Tu raksti un vēl atrodi laiku vadīt tiešā ētera raidījumu? Ja sanāk vaļas, reizēm paskatos. (Labāk neteikšu, ka esmu redzējis visus raidījumus.) Apbrīnojami… Cik tev diennaktī stundu? Zeltkalns mēģināja jokot.

- Tikpat, cik visiem, divdesmit četras. Vienīgi ātrums man laikam ir turbo, Dane gandrīz pieklājīgi atbildēja.

-Tu vēl aizvien brauc tikpat ātri?

-Vēl ātrāk.

-Neesi domājusi par mierīgāku dzīvesveidu?

-Ko tu ar to gribēji teikt? Dane kļuva uzmanīga.

- N-nu… Vīrs, ģimene, bērni… Mierīgāks, rāmāks darbs. Piemēram, sava PR kompānija vai grāmatu rakstīšana.

-Nē. Vismaz pagaidām ne. Jāstrādā. Šodien reti kurš var atļauties nestrādāt. Un man nav bieza vīra. Vai to tu gribēji uzzināt esmu vai neesmu precējusies? Nē, neesmu, un mani tas pilnībā apmierina! acis samiegusi, Dane atbildēja.

- Ūja, nedusmojies! Zeltkalns nebija gaidījis tik tiešu atbildi. Tomēr tas norādīja, ka Danes raksturam gadi neko nav spējuši padarīt cik asas adatas bija toreiz, tikpat dzeldlgas ari šodien. Varbūt vēlies martini?

- Vēlos gan. Ar citronu un ledu. Viņa pirmoreiz pasmaidīja.

11.nodaļa

*

Oša prombūtne ievilkās divu martini kokteiļu garumā. Valodas nevedās tukšvārdīga, viegla čalošana nenāca prātā ne Danei, ne Zeltkalnam, bet nopietnākām sarunām nebija ne īstais laiks, ne vieta. Senās mūzikas ansambli nomainīja Time After Time, uzsākot izsmalcinātu improvizāciju par populāru džeza skaņdarbu tēmu.

-Varbūt padejosim? Zeltkalns ieteicās. Atraidījums, iespējams, būs vieglāk paciešams nekā tāda mīdīšanās uz vietas, nerodot īstos vārdus. Gribētos tik daudz Danei pateikt, tik daudz pajautāt… Pirmām kārtām noskaidrot, kas īsti toreiz notika un kur viņa palika, izgaistot bez pēdām. Taču nepieejamā sejas izteiksme skaidrāk par skaidru lika saprast šis nebūs jautājumu un atbilžu vakars.

Par lielu izbrīnu Zeltkalnam (un arī pati sev) Dane piekrita aicinājumam uz deju un, partnera stingrās rokas vadīta, cēli slīdēja uz dejošanai atvēlēto halles zonu. Pussolīti aiz Danes iepalicis, Zeltkalns manīja, kā mainījies Danes augums. Viņā vairs nebija nekā bērnišķīgi meitenīga stāvs kļuvis reizē slaidāks un formīgāks, gurnu kustības bija līganas un pavedinošākas; dekoltētā kleitas augšdaļa atsedza ļoti baltu ādu, caur kuru skaidri vīdēja nervozu, zilu dzīsliņu tīklojums, kas pazuda zem izvirzītajiem atslēgas kauliem. Bet visvairāk pārsteidza Danes sejas panti vaigu vieglo apaļumu nomainījušas dramatiski asas līnijas, agrāk bērnišķīgo lūpu sakniebienu spītīgs zobu sakodiens (šķita, ka starp tiem šņirkst nežēlastībā kritušo upuru kauliņi), bet skatiens agrāk to varēja salīdzināt ar dziļu aku, tagad vienīgais piemērotais apzīmējums likās bezdibenis, kas ierauj bez brīdinājuma. Tomēr šāda bīstama un neizprotama Dane viņam patika pat labāk par agrāko romantiski tiepīgo būtni.

- Ko tu mani tā pēti? Kaut kas nav kārtībā ar apģērbu? jūtot ciešo skatienu, Dane šķietami nevērīgi iejautājās, iekļaujoties Māra rokās un ļaujoties viņa vadībai. Viņš neatbildēja, tikai nenovērsa savu džinsu zilo skatienu un raudzījās viņā kā salīdzinādams.

Dīvaini, šo astoņu gadu laikā viņas ķermenis nebija neko aizmirsis. Tieši pretēji atcerējās ik sīkāko pieskārienu, pagriezienu, saskarsmes punktu… Varbūt šī deja nemaz nav laba doma, viņa nervozi sarāvās, sajūtot Zeltkalna valdonīgo tvērienu. Šis vairs nebija tas biklais angļlatvietis, kurš toreiz Bimini viņai pieskārās pirmoreiz. Šis vīrietis zināja, kur likt rokas un ko ar tām darīt. Tas drusku biedēja tāpat kā pašas ķermeņa nodevīgi apmierinātā reakcija.

- Dane… Es gribētu tev ko lūgt. Ja drīkst, protams. Es.. Man… Būtu labi, ja mēs varētu satikties ārpus šī balagāna. Mums vajadzētu izrunāties. Man tev kas jāsaka… pie auss atskanēja nedrošs, saraustīts lūgums.

-Māri… Manuprāt, mums nav, par ko runāt.

- Vai tiešām? Zeltkalna balsī bija iezadzies britu vēsums.

-Es gan būtu…

- Nevajag… Dane pastiepa roku augšup un ar mazo pirkstiņu viegli pieskārās viņa kaklam virs apkaklītes.

Vīrieša reakcija bija strauja teikums aprāvās pusvārdā. Dane nesatricināmā mierā atkārtoja:

-Nevajag. Nebojāsim šo vakaru. Iesim labāk uz balkona un paskatīsimies uz naksnīgo Rīgu mūsu dzīves laikā šādi pilsētas svētki būs vienīgie, jo ne deviņsimtgadi, ne tūkstošgadi mēs nepiedzīvosim. Pēdējos vārdos bija jaušamas skumjas.

Simtgadīgā Biržas nama otrā stāva balkons atgādināja pārblīvētu šprotu bundžu izrādījās, ka romantikas tīkotāju netrūkst ari šajā sabiedrībā, tāpat kā netrūkst romantiski dzeltenu fotogrāfu, kuri tā vien tīko notvert kādu pikantu kadriņu, lai pēc tam nedēļām un mēnešiem būtu ko malt un pārmalt.

Pēc skandalozajām fotogrāfijām Zeltkalns ciešā apskāvienā ar aizpērno Mis Rīga tagad vēl ari Danei vajadzētu iekļūt kadrā kopā ar Zelta dakteri. Nē, paldies, tad labāk vēl viena brīvprātīga dežūrnedēļa ziņu nodaļā!

Viņa strauji apcirtās un, satvērusi Zeltkalnu pie elkoņa, stūma lejup pa kāpnēm. Piedod, es… pavisam aizmirsu… Mūs taču lejā gaida!

-Dane… Pagaidi, nesteidzies tā, lēnāk! Viņš nespēja tikt līdzi plandošo volānsvārku jūrai, kas kā melna upe plūda aiz Danes, smailajiem papēdīšiem raiti rībinot lejup pa pulētā marmora kāpnēm. Nudien, kā Pelnrušķīte pusnaktī, Zeltkalns ironiski nodomāja. Vēl tikai trūka, lai viņai džinkstēdama nokristu viena kristāla kurpīte.

Kurpīte nenokrita, toties Dane, veikli lavierēdama cauri dejotāju pūlim, pazuda skatienam. Pie joda, viņa iemācījusies izgaist kā tāds… indiānis, Zeltkalns piktojās, burzīdamies gar svētlaimīgiem pārīšiem un ik uz soļa atvainodamies.

Dani viņš atrada tērzējam ar Osi un Lazdiņu.

Vēl vairāk lai uzsvērtu faktu, ka uz šo pasākumu nav ieradusies viena, viņa vienu roku nevērīgi turēja uz Oša delma. Nez kāpēc šis īpašnieciskais žests, vērsts pret citu vīrieti, Zeltkalnā iesvēla acumirklīgas rūgtas dusmas. Protams, ar prātu viņš saprata, ka tām nav ne mazākā pamata un viņam nav nekādu, pilnīgi nekādu tiesību no Danes kaut ko gaidīt un kur nu vēl prasīt, tomēr viņas nevēlēšanās izrunāties, dīvainās enerģijas caurstrāvotā deja un pēdīgi bēgšana kaut ko nozīmēja…

Un nu tik klaja, demonstratīva savu attiecību izrādīšana. Kāpēc? Ko viņa ar to gribēja pateikt?

Arī Osis īsti nesaprata Danes pēkšņo noskaņojuma maiņu. Jā, viņi bija kopā ieradušies ballē; kāpjot pa kāpnēm, viņš bija piedāvājis savai dāmai atbalstam elkoni, taču faktiski tā bija vienīgā nosacītā tuvība viņu starpā.

Un nu vispirms viņa atskrien kā aizelsusies fūrija, sagrābj viņu zem rokas un pieprasa martini kokteili, vienā elpas vilcienā to iztukšo sausu un pēc tam pārsteigtā Lazdiņa acu priekšā sāk spēlēt neizprotamu teātri.

Vai arī… vai arī šī izrāde domāta kādam citam? Zeltkalnam?

To, ka slavenā psihoterapeita un Danes starpā kaut kas ir, viņš bija sajutis uzreiz. Nevarēja tikai saprast, kā pret to izturēties viņam. Izlikties neredzam, neuzkrītoši izvaicāt Dani vai nostāties pozā: neaiztiec, tā ir mana sieviete? Turklāt neizskaidrojamu iemeslu dēļ Osis pret Zeltkalnu acumirklī sajuta dīvainu nepatiku.

Tēvocim Freidam te būtu kas sakāms, viņš pie sevis nosmīnēja. Mūžsenā divu tēviņu cīņa par mātīti… pat neņemot vērā faktu, ka diez vai šī mātīte jelkad piederēs kādam no viņiem, jo viņai, šķiet, vispār neviens nav vajadzīgs.

-Osi, vai tu mani šovakar uz deju neaicināsi? Dane cieši iekrampējās viņa smokinga piedurknē. Rīt tajā vietā droši vien paliks piecu asu nagu iespiedumi. Lai. Viņš būtu mierā pārciest daudz vairāk, ja šis aicinājums nāktu no sirds. Taču dāvātam zirgam zobos neskatās, un Osis, kā galantam kavalierim pieklājas, aicināja savu dāmu dejot.

Time After Time turpināja spēlēt smeldzīgos džeza meldiņus. Atklāti sakot, Osim tas bija pa prātam galīgi nekārojās, tik neierasti stīvā ģērbā iestūķētam, kratīties kā tādam pūtainam pusaudzim.

Jau otro reizi pārdesmit minūšu laikā šonakt Dane iekļāvās kādās rokās, ļaujot sevi apskaut un vadīt dejas solī. Ļaut sevi vadīt ļauties vīrieša apskāvienam tas bija tik neierasti un mulsinoši.

Nē, nebija jau tā, ka līdz saviem trīsdesmit diviem Dane būtu dzīvojusi ka šķīsta jumprava. Pirms desmit gadiem bija neveiksmīgs kopdzīves mēģinājums ar Andri tas vilkās un agonizēja vairākus gadus. Līdz tai neprātīgajai nedēļas nogalei pie Zeltkalna, kas pielika punktu ļoti daudz kam. Pēc tam?… Bija mirklīgas dēciņas un aizraušanās. Bija mokoša kaislība, ko pret Dani izjuta bijušais šefs, pēc vairāku gadu ciešanām piespiežot viņu nomainīt darbu.

Jā, un bija Osis. Ar savu uzticamo draudzību un kluso, neuzbāzīgo cerību sagaidīt kaut ko vairāk.

Pēc skumjās šķiršanās upes krastā pirms četriem gadiem, noslēdzot slepkavas Liepas lietu, Osis bija ļāvis Danei noprast, ka gribētu, lai abus saistītu kas vairāk par draudzību. Vēl pavisam nesen, no Tallinas mājās braucot, Osis jokodams nodēvēja Dani par ideālu policista sievas kandidāti, taču nekad nebija pārkāpis abu klusējot nosprausto robežu, aiz kuras iet nebija vēlams, jo tad varēja sastapties ar dzeldīgi zaļu skatienu, no kura stājās sirds…

Oša rokās bija droši un silti. Viņš bija prasmīgs dejotājs, vadīja neuzkrītoši, bet veikli un bez sadursmēm ar citiem pāriem. Tikpat veikli, kā brauc ar auto, Dane nosmaidīja. Viņai pēkšņi radās neizskaidrojama māju sajūta lūk, te, šajās rokās, kopā ar šo cilvēku, ar šo vīrieti.

Viņa pavērās uz augšu un trāpīja tieši divos tumšos atvaros Osis bija viņu vērojis, nojauzdams nozīmīgas pārmaiņas, taču nesaprazdams, ko tieši. Pieliecis galvu un ar lūpām gandrīz skardams Danes kreiso ausi, viņš iejautājās: Vai tu man paskaidrosi, kas notiek?

Viņa tikai pašūpoja galvu. No spāniski sakārtotā mezgla atrisa viena melna cirta, uzvēdījot svaigi rūgtu aromātu rudenīga zeme, tikko grābtas lapas, svaigi pļauta zāle, saules sakarsēta sūna zem basām kājām… Vērē.

Osis neuzstāja. Tātad vēlāk. Bet šobrīd viņš atļausies sev šo ļoti reto greznību padejot ar valdzinošu sievieti.

Pēkšņi viņš saspringa un acumirklī saasināja uzmanību, jo arī Dane no laiskas, balles kleitā tērptas spāņu skaistules bija pārtapusi lēcienam gatavā panterā, kuras zaļo acu skatiens kā pielīmēts pavadīja kādu cauri visai milzīgajai zālei.

-Kas noticis? vairs nespēdams izturēt neziņu, Osis jautāja.

-Nekas īpašs. Tikai tavs draugs Lazdiņš un Zeltkalns šobrīd sirsnīgi čupojas ar Muravjova ļaudīm…

Tiešām pāris metru tālāk, tieši deju grīdas malā, abi pieminētie tobrīd draudzīgi saskandināja šampanieti ar bariņu melnos smokingos tērpušos vīru visi viņi tā vai citādi bija saistīti ar Muravjova fondu Fobos, un visus viņus savā baisajā stāstā bija pieminējis Artūrs. Plati smaidi, rokasspiedieni… Acīmredzot viņi tikko par kaut ko bija vienojušies.

Danei kļuva neomulīgi vai tiešām Zeltkalnam ir kas kopīgs ar tādiem cilvēkiem? Vai tiešām arī viņš ievilināts brīvā tirgus un nesakārtotās likumdošanas visatļautības dūksnājā, kur vienīgos likumus diktē nauda, nauda, nauda?

-Bet ko gan varētu gribēt šaubīgas struktūras pārstāvji no respektabla ārsta ar augstu stāvokli sabiedrībā un labu reputāciju?

- Tieši to arī grib augstu stāvokli sabiedrībā un labu reputāciju. Tieši to pašu, ko no citiem šajā zirnekļa tīklā ievilktajiem, Osis atbildēja.

Pašai nemanot, viņa bija domājusi skaļi.

- Atceries, kādus uzvārdus minēja Artūrs? Viņi visi taču ir cienījami valsts ierēdņi un amatpersonas, varas balsti un sabiedrības pīlāri. Ja tikai varētu uzzināt, par ko viņi tur runā.

Abi bija nogājuši no dejas laukuma un, galvas kopā sabāzuši, stāvēja netālu no muravjoviešu bariņa.

-Pajautā Lazdiņam. Pats taču teici, ka foršs džeks.

-Teicu… Bija foršs. Skolas laikā. Tagad vairs nezinu. Protams, vecās draudzības vārdā varu mēģināt ar viņu satikties, iedzert kādu viskiju un parunāties par dzīvi.

- Tā nu viņš tev visu stāstīs? Dane neticīgi nogrozīja galvu. Lazdiņš ir gudrs un slīpēts, prot nolasīt nepateikto.

- Mjā, droši vien pēc intervijas tu viņu pazīsti labāk. Kā tev likās, vai viņš ir spējīgs uz nelietīgu rīcību?

-…n-nezinu. Viena lieta iztaujāt, izvaicāt un, spēlējoties ar jautājumiem, izvilināt vēlamās atbildes, pavisam cita mēģināt saprast, kā šis cilvēks rīkotos, nonācis morālas izvēles priekšā. Tā īsti man neko negribētos apgalvot. Manuprāt, Lazdiņš ir lecīgs, pašpārliecināts un ar savu vīrišķo būtību ļoti apmierināts tips, kura ego ļoti svarīgs pašapliecināšanās faktors lai veiktos biznesā, lai atpazītu sabiedrībā, lai būtu panākumi pie zaķiem. Iespējams, viņš reiz pārcietis atraidījumu vai emocionālu traumu, tāpēc tagad slēpjas aiz ciniska mačo tēla. Taču iekšienē, visticamāk, ir viegli ievainojams un sāpināms. Viņā vēl arvien ir vairāk no puikas nekā no pieauguša vīrieša.

-Nu, mīļā meitene, tev nāktos pacientus konsultēt, Osis atzinīgi novilka, knapi novaldījies, lai neiesvilptos. Smalkā sabiedrība varētu nesaprast. Kā no grāmatas! Tāds viņš bija skolas gados, un, cik noprotu, gadi neko nav mainījuši. Tas nozīmē, ka es varu mēģināt. Bet tu… Vai tu varētu satikties ar Zeltkalnu un izpētīt, kas viņš par cilvēku un kāda ir viņa saistība ar tiem tur kungiem? Osis neuzkrītoši pamāja uz sarunās iegrimušajiem melnspārņiem.

-Valdi… Dane lūdzoši ierunājās. Es negribētu… viņu vēlreiz satikt.

Osis klusējot raudzījās viņas sejā. Tur bija tāda emociju gamma mulsums, dusmas, skumjas, noraidījums. Kas slēpās aiz šī es negribētu…? Viņi ir tikušies jau agrāk, to viņš bija nojautis. Vai tiešām vai tiešām viņiem bijušas kādas attiecības? Varbūt pat tuvas?

-Labi. Nerunāsim par to. Šonakt par darbu vairs ne vārda. Vai negribi doties prom pastaigā pa naksnīgo Rīgu?

Kā sarunājuši viņi tonakt vairs ne ar pušplēstu vārdu nepieminēja ne Fobosu un Muravjovu, ne Lazdiņu, ne Zeltkalnu. Osis paņēma Dani zem rokas viņa ļāvās un neatgrūda viņa roku. Smailpapēžu kurpēs lavierējot pa Vecrīgas bruģi, likās pat itin apmierināta par iespēju reizēm atbalstīties un pēc mirkļa, apkārtskanošās mūzikas iepriecināta un izjutusi omulību, ieslidināja vēsu plaukstu Oša siltajā delnā. Viņš viegli pasmaidīja.

Rīgas jubilejas nakts galu galā izvērtās jauka un jautra. Ielu koncerti un teātra uzvedumi teju uz katra stūra, mīmi un klauni, akrobāti un žonglieri, lielā tautas sadziedāšanās un sadejošanās, kur nu vēl daudzie našķi un gardumi, pēc kuriem smaržoja gan vecpilsēta, gan parki un ielas. VIP ballē tā ari līdz smalkajam mielasta galdam netikuši, tagad viņi palutināja sevi ar dūmdesām, karstiem raušiem un viduslaiku medaļu. Izskatījās visnotaļ amizanti, kā abi smalkie nakts klaidoņi, rokas sāņus izpletuši un zodus uz priekšu izstiepuši, mielojās, cenzdamies nenotraipīt svētku ģērbus. Vēlāk, izdziedājušies un izdejojušies līdz spēku izsīkumam, noberztiem papēžiem, plūstot līdzi milzīgajam rīdzinieku un Rīgas viesu pūlim, nonāca Daugavmalā, lai noskatītos gadsimta salūtu. Pēdējā brīdī, Osim cieši pie rokas turoties un iespiesta starp ražena auguma kurzemnieci un diviem kalsniem vāciešiem, Dane nodomāja, ka ērtāk būtu vērot salūtu no Preses mājas balkona vai sava kabineta loga, bet ko nu vairs. Un salūts tiešām bija skaists.

- Esi apmierināta? agrā rīta gaismiņā stūrējot uz Piejūras pusi, Osis vaicāja miegainajai, nogurušajai Danei.

- Ar svētkiem jā. Ar tevi ari. Ar sevi ne. Neizdarīju ne ceturto daļu no tā, ko man lūdzi… viņa murmināja.

-Vai tu vari vismaz reizi nedomāt par darbu un pienākumiem? Viņš dusmīgi iesaucās. Atslābsti!

Divreiz tas nebija jāsaka. To pārdesmit minūšu laikā, kamēr melnais rovers pieveica divdesmit kilometrus līdz Piejūrai, Dane bija aizmigusi saldā bērna miegā, un Osim bija žēl viņu modināt. Sagrābājis viņas rokassomiņā atslēgu, Osis vispirms klusi atslēdza mājas, tad ari dzīvokļa durvis, pēc tam tikpat klusi izcēla miegaino melno dāmu no mašīnas, ienesa guļamistabā un visā volānotajā krāšņumā iekrāva gultā. Nepamodusies viņa pastiepa roku, sataustīja segas stūri un acumirklī ietinās kā kokons. Uzjautrināti nosmīnējis, Osis aizsteidzās parūpēties par mašīnu un dzīvokļa durvīm, ielēja savai draudzenei Micei svaigu ūdeni un, ar milzīgu atvieglojumu atbrīvojies no smokinga žņaugiem, izvilka no plaukta otru segu un sekoja Danes piemēram.

Griezīgais, neatlaidīgais džinkstētājs neparko negribēja rimties, lai kā Dane centās no tā atgaiņāties un dzīt prom.

-Nu, maita, tagad tu mirsi! ar šo domu viņa pieslējās sēdus un jau atvēzējās, lai nosistu dīcēju, kad miega apmiglotā apziņa beidzot deva pareizo signālu. Tas ir mobilais, turklāt svešs! Kā tad turpat līdzās, plati atmetis rokas, saldi krākuļoja Osis, vienu garo kāju izbāzis no segas apakšas un tik svētlaimīgu smaidu sejā, it kā būtu vinnējis miljonu.

- Osi, ei, Osi! Viņa uzmanīgi papurināja gulētāju aiz pleca un saviebās no Oša nekļūdīgā refleksa buldoga cienīga grābiena ap abām viņas locītavām. Au! Laid vaļā! Tavs telefons ārdās jau desmit minūtes…

-Osis klausās! pārsteidzoši možā balsī viņš sauca klausulē. Artūr, tu? Kas noticis?

-Man vajag naudu… Artūra balss klausulē trīcēja, drebēja un raustījās. Lomkas, Osis vienā mirklī secināja.

-Atkal esi uz adatas?

-Kāda starpība! Man vajag naudu lidmašīnas biļetēm, lai mēs ar sievu un sīci varam doties prom.

- Artūr, mēs taču sarunājām, ka ar prombraukšanu jūs pagaidīsiet, kamēr viņus noķersim. Un tikai tad, pēc liecību sniegšanas tiesā, mēs jūs nogādāsim pāri robežai. Tā būs drošāk, Osis izteikti rāmā balsī centās puisi pārliecināt.

Dane sagrābstīja piezīmju blociņu un pildspalvu, kas allaž stāvēja pie gultas, un aši uzskrāpēja milzu burtiem: vai tev neko nevajag? Osis noraidoši papurināja galvu.

- Mani neinteresē, kā būs drošāk. Es gribu, lai mēs pēc iespējas ātrāk varētu no šejienes tikt prom. Kā jūs to nesaprotat viņi taču mūs gana! Ja mēs neaizbrauksim tagad, viņi mūs novāks! Puisis bija tuvu histērijai. Palīdziet taču, jūs solījāt!

-Labi, Artūr! Šodien ir svētdiena, iestādes nestrādā. Rit es pacentīšos šo lietu nokārtot un tev piezvanīšu. Varbūt jau pēc dažām dienām būsiet aiz okeāna.

-Jūs apsolāt? Histēriju Artūra balsī pēkšņi nomainīja ledains miers. Galvenais, lai sieva ar mazo tiek prom…

-Protams, apsolu. Mēs to jau reiz izrunājām. Artūr, neuztraucies. Es tev rīt no rīta piezvanīšu.

Pirmdienas rītā Dani darbā gaidīja trīs pārsteigumi: viens patīkams, otrs savāds, trešais traģisks.

Patīkamais uz viņas darba galda greznojās rīta agrumā kurjera piegādāts milzīgs liliju pušķis. Bez kartītes.

Savādais Danes e-pastā bija vēstule no Zeltkalna.

"Paldies par brīnišķīgo deju. Mums noteikti jāsatiekas. Man ar Tevi jārunā.

Lūdzu, uzraksti, kad un kur varu Tevi sastapt. Nekā personiska. Profesionāli. M. Z."

Traģiskais tālruņa zvans no Oša. Rīta agrumā pie savas mājas atrasts Artūrs. Miris. Notriekts ar auto.

Osis atkal vainoja sevi: Man vajadzēja jau vakar pie viņa aizbraukt, uzklausīt, kaut vai uzaicināt pie sevis. Varbūt tagad puisis vēl būtu dzīvs. Pie velna, tagad vairs nepierādīsi, ka tā nebija nejaušība, bet apzināta slepkavība, aiz kuras stāv Artūra pieminētais Papā un mums labi zināmais Muravjovs.

-Starp citu, Osi, vai tu zini, kas slēpjas aiz šīs iesaukas Papā?

- Mmm… Jā. Man šis vārds ir zināms. Ir viens tāds deputāts K., pa pusei tirgonis, pa pusei afērists, kas slēpjas aiz politiķa maskas… viņš negribīgi atteica. Taču tiešas saistības viņu starpā nav. Jā, viņi tiekas sabiedrībā, pasākumos, bet tur nav nekā krimināla… Un nu, kad Artūrs miris, ari viņa liecībai audioierakstā vairs nav lielas jēgas. Kā juridisku pierādījumu mēs to nevaram izmantot, jo noklausīšanās operācija nebija saskaņota ar prokuratūru. Bet liecinieks galvenais liecinieks! tagad Dievam gana aitas…

-Osi, neplosi sevi! Dane centās viņu nomierināt. Tas puisis jau tāpat bija nolemts, tas bija tikai laika jautājums. Viņam sejā bija nāves zīmogs jau toreiz Melnā Balzama bārā tiekoties. Nu tas ir noticis. Acīmredzot tāds bija viņa liktenis… Nebūtu notriekts ar auto, droši vien būtu pats pārdozējis vai kāds cits viņam palīdzētu.

12.nodaļa

Nejaušā tikšanās Biržas namā un savādā, pārtrūkusī deja bija sakustinājusi Māri Zeltkalnā astoņus gadus gulējušās atmiņas. Tas bija kas līdzīgs apmātībai šī sieviete atkal iebrāzās viņa dzīvē kā komēta, sagriežot visu kājām gaisā un atstājot aiz sevis melnu zemi, kur zāle neaugs vēl vairākus gadus… Nē, šoreiz viņš to nepieļaus, šoreiz viņš Dani atradīs un beidzot piespiedīs izrunāties.

Zeltkalns zināja, ka Dane strādā Pilsētas Spogulī un vada raidījumus televīzijā, taču līdz šim, mēģinot sazināties ar abām redakcijām, tālāk par biroja vadītāju nebija izdevies tikt: Mēs par saviem darbiniekiem ziņas nesniedzam!

Skaidrs. Un pat saprotams. Taču viņam vajadzēja Dani satikt, lai tur vai kas!

Pēc ilgas lūgšanās un pierunāšanas Pilsētas Spoguļa administratore nodiktēja Danes e-pasta adresi.

Kā lai uzaicina viņu uz tikšanos, neatklājot, cik nozīmīga tā būtu viņam tīri personiski?

To: Dane Skuja

From: Māris Zeltkalns

Subject: Lūgums

Zeltkalna vēstule Dani reizē satrauca un kaitināja. Tā un vēl tas savādais Austrumu liliju pušķis tik krāšņs, tik skaists un… tik dārgs. Vismaz piecdesmit sešdesmit latu vērts. It kā kāds šādi būtu vēlējies ne tikai paust atzinību vai simpātijas, bet ari izrādīties. Viņa nespēja iedomāties, kurš no viņai pazīstamajiem vīriešiem būtu varējis ko tādu atļauties.

Osis? Diez vai… Protams, kopā pavadītais vakars un nakts bija skaisti, bet vai tik ļoti? Lai ari vadošā amatā, taču atļauties notērēt piekto daļu algas par ziediem… Hmm… Nē. Turklāt viņš nebūtu sūtījis veikalā pirktus ziedus.

Lazdiņš? Bet viņš jau atsūtīja rožu pušķi un ielūgumus…

Zeltkalns? Atceroties viņa ekstravagantos žestus toreiz, pirms septiņām mūžlbām, Bimini, sūtījuma autors drīzāk varētu būt viņš… Citu nevienu viņa nespēja iedomāties.

Ko darīt, ko atbildēt? Osis bija lūdzis, ja iespējams, papētīt Zeltkalna sakarus. Te nu iespēja bija. Vai viņa to izmantos? No vienas puses, smeldzīgas pagātnes atmiņas. No otras -, dīvainības, ko viņas trenētā žurnālistes acs bija pamanījusi VIP ballē, Zeltkalns saviesīgi tērzēja ne tikai ar Lazdiņu un Muravjovu, bet, šķiet, bija itin tuvās attiecībās arī ar deputātu K., kura vārdu bija minējis Osis. Šī pazīšanās Zelta dakterim neglaimoja. Lai gan, protams, tam visam varēja būt pavisam vienkāršs izskaidrojums…

Labi, lai notiek. Viņa uzrakstīs, ka piekrīt tikties. Rītvakar Melnā Balzama bārā. Un paņems līdzi diktofonu…

To: Māris Zeltkalns

From: Dane Skuja

Subject: RE: Lūgums

"Paldies par ziediem. Rītvakar septiņos Melnā Balzama bārā. D."

Kāds paldies, kādi ziedi? Zeltkalns nesaprata. Taču to noskaidros vēlāk. Šobrīd paldies par saņemto atbildi!

Viņš bija nolēmis ja atbildes nebūs, dosies uz Pilsētas Spoguļa redakciju personiski, un, lai kā tas izskatītos no malas, sēdēs sekretāres kabinetā tik ilgi, līdz sagaidīs Dani ierodamies.

- Dakter, mans virs pārāk aizraujas ar interneta seksa lapām un līdzīga satura kabeļtelevīzijas kanāliem. Nesen es mājas datora disku vietnē atradu šo… Noraudājusies sieviete ar dziļu pretīgumu pastūma uz viņa pusi kompaktdisku.

Zeltkalns vilcinājās. Viņam jau no pieredzes bija skaidrs, kas tajā varētu būt redzams, un ļoti negribējās savā datorā ievietot svešus diskus. Taču pret klientes problēmām vienaldzību izrādīt nedrīkstēja. Viņš ievietoja disku datorā un uzklikšķināja atvērt. Kā tad! Tieši, kā domāts, nevis vieglā erotika vai pierastās seksa bildītes, kurās jaunākas vai vecākas sievietes visās iespējamās pozās izrāda savus dzimumorgānus, bet kārtīgs smagais porno. Nekādas erotikas, nekāda noslēpuma, par mākslu pat nerunājot. Viss kā uz ginekologa krēsla un pat vairāk. Turklāt, pat pavirši pārskatot, likās, ka gandrīz visi seksuālo darbību objekti gan meitenes, gan puiši ir nepilngadīgi, pat mazgadīgi. Bērni.

-K. kundze, jūs taču zināt, ka šādas darbības gan šādu materiālu lejuplādēšana no interneta, gan tamlīdzīgu disku pirkšana un kolekciju veidošana ir krimināli sodāmas? Sevišķi, ja biznesā iesaistīti nepilngadīgie un mazgadīgie. Tas nozīmē, ka jūsu virs ne tikai atbalsta šo biznesu, bet ari bērnu pornogrāfiju.

Zeltkalns neslēpa savu sašutumu, lai gan apzinājās, ka viņam kā ārstam, speciālistam, pie kura cilvēki nāk meklēt savām problēmām risinājumu, vajadzētu izturēties ar iecietību, censties saprast, izskaidrot, meklēt cēloni un palīdzēt tikt galā ar sekām. Tomēr viņš, regulāri sekodams līdzi savas nozares jaunumiem un tendencēm gan Eiropā, gan visā pasaulē, nevarēja nepamanīt, ka pēdējo gadu laikā, pieaugot cilvēku labklājībai, daļā sabiedrības pastiprinājās tendence uz izvirtību.

Sevišķi asi tas bija jūtams Latvijā.

Tikko pārcēlies uz Latviju, viņš savas prakses pirmajos gados bija strādājis ar pacientiem, kuri, ieejot lielajā pasaulē un sākot spēlēt pēc tās noteikumiem, cīnījās ar savu nedrošību un kompleksiem, jaunizceptiem diplomātiem, deputātiem, politiķiem, uzņēmumu vadītājiem. Tāpat ar viņu kundzēm līdz šim vairāk vai mazāk parastām sievietēm, kuras, viru sabiedriskā stāvokļa vai naudas maka aizvējā nonākušas, pēkšņi jutās spiestas mainīt ne tikai savu ārieni, bet arī domāšanas veidu un pat būtību, taču tas nebija tik viegli izdarāms, un daudzas no viņām kapitulēja jaunāko, izmanīgāko un nekaunīgāko sekretūtu un tamlīdzīgo būtņu priekšā… No staļļa uz balli… šo procesu bija raksturojis Zeltkalns vecākais, kad pirmajos gados Māris ar tēvu bija pārrunājis Latvijas prakses īpatnības.

- Dakter, bet ko man darīt? K. kundze, glīta, kopta sieviete vidējos gados, raudāja tik rūgti, ka asaras noskaloja rūpīgi uzklāto grimu, atstājot uz vaigiem neglītas, melnas švīkas. Viņa atgādināja pandas lācīti. Ja asaru iemesls nebūtu tik nopietns un satraucošs, būtu gandrīz vai smieklīgi. Viņš taču uz mani kā uz sievieti vairs neskatās, lai kā es censtos! Ieturu diētu, vingroju, peldu, katru otro dienu apmeklēju frizieri, masieri, manikīri. Māja spīd un laistās, vienmēr gardi ēdieni, bērnus ne dzird, ne redz… Ko viņam vēl vajag? Es viņam neeksistēju… Ja vien nav jāizlādē dusmas, kas pēdējā laikā gadās arvien biežāk.

Šajā izmisuma saucienā bija iekodēta daudzu šodienas veiksminieku sievu problēma. Jo sevišķi, ja šo vīriešu vecums tuvojās četrdesmit gadiem. Pusmūžā sasnieguši to, pēc kā atklāti vai slēpti ilgojušies visu mūžu, viņi likās kā norāvušies no saites. Beidzot viņi jutās kaut kas! Biznesmeņi, politiķi, deputāti, priekšnieki… Nevis Bērziņi, Kalniņi, Krūmiņi, Grāvīši, Pētersoni vai Miķelsoni, kādu Latvijā milzums, bet tieši šis Kalniņš, kurš… un tas Pētersons, kurš… vai tas Bērziņš, kurš… Varētu teikt: persona ar pievienoto vērtību. Taču tieši šī pievienotā vērtība ir tā, kas krītas pirmā, atstājot aiz sevis vien tukšu un apaļu barankas caurumu.

Šajos gandrīz desmit prakses gados Zeltkalns bija redzējis ne vienu vien savas spējas pārvērtējušu, izdegušu, depresijas māktu vīrieti un sievieti, kuriem, zaudējot biznesu vai ienesīgu amatu, šķita ar to arī dzīve beigusies, viņiem kā personībām, kā cilvēkiem vairs nav nekādas vērtības.

Darbs ar šādiem dzīves salauztajiem faktiski bija vissmagākais un grūtākais. Zeltkalns ne vienu reizi vien bija pie sevis sodījies labāk strādāt ar desmit laulības pārkāpējiem vai atdzīvināt apdzisušas laulāto attiecības nekā grozīt kaut vienas šādas bankrotējušas personības uzskatus un domāšanu.

Nereti pacienti Zeltkalnam bija atzinušies, ka, pieaugot spriedzei biznesa jomā, viņi vairs nespēj mājās atslābināties un atpūsties, nespēj pilnvērtīgi mīlēties ar sievu, mīļāko vai draudzeni, tāpēc meklē arvien jaunus un jaunus kairinājumus… Un, kad vairs neapmierina sievietes vai pieaugušas meitenes, ķeras pie bērniem. Par laimi, daļai šādu kairinājumu meklētāju pietika ar to, kas atrodams globālajā tīmeklī, tomēr zināms procents tīkoja pēc klātbūtnes efekta.

Tā vai citādi, bet Zeltkalns pēc katra šāda pacienta apmeklējuma jutās kā slims, jo tie taču bija reāli cilvēki sievietes, meitenes, puiši, bērni. Tie bija fiziskiem un morāliem pazemojumiem pakļauti cilvēki, salauztas dzīves…

Nē, Zeltkalnam nebija ilūziju par pasauli, kurā visu nosaka nauda, finansiālās vai politiskās intereses; viņš zināja, ka daļa pornoindustrijā strādājošo sieviešu un vīriešu to dara gan vieglās naudas iekārdināti, gan patikas dēļ. Taču viņam sāpēja sirds par tiem bērniem un jauniešiem, kuri šajā zaņķī bija ievilināti, apmānīti, sasolot nez kādus labumus no iespējām filmēties pasaku filmās līdz līgumiem ar pasaulslavenām modeļu aģentūrām.

Cītīgi sekojot līdzi ziņu raidījumiem un likumdošanas izmaiņām, Zeltkalns bija informēts par tikko pieņemto Eiropas regulu, kas paredzēja pastiprinātu kontroli un īpaši nežēlīgas sankcijas pret likumpārkāpējiem bērnu seksuālā izmantošanā. Nesen Briselē notikušajā psihologu, psihoterapeitu un psihiatru konferencē, kas bija veltīta seksuālās vardarbības tēmai, ārsti bija uzsākuši diskusiju ko darīt gadījumos, ja pie speciālista pēc palīdzības vēršas nevis seksuālas vardarbības upuris, bet pats varmāka vai kāds, kurš par vardarbību ir informēts. No vienas puses, ārsta ētika it kā nepieļāva izmantot pacienta uzticēšanos un ziņot par viņu varas iestādēm, bet, no otras -, šāds cilvēks apdraudēja citu cilvēku drošību.

Šis zemūdens akmens par sevi atgādināja katru dienu. Diemžēl arī Zeltkalna pacientu vidū vairāki bija tādi, kuru personiskās varas un visatļautības izkropļotā morāle un ētika jau balansēja uz likumpārkāpuma robežas. Ko darīt? Ziņot par šiem cilvēkiem vai mēģināt ārstēt? Vai tas maz bija iespējams? Taču terapijas process nodrošināja ikmēneša apgrozījumu, ļaujot uz šādu tipu rēķina strādāt ar trūcīgajiem un krīzes pacientiem. Zeltkalns bija iesaistījies vairāku nevalstisko organizāciju palīdzības programmās; viņš ārstēja no seksuālās vardarbības cietušās sievietes un bērnus, bet divas dienas nedēļā konsultēja sadzīviskā strupceļā nonākušos, kuriem nebija līdzekļu, lai samaksātu par dārgajiem terapijas seansiem.

Šo savu darbības jomu viņš īpaši nereklamēja; gluži tāpat rīkojās Zeltkalns seniors, kurš savā Birmingemas klīnikā līdztekus labi situētajiem vai apdrošinātajiem pacientiem ārstēja arī trūkumcietējus.

-Dakter, ko man darīt? izmisusī K. kundze vēlreiz atkārtoja savu jautājumu.

-Atsūtiet pie manis savu vīru. Mēģināšu ar viņu runāt.

- Ko jūs! Ja viņš uzzinās, ka esmu atradusi šo disku, vēl vairāk to kādam parādījusi, viņš mani nositīs.

Sievietes balsī skanēja ne tikai izmisums, tajā jautās kas vairāk dzīvnieciskas bailes, šausmas un panika.

- Sakiet, lūdzu, vai vīrs pret jums ir vardarbīgs? Zeltkalns klusu ievaicājās.

Atbildes nebija, tikai sievietes kakls pārklājās sarkaniem plankumiem un klēpī saliktās rokas sažņaudzās, bet acīs sariesās mēmas pazemojuma asaras. Vārdi bija lieki. Tātad tā bija patiesība vīrs, augsti godājamais deputāts K., daudzu komisiju loceklis, paša mājās izturējās kā tirāns, nemaz nerunājot par viņa dīvainajām nosliecēm.

- K. kundze, jūs varat izvēlēties, tomēr es ieteiktu par šiem faktiem ziņot policijai vai prokuratūrai. Pasīvi izturoties pret notiekošo, jūs apdraudat sevi un bērnus. Ja jūsu vīra psihē sākušies traucējumi, tas nenoliedzami ietekmē arī viņa skatījumu uz pasauli un viņa vērtību skalu. Regulāri skatoties šādus videomateriālus, zūd respekts pret citu cilvēku veselību un dzīvību, toties sāk dominēt pārcilvēka sindroms, tieksme uzkundzēties, lemt citu likteni apžēlojot vai sodot… Esiet uzmanīga!

- Zeltkalna kungs, man un bērniem nav izvēles! Man ir četrdesmit divi gadi, divi bērni padsmitnieki, ar viru esam kopā divdesmit gadu, no tiem pēdējos divpadsmit esmu dzīvojusi mājās, jo viņš tā vēlējās. Savā profesijā atgriezties vairs nevaru biju produktu apgrozījuma prognozētāja un tāmētāja; kopš tā laika daudz kas neatgriezeniski mainījies… Tehnoloģijas, ar kurām mēs strādājām tolaik, šodien būtu salīdzināmas ar akmens laikmetu. Es taču neko nemāku, esmu atkarīga no vīra labvēlības un materiālā atbalsta.

-Es jūs saprotu… pēc klusuma mirkļa Zeltkalns sacīja.

-Tomēr gribu ieteikt vismaz mēģināt kaut ko darīt, lai radītu sev atkāpšanās ceļu. Piedodiet par jautājumu vai jūsu vecāki vēl dzīvi?

-Nē.

-Varbūt jums ir kāda īpaši uzticama draudzene, pie kuras vajadzības gadījumā varētu kādu laiku apmesties?

- Nav. Vīrs man neļauj ilgstoši atrasties ārpus mājas un vienai apmeklēt pasākumus. Pat uz kafejnīcu miesassargs nāk līdzi. Sieviete atkal ieraudājās. Es tik sen neesmu bijusi ne uz kino, ne teātri, pat vienkāršā pastaigā pa pilsētu ne. Reiz mēģināju ar viņu par to runāt, pajokojos, ka nedzīvojam taču Amerikā, kur senatoru sievas zog un pēc tam pieprasa milzīgu izpirkuma maksu, ka viņš nav ne premjers, ne prezidents, tikai ierindas deputāts. Būtu jūs redzējis, kā viņš saniknojās. Kliedza, blāva: stulbā bāba, tu neko nezini un nesaproti, es esmu daudz vairāk nekā viņi visi kopā, gan tu vēl redzēsi. Toreiz viņš man pirmoreiz iesita. Tagad tas jau kļuvis par ieradumu. Vīrs mani dauza ar visu, kas gadās pa rokai, turklāt dara to gudri sit tikai tur, kur nepaliek zilumi vai no ārpuses nevar pamanīt. Redziet… Viņa uzbraucīja uz augšu brīvi krītošās blūzes piedurknes.

Ieraudzītais Zeltkalnu apstulbināja no pleca līdz elkonim roku klāja zilumi, apdzijušas pušumu rētas, viena otra aizdomīgi atgādināja apkaltušu apdegumu, kas varētu būt radies no cigaretes.

-Un to… viņš?

-Viņš… un viņa rokaspuiši. Tāds ir viss mans ķermenis.

-Bet… ar to pašu taču ir vairāk nekā pietiekami, lai viņu iesēdinātu uz ilgiem gadiem, kāpēc jūs nemeklējat palīdzību?

- Kāpēc? viņa rūgti pārjautāja. Tāpēc, ka viņš man skaidri un gaiši pateica lai ko tu stāstītu, tev tik un tā neviens neticēs; ticēs man, jo es esmu deputāts, bet tu mājsaimniece. Teikšu, ka tu nepārtraukti esi piedzērusies, tāpēc arī nevari uz kājām nostāvēt, mūždien kaut kur aizķeries un pakrīti. Pamēģini tikai muti atvērt norakšu, sīči ari neizspruks sveikā pavisam mutē palaidušies, pretī sākuši runāt. Man tādi nav vajadzīgi! Man nav izejas, atliek ciest, cik ilgi spēšu. Vienmēr jau var…

-… jūs domājat, ka pašnāvība ir atrisinājums? Zeltkalns dusmīgi ierunājās. Vai par bērniem esat padomājusi ar kādu bagāžu viņi dzīvos savu dzīvi?

-Tikai viņu dēļ neesmu spērusi šo soli. Gaidīju, kad kļūs pilngadīgi, lai vairs nebūtu juridiski atkarīgi no tēva. Vēl trīs gadi. It kā beidzot apjautusi, ka pateikusi par daudz, K. kundze sarāvās. Bet, Zeltkalna kungs, ja jūs kādam par šo mūsu sarunu stāstīsiet, tad zināt es visu noliegšu. Nu gan iešu, 45 minūtes jau pagājušas. Citādi miesassargs nāks mani meklēt, un tad jums var rasties problēmas…

-Vēl tikai viens jautājums: kā jūsu vīrs pieļāva, ka nākat pie manis uz vizīti?

-Dakter, jūs laikam tiešām neko neesat sapratis… Viņam taču ir izdevīgi, ja sieva apmeklē psihoterapeitu. Ja nu sanāk kādas nesaprašanās, vienmēr var pateikt viņa jau mums tāda… Teicu, ka mani moka bezmiegs un pārāk liela apetīte, ka vajadzētu kādus nomierinošus līdzekļus. Viņš neiebilda un atļāva ierasties pie jums. Vienmēr taču labāk, ja sieva neko neredz, nejūt un nezina. Tomēr baidos, ka šī ir mūsu vienīgā tikšanās.

Sievietes balsī skanēja tāds sauciens pēc palīdzības, ka Zeltkalns pasteidzās iebilst:

-Tā īsti nevarēs gan. Es kā ārsts nevaru rekomendēt nomierinošus līdzekļus, iepriekš pilnībā neizmeklējot pacientu, lai pārliecinātos par kopējo veselības stāvokli un sūdzību īstajiem cēloņiem. Sakiet savam vīram, ka ārsts noteikti pastāv uz ilgstošu novērošanu un atkārtotām vizītēm. Zināt, es pats viņam piezvanīšu mūs nesen vienā pasākumā iepazīstināja; ceru, ka viņš mani vēl atcerēsies.

-Jūs… Pazīstat manu vīru? Likās K. kundze tūliņ zaudēs samaņu.

- Neuztraucieties, Zeltkalns viņu saprata. Tikai vārda pēc. Esam iepazīstināti un sarokojušies, tas arī viss. Bet nu gan jums laiks iet. Mēģiniet nomierināties, es tikmēr padomāšu, kā varu palīdzēt. Bet bezmiega un nemiera apkarošanai vislabāk noderēs baldriāna tabletes.

-Paldies, dakter. Man tiešām kļuva vieglāk. Lūdzu, atdodiet to disku. Mēģināšu nokļūt mājās, pirms viņš pārnācis, un nemanot nolikt vietā.

Zeltkalns piegāja pie datora, nospieda Ctrl+A, Ctrl+C, Ctrl + V, tad atdeva disku.

Aizvēris aiz apmeklētājas durvis un tās aizslēdzis, Zeltkalns piegāja pie plauktiņa kabineta stūrī, ielēja sev viskiju, no ledus termosa iemeta glāzē dažus ledus kubiņus un, lēni maisīdams ar ziloņkaula kokteiļu kociņu, pa vaļējām stikla durvīm izgāja uz terases.

Baudīdams pēdējos siltos vasaras saules starus, netālu zālītē, vēderu izgāzis un ķepas atmetis, kā zīdainis snauda vecais labradors Nero lāga suns, uzticams draugs un labs sargs, tikai liels gulētājs un ar vienu ausi kļuvis pakurls. Suni

Zeltkalns bija iegādājies pirms astoņiem gadiem. Viņš nespēja izturēt lielās mājas vientulību.

Sajutis saimnieka soļus, Nero pacēla galvu un miega pilnām acīm palūkojās viņā ja nu saimnieks aicinās pastaigā?

- Guli, sunīt, guli. Vēl ne. Drusku vēlāk. Kad saulīte būs tur, viņš ar roku parādīja uz dārza galā augošās sudrabegles galotni, tad iesim uz jūru izskrieties. Bet tagad es vēl mazliet pastrādāšu.

13.nodaļa

T

Zeltkalns vēlējās tikt skaidrībā par deputāta K. vaļasprieku. Pārvarot pretīgumu, viņš astoņkārtīgā paātrinājumā izskatīja visus divpadsmit nokopētos failus un pēc tam ilgi sēdēja, nespēdams parunāt.

Tā nebija tikai parastā pornogrāfija, ar kādu pilns tīmeklis. Tās bija reālas izvarošanas, reālas slepkavības un, kas pats drausmīgākais, vairākos sižetos bija redzams, kā upurim, vēl dzīvam esot, tiek uzšķērsts vēdera dobums un krūškurvis un ar medicīnisku precizitāti izcelti laukā iekšējie orgāni. Vienmēr viens un tas pats upuris redzams pilnā pretskatā un tuvplānos, lai ne par milimetru, ne par miligramu nepalaistu garām viņa ciešanas, bet viņa mocītāji vienmēr tikai no mugurpuses. Un visur viena un tā pati baltā telpa.

No kādiem avotiem nāk šie ieraksti? Jau gana slikti būtu, ja augsti godājamais deputāts kaut ko tamlīdzīgu lejuplādētu no interneta, bet vēl drausmīgāk, ja kas tāds tiktu filmēts tepat Latvijā. Nez kāpēc pirmā upura seja likās kaut kur redzēta.

Ja deputāts K. pamanīs, ka disks pazudis, viņa sievai patiešām draudēja briesmas. Un viņam arī… ja kāds uzzinās par kopiju. Zeltkalns atvēra atvilktni, izņēma trīs svaigas matrices un iekopēja tajās savu baiso ieguvumu. Pēc tam noglabaja kopijas sienā iemūrētajā seifa. Ja nu…

Ko darīt? Kam prasīt padomu? Viņš atcerējās melnmataino kungu no Interpola, kurš, runādams ar mīkstu franču akcentu, bija aicinājis viņu pavērot, paskatīties… Šis laikam ir tas gadījums, kad jāziņo par redzēto?

Zeltkalnam jau pati doma par ziņošanu likās pretīga un nepieņemama. Tēvs viņu bija audzinājis vecmodīgā goda kodeksa garā, proti, džentlmenis savas problēmas nokārto pats, un tā viņš līdz šim bija centies dzīvot. Bet šīs vairs nebija tikai viņa problēmas. Un pat ne K. kundzes problēmas. Brīdī, kad datora ekrānā bezkaislīgi tika parādīta vairāku jauniešu nežēlīga noslepkavošana, tās kļuva par globālām problēmām, kas prasīja konkrētu un tūlītēju risinājumu.

Dane! Viņam patiešām bija vajadzīga Dane ar viņas aso prātu un dzelžaino loģiku.

Lasīdams Danes Skujas rakstus un skatoties, kā viņa TV studijā savalda oponentus, Zeltkalns šo sievieti ne tikai apbrīnoja, bet ari dziļi cienīja. Atceroties to būrīša stūri iespiedušos, izmisīgi knābjošo un brēcošo putnēnu, kāda viņa bija toreiz, kad abi iepazinās, viņš nevarēja beigt brīnīties par pārmaiņām. Tagad, ekrānā vērojot Danes bezkaislīgi korekto sejas izteiksmi, atlika secināt, ka visa viņas būtība ir smadzenes un ka viņas dzīvē ne jūtām, ne sentimentam gluži vienkārši nav vietas. Bet tā nevarēja būt. Bez jūtām un sirds viņa taču nespētu darīt to, ko darīja.

Otrdienas rītā Dane uzsāka savu dienu ar aģentūru apkopoto diennakts notikumu pārskatu, lai atlasītu tos, kas dienas gaitā kļūs par izvērstām ziņām un komentāriem. Izskatījās, ka Rīga vēl arvien cenšas atgūties pēc grandiozajām dzimšanas dienas svinībām vai nu visi vēl gulēja, vai ari nekas ievērības cienīgs tiešām nenotika. Mākslas un izklaides jomā viss pulveris bija izšauts, un nu līdz pirmizrāžu sezonas sākumam septembrī būs klusums. Kino un mūzikas jomā tāpat. Saeimas simts gudrās galvas vēl arvien baudīja pelnīto atpūtu. Atlika vienīgi kriminālziņas.

Lēni lapodama iekšlietu ministrijas kopsavilkumu par aizvadītajām divdesmit četrām stundām, viņa pamanīja paziņojumu: Šorīt pulksten 6 no rīta Berģos, savas privātmājas pagalmā atrasta mirusi 42 gadus vecā Aina K. Notriekta ar automašīnu.

Danes smadzenēs ieskanējās trauksmes signāls. Aina K.? Vai tik viņa nebija bēdīgi slavenā deputāta K. sieva? Un notriekta ar automašīnu? Tāpat kā Tīna, tāpat kā Artūrs. Vai te jau nesāka iezīmēties nozieguma rokraksts? Vai varbūt viņai sāka attīstīties paranoja un vajāšanas mānija, varbūt ari šizofrēnija? Jāpiezvana Osim!

-Osis.

-Sveiks, Vaidi, vai tu jau zini?

-Ko zinu?

- Par autonegadījuma upuri Berģos. Dane ātri nolasīja svodku.

Osis klusēja.

-Tu neko neteiksi? Vai tā nav…?

-Ir, Dane, ir. Bet apsoli, ka tu tur nejauksies.

-Bet…

-Dane! viņš to asi pārtrauca pusvārdā. Apsoli! Šobrīd ne. Un ari savus cilvēkus turp nesūti. Es zinu, ka tev deguns un ausis darbojas kā lokatori, bet acis kā rentgens. Taču klausi! Vēlāk visu izstāstīšu. Labi? Es nedzirdu…

-Labi, viņa nīgri noburkšķēja. Atkal Osis viņu nolika pie vietas kā tādu mazu meitenīti: Dari to, nedari šito. To var, šito ne. Nekā nebūs ja reiz šī informācija ir publiski pieejama, tad viņai, kā ikvienam preses pārstāvim, ir tiesības par to interesēties. Labi, varbūt ne pašai, bet vismaz reportieri taču turp var aizsūtīt? Jebkurā gadījumā deputāts K. ir publiska persona un par viņa sievas dīvaino nāvi rakstīs visi preses izdevumi, jo sevišķi šobrīd, kad nekā cita, par ko rakstīt, nav. Ja Pilsētas Spogulis vienīgais būs ignorējis šo ziņu, viņai vēlāk nāksies galvenajai redaktrisei daudz ko paskaidrot.

-Starp citu, es šovakar tiekos ar Zeltkalnu. Melnā Balzama bārā. Viņš man vakar atsūtīja e-pastu ar uzaicinājumu un milzīgu Austrumu liliju pušķi. Visa redakcijas smaržo… Nez kas viņai lika pēdējo teikumu izteikt saldi apcerīgi.

- Viņš…? Oša balsī skanēja neviltots pārsteigums un izbrīns.

-Jā, viņš, Dane atspēlēja. Redzi nu, laikam pamazām kļūstu populāra… Labi, nu man jābeidz. Piezvanīšu vakarā.

Viņa beidza sarunu, atstājot Osi pārdomās un raizēs.

Pirmkārt, viņš nedeva ne pieci par to, ka Dane paklausīs lūgumam nebraukt uz Berģiem. Ja nebrauks pati, kā, visticamāk, tomēr notiks, tad aizsūtīs fotoreportieri.

Otrkārt, viņš pats šorīt tur bija un visu redzēja kolēģi bija palūguši aizbraukt līdzi kā neatkarīgam ekspertam. It kā nekā aizdomīga. Sērojošais pakaļpalicējs, augsti godājamais deputāts K., žēlabās pēc sievas lēja asaras un vīstīja dūres pret debesīm, piesaukdams taisno tiesu un lādēdams to nelieti, kurš laupījis dzīvību viņa mīļotajai laulātajai draudzenei, atstādams pašu atraitņos ar diviem nepilngadīgiem bērniem. Diemžēl ne pats, ne daudzie apsargi nespēja izskaidrot, kā un no kurienes Berģu mājas slēgtajā pagalmā divos naktī varēja uzrasties ātri braucoša mašīna, kas ne tikai notriekusi kundzi, bet divreiz pārbraukusi tai pāri? Nevienas aizdomīgas automašīnas piemājas garāžā nebija, bet grantētais mājas piebraucamais ceļš ātrās palīdzības, operatīvā transporta un preses kustības dēļ bija pārvērties nekam nederīgā jūklī. Šeit meklēt riepu nospiedumus būtu tas pats, kas cerēt uz Ziemassvētkiem maijā. Vēl viena īpatnība mājas saimnieks neparko nebija pierunājams ļaut izmeklēšanas grupai runāt ar abiem bērniem. Atsaukdamies uz psiholoģisku traumu, nepilngadību un advokāta ieteikumu, deputāts K. apsolīja atvest bērnus pie izmeklētājiem vēlāk. Ar to arī nācās samierināties.

Treškārt, Osis, rūdīts puķkopis būdams, bija pamanījis, ka Berģu mājas ļoti lielajā dārzā neaug gandrīz neviena puķe, toties ir papilnam mūžzaļo koku un krūmu, kuri neprasa pastāvīgu kopšanu un kuru uzturēšanai pietiek ar dārznieku vai apzaļumošanas speciālistu, kas ierodas vairāk vai mazāk regulāri. Toties visās lielās dzīvojamās mājas telpās vismaz tajās, kur operatīvajai grupai un Osim bija iespēja ielūkoties, lielās vāzēs bija sakārtoti milzīgi Austrumu liliju pušķi.

Dane tomēr nebrauca uz Berģiem pati, bet aizsūtīja turp Zirni. Viņš labāk pazina visus smalkā gala personāžus, un viņam bija apskaužamas spējas ielīst pat vissīkākajā spraudziņā. Zirnim līdzi pieteicās Elita jauna reportierīte, žurnālistikas studente, kurai šīs vasaras darbs Pilsētas Spogulī bija pirmā īstā prakse. Piekodinājusi lieki nekur nebāzties un nerēgoties, Dane ķērās pie dienas darbiem.

Zirnis un Elita no Berģiem atgriezās pēc divām stundām. Fotogrāfs staroja profesionālā priekā, jo viņam bija izdevies ne tikai nobildēt notikuma vietu, bet arī iegūt ekskluzīvu fotogrāfiju ar melnā tērpušos mājas saimnieku un abiem bērniem pie galda, uz kura pret milzīgu liliju vāzi bija atbalstīts bojā gājušās Ainas K. lielformāta foto. Arī Elitai bija paveicies vai nu tāpēc, ka pati jauna, naiva un nepieredzējusi, vai arī tāpēc, ka Berģu mājas apsargi uz brīdi bija zaudējuši modrību -, bet viņai bija izdevies pārmīt pāris vārdu ar bērniem. Dani kā zibens spēriens ķēra vārdi Mamma pēdējā laikā bija dikti noskumusi. Bet, kad vakar atgriezās no daktera, jutās daudz labāk. Vēl smējās un jokoja patiešām zelta dakteris… Neko vairāk no mājiniekiem uzzināt Elitai gan nebija izdevies, jo deputāta kungs preses pārstāvjus vispirms ieaicinājis vestibilā uz tasi kafijas, pēc tam palūdzis būt saprotošiem un netraucēt lielajās bēdās. Viņi devušies prom.

Pat nepamanījusi, kā paskrēja diena, Dane attapās bez piecpadsmit septiņos. Avīzes ziņu bloks bija jau nosūtīts uz tipogrāfiju. Izdrukājusi visus atrodamos materiālus par K. kundzes nāvi un arī tās lapas salikumu, kurā bija publicēts Elitas un Zirņa veikums, viņa metās lejā uz mašīnu un aizrūcināja pāri tiltam uz Vecrīgu.

Melnā Balzama bārā Dane ieradās ar piecpadsmit minūšu nokavēšanos. Kā labi audzinātai dāmai pieklājas, viņa nosmīnēja. Stundas ceturksni vīrietis sievieti vienmēr var pagaidīt…

Zeltkalns bārā dežurēja jau no pusseptiņiem. Iztukšojis trīs espreso, pēdējās piecpadsmit minūtes līdz Danes atnākšanai viņš jutās kā pārcentīgs skolnieks, kurš baidās, ka skolotāja neieraudzīs viņa gaisā izslieto roku.

-Sveiks, tieši virs galvas atskanēja pazīstamā zemā, piesmakusī balss. Aizdomājies un nogaidījies Zeltkalns nebija pamanījis viņas ienākšanu. Mudīgi pieslējies visā raženajā augumā, viņš noliecās pār viņas roku.

-Paldies. Paldies, ka atnāci. Vienubrīd es jau sāku šaubīties.

- Kāpēc gan? Es savus solījumus pildu. Dane apsēdās pie mazā galdiņa ar seju pret durvīm. Zeltkalns atcerējās, ka tieši tāpat viņa mēdza apsēsties arī toreiz. Ir paradumi, kas nemainās. Kāpēc tu vēlējies mani redzēt?

- Dane… Es… Man ar tevi jārunā par ļoti nopietnu lietu. Man nepieciešams padoms. Profesionāļa padoms.

-Kā es varētu palīdzēt? Tev ir sava darbības joma, man sava, Dane rezervēti ierunājās.

- Tieši tā. Man nepieciešams padoms no tavas jomas par cilvēkiem, sabiedrību, likumiem.

- Nu tu gan runā augstos toņos! Dane pasmaidīja. Šie jēdzieni ne vienmēr sader kopā.

- Tāds cinisms tev galīgi nepiestāv… Zeltkalns rūgti pasmaidīja.

- Nu… Zināmos apstākļos cinisms ir vienīgais, kas vēl glābj. Stāsti, kas uz sirds. Piedod, neesmu gatava šeit sēdēt visu nakti. Bija smaga diena.

-Protams. Atvaino. Tādu skarbumu negaidījis, Zeltkalns apmulsa. Ja drīkst, es izstāstīšu kādu stāstu. Tikai nenosaukšu vārdus, to man neļauj darīt ārsta ētika. Noklausies un pasaki, ko man darīt. Es uzticēšos tavam profesionāles viedoklim un rīkošos tā, kā ieteiksi. Bet, pirms sāku stāstīt, ko tev pasūtīt?

-Kafiju. Melnu kafiju. Dubulto bez cukura.

-Tāpat kā toreiz? Zeltkalns uzdrošinājās viegli pasmaidīt. Un ko ēdīsi?

-Paldies, neko. Ja tev nav iebildumu, runāsim par lietu.

- Protams. Klausies. Vakar pie manis bija atnākusi kāda paciente…

Klausīdamās Zeltkalna vairāk nekā pusstundu ilgo stāstu, Dane ar katru nākamo vārdu pārliecinājās, ka viņas aizdomas bijušas pareizas nelaiķe deputāta kundze patiešām bijusi pie Zeltkalna uz vizīti un izstāstījusi tam par vīra nelietībām. Un vairāk nekā skaidrs, ka viņas nāve nebija nejaušība, bet, iespējams, pašas vīra roku darbs. Acīmredzot K. kungs uzzinājis, ka sieva redzējusi nejauši aizmirstā diska saturu. Viņa nu bija kā bumba ar laika degli. Neviena sieviete, lai cik iebaidīta un atkarīga, nepacietīs vardarbību visu mūžu. Pat visvārgākā

radlbiņa reiz saņemas, lai saceltos un cīnītos par savu brīvību un dzīvību. Diemžēl Aina šo novēloto cīņu bija zaudējusi…

- Tu klausies? Zeltkalns pārtrauca Danes domu gaitu.

-Jā, klausos. Un domāju, viņa asi atteica. Tad iebāza roku somā un izvilka plānu A4 lieluma mapīti, pilnu ar ziņu aģentūru izdrukām un publikāciju kopijām. Brīdi šķirstījusi lapas, izvilka vienu un nolika Mārim priekšā. Viņa?

Viņš stingu skatienu raudzījās rītdienas avīzes lappuses maketa izdrukā. Virsraksts: Traģiska nāve Berģos. Apakšvirsraksts: Tā nebija pašnāvība. Kas nogalināja manu sievu? Tātad viņai nebija izdevies…

-Viņa? Dane vēlreiz atkārtoja jautājumu.

-Jā… Viņa, nobālušām lūpām Zeltkalns izčukstēja. Vēl nekad savā četrdesmit piecus gadus ilgajā mūžā viņam nebija nācies tik tuvu un tik tieši saskarties ar to, ko vecajā Eiropā sauca par krievu majiju, proti, pēcpadomju organizēto noziedzību darbībā. Nupat notikušais bija tieši tas organizētās noziedzības izpausme, zibenīga iespējamo draudu likvidācija.

- Māri… Ko tu izdarīji ar to disku? Dane, cieši durstot viņu ar savo pelēkdzelteno acu asmeņiem, iejautājās.

-Kā… ko? Atdevu savai klientei.

-Jā, protams. Bet, pirms atdot klientei, ko tu izdarīji ar disku? Nokopēji? Un pēc tam ierakstīji matricēs?

- Es… viņš stomījās un stostījās, izskatīdamies tik vainīgs kā kaķis, kurš saimnieces prombūtnes laikā piečurājis viņas mīļākās pūkainās rozā čības un nu nesaprot, kā saimniece to uzzinājusi un kāpēc bāž viņu ar purniņu rītakurpē.

-Tu to izdarīji, vai ne? Dane jau pielaidīgākā tonī turpināja. Vismaz es tā ceru… Es būtu rīkojusies tieši tā.

Zeltkalns atviegloti nopūtās. Jā. Es nokopēju visu diska saturu. Un ierakstīju trīs matricēs. Tās ir manā seifa. Patiesībā divas palika manā seifā, bet trešā lūk, te tā ir. Lūdzu, iesaki, ko man tagad ar to darīt?

-Atdot man, Dane nesatricināmā mierā atteica.

-Tev?

-Jā, man. Es nodošu, kam vajag. Cilvēkiem, kuri strādā pie šīs lietas. Es ļoti labprāt tevi ar kādu savestu kopā, lai tu varētu atkārtot savu stāstu. Tas būtu ļoti nozīmīgi. Ja vien…

Ja vien tu pats neesi tajā visā iesaistīts, Dane nodomāja, atceroties, kā VIP ballē Zeltkalns, Muravjovs un tuklais, ar dzīvi un sevi apmierinātais deputāts K. smaidīdami spiež cits citam roku.

- Ko tu gribēji teikt ar šo ja vien… Zeltkalna jutīgās antenas bija uztvērušas svārstīšanos Danes balsī. Vai tas nozīmēja, ka viņa neuzticējās? Vai tu man netici?

-Nē, Māri. Es tev ticu. Vienīgi… Šis stāsts ir tāds… pārāk neparasts. Tik dīvainu sakritību nemēdz būt…

-Dane, es neko neizdomāju. Tā ir taisnība. Tu pati varētu pārliecināties, ka runāju taisnību, ja vien tev būtu portatīvais dators ar diska iekārtu.

- Man ir. Viņa nokabināja no krēsla atzveltnes somas siksnu, atvilka rāvējslēdzēju un izņēma savu miniatūro Fuji klēpjdatoru, drusku lielāku par A5 formātu. Pats būdams labas datortehnikas cienītājs, Zeltkalns spēja to novērtēt.

Atvērusi datoru, Dane mirkli pagaidīja, līdz tas sāka darboties, tad ielogojās un pastiepa Zeltkalnam atvērtu plaukstu. Nu?

-Dane, es nedomāju, ka tu to vēlētos redzēt. Zelkalns pēkšņi jutās vainīgs, iedomājoties diskā ierakstītās ainas. Es pēc tam naktī nevarēju aizmigt…

Viņa turpināja turēt pastiepto plaukstu. Nopūties viņš izvilka no žaketes iekškabatas matrici un pastiepa to viņai.

Kaut ko tādu jau varēja paredzēt. Jā, Zeltkalnam taisnība. Tā nebija parastā tīkla pornogrāfija, tas bija kas vairāk.

Visticamāk speciāli filmēti sižeti. Taču tie nebija uzstādījumi, bet reāli notikumi. īstas izvarošanas, īstas slepkavības, īstas orgānu zādzības…

Iespējams, šis varētu būt trūkstošais posms, kas sasaistītu iesauku Papā ar deputāta K. vārdu, Muravjova fondu Fobos un pēdējā pusotra gada laikā notikušajiem baisajiem noziegumiem.

Interesanti, kādi datumi redzami šo divpadsmit failu aprakstos? Citu pēc cita viņa atvēra visus failus un norakstīja datumus, kas ietvēra laikposmu pusotra gada garumā. Sācies tieši ap to laiku, ko bija minējis Osis. Vai tiešām trāpīts desmitniekā? Tas noteikti jāredz Osim.

-Atvaino, Māri, man steidzami jāpiezvana.

Osis atsaucās acumirklī. Sev raksturīgajā klusajā manierē noklausījies Danes konspektīvo paziņojumu, noteica:

-Esmu Rīgā. Tūlīt būšu. Nekur neejiet.

Dane pasūtīja vēl trīs dubultkafijas. Rādās, ka vakars atkal ievilksies līdz dziļai naktij.

-Kas tagad būs? bērdams savā kafijā jau ceturto karotīti cukura, Zeltkalns domīgi jautāja.

- īsti nezinu. Bet, šķiet, tavs stāsts ļaus paspert soli uz priekšu…

- Soli uz priekšu? Kur? Kam? Tu laikam zini vairāk nekā pasaki? Pastāstīsi?

- Piedod, Māri, nevaru. Varbūt vēlāk, kaut kad… Es pat rakstīt par to pagaidām nedrīkstu.

Pat rakstīt… Nūja, tad tas patiešām ir nopietni.

-Labvakar! noskanēja aprauts sveiciens.

Vīrieši sarokojās. Iepazīstināt nebija vajadzības abi viens otru gluži labi atcerējās kopš pagājušās nedēļas nogales.

- Osi, palūko šo te. Dane vēlreiz atvēra kompaktdiskā redzamos videofailus. Bez skaņas, protams. Otrreiz skatoties, viņa vairs nepievērsa uzmanību sižetiem un kopskatiem, bet upuru personībām un detaļām. Priekšpēdējā sižeta beigās, pirms vēl miesniekmediķa skalpelis bija pāršķēlis upura vēdera dobumu, kamera uz brīdi pakavējās pie viņa izmisušās sejas un šausmās ieplestajām acīm. Kaut kas tajā pievērsa Danes uzmanību, izraisot jau pazīstamo kaķu skrāpēšanos vēderā un ledainā aukstuma sajūtu. Stop! Te tas ir! viņa iesaucās, ar pirkstu iebakstot ekrānā.

Zeltkalns un Osis pieliecās tuvāk ekrānam.

-Jā, man ari tieši šajā vietā kaut kas likās pazīstams! ieteicās Zeltkalns. Tikai es nesapratu, kas tas varētu būt.

-Nevis kas, bet kāds… Jūs šobrīd skatāties uz Māra Indriksona pēdējām dzīves minūtēm. Tas nozīmē, ka visi divpadsmit fragmenti ir autentiski un, spriežot pēc nemainīgā fona un gaismām, filmēti vienā un tajā pašā speciāli aprīkotā telpā, kas, visticamāk, atrodas tepat Latvijā. Varbūt pat Rīgā. Oša vaigs bija drūmāks par negaisu. Doktora kungs, vai drīkstu pajautāt, kāda ir jūsu loma šajos notikumos?

Zeltkalnam nācās vēlreiz atkārtot savu stāstu, nepārtraukti, ar sīkāko ādas poriņu jūtot, kā abi klausītāji analizē katru viņa teikto vārdu un zilbi, meklējot pretrunas un vājās vietas.

-Doktora kungs, vai drīkst painteresēties, kāpēc jūs, uzzinājis tik dramatisku stāstu un noskatījies tik šaušalīgus video, jau vakar nedevāt nekādu ziņu tiesībsargājošajām iestādēm? Osis mierīgi iejautājās. Varbūt vēlējāties vispirms parunāties ar K. kungu vai Muravjova kungu? Cik manīju VIP ballē, jūs visi esat tīri draudzīgās attiecībās?

Zeltkalns krampjaini norija kaklā iesprūdušo atskabargaino kamolu.

-Diemžēl jūsu informācija nav pareiza. Tovakar mēs pirmoreiz tikām iepazīstināti.

- Labi, lai tā būtu. Bet kāpēc jūs nolēmāt uzticēt šo informāciju žurnālistei Danei Skujai, nevis policijai vai prokuratūrai?

- Es lūdzu viņas kā mediju profesionāles padomu kā pareizāk rīkoties. Un darītu tā, kā viņa teiktu.

- Skaidrs. Ironiju Oša balsī bija nomainījis nogurums. Atkal jau kāds vairāk uzticējās presei, nevis likumsargiem vai valsts pārstāvjiem. Acīmredzot viņi to bija pelnījuši, braukalējot apkārt biezos vāģos un ik uz soļa korumpējoties. Ne velti pasaules neatkarīgās ziņu aģentūras jau vairākus gadus Latviju dēvēja par korumpētāko valsti ne vien Baltijā, bet visā bijušā Austrumeiropas blokā.

- Kas jums ir skaidrs? pavisam negaidīti mierīgais Zeltkalns eksplodēja, zaudējot savaldību. Jūs abi neticat nevienam manam vārdam, jums liekas, ka es to visu esmu izdomājis. Vai vēl ļaunāk jums šķiet, ka es šajos notikumos esmu iesaistīts?

-Nomierinieties, Zeltkaln, neviens neko tādu jums nepārmet, jūs nevaino un neapsūdz. Jautājums drīzāk ir par to, ko mēs šobrīd spējam un varam izdarīt izmeklēšanas labā.

-Varbūt jūs varētu beigt runāt mīklās un izstāstīt arī man, kādā lietā pret savu gribu esmu iepīts?

14.nodaļa

Dane un Osis saskatījās. Tā vienkārši ņemt un izstāstīt?

No vienas puses, Zeltkalns pats bija meklējis viņu, precīzāk Danes palīdzību, kas it kā liecināja, ka viņam nav nekā slēpjama. No otras puses, viņa prakse, plašā pazīšanās smalkajās aprindās un novērojumi varētu sniegt nenovērtējamu palīdzību. Ja vien viņš neslēptos aiz ārsta ētikas… Skaidrs, ka tādu klientu kā Aina K. nav mazums un sabiedrības krējuma aizkulises glabā ne vienu vien baisu noziegumu. Iespējams, daļa pat varētu būt saistīta ar Fobos lietu. Jau vairākkārt bija pierādījies, ka mazajā Latvijā dažādi notikumi, vienu un to pašu cilvēku ceļi vairākkārt krustojās.

Dane klusēja, nolēmusi atstāt galīgo lēmumu Oša ziņā. Situācija viņu mulsināja vīrietis, ar kuru viņai īslaicīgi bijušas tuvas attiecības, un vīrietis, kuru viņa uzskatīja par savu tuvāko draugu, bija satikušies šādos apstākļos. Izstāstot Zeltkalnam par Fobos lietu un tās niansēm, viņi neizbēgami paplašinātu savu konspiratīvo divsavienību. Bet, kā teicis viens gudrais noslēpums ir noslēpums tikai tad, ja to zina viens; ja zina divi, tas vairs nav noslēpums; bet, ja zina trīs, tad zinās visa pasaule.

- Labi, Māri Zeltkaln, esmu par jums ievācis informāciju un domāju, ka jums var uzticēties. Klausieties, pēc ieilguša klusuma Osis noteica un koncentrēti izstāstīja par Fobos lietas dīvainajiem notikumiem.

Nu bija Zeltkalna kārta klusēt. Jau vakardienas notikumi bija viesuši viņā mēmas šausmas, bet šodien dzirdētais vispār stindzināja gan gribu, gan prātu. Vai tiešām šādas lietas notika viņa tēva un vectēva zemē, par kuru viņš joprojām domāja kā par mierīgāko un klusāko stūrīti šajā pasaulē? Protams, viņš sen vairs nebija naivs sapņotājs, kurš tic, ka šodien iespējams kādu valsti pilnīgi izolēt no ārpasaules ietekmes un dzīvot pēc gadsimtiem ilgi koptās morāles, goda un ētikas kodeksa. Daudz ceļojis, Zeltkalns zināja, ka pat austrumniekiem tas lāgā nav izdevies, Rietumu civilizācija ietekmēja un pārveidoja pat tik senas kultūras valstis kā Ķīna un Indija. Tomēr sirds dziļumos viņš bija cerējis, ka Latvijai, viņa senču mazajai Latvijai, tas izdosies dziesmotā revolūcija taču palīdzēja atgūt valstisko neatkarību.

Zeltkalna bērnības sapnis to viņam bija iepotējis tēvs reiz ieraudzīt Latviju tādu, kāda tā bijusi savos zelta laikos pirms Otrā pasaules kara un padomju okupācijas. Vai tas kādreiz piepildīsies? Šobrīd izskatījās, ka savas atgūtās neatkarības pirmajos desmit gados šī valsts milzu paātrinājumā cenšas izdzīvot visas negācijas, kuru risināšanai citām valstīm bijis gandrīz gadsimts. Korupcija, varas nelietīga izmantošana, nenormāla alkatība un pagrimusi morāle…

-Māri… pirmo reizi Danes balsī ieskanējās bažas. Varbūt tomēr nevajadzēja viņam visu stāstīt. Izbijuša padomju sistēmas produkta izdzīvošanas un pielāgošanās spējas ir daudz augstākas nekā labā maizē augušam rietumniekam. Ka tik dvēseļu ārsts pēc dzirdētā pats nesaiet sviestā…

- Man grūti to visu tā uzreiz pieņemt, Zeltkalns izmocīja.

-Nevaru noticēt, ka tā ir īstenība.

-Diemžēl ir, Osis skarbi noteica. Tāda ir Latvijas šodiena. Civilizācijas aizkulises, eiropeiski smalkās sabiedrības tumšā puse. Starp citu, mūsdienās organizētās noziedzības tīkli vienlīdz tālu izstiepušies gan uz austrumiem, gan rietumiem, ignorējot jebkādas politisko uzskatu atšķirības un par vienīgo vērtību atstājot naudu. Šodien pērk un pārdod visu ieročus, narkotikas, pornofilmas, cilvēkus, orgānus, jaunavību, gēnus… Nu, vai palīdzēsiet, doktor?

-Protams. Tikai nesaprotu, kā es to varētu.

-Sāksim ar to, ka jūs varētu atdot mums diska kopijas, kas glabājas jūsu seifā. Neturiet pie sevis to, kas jums var sagādāt lielas nepatikšanas vai pat nelaimi. Nekad jau nevar zināt, kādi cilvēki gadās līdzās…

-Un jūs vai jūs varat zināt, kādi cilvēki ir jums līdzās? Vai jūs varat uzticēties visiem savējiem? Jums negadās informācijas noplūdes? Zeltkalns pārgāja negaidītā pretuzbrukumā.

- Gadās, Osis strupi atteica. Bet mēs mēģinām ar to tikt galā. Mēs cīnāmies. Pretējā gadījumā atliktu vien sakrustot rokas uz krūtīm, pacelt balto karogu un, himnai skanot, burbuļus laižot, laisties dibenā.

-Labi. Ko jūs vēlaties, lai es daru? Kā es varu jums palīdzēt?

-Padomājiet, vai pēdējā laikā jūsu pacientu vidū nav bijis kāds, kura problēmas tā vai citādi norādītu uz iespējamu saistību ar šo lietu? Jūs iepazīstināja ar Muravjovu un deputātu K. kādi viņi jums likās?

- No tik īsas komunikācijas, kāda bija mūsu starpā balles vakarā, neko nevar spriest. Pirmajā acu uzmetienā normāli biznesmeņi. Varbūt K. kungam mazliet par daudz izteikta tieksme pašapliecināties. Muravjovs korekts, izturēts, lietišķs.

- Pārsvarā bagātie noziedznieki visi ir tādi. Līdz brīdim, kamēr tiek notverti un spiesti atklāt savu īsto seju. Tad gan no korektuma vairs nav ne smakas, atliek vien alkatība, nežēlība un dzīvnieciskas bailes parl savu ādu. Osis pārbrauca ar delnu pār seju, paberzēdams nogurušās acis. Nu, dakter, vai kaut ko atcerējāties?

Zeltkalns bridi saspringti domāja. Tad, kaut ko atminējies, ievilka elpu…

-Zināt… Ir gan kaut kas. Neesmu pārliecināts, vai tas attiecas tieši uz šo lietu, bet dažas nianses jau toreiz likās aizdomīgas. Aptuveni pirms pusgada pie manis ieradās kāda māte ar savu septiņpadsmitgadīgo meitu. Atvainojiet, šobrīd viņu vārdus nenosaukšu, jo tam nebūtu lielas nozīmes un mani saista pienākums pret klientiem. Ja tas būs nepieciešams tiesai, tā jau būs pavisam cita lieta. Pateikšu tikai, ka kundzes vārds visiem ir labi zināms, savukārt meitenes fotosesijas bieži atspoguļotas dažādu žurnālu modes un stila atvērumos.

Tātad kundze ieradās pie manis pēc padoma. Ko darīt? Pēdējā pusgada laikā meita pilnīgi mainījusies no atklātas, dzīvespriecīgas, sportiskas, skaistas meitenes pārvērtusies izkāmējušā, kaulainā, nomāktā radījumā ar nespodru skatienu un pelēku ādas krāsu. Meitai sākušies nopietni veselības traucējumi gremošanas grūtības, straujš svara zudums, hroniska caureja un vemšana, saasināta reakcija uz smaržām un smakām, bezmiegs, bet, ja tomēr izdevies aizmigt, nakts murgi. Sastrīdējusies ar visām draudzenēm un pat ar savu puisi, sekmes noslīdējušas zem vidējā, bet jābeidz taču divpadsmitā klase! Māte lūgšus lūdzās parunāt ar meiteni un noskaidrot, kas notiek. Lūdza palīdzību.

Jau pirmajā sarunā meitene izturējās kā bezdomu radījums, kura gribu, šķiet, vadīja kāds no malas. Lai ko viņai vaicāju, vienīgā atbilde bija viss ir normāli… Māte veda meiteni pie manis divus mēnešus divas reizes nedēļā, taču šo astoņu tikšanās reižu laikā mēs netikām tālāk par: viss ir normāli, ko jums no manis vajag un lieciet mani mierā.

Hipnozes metodei māte nepiekrita. Izmēģināju visus man zināmos līdzekļus mūziku, dabas skaņas, krāsas, aromātus, mākslas darbus gleznu un skulptūru reprodukcijas, smilšu kasti, pat rotaļu figūriņas nekā. Kaut kāda reakcija parādījās vienīgi uz fotogrāfijām likās, ka tās viņai nepatīk. Sapratu, ka šis gadījums ir ārpus manu spēju robežām, un vērsos pēc palīdzības pie kolēģes Sandras viņa katru dienu Krīzes centrā strādā ar sievietēm, kas cietušas no vardarbības.

Palūgusi mātei atļauju paturēt meiteni Krīzes centrā 24 stundas novērošanai, Sandra gandrīz neatkāpās no viņas ne soli. Tas, ko ārste vēlāk izstāstīja, līdzinājās murgam vai ļoti sliktam sapnim. Ieraudzījusi sev atvēlēto vienvietīgo balto istabiņu, meitene panikā ieķērusies durvju stenderēs un ne par ko nav bijusi piedabūjama tajā ieiet, tikai šausmās īdējusi nē, nē, nē! Sandra piezvanījusi apsargam un palūgusi no dežūrtelpas atnest saliekamo gultiņu un gultas veļu, bet pati tikmēr mierīgā balsī skaidrojusi raudošajai meitenei, ka viņa paliks tepat un nekur projām neies. Abas gulēs vienā istabā un varēs no sirds izrunāties. Nomierinošie vārdi iedarbojušies kā miega zāles, un meitēns, iespējams, pirmo reizi pēc ilgiem laikiem, aizmidzis trauslā miegā. Ik pa brīdim gan modusies un tramīgām acīm raudzījusies apkārt, taču kopumā nogulējusi līdz ritam. Sandra turpretī nav gulējusi nemaz, bet vērojusi meiteni un dokumentējusi gandrīz katru viņas kustību un elpas vilcienu. Tikai miegā viņa bijusi pati, dziļā miega fāzē vairākas reizes pat pasmaidījusi, turpretī, kad pamodusies, šķitis, ka pār viņu nolaižas tāds kā plīvurs un dzīvais cilvēks pārvēršas robotā.

Nolēmām vēlreiz lūgt mātei atļauju izmantot hipnozi. Beidzot viņa negribīgi piekrita, taču ar noteikumu, ka pati būs klāt. Mums tas bija vairāk nekā izdevīgi ja nu meitenes dīvainās uzvedības cēloņi meklējami ģimenē. Piekodinājuši kundzei nekādā gadījumā neiejaukties, nerunāt ar meitu, nesaukt viņu vārdā un nekādi citādi netraucēt procedūru, ķērāmies pie darba. Hipnozes seansu uzņēmos vadīt es, bet Sandra man asistēja.

Seanss izdevās, bet tā laikā atklājās tik baisas lietas, ka beigās mums jau bija divas pacientes gan meita, gan māte.

…pirms nepilniem četriem gadiem viņai toreiz bija četrpadsmit meitene pieteikusies jauno modeļu skolā VIP Class, kuras vadītāji solījuši divu gadu laikā izaudzināt un izveidot no jebkura jaunieša supermodeli, topmodeli, pasaules prestižāko modes namu un žurnālu vāku pieprasītākās sejas un ko tik vēl ne. Nodarbības bijušas interesantas stāja, gaita, balets, klasiskā deja, grima pamati, ētikas un estētikas stundas, angļu valoda, klasiskā un modernā māksla, modes vēsture. Māte, lai ari sākumā parūkusi, tomēr, vairākkārt pārbaudījusi nodarbību plānu un atsauksmes par šo firmu, beidzot samierinājusies. Sākusi pat dzīvot līdzi meitas panākumiem, kas bijuši vairāk nekā strauji viņas smalkos sejas vaibstus un līgano kaķa grāciju ātri ievērojuši un augstu novērtējuši pasūtītāji pašu mājās un aiz valsts robežām. Divu gadu laikā meitene, fotografējoties un filmējoties dažādām dārgām reklāmām, krustu šķērsu izbraukājusi visu Eiropu tālākiem braucieniem māte pagaidām nav piekritusi.

Aptuveni pirms gada noticis lūzums. Kompānija pārgājusi citu īpašnieku rokās nosaukums gan palicis vecais, taču attieksme pret modelēm un modeļiem krasi mainījusies. Pazuduši prestižie pasūtījumi no smalkajiem modes namiem, autoražotājiem un katalogiem. Tā vietā arvien biežāk bijis jāfilmējas apakšveļas, eksotisko tūrisma maršrutu, dažādu skaistumkopšanas līdzekļu, atpūtas un masāžas salonu reklāmās, bet filmēšanas laukumā vai fotostudijā arvien biežāk drūzmējušies nepatīkama izskata vīrieši. Dažas meitenes sākušas sūdzēties par uzmācīgu attieksmi no viņu puses, ar tām jaunais aģentūras īpašnieks runājis atsevišķi savā kabinetā. Pēc šīm pārrunām meitenes pilnīgi mainījušās labprāt darījušas visu, ko Papā licis, vienu otru reizi pat devušās pie pasūtītājiem uz mājām. Viņai līdz šim nekas tāds nav piedāvāts, tieši pretēji doti vissolīdākie pasūtījumi, ieskaitot modes un stila fotosesijas pašmāju un pa reizei ari kādam ārzemju žurnālam. Pārējās meitenes sākušas raudzīties greizi un apsaukājušas viņu par Papā mīlulīti.

Pienākusi diena, kad aģentūras īpašnieks iesaucis savā kabinetā ari viņu un piedāvājis izvēlēties vai nu kļūt par viņa mīļāko, vai arī turpmāk viņai vairs nebūs ekskluzīvo pasūtījumu un lielo honorāru, bet būs tāpat kā pārējām meičām jābildējas visam un visiem. Nē, todien viņš viņai nav uzmācies, bijis ļoti laipns un uzmanīgs, cienājis ar saldu vīnu un augļiem, acu priekšā šūpojis skaistu briljanta piekariņu dzidras lāsītes formā, kas žilbinoši mirdzējis, teicis nēsā to un nenoņem, tad es vienmēr būšu līdzās un tu jutīsi, cik ļoti tevi mīlu! un aplicis ķēdīti viņai ap kaklu. Kopš tās dienas viņa to arī nav noņēmusi. Pamazām vien, ar laipniem vārdiem un dāvanām pieradinājis un pakļāvis, padarot gan par savu mīļāko, gan labo roku. Nepieredzējušajai meitenei sākumā glaimojis, ka tāds bagāts, ietekmīgs un varens biznesmenis pievērš uzmanību pat uztic viņai atbildīgus pienākumus, piemēram, ziņot par to, kā noris citu modeļu fotosesijas, vai nav starpgadījumi, vai pasūtītāji ir apmierināti.

Ar laiku pasūtījumi kļuvuši arvien dīvaināki meitenes piedalījušās ne vairs reklāmu uzņemšanā, bet dažādos rautos gan kā dzīvās lelles, gan dejotājas, gan dažādu kompāniju triko ietērptas dzērienu un piemiņas suvenīru iznēsātājas. Dažas sākušas kurnēt sak, ne tāpēc mēs skolojāmies par modelēm, lai tagad nēsātu paplātes. Dumpinieces atkal izsauktas uz pārrunām direktora kabinetā un atkal pēc tām bija kļuvušas pilnīgi citādas. Nav pat iebildušas, kad Papā licis fotografēties erotiskajiem kalendāriem un žurnāliem vai filmēties erotisko salonu reklāmās. Dažas vecākās meitenes, ar ko viņai bijušas draudzīgākas attiecības, pačukstējušas, ka tagad viņām bieži esot jābrauc pie Papā klientiem uz mājām un tie jāizklaidē visos iespējamos veidos, lai viņa uzmanoties. Viņai gan Papā neko tādu nav piedāvājis dēvējis par savu skaistuli, joprojām šķiedies ar dāvanām, maksājis tikpat dāsnus honorārus kā agrāk un pat vēl vairāk, bet pieturējis tikai paša lietošanai…

Taču reiz, kad viņa pajautājusi bet kā tad ar modes skatēm un ceļojumiem? -, tā dīvaini paskatījies un nikni atcirtis:

-Meitenīt, aizmirsti par skatēm, saki paldies par to, kas tev ir, jo citām nav pat tā. Ja kaut kas nepatīk, vari iet, kur deguns rāda, es jebkurā brīdī tavā vietā dabūšu citu piegulētāju… Laikam esi iedomājusies sevi par baigo supermodeli? Kam tu tāda esi vajadzīga? Tādu kā tu ir simtiem, tūkstošiem! Saprati? -Viņa tikai pamājusi ar galvu, jo nav varējusi apjēgt, kāpēc viņas mīļotais saimnieks pēkšņi kļuvis tik ļauns un cietsirdīgs. Tajā dienā viņš pirmo reizi gultā pret viņu izturējies nežēlīgi, varētu pat teikt izvarojis. Kad meitene pēc dzimumakta sākusi skaļi raudāt, viņš to apskāvis, skūpstījis, lūdzis piedošanu, apbēris ar ziediem liliju pumpuriem un uzdāvinājis lielu naudas žūksni tik, cik viņa agrāk nopelnījusi vairāku mēnešu laikā.

Tā turpinājies gandrīz pusgadu. Viņai kļuvis arvien grūtāk izturēt Papā periodisko varmācību un rupjību, kam gan vienmēr sekojušas dāvanas, ziedi un dāsni honorāri. Bet pavisam ļauni kļuvis, kad uz aģentūru atnākusi jauna modele, kura acumirklī pievērsusi sev Papā uzmanību, tagad dāvanas, ziedi un izdevīgākie pasūtījumi tikuši jauniņajai, bet viņa pilnīgi atstumta malā. Vēl vairāk Papā sācis viņu, tāpat kā pārējās meitenes, sūtīt… izklaidēt klientus. Ja viņa mēģinājusi atteikties, rājies, lamājies, pļaukājis un draudējis visiem parādīt viņas kailfotogrāfijas un videoierakstus, kur viņa nofilmēta, nodarbojoties ar seksu, viņu tur neviens nepazīšot, jo viņš pret kameru stāvējis ar muguru, bet viņa…

Meitene sabrukusi. Nespējusi vairs ne gulēt, ne ēst, ne mācīties… Domājusi tikai par to, kā visa pasaule, arī viņas mamma, uzzinās, ar ko viņa nodarbojusies.

-Kas ar šo meiteni un viņas māti notika pēc tam? Dane pajautāja. Viņas atmiņā sāka veidoties kāds tēls slaida, gaišmataina, zilacaina meitene, nopietnāka par saviem gadiem, īsta latviešu nacionālā bagātība, kuras fotosesijas ļoti bieži rotāja pašmāju vadošo sieviešu žurnālu modes un stila atvērumus un kura pēkšņi pazuda bez pēdām. Pēc mēneša, diviem visi par viņu jau bija aizmirsuši… Kā viņu sauca?

- Nekas. Māte, uzzinājusi šo stāstu, savās taisnajās dusmās aizskrēja pie VIP Class direktora, draudot tūliņ doties uz policiju. Viņš nesatricināmā mierā novēlējis viņai laimīgu ceļu un pateicis, ka meitene aģentūrā neesot redzēta vairāk kā pusgadu un vispār no aktivo modeļu rindām sen izsvītrota, jo arī līdz tam izcēlusies ar agresīvu, neprognozējamu uzvedību, histēriju un skandāliem publiskās vietās, vairākkārt pieķerta lietojam alkoholiskus dzērienus un smēķējam zālīti kopā ar puišiem. Tādas modeles viņš savā superklases aģentūrā nevarot paturēt, lai nu kundze atvainojot un pati tiekot galā ar meitas audzināšanu. Bet viņu gaidot darbs.

-Un viss? Dane neticīgi iesaucās.

- Viss. Zeltkalns nopūtās. Kundze saprata, ka spēle zaudēta. Pat ja policija pieņemtu viņas iesniegumu, tik un tā neko izdarīt nevarētu, jo vienīgais arguments būtu pusjukušas meitenes apsūdzība pret solīdas firmas vadītāju.

-Un jūs, ko darījāt jūs? sarunā pēkšņi iejaucās Osis.

-Centos pierunāt meitenes māti iesniegt sūdzību policijā vai prokuratūrā, bet viņa atteicās. Pateica tikai, ka pārdošot visus īpašumus un braukšot uz ārzemēm. Cik zinu, šķirtais vīrs viņai bija atstājis prāvu kapitālu. Bet manos ārsta pienākumos neietilpst ziņot policijai par to, ko man uztic pacienti, ja viņi paši to nevēlas.

Dane raudzījās Zeltkalnā. Nevarēja nepiekrist saldās dzīves un plašo apvāršņu tīkojumi daudzus naivuļus bija noveduši no ceļa, liekot attapties labākajā gadījumā dziļi grāvī, sliktākajā zaņķī, no kura pašu spēkiem vairs neizkļūt. Pārāk bieži supermodeļu slavas vietā jaunās meitenes un puišus gaidīja izvirtušu, bagātu tēviņu lipīgās ķetnas… Bet pēc tam, kad dzīvā prece nolietojās un zaudēja svaigumu, bordeļi un ielu stūri…

-Zeltkalna kungs, jūs savā stāstījumā vairākkārt minējāt vārdu Papā. Kāpēc?

-Tāpēc, ka tā firmas jauno īpašnieku devēja pati meitene. Viņam esot paticis sevi tā saukt…

Osis un Dane saskatījās. Vai tiešām īsts, taustāms pavediens, kas beidzot varētu aizvest līdz deputātam K.? Saistība iezīmējās vairāk nekā skaidri. Papā. Modeļu aģentūra. Seksa pakalpojumi, kas piesegti ar reklāmu, tūrismu un modi. Starptautiski sakari…

- Atvainojiet, man steidzami jāpiezvana. Osis piecēlās un pagāja nostāk. Danes jutīgā dzirde uztvēra aprautus vārdus VIP Class, pārpirkšana, pārbaudīt īpašnieku. Skaidrs, viņš mēģināja caur saviem puišiem noskaidrot, vai eksistē saikne starp VIP Class un bēdīgi slaveno Fobos. Vai varētu būt tā, ka deputāta K. un Muravjova kunga tuklie pirksteļi beidzot atstājuši nospiedumus, pēc kuriem, ja paveiksies, viņus beidzot varēs paņemt pie dziesmas…

15.nodaļa

*

-Māri, vai šobrīd tev ir kādas ziņas par abām sievietēm? viņa iejautājās Zeltkalnam.

-Nē. Neesam ne sazvanījušies, ne sarakstījušies. Cik zinu, viņas devās uz Šveici, māte pieteica meitu ārstniecības kursam kādā superdārgā klīnikā Lugāno, lai gan tikpat labi būtu varējusi to darīt tepat Latvijā. Pēc hipnozes seansa mums ar Sandru kļuva skaidrs, kas ar meiteni izdarīts, un faktiski mēs būtu varējuši to vērst par labu, strādājot viņas dzimtajā valodā. Nezinu, vai un kā tas izdosies šveiciešu kolēģiem.

- Tu taču neteiksi, ka meitene bija pakļauta hipnozei un viņai iedvests zināms rīcības modelis, Dane ieteicās. Pēdējā laikā drukātos preses izdevumus, interneta portālus un korporatīvos e-pastus pārplūdināja daždažādi sludinājumi, kas solīja teju vai paradīzi zemes virsū, visu vēlēšanos piepildījumu, neizsakāmas bagātības un neierobežotus biznesa panākumus -vajadzēja vien pieteikties kursos un apgūt dažas pašprogrammēšanās un cilvēku ietekmēšanas metodikas.

-Nē, tieši to es teikšu gan. Nesen, Briseles kongresā tiekoties ar kolēģiem no visas pasaules, mēs diskutējām par jaunu, draudīgu tendenci dažādām psihotehnikām, kas agrāk piederēja slepeno ieroču grupai un tika turētas laboratorijās aiz deviņām atslēgām, bet tagad, brīvā tirgus apstākļos, uzņēmīgi ļaudis, visticamāk, slikti apmaksāti zinātnieki, tās izlaiduši ārpus zinātnisko institūtu sienām, pielāgojot izmantošanai biznesa un sevišķi korporatīvajā vidē.

-Māri, tu mani biedē…

- Es teiktu tavām bailēm ir pamats. Jo būtībā šo psihotehnoloģiju izmantošana, cilvēka uztveres, prāta, domu un jūtu pasaules pārprogrammēšana ir iejaukšanās dabiskajā lietu kārtībā, dabiskās atlases ietekmēšana. Dabā normāli izdzīvo stiprākais, gudrākais, viltīgākais, izveicīgākais, bet ar šo manipulatīvo tehnoloģiju palīdzību pat netalantīgs, negudrs un citādi nespējīgs cilvēks iemācās, kā vadīt, valdīt un vienmēr dabūt kāroto…

- Māri, man šķiet, tu par šīm lietām zini daudz vairāk nekā pasaki…

- Diemžēl šī praktiskās psiholoģijas novirziena pārstāvji ik brīdi kļūst arvien stiprāki un varenāki, un viņiem ārkārtīgi nepatīk kritika. Ļoti nepatīk… Tajā pašā laikā parasto cilvēku interese par metodēm, kā sasniegt vēlamo, ir milzīga un viņi ir nekritiski gatavi par šīm zināšanām maksāt. Šajā tirgus nišā viss notiek uz pilnu klapi, un, nedod Dievs, lai kāds stātos šim biznesam ceļā…

-Gribat zināt jaunumus? Oša acis mirdzēja. Dane atcerējās šāds spīdums liecina: viņš seko reālām pēdām.

-Nu? Dane un Zeltkalns abi reizē izstiepa kaklu.

-Pēc Uzņēmumu reģistra datiem, modeļu aģentūru VIP Class no tās bijušā īpašnieka Raivo Gulbja pirms pusotra gada nopircis mums labi zināmais Viktors Muravjovs, sabiedriskā fonda Fobos vadītājs. Lai būtu līdz galam precīzi, firma VIP Class reģistrēta uz viņa sievas Irinas Muravjovas vārda, kura, kā zināms, savas dienas vada Maskavā un Sanktpēterburgā, pieskatot turienes aģentūru Fobos Forte. Vai ir vēl kādi jautājumi? viņš triumfēja.

- Ir gan, Dane cieti noteica. Daudz. Labi, mēs esam atraduši kārtējo pierādījumu Muravjova netīrajām spēlītēm paša radītā fonda aizsegā, taču nekas, pilnīgi nekas nesaista Fobos ar Papā jeb, citiem vārdiem runājot, deputātu K. kungu. Mums nav neviena pierādījuma, pat ne vissīkākā mutiskā apraksta, par videoierakstu pat nerunājot, kas apliecinātu lūk, K. kungs, tāds un šitāds, ir tas pats Papā, kurš mums lika darīt to, to un to…

- Tu gan māki iepriecināt, Osis noņurdēja. Es pats zinu, kā trūkst, taču šobrīd mēs esam tikuši soli uz priekšu.

- Piedod, Osi, es esmu reāliste. Šis solis uz priekšu tāda maza liliputa pēdiņa vien ir. Manuprāt, lai vispār kaut ko panāktu, būtu svarīgi iegūt reālas bijušo modeļu liecības, kurās viņi nosauc konkrētas personas gan Papā, gan viņa klientu vārdus. Nevar būt, ka šie jaunieši, tepat Latvijā dzīvodami, avīzes lasīdami un televīziju skatīdamies, nebūs iegaumējuši to bagātnieku un varas Olimpā esošo vārdus, kuri viņus tik nežēlīgi izmanto, pakļaujot savām iegribām…

- La-abi… Osis gari novilka. Tas nozīmēja, ka viņš sāk skaisties. Un kā tu iedomājies tikt pie šīm liecībām, ja viens liecinieks šobrīd jau baro tārpus, bet otra pazudusi Šveices klīniku anonīmajos labirintos?

- Khmm… Varbūt es varētu mēģināt līdzēt, Zeltkalns pārtrauca briestošo strīdu. Man ir minētās kundzes tālruņa numurs un e-pasts, varu mēģināt viņai piezvanīt vai uzrakstīt un izstāstīt, ka izmeklēšana pavirzījusies uz priekšu un viņu abu liecībai būtu liela nozīme. Protams, garantijas, ka viņa atbildēs un piekritīs liecināt, nav, tomēr tas būtu vairāk nekā nekas.

-M-mm… Tas ir variants. Būtu ideāli, ja tā meitene būtu tiktāl atspirgusi, lai spētu nosaukt pārējo modeļu vārdus. Tad mēs varētu aprunāties ar šiem jauniešiem un viņu vecākiem varbūt kāds tomēr sadūšosies izstāstīt patiesību?

- Es nelolotu tik saulainas cerības, Zeltkalns rāmi noteica.

-Atcerieties, visi šie jaunieši ir apstrādāti.

-Ko tas nozīmē? Osis saspringa.

-Nu… kamēr jūs zvanījāt, mēs ar Dani apspriedām šobrīd pasaulē modē nākušās prāta programmēšanas tehnikas. Varētu būt, ka gan manas pacientes, gan pārējo jauno modeļu prāta un gribas pakļaušanai izmantots kaut kas līdzīgs. Tādu tehniku un tehnoloģiju ir desmitiem, lai gan tās visas darbojas nosacīti līdzīgi.

- Varat pastāstīt sīkāk? Osis bija pati uzmanība. Viņš gribēja pārliecināties, vai Policijas akadēmijā reiz apgūtās noziedznieku un liecinieku psiholoģiskās un emocionālās ietekmēšanas metodes nav no šīs pašas sfēras.

-Nu… Principā jā, kāpēc ne? Vismaz tik daudz, cik zinu pats. Ari mums savulaik mācīja ko līdzīgu… Zeltkalns kā atvainodamies noteica. Tikai mēs šo mācību studējām, lai spētu palīdzēt citiem, bet šodien to apgūst kā biznesa riku.

Redziet, šo psihotehniku būtība balstīta uz shēmām un darbībām personu tipizēšanu, kalibrēšanu, modelēšanu, kas zinātājam, kurš tās pārvalda, ļauj brīvi manipulēt ar pārējiem, vienalga, vai tie būtu padotie, biznesa partneri, ģimenes locekļi, audzēkņi, tie var būt augstākstāvošie, priekšnieki, augstskolu pasniedzēji, faktiski jebkurš. Kā tas notiek? Visa pamatā ir vēlme ātri gūt panākumus un vienmēr iegūt vēlamo. Sasniegt, panākt, iegūt ātrāk, tūlīt, šeit un tagad.

Savukārt šo tehnoloģiju skolotājiem prieks censties, jo viņus mudina peļņas gūšana un jaunu adeptu tikla veidošana, proti, atkarības ķēdes pagarināšana. Viņus neinteresē, kāds ļaunums tiek atbrīvots, neīstajiem cilvēkiem iemācot manipulatīvās tehnoloģijas. Viņus neinteresē, ko pārējiem nozīmē strādāt un dzīvot līdzās ar šādu psihotehniskās apmācības izgājušo. Jo vairāk tad, ja šī cilvēka vēlme iziet apmācības jau no sākta gala bijusi orientēta uz peļņu, savu kompleksu likvidēšanu, bet galvenais visu iespējamo manipulatīvo ieroču apgūšanu un citu cilvēku pakļaušanu. Cilvēki automātiski tiek nolemti psihiskai, morālai un emocionālai sagrāvei. Jābūt ļoti spēcīgai, neordinārai personībai, lai šādam speciāli apmācītam manipulatoram spētu stāties pretī.

Šīs manipulatīvās teorijas, tehnoloģijas un mehānismi, par kuriem es tagad runāju, radās ap Pirmā pasaules kara laiku. Dziļā slepenībā tās izstrādāja trīs lielvalstu Krievijas, Anglijas un Francijas slepeno dienestu laboratorijās kā sagatavošanas programmas spiegiem, specdienestu darboņiem un valsts augstākajām amatpersonām. Sākoties Otrajam pasaules karam, šīs tehnoloģijas jau bija nonākušas gan Lielvācijas, gan ASV zinātnieku rokās un tika attīstītas tālāk aukstajam karam, pretinieka ideoloģiskai un psiholoģiskai ietekmēšanai un sagraušanai… Ātri vien par manipulatīvajiem ieročiem uzzināja arī Japāna un Ķīna… Vēlāk, kad auksto karu un politiku nomainīja ekonomiskās sviras, agrākās politiskās ietekmēšanas vietā priekšplānā izvirzījās cits mērķis biznesa un sadarbības partneru viedokļu iegrozīšana vēlamajā virzienā un savu padoto vai kolēģu stingra kontrole un manipulēšana, lai sasniegtu kāroto…

Un, ja jums kāds pūlas iestāstīt, ka šīs mācības ir tikpat nevainīgas kā deju stundas, neticiet. Šie pasniedzēji gan piesauc ētiku un apgalvo, ka jau sākumā spējot atpazīt ātro panākumu kārotājus un negodīgus manipulatorus, attiecīgi tos izslēdzot no grupas un nemācot, taču tā nav taisnība. Mēs, vēl studenti būdami, kopā ar studiju biedriem pa jokam pieteicāmies uzreiz vairākās grupās gribējām iemācīties ietekmēt pasniedzējus mums par labu, lai tiktu pie labākām atzīmēm, un nevienā gadījumā mūsu joks netika atklāts. Tikko ieradies Latvijā un pirmoreiz izdzirdīs par šādām treniņu grupām, vienā pieteicos. Protams, neatklājot sevi. Un, zināt, tas, ko tur redzēju, man lika nodrebēt pretēji apgalvotajam tur nebija svarīgs audzēknis un viņa mācību rezultāts, bet gan maksa par nodarbībām, respektīvi, tika mācīti visi un katrs, kurš to vēlējās. Arī mērķtiecīgi manipulatori, kuriem šādu spēju iegūšana ir daļa no viņu biznesa plāna.

Kas notiek tālāk? Manipulatori parasti ir gudrāki un izturīgāki pret jebkādām manipulācijām par pašiem skolotājiem, viņi ir lieliski aktieri, spēj sevi kontrolēt un, kā vampīri sasūkuši visu nepieciešamo, galu galā pārvēršanas monstros, ar kuriem vairs galā netiek pat pašu skolotāji.

Rezultāts? Rezultātu mēs redzam visapkārt. Es Latvijā dzīvoju jau desmit gadu, un šajā laikā man diemžēl nācies saskarties ar jūsu bēdīgi slavenās padomju birokrātijas pārpalikumiem, kad mēģināju nokārtot lietas dažādās iestādēs. Zināt, kas mani pārsteidz? Tas, ka ir tik daudz uzņēmumu vadītāju un vadošo speciālistu, kuri nepārliecina ne ar izglītību, ne ar emocionālo inteliģenci. Viņu kabinetā pie sienas rindojas sertifikāti, kas apliecina, ka kungs tāds un tāds mācījies superdārgos vadības un biznesa psiholoģijas kursos, bet reāli, ar šo cilvēku parunājot kaut vai desmit minūtes, ir skaidrs, ka tev pretī sēž mākslīgi radīts tēls, kurš jūtas varens, spēcīgs, spējīgs un, pie varas ticis, sāk pārbūvēt kompāniju atbilstoši shēmām, pieņem nesaprotamus lēmumus.

-Māri, vai šādu speciāli izskolotu manipulatoru iepējams atpazīt? Un kā darbojas šāda programmēšana?

- Pirmām kārtām viņš izrāda pastiprinātu uzmanību un interesi par it visu, kas attiecas uz pakļaujamo cilvēku. Kādu laiku šis cilvēks jūtas vadītāja labvēlības apdvests un favorīta statusā iecelts. Viss, ko viņš domā, saka un dara, tiek atzīts par labu un pareizu, viņu slavē, ar viņu rēķinās… Manipulators nepārtraukti uztur kontaktu, to neatslābinot arī ārpus savas tiešās ietekmes zonas, te lieliski noder tā sauktā informācija pārdomām eksluzlvs uzdevums, kas tiek uzticēts minētajai personai kā īpašs gods un uzticības pierādījums (protams, ārpus tiešo pienākumu un attiecību loka), nostiprinot pakļaušanas mehānisma stūrakmeņus. Nav izslēgts, ka manipulators savam intereses objektam izvēlas kādu raksturīgu iesauku, uzrunu, verbālu skaņu kopumu, skaņu efektu, žestu vai pat zīmīgu skatienu, kas, lietots pirms un pēc vajadzīgo komandu došanas, nostiprina to efektu un principā darbojas kā kods. Par šādu pakļaušanas un atkarības radīšanas simbolu var kalpot arī kāds priekšmets, dāvana, kam abu manipulatora un pakļaujamās personas acīs ir simboliska nozīme.

Nākamais solis tiek radīta atkarība no manipulatora. Jā, viņš it kā drīkst pieņemt lēmumus patstāvīgi, taču tie pirms ieviešanas dzīvē jāsaskaņo ar gala instanci. Ģimenē viens no ģimenes locekļiem padara pārējo ikdienu tieši atkarīgu no saviem lēmumiem par itin visu, it kā ne sieva, ne vīrs, ne bērni, ne vecvecāki nebūtu spējīgi par kaut ko dzīvē atbildēt paši. Ilgstoša uzspiesta atkarība pat sīkumos rada iekšēju protestu.

Trešais solis es esmu boss, tāpēc nosaku spēles noteikumus. Tas var tikt realizēts dažādos veidos ar pavēlēm, kliegšanu, galda un durvju dauzīšanu, psiholoģisku uzspiešanu. Ar ikvienu no šīm metodēm pakļaujamā cilvēkā tiek ielikts kārtējais akmens, un, salauzis pretošanos, arī nākamajā reizē, ja radīsies līdzīga situācija, manipulators izmantos šo metodi un atkal panāks vēlamo. Bet manipulējamais objekts vēl ilgi sūkstīsies un sodīsies pie sevis kā tad tā; es gribēju tik daudz pateikt, protestēt, iebilst, bet rezultātā jūtos laimīgs, ka dzīvs esmu ticis projām no pozīciju cīņas.

Ceturtais solis favorītu maiņa. Kad vēlamais panākts vai gandrīz panākts, manipulators spēji maina taktiku izvēlas no pūļa nākamo favorītu, ar kuru atkārto visu iepriekšējo ciklu, tajā pašā laikā iepriekšējo favorītu nostumjot vistālākajā stūrī un liekot viņam izdzīvot veselu negāciju kopumu neizpratni, noraidījumu, dusmas, aizvainojumu, niknumu, vienaldzību, apātiju, pat depresiju… Taču nedomājiet, ka manipulators to visu neredz nē, viņš vēro, uzmanīgi vēro, lai brīžos, kad manipulējamais objekts savās emocijās iegrimst pārāk dziļi, aiziet pārāk tālu vai arī, nedod Dievs, sāk attālināties, nolaistos kā eņģelis no debesīm un pasniegtu roku nenozīmīgu uzslavu, atzinību, komplimentu. Par šādām baltiem diegiem šūtām viltībām otrs cilvēks, pie normālas, skaidras apziņas būdams, pasmietos, bet, ievilkts spēlē, ļaujas ietekmēties. Tajā pašā laikā manipulators strādā ari ar pārējiem savā apkārtnē esošajiem cilvēkiem, tikai ar katru no viņiem šī spēle ir citā stadijā. Šādu spēli var pamanīt pieredzējusi, gudra, dotajā shēmā neiesaistīta acs no malas, taču parasti manipulators dara visu, lai savā teritorijā neielaistu nepiederošas personas, nereti liekot lietā dažādas sazvērestības teorijas par īstiem vai iedomātiem, ārējiem vai iekšējiem ienaidniekiem…

Piektais solis savstarpēja neuzticība un intrigu tīkls. Kad visi spēles dalībnieki apstrādāti un novesti līdz vajadzīgajam apziņas stāvoklim, manipulators sāk attīstīt iekšējo intrigu tīklu, sējot un vairojot savstarpējo neuzticību, rosinot katru un visus neuzticēties pārējiem, īpaši uzsverot katra unikalitāti un savu nemainīgi labvēlīgo attieksmi pret šo personu. Lieki piebilst, ka, pielietojot šādu tehnoloģiju, jebkurš līdz šim vairāk vai mazāk psiholoģiski, emocionāli un intelektuāli normāls kolektīvs vai komanda agri vai vēlu sabrūk no iekšienes, jo tiek devalvēta jebkāda cilvēcisko (morālo, garīgo, intelektuālo, ētisko un estētisko) vērtību sistēma. Par normu kļūst aprunāšana, ziņošana, pārējiem nepieciešamās informācijas slēpšana, lai celtu savu pašvērtību. Par normu kļūst līdzšinējās uzņēmuma (kompānijas), ģimenes, kopienas vai komandas iekšējās struktūras graušana, turklāt manipulators to dara slepeni un neuzkrītoši, aizmuguriski solot katram tieši to, par ko viņš sapņojis.

Sestais solis sprādziens un sabrukums. Agri vai vēlu šādas manipulācijas rada sekas. Cilvēki nav programmējamas mašīnas, viņus ietekmē arī citi faktori cilvēki, mediji, grāmatas. Un pienāk brīdis, kad šāds cilvēks pēkšņi skaidrāk par skaidru saprot ar mani taču spēlējas! Akli, nežēlīgi, apzināti. Tādos gadījumos vispirms rodas sarūgtinājums, neticība un pat vēlme visu izbeigt. Reizēm pirmā reakcija ir kauns par sevi, savu lētticību, un cilvēks mēģina izdarīt pašnāvību. Drosmīgāki cilvēki, spēcīgākas personības mēģina izrunāties ar manipulatoru aci pret aci, atklājot, ka viņš zina, kas un kāpēc notiek. Diemžēl vairumā gadījumu šādām sarunām nav rezultātu, viss tiek noliegts un pavērsts pretējā virzienā: tu laikam esi pārstrādājies, pārdzēris jēgu, tev vajag atpūsties, paārstēties… Tad objekts mēģina runāt ar pārējiem manipulatīvajā shēmā iesaistītajiem, diemžēl visbiežāk šādas sarunas ir neveiksmīgas, bet manipulators tikmēr aizsāk jaunu apli ar jauniem iesaistītajiem…

- Māri, tas taču ir baismīgs mehānisms. Un tā tiešām notiek? Dane pārvaicāja, lai gan jau zināja atbildi. Notiek. Un kā vēl notiek. Viņa pati bija tikusies un runājusies ar vairākiem šādi apstrādātajiem reliģisko novirzienu pārstāvjiem šie cilvēki tikai mala un mala vienu un to pašu, viņus nevarēja ierosināt sarunai, uzdodot jautājumus, viņi nespēja domāt, bet gan atkārtot iemācītus un apziņā iekodētus tekstus…

- Labi. Kāds ir šīs shēmas nākamais posms? Osis gribēja uzzināt visu sīkumos.

- Nu… Jūs jautājat kas notiek tālāk? Ja manipulētā cilvēka psihe, loģika, apziņa un zemapziņa ir bijušas pietiekami spēcīgas, lai apjaustu un saprastu notiekošo, viņš izvēlas izstāties no spēles. Naivāks un ideālistiskāks cilvēks cenšas darīt visu, lai notiekošo aizvadītu arī līdz pārējo apziņai. Reālists saprot, ka ir izdarījis visu iespējamo un šobrīd svarīgākais pašam saglabāt skaidru prātu un atbrīvoties no uzspiestā.

- Māri… Osis pirmoreiz uzrunāja Zeltkalnu vārdā. Bet šādu shēmu taču mums visapkārt bez sava gala, bez jēgas un saprašanas biznesā, medijos, politikā, sabiedrībā, ģimenēs. Jūs gribat teikt, ka tā visa ir manipulācija?

-Diemžēl jā. Ļoti bieži cilvēks pakļauj cilvēku, savdabīgi pašrealizējoties un rodot no tā perversu baudu; kropļo otra cilvēka dzīvi un likteni, izbaudot savu visatļautību un nesodāmību. Šeit nodzīvoto desmit gadu laikā esmu daudz redzējis un uzzinājis.

- Tu gribi teikt, ka Anglijā tādas lietas nenotiek, ka tur visi ir balti un pūkaini? Dane sacēla spuras.

-Nebūt ne. Tikai tur šīs spēles notiek smalkāk, nemanāmāk, ne tik nekaunīgi un brutāli. Viens gan jāatzīst šejienes likumpārkāpēji prot rīkoties zibenīgi. Visticamāk tāpēc, ka viņiem ir tāds atbalsts varas augšējos gaiteņos.

Cilvēks, kurš Latvijā nodzīvojis desmit gadu, var skaidrāk saskatīt ekspadomijas mantojumu izkurtējušo politisko sistēmu, kuras ik sīkākais posmiņš, ik sīkākais ierēdnītis ar zobiem un nagiem krampjaini turas savā vietā, Dane nodomāja, un nebūt ne tāpēc, ka vēlētos palīdzēt citiem cilvēkiem vai savai zemei, bet savtīgu, merkantilu iemeslu dēļ lai pēc iespējas ilgāk noturētos ienesīgā amatā un pagūtu sagrābties vairāk naudas.

-Māri, kā jūs domājat, vai šādas manipulācijas iespējams atklāt un apturēt? Osis ievaicājās.

-Jā un nē. Uzrunātais vilcinājās. Nē, jo tie cilvēki, kuri māca šis psihotehnikas, nelabprāt atklāj savu adeptu vārdus, un ari audzēkņi mācību periodā neiedziļinās studiju biedru problēmās un dzīves datos, jo pārāk aizņemti paši ar savām raizēm, vēlmēm un mērķiem. Taču nekas nenotiek tukšā vietā, un reiz pienāk arī tā diena, kad atbildība tiek prasīta no paša manipulētāja.

-Paldies, noteica Osis, man daudz kas kļuva skaidrāks. Tas tikai vēlreiz apliecina, ka mūsu meklējamie ir daudz labāk izglītoti, ekipēti un tehniski nodrošināti, nekā mēs domājam… Māri, vai jūs varētu pēc iespējas ātrāk sazināties ar savu pacienti un mēģināt pārliecināt viņu sniegt liecību?

- Es to izdarītu tūlīt pat, ja vien varētu piekļūt internētam.

-Jūs varat izmantot manu mobilo tajā iebūvēts modems un Danes klēpjdatoru. Tā ir droša kombinācija.

16.nodaļa

»

-Kur tu noliki mašīnu? Osis ievaicājās, kad pēc pusstundas, beidzot tikuši svaigā gaisā, viņi lēni gāja pa Smilšu ielu.

Nosūtījis e-pastu no Danes datora un apsolījis sazināties, cik ātri vien iespējams, Zeltkalns bija atvadījies un aizsteidzies mājup, lai caurskatītu kartotēku, atrastu savas klientes atstāto tālruņa numuru un mēģinātu viņu sazvanīt, kamēr vēl nav pārāk vēls. Divu stundu laika zonas starpība ļāva cerēt, ka tas varētu izdoties vēl šonakt. Ja paveiksies…

-Uz Basteja bulvāra, netālu no Pulvertorņa. Kāpēc jautā?

- Man ir problēma. Roveram pēkšņi noklājās bremzes. Atdevu autobāzes mehāniķiem, lai salabo. Esmu kājniekos un bez naktsmājām. Rīt vēl darīšanas Rīgā, tāpēc puišiem nezvanīju un palīgā nesaucu. Cerēju uz tavu labvēlību.

- Tā nav problēma. Mice priecāsies par sildītāju uz dīvāna. Viņa atsmaidīja, tad, kaut ko iedomājusies, jau pilnīgi nopietni ievaicājās: Bet ko tu gribēji teikt ar pēkšņi noklājās bremzes? Cik zināms, pats no sevis tas nenotiek…

- Tev prokuratūrā par izmeklētāju vajadzētu strādāt neko nevar noslēpt… Osis grīni pasmīnēja. Mjā, ar tām bremzēm bija interesanti. Braucu uz Rīgu, uz Vidzemes šosejas tā kārtīgi uzminu, pēkšņi no pirmās joslas otrajā tieši man priekšā izlīda koku vedējs, atlika vai nu strauji bremzēt, lai neieskrietu viņam pakaļā, vai mēģināt apbraukt. Pirmā josla pilna ar mašīnām, aiz manis rinda braucēju, kur likties nav. Mēģināju bremzēt, bet sapratu nu ir tādā dē kā Piektajā gadā. Spiedu gāzi, parāvu stūri un pa zaļo zonu, spolēdams kā traks trusis, apdzinu kocinieku un izgriezu viņam priekšā. Tā nu ar Dievu un roceni uz pusēm kaut kā izdevās nobremzēt. Tas pats kokvedējs mani aizšlepēja līdz autobāzei. Tā, lūk.

- Varens stāsts, īsta nakts pasaciņa saldākam miedziņam, Dane noburkšķēja. Un ko saka mehāniķi?

-N-nu… Bija iztecējis bremžu šķidrums.

-Pats…?

-Ne gluži.

- Ahā. Saki, kā ir, kāds bija pārgriezis tava autiņa bremžu šļauciņas ar konkrētu domu lai tak tas Osis, savā ierastajā raķetes ātrumā nesdamies, nolauž kaklu. Vai tā?

-Nu kaut kā tā… Tu gan spēj būt nežēlīga es visu dienu pūlējos to aizmirst… Osis nopūtās.

- Kā tad. Aizmirst, nomainīt šļūtenītes un mierīgi, it kā nekas nebūtu bijis, braukt tālāk? Vismaz ekspertus izsauci?

-Izsaucu, izsaucu, nomierinies. Visu pārbaudīja, nomērīja, nobildēja. Taču nedomāju, ka tur kāds kaut ko atradis…

-Osi…

-Nu?

-Tu man kaut ko nestāsti līdz galam… Klusums. Man taisnība?

- Kurš brauks? Viņi bija atnākuši līdz Danes mašīnai.

-Varbūt dosi man?

Viņa saprata Osis baiļojās, ka arī viņas mašīnai varētu būt kaut kas nodarīts. Nē, braukšu pati.

Viņš gribēja iebilst, kaut ko teikt, argumentēt, bet viens pelēko, rāmo acu skatiens izbeidza diskusiju.

- Valdi, ko tu domā par Māra stāstu? lēni rūcinot Piejūras virzienā, Dane jautāja Osim.

-Par kuru pirmo vai otro? viņš, pievēris acis un atlaidies sēdeklī pusguļus, atrūca.

-Par abiem.

-Ko domāju? Tik tālu mēs nu esam, ka viens importa letiņš sāk mācīt mums dzīvot… Bet, ja nopietni, stāsts par modeli un viņas māti dod daudz jaunas informācijas. Galvenais meitene zina, kurš ir Papā. Savukārt otrs stāsts par cilvēku pārprogrammēšanu un zombēšanu tas sen nav nekāds jaunums; par šiem psiholoģiskajiem ieročiem mums mācīja gan Juridiskajā fakultātē, gan Policijas akadēmijā, gan drošībnieku seminārā.

- Faktiski tas nozīmē, ka nopietni speciālisti nodarbojas ar lētticīgu cilvēciņu psihes, gara, dvēseles, gribas un domāšanas sakārtošanu un pārkārtošanu par viņu pašu naudu un nedodot nekādas garantijas.

- Tieši tā. Padomijas laikos to mācīja izlūku un spiegu skolās, augstākās vadības kursos, armijniekiem. Ne vienmēr vajag ieročus, lai turētu pārējos pakļautībā un paklausībā.

Dane pārdomāja dzirdēto. Dīvaini agrākos laikos īpašās zināšanas un spējas tika nodotas vien dažiem izredzētajiem, ilgi un rūpīgi vērotiem un izvēlētiem no pūļa. No šiem cilvēkiem tika sagaidīti diži darbi valsts un tautas labā. Protams, arī toreiz netrūka ne ļaunuma, ne garīgu kroplību, ne pretēju uzskatu vai prastas alkatības; nereti šie, ar īpašām zināšanām apveltītie nostājās opozīcijā, pārgāja pretinieka pusē vai vispār sāka paši savu spēli. Tā bijis visos laikos. Bet nekad tik daudz un plaši kā šodien, kad šķita, mērķtiecīgi un pārdomāti no iekšienes tika grauta jeb kura agrāk normāli funkcionējoša sistēma un institūcija sākot no pamatskolas izglītības, par kuras kvalitāti sodījās tie vecāki, kas skolā bija gājuši padomju gados, iegūstot solīdus akadēmiskos pamatus un profesionālās izglītības mazumiņu, un beidzot ar valsts pārvaldi, par kuras ačgārnībām un savtīgumu bija ko teikt ikvienam valsts iedzīvotājam.

- Nedomā par to, nojūgsies, kā nolasījis viņas domas, Osis ierunājās. Labāk pamēģini atcerēties, ko tu reiz rakstīji par seksuālo noziedznieku domāšanas un uztveres atšķirībām.

-Kas tieši tevi interesē? Kuri noziedznieki? Osi, tu pats par viņiem zini visu iespējamo daudz labāk par manil

- Tieši tāpēc… Es nesaprotu vienu pēc šībrīža vadošā zinātniskā traktējuma sanāk, ka pedofilija kā seksuālā tieksme būtībā ir nekontrolējama vai gandrīz absolūti nekontrolējama. Tas nozīmē, ka tāds cilvēks tikai ar savas gribas piepūli vien tur neko nevar izmainīt. Tas nav gluži tas pats, kas pēkšņa vēlme apēst saldējumu vai izdzert glāzi kokakolas… Apēdīsi, izdzersi, taču tāpēc nevienam, izņemot tevi pašu, no tā neradīsies nekāds ļaunums. Bet, lūk, nabaga pedofila gadījumā viss esot daudz sarežģītāk te saknes meklējamas dziļāk. Jā, zinātnieki piekrīt, ka, sajūtot brīdi, kad kārtējo reizi uzliesmo iekāre, cilvēks to kādu bridi var kontrolēt, mēģināt ar prātu apslāpēt, apspiest. Taču šādam cilvēkam esot vajadzīga profesionāla, specializēta palīdzība. Es gan teiktu ja šāds tips savā dzīvē paguvis pieskarties kaut vienam bērnam, viņam vairs nav vajadzīga palīdzība, bet gan porcija nāvējošas injekcijas vai kastrācija. Jo viņš taču nemainīsies… Tāpat kā plēsīgs zvērs, kurš reiz sajutis asiņu garšu. Mūsu humānā sabiedrība un likumdošana tik ļoti rūpējas par šādu perverso tipinu rehabilitācijas iespējām, ka šķiet tas viss notiek ar nolūku, tālredzīgi sagatavojot mīkstu nosēšanos kādam no varas pīlāriem. Ja nu tam gadās paslīdēt… Sak, nožēlošu grēkus, pasūkstīšos par grūtu bērnību, čuguna rotaļlietām un varmācīgiem vecākiem gan jau sabiedrība sapratīs, ka no manis nekas cits nevarēja sanākt… Es taču centos, cik spēju, skolā gāju, augstskolu pabeidzu, darbā iestājos, politikā iesaistījos, par valsti un tautu rūpējos… Ko man, nabadziņam, iesākt, ja lielā spriedze, uzticētā atbildība un traģiskās bērnības atmiņas beidz nost? Es vienkārši mēģināju aizmirsties… tā sanāca…

- Osi, nu jau tu ņirgājies pats par sevi un visu tieslietu sistēmu kopumā.

-Kas cits atliek? Padomā pati, kāds šobrīd ir mūsu Kriminālkodekss? Kādi sodi? Un mēs ļoti labi zinām, ka šajā valstī viss ir pērkams un pārdodams. Arī tiesneši un prokurori. Nobremzē lietu, atmet atpakaļ, stiepj, velk, gaida, kamēr cietušie nomierināsies un aizmirsīs, pa vidam vēl mēģina iegrūst kādu naudas žūksni. Ja galīgi neizdodas, investē labos advokātos, un tie lien no ādas laukā, lai dabūtu klientu cauri sausā ar minimālo sodu vai nosacīti.

-Redzu, ka tev sirds pilna… Dane nogrozīja galvu. Auto apstājās pie viņas baltās astoņdzīvokļu mājas.

Kaimiņiene Tamāra operatīvā dedzībā un pienākuma apziņas mudināta izbāza galvu pa vēdlodziņu, bet, ieraudzījusi Dani nakts vidū pārrodamies kopā ar vīrieti, aši ierāvās atpakaļ. Dane varēja derēt, ka, noslēpusies aiz plānā neilona aizkariņa, Tamāra viņus ir nopētījusi visos sīkumos un redzētais tiks izziņots tālāk pa bezdrāts telefonu.

- Nu re, atkal mana labā slava pagalam… viņa nosmējās, atvērdama mājas durvis.

-Osi, tu man jautāji, ko par pedofiliem domā speciālisti… kad abi bija nokopuši lielu šķīvi ar sviestmaizēm un tukšoja jau otro tējas krūzi, Dane, brīdi parakājusies pa savu datoru, ierunājās. Es te kaut ko atradu. Nāc, lasi…

…viedokļi dalās. Rietumu pieredze rāda, ka ārsti tiem cilvēkiem, kuri ar diagnozi pedofilija nonāk ārstēšanas iestādēs, visbiežāk var palīdzēt tikai virspusēji, lielākais padarīt šo vēlmi kontrolējamu.

Te nu rodas nākamais jautājums kas īsti ir šīs nekontrolējamās vēlmes pamatā? Lielākā daļa (protams, ne visi 100 %) to cilvēku, kuri izjūt vajadzību seksuāli izmantot bērnus, paši kādreiz bērnībā ir seksuāli izmantoti, un tas posts, kas toreiz nodarīts viņam, tagad jau pieaugušam cilvēkam kļūst par īstu problēmu. Būtībā šajā gadījumā cilvēka kopš dzimšanas normāli heteroseksuāli orientētā seksuālā tieksme transformējas destruktīvā un vardarbīgā impulsā. Savā ziņā tieši to jau šis cilvēks neapzinās aiz šīs perversās tieksmes būtībā slēpjas vēlme kādam nodarīt pāri līdzīgā veidā. Kā reiz nodarīts pāri viņam. Turklāt līdz ar normālas seksuālās tieksmes transformēšanos šiem cilvēkiem kļūst pilnīgi vai gandrīz neiespējamas intīmas attiecības ar citiem pieaugušiem cilvēkiem. Savā ziņā šie cilvēki kļūst seksuāli izolēti.

Pēdējā laikā kļuvis aktuāls jautājums par to, ka sarunvalodā un preses publikācijās tiek jaukti jēdzieni pedofilija, pederastija un homoseksualitāte. Nereti, žargonā runājot, vārds pediņš tiek lietots kā sinonīms jēdzienam homoseksuāls. Te būtu kategoriski jāiebilst, ja runājam par bērnu seksuālo izmantošanu. Tas vēl nebūt nenozīmē viennozīmīgu bērnu homoseksuālo izmantošanu, jo visbiežāk bērni tiek izmantoti heteroseksuāli, t. i., visbiežāk to dara pieauguši vīrieši ar mazām meitenēm (nereti saviem audžubērniem). Savukārt jēdziens pederastija nozīmē anālu dzimumaktu ar nepilngadīgu sava dzimuma personu, taču ar to nebūt netiek apgalvots, ka visi homoseksuāli orientētie vīrieši savu seksualitāti realizētu šādā veidā. Tieši tāpēc ideja vairums bērnu izmantotāju ir homoseksuālisti vai vairums homoseksuālistu ir bērnu izmantotāji ir ačgārna un populistiska.

…fakts, ka bērnu seksuālie izmantotāji galvenokārt ir heteroseksuālie vīrieši, balstās uz tā saukto dubultstandartu. Eksistē šāda seksopatologu teorija: ja zēns bērnībā ticis seksuāli izmantots, no viņa varētu izaugt cilvēks, kurš dienās pats seksuāli izmantos bērnus, visdrīzāk pretējā dzimuma pārstāvjus, savukārt, ja seksuāli izmantota meitene, tad pieaugusi viņa visdrīzāk izvēlēsies vīrieti, kurš varētu seksuāli izmantot viņu kopīgos bērnus.

…izvarotāja psiholoģija caur varmācīgām, uzspiestām seksuālajām attiecībām šāds vīrietis it kā cenšas saglabāt kontroli pār situāciju un savu intereses objektu, tādā veidā apliecinot savu varu. Un vēl seksuālie izmantotāji savā dziļākajā būtībā bieži vien jūtas gaužām bezspēcīgi dzīvē, sadzīvē un attiecībās ar pieaugušiem cilvēkiem, tāpēc tieši bērni ir tie objekti, pret kuriem viņiem visvieglāk vērst savu varu.

-Derdzīgi… Osis noskurinājās. Kad tu to rakstīji?

-Pirms četriem gadiem, pēc maniaka lietas. Centos iedziļināties noziedznieku psiholoģijā…

-Un izdevās?

-Mhm… Beidz ņirgāties. Zini, ko es sapratu, kad biju izpētījusi kaudzēm materiālu par tēmu noziegums un sods? To, ka, par spīti civilizācijai un pašu cilvēku sarakstītiem likumiem, es laikam tomēr atbalstu principu aci pret aci, zobu pret zobu. Nozagi lai tev atņem divtik vai desmitkārt; piekāvi lai tevi publiski per ar rīkstēm vai pletnēm; nositi maksā ar savu dzīvību. Bet bērnu izvarotājus un pornoindustrijas darboņus vispār vajadzētu vispirms kastrēt, bet pēc tam kailus piesiet pie staba pilsētas izgāztuvē un ļaut klejojošiem dzīvniekiem un putniem paveikt pārējo.

-Tevī gan nav ne kripatiņas humānisma… Osis iepleta acis, pārsteigts par dedzību, ar kādu izskanēja šie vārdi.

-Tu laikam gribēji teikt manī nav pārspīlēta eirohumānisma. Paga, paga, es tev kaut ko atvēršu. Palasi, lūk, šo! To mēs drukāsim jaunnedēļ…

Cietumu priekšnieks uzskata:

vismaz pusei ieslodzīto vieta brīvībā!

Cietumu pārvaldes priekšnieks Viktors Cukurs (V. C.) uzskata Latvijas sodu sistēma ir pārāk barga, vismaz pusei ieslodzīto būtu jāatrodas brīvībā, stingrā tiesībsargājošo iestāžu uzraudzībā. Pilsētas Spogulis (P. S.) pēta alternatīvas.

V. C. Mūsu sodu spektrs nav pilnīgs, nav moderns un nav noziedzību apturošs. Tas ir tendēts uz brīvības atņemšanu. Bet šobrīd visā pasaulē aktualizējies jautājums, kādā veidā brīvības atņemšanu aizstāt ar alternatīviem soda veidiem. Šim jautājumam pēdējo gadu laikā veltīti vairāki starptautiski semināri 1997. gada martā Helsinkos, oktobrī Stokholmā, šā gada martā Kanādā, Kingstonā, bet maijā ASV. Pēdējā seminārā Final Reform International, ko Varšavā rīkoja starptautiskā cietumu reformu organizācija, tika īpaši uzsvērts civilizētai sabiedrībai jāvirzās uz sodu humanizāciju un demokratizāciju, sevišķi Eiropā. Un pašlaik visi gan zinātnieki, gan politiķi, gan praktiķi Rietumeiropā, ASV un Kanādā ir vienisprātis, ka brīvības atņemšanas sods ir ļoti smags. Un dārgs. No ekonomiskā, sociālā un morālā viedokļa. Tas cilvēku degradē neatgriezeniski. Bieži vien cilvēka izolēšana no sabiedrības un dzīve noziedznieku vidū iemāca viņam jaunu kriminālidentitāti.

P. S. Tātad cietumam nav ne sodošas, ne labojošas, bet ir specifiski izglītojošas funkcijas? Cietuma universitāte?

V. C. Ja cietumu darbu organizētu ideāli, tas tā nebūtu. Noziedznieks jālabo, jāmotivē jaunai identitātei, likumpaklausīgai uzvedībai, diemžēl praksē notiek otrādi. Sevišķi tad, ja cietumu sistēma nav sakārtota.

P. S. Vai mūsu cietumu sistēma ir sakārtota?

V. C. Jūs smejaties? Reāli šobrīd Latvijā mēs neko nevaram darīt. Mūsu sabiedrības morāle, intelektuālais līmenis un attieksme pret noziedzniekiem neko citu nepieļauj. Lai gan balstīties tikai uz sabiedrību un atsaukties uz sabiedrību ir aplami. Jābūt striktiem politiskiem lēmumiem. Vienreiz skaidri un gaiši jāpasaka, ka izpratnē par noziegumu un sodu mēs atrodamies, teiksim, viduslaiku līmenī, jo mēs noziedzniekam tikai atriebjamies. Mēs esam tālu no mūsdienīgas valsts ar mūsdienīgu domāšanas veidu un humānu attieksmi pret sodāmajām personām. Bargi sodi nekur nav samazinājuši noziedzību, diemžēl pie mums valda šāds uzskats. Tauta uzstās, ka vajag sodīt pēc iespējas bargāk. Bet viens no franču kriminologiem Mišels Fuko ir teicis: labāk vadīt cilvēkus nevis smagāk, bet labāk. Tātad labāk izvēlēties soda veidus, kuri nav dārgi no ekonomiskā viedokļa un īpaši smagi no morālā aspekta gan šim cilvēkam, gan viņa ģimenei, sabiedrībai un kuri dotu labāku efektu. Pie tādiem pieder alternatīvie soda veidi, piemēram, piespiedu darbs.

P. S. Cukura kungs, jūs tiešām uzskatāt, ka ar nosacītu sodu un piespiedu darbu iespējams pāraudzināt slepkavas, izvarotājus un seksuālos izvirtuļus? Vai, brīvībā puķītes laistot un nezāles ravējot, viņu perversās tieksmes izzudīs?

V. C. Jūs pārgrozāt manus vārdus. Darba terapiju es minēju tikai kā piemēru.

P. S. Kādus alternatīvos soda veidus vēl jūs varētu minēt?

V. C. Soda izpildes atlikšanu atkarībā no konkrētās personas uzvedības. Svētdienas sodus cilvēks dzīvotu brīvā sabiedrībā, bet svētdienās viņam būtu jāiet veikt neprestižus piespiedu darbus. Jūs minējāt seksuālos varmākas cik zinu, Amerikā bija tāds projekts: noziedzniekam, kurš izdarījis smagu noziegumu, kuram ir patoloģiska, maniakāla tieksme uz fizisku vai seksuālu vardarbību, tiek implantēts sensors, kas reaģē uz pastiprinātu adrenalīna saturu asinīs un šādos brīžos viņu vai nu paralizē, vai rada neciešamas sāpes žoklī.

P. S. Cik reāli būtu ieviest kaut ko tādu pie mums? Iesēdināt maniaku cietumā, implantēt viņam šādu sensoru ar raidītāju vai kapsulu ar paralizējošu vielu? Pagaidām tas vairāk atgādina zinātniskās fantastikas filmas…

V. C. Esmu ar to saskāries ārzemēs, kad biju komandējumā Dānijā, Hebbste Vesperas cietumā. Tur ar ieslodzītajiem tieši tā apietas. Protams, sākumā aptaujājot, vai viņi to vēlas. Tas notiek uz brīvprātības principiem. Izmaksas gan es nezinu.

P.S.Teorētiski viens šāds implants aizstāj to, ka noziedznieks visu mūžu tiek turēts cietumā, sildīts un barots.

V. C. Tas noteikti izmaksā lētāk. Final Reform International pētījums liecina, ka brīvības atņemšana ir krietni dārgāks prieks. Padomājiet cietumu pārvaldes gada budžets ir pārdesmit miljonu latu. Tā ir ļoti liela nauda. Mēs remontējam un paplašinām cietumus, bet, manuprāt, vajadzētu domāt par to samazināšanu un alternatīvu soda veidu ieviešanu.

P. S. Tajā pašā laikā notiek aizvien nežēlīgāki noziegumi. Vai tas nozīmē, ka noziedznieki mūsu valsts sodu sistēmu vispār nerespektē un tai jāmainās pašos pamatos?

V. C. Noziedznieka psiholoģiju nemainīs ne mūža ieslodzījums, ne nāvessods. Bet mūža ieslodzījums tiešām ir soda veids, turpretī, piemēram, nāvessods atriebība un vainīgā fiziska iznīcināšana. No tiesiskā aspekta mūža ieslodzījums vairāk atbilst soda parametriem. Cits jautājums vai un kā Latvijas cietumi piemēroti šāda sprieduma izpildei tehniskā ziņā, fizisko parametru ziņā. Protams, mūsu cietumi nav īpaši komfortabli, taču no likumības viedokļa pietiekami.

P. S. Kā tīri tehniski tiek realizēts mūža ieslodzījums?

V. C. No visiem Latvijas cietumiem mums šim mērķim pagaidām piemērots tikai viens. Jelgavas cietumā uz mūžu ieslodzīto turēšanai ir atsevišķs bloks. Likums paredz, ka notiesātais atrodas vienieslodzījumā, tas ir, atsevišķā kamerā.

P. S. Līdz mūža galam?

V. C. M-mm… Tā nevar teikt. Mūsu likumdošanā pagaidām vēl nav definēts, kas ir mūža ieslodzījums. Pasaulē to izprot divējādi. Pirmais variants: mūža ieslodzījums ir mūža ieslodzījums, tātad līdz nāvei, nav progresīvs. Humānāks un progresīvāks ir uzskats ikvienam notiesātajam, tajā skaitā notiesātajam uz mūžu, jābūt perspektīvai, viņiem jādod iespēja uzlabot savu stāvokli, ļaujot saskatīt rītdienas prieku, uzlabot savus dzīves apstākļus līdz pat nosacītai pirmstermiņa atbrīvošanai, teiksim, pēc divdesmit vai divdesmit pieciem gadiem. Tas ir briesmīgs sods, pilnīgi pietiekams.

P. S. Pietiekams par ko? Mūža ieslodzījumu piespriež par briesmīgiem noziegumiem. Tātad slepkavam dodam perspektīvu, bet upurim nekādas perspektīvas vairs nav. Vai tas neskan pārāk… demokrātiski?

V. C. Tas ir cits jautājums.

P. S. Kā var zināt, ka šis pats noziedznieks, iznācis brīvībā, neatriebsies vai nesāks visu no gala?

V. C. Šeit jābūt individuālai pieejai. Ja likums ļaus atbrīvot nosacīti pirms termiņa, tad jābūt arī subjektīvajai pusei šīs personas uzvedībai, motivācijai un administrācijas pārliecībai. Šobrīd mūsu valstī mūža ieslodzījums norit tā pirmie pieci gadi Jelgavas cietumā, sevišķi stingrā režīmā, pēc tam stingrības pakāpe var tikt mainīta. Esmu redzējis Batas cietumu Kanādā; tas pat nav slēgtais, bet daļēji slēgtais, vidējās drošības pakāpes cietums, kurā ir 68 uz mūžu ieslodzītie. Katram cits soda izciešanas režīms, atkarīgs no izciestā termiņa. Tie, kuri atrodas zemākajā pakāpē, tiek turēti pilnīgi slēgtās telpās; vidējā vai augstākā pakāpē atsevišķos blokos ar iespēju sazināties ar citiem ieslodzītajiem vai pat brīvi pārvietoties cietuma teritorijā apsargu uzraudzībā.

P. S. Kādi noziedznieki Latvijā atrodas slēgtā tipa cietumā?

V. C. Visbīstamākie. Tie, kuri notiesāti par slepkavībām, bruņotām laupīšanām, smagiem miesas bojājumiem, izvarošanām, organizēto noziedzību.

P. S. Un daļēji slēgtajos?

V. C. Tās personas, kuru noziegumi nav pieskaitīti pie smagajiem. Atklātajos tās personas, kuras par labu uzvedību pārvestas no daļēji slēgtajiem, vai arī tās, kuras tiesātas pirmo reizi par noziegumiem neuzmanības dēļ. Arī šoferi. Mums ir šāds cietums Bauskas rajonā, Vecumniekos, saukts par šoferu cietumu. Latvijā šobrīd ir piecpadsmit cietumu, no tiem astoņi slēgtā tipa, divi daļēji slēgtā, divi atklātā, audzināšanas iestāde nepilngadīgajiem Cēsīs, divi izmeklēšanas cietumi: Liepājas cietums un Centrālcietums, Iļģuciema daļēji slēgtais sieviešu cietums un vēl sešos slēgtajos cietumos ir integrētās izmeklēšanas nodaļas.

P. S. Cik ieslodzīto šobrīd ir Latvijas cietumos?

V. C. Nepilni desmit tūkstoši. Nu jau piecus gadus šis skaitlis ir gandrīz konstants. No tiem aptuveni 40 % ir apcietinātās personas, kuras atrodas izmeklēšanā, pārējie notiesātie, kuriem spriedums stājies spēkā.

17.nodaļa

-M-jā. Pašreizējos apstākļos tā būtu bumba ar laika degli. Kad plānojat drukāt? Osis domīgi berzēja pieri un knakšķināja pirkstu kauliņus.

- Jaunnedēļ. Pagaidi, pagaidi, tu man kaut ko atkal nepasaki līdz galam.

-N-nu…

-Nu??? Viņa ar pirkstiem pa galdu sāka bungot izteiksmīgu staccato, dedzinot viņu ar savu dzeldīgo skatienu.

-Nu… Osis nopūties padevās. Ja šo publikāciju varētu aizkavēt, tā lieliski saderētu kopā ar lietu, pie kuras šobrīd strādājam, kuru katru brīdi tai būtu jāatrisinās. Un varbūt līdz tam laikam būs izdevies atklāt arī Fobos lietu. Vai tas ir iespējams?

-Varu mēģināt. Tad tev jāizstāsta par to lietu un jāapsola, ka man būs tiesības pirmajai par to rakstīt.

-Apsolu jau, apsolu tu, knīpstanga. Klausies!

Neielaižoties sīkumos, Osis atklāja, ka pēdējā gada laikā Latvijā, sadarbojoties vairākām tiesībsargājošajām struktūrām policijai, Ģenerālprokuratūrai un Augstākajai tiesai -, izveidota īpaša neatkarīgā komanda, kas izmeklē korumpēto tiesnešu un prokuroru lietas. Rīkojums nācis no pašas augšas, acīmredzot tur kādam beidzot apriebušās tautas nemitīgās sūdzības par netaisnajiem spriedumiem, nopirktajiem juristiem un nemainīgo patiesību kam nauda, tam taisnība, kam taisnība, tas raksta likumus.

-Un jūs cerat, ka kaut kas tāds izdosies? Ja to zinu es, tad jau pirms mēneša zināja visi ieinteresētie.

- Izdosies. Jau izdodas. Un lai zina; pat labāk, ja zina. Varētu teikt: brīdinājuma šāviens ir izdarīts.

-Ko tu ar to gribi teikt?

-Tikai to, ka tie, kuri ņēma, turpinās to darīt. Jo cilvēka alkatībai robežu nav. Pienāk brīdis, kad tā viņu pazudina, liekot rīkoties pretēji piesardzībai un veselajam saprātam. Mēs pagaidīsim. Viss, vairāk neprašņā. Esmu noguris, gribu gulēt. Starp citu, tu man solīji dīvānu un kaķi par sildītāju. Vai arī esi pārdomājusi un ņemsi sev blakus? Viņš pasmīnēja.

- Osi, beidz muldēt. Marš mazgāties, tikmēr uzklāšu tev guļvietu.

Skaidrs. Tātad nekā. Jau kuro reizi viņa pieklājīgi, ar jokiem un humoru noraidīja viņa mēģinājumus tuvoties. Kāpēc?

Tovasar vienubrīd Osim bija licies, ka viņiem kaut kas varētu sanākt, bet vēlāk dzīve un darba lietas savērpās tādā karuselī, ka sirdslietām vairs īsti neatlika laika. Jā, viņi pa reizītei tikās, kaut kur kopā aizgāja, aizbrauca, tomēr vairumā gadījumu šīs tikšanās tā vai citādi bija saistītas ar darbu. Dane viņu valdzināja kā sieviete, taču pati pret viņu gan laikam siltas jūtas neloloja. Tiesa, Tallinā viņam šķita, ka viņa it kā atkūst un pietuvinās, taču var jau būt, ka vainīga bija tābrīža savādā situācija. Vai viņai bija cits? Diez vai. Osis nebija manījis, ka Danes tuvumā grozītos kāds cits vīrietis, lai gan tas būtu tikai saprotami skaista, talantīga, neatkarīga sieviete… Arī Danes mājās nekas neliecināja, ka bez viņa te iegrieztos kāds cits. Tad kādu noslēpumu viņa glabā? Kāpēc savos trīsdesmit divos ir viena? Rūdīta karjeriste? Vīriešu nīdēja? Tā nelikās…

Atgriezies no dušas, viņš atrada guļvietu uzklātu, kamolā saritinājušos kaķi kājgalī, uz spilvena konfekti un zīmīti Arlabunakti!, bet durvis uz blakusistabu bija ciet, un arī gaisma pa spraudziņu nespīdēja. Guļ.

Dane negulēja vis. Vaļā acīm valstījās gultā, prātojot, kāpēc liktenis atkal tik nejēdzīgi pajokojies. Tikko viņai šķita, ka dzīve pamazām nokārtojusies darba lietas sakārtojušās, attiecības ar Osi no tikai draudzīgām kļuvušas par grādu siltākas, un te blaukš! nez no kurienes uzrodas Zeltkalns un sajauc visus rēķinus.

Kam bija vajadzīga šīsdienas tikšanās? Diez vai gudrais, talantīgais psiholoģijas doktors Zeltkalns, kurš astoņu gadu laikā paspējis nopublicēt piecus populārzinātniskus pētījumus par visai smagām tēmām, bija tik naivs, lai nesaprastu, kuros gadījumos aiz pacientu stāstiem slēpjas noziegumi? Nevar būt, ka viņam rūpēja tikai naudas apgrozījums! No šīm domām Danei nez kāpēc kļuva rūgti… Tā taču nevarēja, nedrīkstēja būt! Viena lieta viņu neilgās attiecības, kas bija pārtrūkušas, visticamāk, viņas pašas vainas dēļ. Viņš taču toreiz neko nesolīja, tieši pretēji, atgriezies no Anglijas, pat meklēja viņu un centās satikt, bet viņa aizmuka uz laukiem, iestājās jaunā darbā, atteicās no mājas telefona un pēdīgi nomainīja arī dzīvokli, paradoksālā kārtā ģeogrāfiski pārceļoties tuvāk Zeltkalna dzīvesvietai… Un pavisam cita lieta Zeltkalns kā speciālists, kā publiska persona. Viņš taču nebija divkosis vai savtīgs shēmotājs…

Un tomēr kāpēc viņš ar savu stāstu uzmeklēja tieši viņu? It kā Latvijā labu žurnālistu trūktu… Kaut vai Danes kolēģe Maiga par spīti mīlīgajam vārdiņam, viņa cēla, grāba un uzraka tādas lietas, ka galvenā redaktrise ikreiz pirms šo rakstu publicēšanas meta krustus un dzēra sirdszāles. Maigai bija ņuhs uzost sprāgušu žurku no blēdīgas tirgus pārdevējas līdz kukuļņēmējiem muitniekiem. Viņas īpašajā mapē glabājās dažādi dīvaini krikumiņi aprauti informācijas gabaliņi, līdz galam nepateiktas frāzes, kuras kāds kaut kur, kaut kad nejauši izmetis un vairs nav varējis atsaukt. Vēlāk tās dažu notikumu kontekstā ieguva citu jēgu. Laikam vajadzēs uzaicināt Maigu uz kafiju un uzmanīgi pazondēt, ko īsti viņa zina vai ir dzirdējusi par Zelta dakteri un augstāko sabiedrību.

Viņu pamodināja dusmīgi satraukta balss no blakusistabas. Spriežot pēc runas, Osis ar kādu rājās pa telefonu.

- Es taču teicu nerēgojieties! Neizbiedējiet viņus! Jopcik, vai tiešām man viss jādara pašam?! Izgāzīsiet operāciju, pašus nosūtīšu uz ielām patrulēt un bomžus ķert! Neko neuzsāciet, pēc stundas būšu!

Oho, pēc stundas… Lai kā viņš lidotu, līdz Ziemeļvidzemes reģionālajai pārvaldei no Piejūras ātrāk kā pusotrā stundā nokļūt nevarēja. Jo vairāk tāpēc, ka Oša rovers vēl arvien atradās policijas autobāzes servisā Grīziņkalnā.

Durvis pavērās šaurā spraudziņā. Pamodināju?

-Jā. Kas noticis?

-Piedod. Ir viens čē-pē. Man zibenīgi jātiek līdz centram. Cik laika tev vajag, lai sataisītos?

-Divas minūtes.

-Mīļā meitene, nestāsti. Jums, skaistajām, taču vajag šo un to, un vēl kaut ko… Viņš neticīgi smaidīja. Piecas?

-Divas. Uzņem laiku. Ja zaudēsi, tu man visu izstāstīsi.

Grozīdams galvu, Osis tā arī izdarīja, lai gan neticēja, ka

viņai izdosies.

Pastūmusi divkājaino traucēkli pie malas un piespiedusi apziņai par viņu aizmirst, Dane rīkojās tāpat kā tajos rītos, kad viņai bija ziņu dežūras. Tip-tip līdz virtuvei, klikt elektriskā tējkanna, divās tasītēs šķīstene un cukurs, bet, kamēr vārās ūdens, noskalot seju un izbirstēt zobus, pārliet kafiju, ieskriet tualetē, atpakaļ uz istabu krekliņš, džinsi, melnais milzu džemperis, divi tušas vilcieni pār acīm. Viss.

-Nu?

-Minūte piecdesmit. Nu labi, labi padodos tu esi feldfēbelis brunčos, jāsūta pie tevis jaunie zaldātiņi, lai pamācās. Vai mans deguns saož kafiju?

-Droši vien. Bet dabūsi tikai tad, ja pateiksi, kas notiek. Stundas laikā tu taču nepaspēsi!

- Operācija nenotiek manā galā. Velns! Osis iekoda mēlē.

-Nu labi, pateikšu. Atceries stāstīju par uzpirktajiem tiesnešiem un prokuroriem. Šodien dosimies ķert divus lielākos rausējus. Tepat Rīgas rajonā. Bet es neko neesmu teicis.

-Te būs tava kafija. Un klau, Osi, man tev viens lūgums…

-Pagaidām par to rakstīt nedrīkst! viņš noskaldīja.

- Nē, ne par šo lietu. Es zinu, tu esi velnišķīgi aizņemts, bet vai nevarētu palūgt kādam no savējiem varbūt Gintam, lai viņš neuzkrītoši, caur savām datu bāzēm pārbauda Māri Zeltkalnu. Es kaut ko nesaprotu, un tas mani dzen kokā.

-Ko tu nesaproti? Osis vērīgi viņā palūkojās.

- N-nu… Kāpēc pēc astoņu gadu neredzēšanās viņš mani uzmeklē un uztic šādu stāstu? It kā kāds viņam to būtu ieteicis. Un, ja tā, tad kāpēc man? Vai tāpēc, ka kopā ar tevi interesējos par Fobos lietu? Vai arī tā bija nejaušība?

-Dane… Osis uzmanīgi ierunājās. Bet vai tu nepieļauj iespēju, ka Zeltkalns, ieraudzījis tevi ballē, gluži vienkārši gribēja vēlreiz tikties un parunāties un šī lieta bija tikai redzamais iemesls? Pati taču teici, ka pirms astoņiem gadiem jūs esat tikušies. Ja drīkst vaicāt kam bija jānotiek, lai uz tik ilgu laiku par kādu aizmirstu, turklāt tik mazā zemē kā mūsējā?

- Nedrīkst. Nu labi. Drīkst. Tāpat uzzināsi. Mēs… Mums kādreiz bija īslaicīgas attiecības, kas beidzās ar neko.

- Skaidrs. Un tagad tu gribi noskaidrot, kas notiek, vai viņš tevi uzmeklēja tevis pašas vai tavas profesijas dēļ?

-Kaut kā tā. Un pie viena gribu pārliecināties, vai viņam vispār var uzticēties.

-Nu tam jau tā kā par vēlu. Esam viņu jau informējuši un iesaistījuši. Šajā ziņā varu tevi nomierināt es jau pēc VIP balles par viņu ievācu ziņas. Jā, jā, nemaz neskaties tādām acīm. Man taču vajadzēja zināt kaut ko par tipu, kurš čupojas ar deputātu K. un Muravjova kungu (un kas par tipu ar tevi tik izjusti dejo rumbu taču to viņš noklusēja).

-Ahā. Un ko noskaidroji? abām rokām aptvērusi kafijas krūzīti kā sildoties, Dane painteresējās. Dzer savu kafiju!

-Tātad. Māris Zeltkalns. Dubultā pilsonība britu un latviešu. Četrdesmit pieci gadi. Joprojām neprecējies. Dzīvo viens no vectēva mantotā villā Dzintaros, pašā jūras krastā. Vienu mājas daļu pārveidojis par privātprakses telpām, ko nosaucis par privātklīniku Zelta Priede. Cik novērots, neviens pacients tur neuzturas, bet ierodas vizītēs. Ir suns, melns labradors Nero, jau krietni gados. Labi iekopts dārzs, laikam paša rokām, jo dārznieks nav manīts. Brauc ar trīs gadus vecu, melnu Mercedes S 300. Solīds bankas konts ne gluži miljonārs, taču par iztikšanu nav jāraizējas līdz mūža vakaram. Tēvs slavens neiroķirurgs, kuram Birmingemā pieder privātklīnika. Māte angliete, no senas dzimtas. Studējis Oksfordā, papildinājies Amerikā un Vācijā. Izcilnieks. Lielu vērību velta labdarībai. Cik zināms, šeit Latvijā anonīmi piedalās vairākos labdarības projektos nevalstisko organizāciju palīdzības programmās no seksuālās vardarbības cietušām sievietēm un bērniem, bet savā privātklīnikā divreiz nedēļā konsultē trūcīgos pacientus. Regulāri publicē zinātniskus rakstus, kas kolēģu un amatbrāļu vidū tiek augstu vērtēti. Bieži brauc uz ārzemēm un piedalās specializētos semināros un konferencēs. Cik zinu, pie viņa pēc palīdzības vairākkārt vērsies ari Interpola Latvijas birojs.

-Un to visu tu uzzināji dažu dienu laikā? Dane neticīgi nogrozīja galvu. Vēl tik trūka, lai Osis uzskaitītu, ko Zeltkalns ēd brokastīs, pusdienās un vakariņās, kādus dzērienus iecienījis un kādām pozām dod priekšroku gultā.

- Nu, ja tā labi pacenšas… Vai uzzināji to, ko gribēji zināt?

-Laikam jā.

- Lieliski. Tad tagad, lūdzu, aizved mani līdz autobāzei. Labi?

Jūrmalas šoseja bija tukša, un, pateicībā par saņemto informāciju, kas nez kāpēc pēkšņi bija darījusi dienu gaišāku, Dane mina uz nebēdu. Osim nācās viņu pāris reižu apsaukt, aizrādot, ka lidmašīnas, cik zināms, ražo SAAB, nevis BMW.

Iebraucot Rīgā, ieskanējās Danes mobilais. Viņa pamāja ar galvu Osim Jūdzu, pacel.

- Danes Skujas telefons klausās… viņš ierunāja ierasto frāzi, ar kādu izlīdzējās šādos gadījumos.

Klusums. Tad mulsa balss: Vai, lūdzu, Dani varētu palūgt pie telefona?

-Viņa šobrīd pie stūres. Vai kaut ko pateikt?

-Osi, jūs?

-Es. Kas runā? Lai gan viņš jau bija runātāju pazinis. Re, nu kā vilku piemin, tā vilks klāt.

- Māris Zeltkalns. Man ir jauna informācija. Sazvanīju savu pacienti. Viņa aizvakar atgriezusies Latvijā…

- …lieliski! Osis nespēja novaldīt prieku un pārslēdza audio uz skaļo versiju.

- …ar savas meitas mirstīgajām atliekām. Pirms nedēļas viņu pie mājas notriekusi automašīna. Rīt būs bēres. Meža kapos. Droši vien rīt un parit ziņos visas avīzes, jo Lolita Rītiņa taču bija pazīstama modele, vai ne?

-Velns, nu tas jau ir par daudz! Osis dusmīgi iesaucās.

-Tik un tā reiz viņam nāksies par visu samaksāt!

Ne Zeltkalns tajā galā, ne Dane šajā nejautāja, kas ir šis viņš. Slepkava, kurš izmisīgi dzēsa pēdas.

-Valdi, ja jums nav grūti, lūdzu, pasakiet Danei, lai viņa man piezvana, Zeltkalns nomāktā balsī noteica.

-Protams. Paldies par informāciju. Un, Māri, Osis uzrunāja Zeltkalnu vārdā, vai jūs nevarētu parunāt ar savu pacienti, Lolitas māti? Būtu ļoti svarīgi, lai viņa iespējami ātrāk piekristu satikties un izstāstīt visu saviem vārdiem gan par pagātni, gan nesenos traģiskos notikumus. Tad tā būtu reāla liecība, ar ko mēs jau varētu kaut ko iesākt. Un varbūt viņa atceras pārējo VIP Class aģentūras modeļu vārdus, telefonus, adreses? Varbūt Lolita rakstījusi dienasgrāmatu?

-Labi, es mēģināšu. Lai gan šobrīd, pirms bērēm… Un ko tad, ja viņa piekritis runāt?

- Tad nekavējoties zvaniet man vai Danei. Labāk Danei. Viņa zinās, kas darāms, atcerējies par gaidāmo operāciju un nosodījies, cik ļoti nelaikā viss sakritis, Osis ieteica. Es šodien un rit varētu nebūt personiski sastopams.

-Skaidrs. Tad uz sadzirdēšanos.

-Visu labu.

Atvadīšanās sanāca pastlva. Dane, lai ari būtu varējusi, sarunai nepievienojās.

Nobremzējusi pie policijas autobāzes, viņa pagriezās pret Osi.

-Un ko tālāk?

-Gaidīsim. Ziņas no Zeltkalna, ziņas no maniem puišiem, no Juhana, no datorekspertiem viņi šobrīd mēģina izsekot Fobos četrkāršajai naudas plūsmai. Jā, Dane… Osis tā kā saminstinājās. Ja gadījumā šodien vai rit es nepiezvanu vai neceļu klausuli, neuztraucies, ar mani viss būs kārtībā. Un vēl var gadīties, ka tuvākajās dienās Iekšlietu ministrija nāks klajā ar kādu paziņojumu. Nebrīnies par to. Vēlāk visu paskaidrošu. Bet nu gan man jāskrien. Brauc, citādi nokavēsi darbu. Un saudzē sevi, labi? Apsoli, ka tīšuprāt nemeklēsi nepatikšanas!

Vienīgais, ko Dane spēja, pamāt ar galvu. Pārāk daudz informācijas. Dīvainas informācijas. Brieda pārmaiņas.

Un atkal viņa sajuta vēderā ledaini aukstos pirkstus, kas rāpās no kuņģa uz augšu un stindzināja…

Nesagaidījis atbildi un veltījis Danei ilgu, ciešu skatienu, Osis aizsteidzās.

Lolita Rītiņa… jaunā, skaistā, talantīgā latviešu modele, ar ko lepojās māte, draugi, skola un valsts. Modele, kuras ziemeļnieciski atturīgais skaistums vērās pretī no pēdējo trīs gadu žurnālu vākiem un modes atvērumiem. Meitene, kuras sapņus par supermodeles karjeru un turpmākajām studijām Tallinas Modes un dizaina augstskolā ar savām treknajām, spalvainajām ķetnām samīcija viens izvirtis tēviņš, kura vērtību skalā vara, visatļautība un personiskais ego ir pirmajā vietā, nerēķinoties ne ar viena cita vajadzībām.

Dane krustu šķērsu pārraka internetu, vācot un apkopojot visu pieejamo informāciju par Lolitu Rītiņu, VIP Class modeļu aģentūru, Raivo Gulbi un deputāta K. profesionālajām un sabiedriskajām aktivitātēm pēdējo gadu laikā.

Veidojās interesanta ainiņa. Ticis vaļā no savas ilgi lolotās modeļu aģentūras, par kuru līdz tam intervijās bija izteicies kā par savu mūža sapni, Raivo Gulbis pārcēlies uz Tallinu un tur kļuvis par tūrisma firmas Rai Plus īpašnieku, sabiedriskā fonda un aģentūras Fobos Plus vadītāju un gadskārtējā Baltijas Modes un modernās dejas teātra festivāla direktoru. Lieki piebilst, ka festivālu ik gadu dāsni atbalsta visas četras Fobos filiāles ne tikai ar naudu, bet arī ar Irinai Muravjovai piederošās VIP Class un divu Sanktpēterburgas aģentūru modeļu šovprogrammām un labdarības dāvaniņām Irinai piederošās kosmētikas vairumtirdzniecības bāzes produktiem.

Savukārt deputāts K., kurš Latvijas valdībā aktīvi piedalās kultūras, bērnu un jauniešu lietu komiteju darbībā, ilgstoši atbalstījis šo festivālu no saviem privātajiem iekrājumiem. Abi ar sievu allaž redzami dažādu modes šovu pirmajās rindās. Izskatās, ka bērni gan līdzi netiek ņemti. Tiesa, pēdējā gada laikā godātais kungs pasākumos arvien biežāk ieradies viens, aizbildinoties ar kundzes pēkšņajām veselības problēmām. Paretam viņu pavadījis privātsekretārs, kuru fotogrāfiem gan nebija izdevies iemūžināt, taču Dane nez kāpēc bija pārliecināta, ka tas bijis Artūrs. Sakrita viss gan deputāta K. ciešā draudzība un lietišķā sadarbība ar sabiedriskā fonda Fobos īpašnieku Viktoru Muravjovu, gan viņu abu neizsīkstošās rūpes par bērnu un jauniešu labklājību, sevišķi ieinteresētība mazgadīgo bāreņu adopcijā uz ārzemēm, pamatojot to ar rūpēm par viņu nākotni, gan ērtie juridiski finansiālie kanāli Baltijā un Krievijā.

Tuvāk novakarei iezvanījās telefons. Zeltkalns.

-Dane, te Māris. Tikko runāju ar Lolitas Rītiņas māti Agitu. Viņa ir gatava tikties ar tevi. Šovakar deviņos. Varēsi?

-Protams.

-Es atbraukšu tev pakal. Viņa dzīvo Mežaparkā.

-Nevajag. Es pati atradīšu, pasala tikai adresi.

-Neiecērties, brauksim kopā. Gribu pa ceļam parunāties.

Ko viņa varēja atbildēt? Šodien nez kāpēc visi viņu centās

izrīkot. Lai nu tā būtu.

-Labi, pusdeviņos.

- Astoņos. Gribu tevi pa ceļam aizvest ātrās vakariņās.

-Nezinu, vai paspēšu tikt galā ar rītdienas materiāliem. Kāpēc viņa mānījās un centās izvairīties? Kurkstošais vēders par to nepavisam nepriecājās, atgādinot, ka pēdējais kumosiņš to apciemojis pagājušonakt.

Tomēr vēderam šovakar tiešām nācās pierauties.

Ap sešiem redakcijas centrālajā un Danes privātajā e-pastā iekrita Iekšlietu ministrijas un Tieslietu ministrijas preses centru publiskais paziņojums par vērienīgas korupcijas apkarošanas akcijas noslēgšanos ar satriecošiem rezultātiem:

"Par kukuļņemšanu lielos apmēros vairākās savstarpēji saistītās lietās aizturēti Ziemeļvidzemes zonas apgabaltiesas tiesnesis Edgars Zvirbulis un viņa palīgs Jānis Kociņš, kā ari Rīgas rajona prokurores Aiga Gutāne un Valija Pabērza. Savukārt, īstenojot vērienīgu pārbaudi iekšlietu sistēmā, dažādos Latvijas rajonos par kukuļņemšanu lielos apmēros aizturēti pieci ceļu policijas darbinieki."

Tālāk sekoja sīkāka informācija par aizturēšanas apstākļiem, vietām un aizturēto vārdi. Nodevusi informāciju Maigai, Dane atvēra otru sūtījumu. Tas bija komentārs no Oša.

"Šīs stabili pierādāmās piecas epizodes pieci kukuļņemšanas gadījumi, kuri vienlaikus notikuši piecās mūsu valsts vietās un kuriem ir neapgāžami pierādījumi, skaidri liecina sistēma ir izkurtējusi un tajā nepieciešama pamatīga tīrīšana. Pēc izmeklēšanas rīcībā esošās informācijas, visos piecos gadījumos aizturētie neaprobežojās ar simbolisku naudas summu pieciem vai desmit latiem, bet gan no apturētajiem autovadītājiem pieprasīja neadekvāti lielas naudas summas piecdesmit, simt un divsimt latu. Vainīgie aizturēti nozieguma izdarīšanas brīdī, saņemot kukuli, kas fiksēts audio un video ierakstos. Varu apgalvot, ka šāda veida korupcija sastopama ari citos Latvijas rajonos, bet jo sevišķi Rīgā. Tauta par to runā. Un, ja uz ceļa naudu paņem ceļu policijas inspektors, tad pilsoņiem uz laiku laikiem rodas priekšstats, ka tā naudu ņem visa policija, tāpēc šādu rīcību nevar nosaukt citādi kā vien par nodevību no pašu policijas darbinieku puses. Par nodevību pret saviem kolēģiem. Par nodevību pret Latvijas iedzīvotājiem. Šādiem darbiniekiem vieta cietumā. Darīšu visu, kas manos spēkos, lai viņi līdz tiesai paliktu apcietinājumā un saņemtu visbargāko sodu reālu brīvības atņemšanu. Ar cieņu Valsts kriminālpolicijas priekšnieks Valdis Osis."

Dane trīsreiz pārlasīja komentāru un parakstu. Tad, lūk, ko Osis slēpa, lūk, kāpēc pēdējā laikā pa Rīgu vien dzīvoja! Kas bija piespiedis viņu pieņemt tik radikālu lēmumu pārcelties uz Rīgu, ko viņš nemīlēja un nevarēja ciest, un pieņemt amata piedāvājumu, kas solīja vairāk rūpju un raižu nekā gandarījuma? Nu gan jau viņš paskaidros. Apsolīja taču.

Tobrīd redakcijas e-pastā iekrita vēl viens Iekšlietu ministrijas Preses centra paziņojums:

"Valsts kriminālpolicijas priekšniekam Jurim Bļodiņām atkāpjoties no amata slimības dēļ, šajā amatā stājas līdzšinējais Ziemeļvidzemes Reģionālās pārvaldes priekšnieks Valdis Osis, kurš iekšlietu struktūrās strādā jau piecpadsmit gadu un sevi pierādījis gan kā lielisku stratēģi un vadītāju, gan operatīvo darbinieku."

Aha! Tas nozīmē, ka šis paziņojums ir nekavējoties drukājams kopā ar ziņu par korumpētajiem tiesnešiem, prokuroriem un celīšiem un paša Oša komentāru. Bet tas nozīmēja pārplānot teju vai visu pirmo ziņu atvērumu.

Pašā atvēruma stūrītī uz tumši pelēka fona Dane vēl paspēja ielikt īsu ziņu par rītdien gaidāmo atvadīšanos no modeles Lolitas Rītiņas. Bet parītdienas avīzē varētu nodrukāt ekskluzīvo interviju ar Viktoru Cukuru.

Ja ir bumbas sprādziens, tad lai ir! Varbūt gudrāk neparakstīt interviju ar īsto vārdu, bet ar pseidonīmu, taču drukāt gan nodrukās. Ar Cukuru viss jau bija saskaņots.

18.nodaļa

Zeltkalns, nostājies pie Preses mājas neatļautā vietā un gaidīdams Dani, īgņojās. Astoņi. Piecpadsmit pāri. Pusdeviņi. Bez ceturkšņa deviņi. Bez piecām… Beidzot viņa nāca. Nē, skrēja lēkdama uzreiz pa trim pakāpieniem. īgnums acumirklī pagaisa, dodot vietu bažām tā taču var nolauzt kaklu! un klusai apbrīnai. Džinsos, sporta čībās un plandošajā džemperī, kuplā astē saņemtiem garajiem, cirtainajiem matiem, viņa izskatījās pēc draiskas, jaunas meitenes, nevis trīsdesmit gadu robežu sasniegušas nopietnas, lietišķas sievietes.

-Māri, piedod, ātrāk nekādi netiku. Ja tu tikai zinātu, kas šovakar notika! Ērti iekārtojusies pasažiera sēdekli, viņa ātri un konspektīvi pārstāstīja pēdējos notikumus rīta avīžu numuros tāpat viss būs izlasāms, nebija jēgas slēpt.

Zeltkalns galvu vien nogrozīja. Ir nu gan darbiņš viņiem gan Danei, gan Osim. No rīta nezini, kur būsi vakarā.

-Esi gatava braucēja? Es jau RItiņas kundzi brīdināju, ka būsim vēlāk.

-Jā, jā. Braucam. Tikai… vai mēs pa ceļam nevaram piestāt pie kāda kioska vai iebraukt benzīntankā? Šausmīgi gribas ēst, šodien tā arī nesanāca aiziet ne brokastīs, ne pusdienās…

-Dane, bet tā taču nedrīkst! Vismaz saldajai graudu tāfelītei, šokolādei vai banānam vienmēr jābūt līdzi somiņā!

-Nu jau tu runā kā mana māte! Dane iesmējās. Zini, lai cik dīvaini, parasti man ari ir līdzi visi tevis minētie našķi, tikai pēdējo dienu laikā abi ar Osi nervozēdami esam visu aprijuši…

-Atver bagāžas nodalījumu un palūkojies tur. Zeltkalns nosmaidīja. Tur bija apelsīnu sulas paciņa un Maxi Bounty.

-0, karaliski! Un es to visu drīkstu apēst? Danes balsī skanēja tāds izsalkuma trakums, ka bija skaidrs viņa nedalīsies.

- Ēd, ēd, badīgā sieviete. Kamēr nokļūsim galā, tev tas jāpieveic.

Tik ilgi nebija jāgaida. Paradīzes saldumiņš izgaisa trīs kodienos, bet sulas paciņa izsusēja vienā nepārtrauktā malkā.

Mjā, nodomāja Zeltkalns, viņa nav mainījusies ne par matu ja ko dara, tad līdz galam.

Rītiņu māja atradās Mežaparka vecajā daļā. Tā bija skaista, arhitektoniski interesanta divstāvu ēka, visticamāk, viens no agrīnajiem Eižena Laubes privātprojektiem. Ērts plānojums, plašs dārzs, daudz ziedu un košumkrūmu. Priedes. Varēja redzēt, ka par dārzu kāds cītīgi rūpējas.

Bija jau tuvu pusdesmitiem, augusta saule posās uz rietu, debesīs iekrāsojās sārti violetas svēdras.

Pirmajā stāvā dega gaisma, aiz zaļganajiem aizkariem un pavērtā loga kustējās ēnas. Vairākas. Dane saspringa.

- Māri, vai tu gadījumā neteici, ka Rītiņas kundze dzīvo viena?

-Jā, bet kāpēc tu…

-Paraugies logā, viņa klusu nošņāca un metās pie loga. Pietupusies sastinga zem palodzes.

-Rītiņas kundze, mēs zinām, ka Lolita rakstīja dienasgrāmatu. Lūdzu, esiet tik laipna un izmeklēšanas interesēs iedodiet to mums.

-Es neko tādu nezinu. Neesmu redzējusi meitu ko rakstām. Ar viņu taču pēdējo gadu vairs nebija iespējams sazināties, viņa bija… Varēja dzirdēt, ka sievietes balsī trīc aizturētas raudas. Turklāt… es pārvedu mājās tikai savu meitiņu, visas mantas palika Lugāno… Tās pienāks vēlāk, ar konteineru. Es tur vairs neatgriezīšos! Rītiņa sāka skaļi raudāt.

- Lūdzu, nomierinieties, teica balss ar mīkstu igauņu akcentu. Mēs saprotam, šis jums nav viegls laiks, tāpēc vairāk netraucēsim. Kad viss būs garām un būsiet saņēmusi savu konteineru, lūdzu, pārskatiet meitas mantas un, ja atrodat tajās viņas dienasgrāmatu, dodiet mums ziņu. Rīt mēs būsim bērēs, bet jums klāt neiesim.

-Protams, protams… viņa šņukstēja. Bet sakiet, vai tas, ko jūs teicāt par izmeklēšanu, ir taisnība? Vai tas nozīmē, ka Interpols beidzot man ir noticējis? Es taču jau uzreiz teicu, ka tas nebija nejaušs nelaimes gadījums, bet apzināta slepkavība. Lolitai bija bail no mašīnām. Tās ieraugot, viņa arvien metās man klāt un slēpās aiz muguras. Viņa nekādā gadījumā nebūtu viena pati gājusi laukā no mājas un stāvējusi ielas malā. Tur ir bijis kas cits… Vajadzēja man arī tieši todien iet pie zobārsta! Atkal atskanēja skaļas vaimanas. Sieviete, likās, bija tuvu nervu sabrukumam.

Dane bija dzirdējusi pietiekami. Bez skaņas, tikai ar lūpām izveidojusi vārdu ejam! -, viņa nedzirdamiem soļiem pārskrēja līdz ieejas durvīm un vairākas reizes uzstājīgi nospieda zvana pogu. Nama iekšienē atskanēja veclaicīgs bim bom bam! bim bom bam!

Pēc maza brītiņa durvis atsprāga vaļā un, gandrīz nogāžot Zeltkalnu no kājām, garām paspraucās ducīgs tips melnā ādas jakā. Otrs slaidākais, ar mīksto igauņu akcentu pieklājīgi atvadījās no saimnieces: Rītiņas kundze, visu labu. Neaizmirstiet piezvanīt, ja nu tomēr kaut ko atrodat. Mums ir ārkārtīgi svarīgi iet pa karstām pēdām, jūs taču saprotat, vai ne? Un vēlreiz pieņemiet manu atvainošanos par traucējumu un vissirsnīgāko līdzjūtību lielajās bēdās. Veikli kā zutis viņš izslīdēja starp Māri un Dani un pa grantēto celiņu teciņus metās uz vārtiņiem. Otrs tips jau bija nozudis skatienam.

- Dīvaini tipi, nomurmināja Zeltkalns. Kas viņi bija? Interpola darbinieki? Arī viņš bija dzirdējis sarunas beigas.

- Drīzāk gan tie bija no Fobos visticamāk, no Igaunijas Fobos… Kuš! viņa atkal nošņāca un pagriezās pret apjukušo namamātei, kura klusējot stāvēja durvju ailē. Labdien, Ritinās kundze. Es esmu Dane Skuja.

-Labdien, Agita, teica Zeltkalns, pārkāpdams slieksni.

-No sirds jūtu jums līdzi…

-Tad jūs sakāt, viņi nebija no policijas? Bet viņi man parādīja savas apliecības Mahnovs un Taivo.

-Ne Latvijas, ne Igaunijas policijā, ne Interpola Baltijas nodaļās tādi nestrādā. Dane bija nosūtījusi SMS Osim un operatīvi sazinājusies ar Gintu, lūdzot pārbaudīt šos uzvārdus. Acīmredzot Oša brīdināts, Gints neuzdeva nevienu jautājumu, un Danes telefons jau pēc dažām minūtēm nopīkstēja, piegādājot minēto ziņu.

- Kas tad tie varēja būt? Lolitas māte brīnījās. Dane un Zeltkalns klusēja. Kas? Hans un Einuhs?

- Rītiņas kundze… Agita, man jums kaut kas jāizstāsta. Nezinu tikai, vai esat pietiekami stipra, lai to uzklausītu.

- Stāstiet. Sliktāk vairs nevar būt. Vai jums ir jauna informācija par manu meitu?

- Ne gluži. Drīzāk gan par to vidi un tiem cilvēkiem, kuri bija viņai apkārt, pirms… Dane apklusa.

-Jūs gribējāt teikt pirms Lolita sajuka prātā un es viņu aizvedu ārstēties? Rītiņa mierīgi pārjautāja.

-Jā… Un ari par dažiem pavisam neseniem notikumiem, kurus jūs, iespējams, prom esot, varat nezināt.

-Stāstiet… Es klausos. Rītiņa iekrampējās kafijas tasītē.

Danes konspektīvais, bezkaislīgais notikumu izklāsts, kas aptvēra pēdējā gada notikumus gan Latvijā, gan Igaunijā, gan aiz robežām, uz Rītiņu un Zeltkalnu atstāja dziļu iespaidu. Desmitiem nežēlīgi nogalinātu jauniešu; desmitiem tieši no ielām pazudušu cilvēku; sabiedriskais fonds, aiz kura slēpjas viens no lielākajiem organizētās noziedzības zirnekļu tīkliem Baltijā, bet varbūt arī visā Eiropā; deputāts, tautas priekšstāvis, kurš darbojas tikai sava maka un savu noziedzīgo partneru interesēs, ikvienu traucēkli, paša sievu ieskaitot, momentā novācot no ceļa kā tādu putekli; jauneklis, kurš nolēmis turpmāk dzīvot tikai savai ģimenei un kurš to nekad neizdarīs… Visbeidzot jaunā, skaistā modele Lolita Rītiņa, kuras profesionālo karjeru un dzīvi sagrāva cilvēks bez dvēseles un sirdsapziņas, cilvēks, uz kuru krīt smagas aizdomas par neskaitāmām ļaundarībām, taču pierādījumu trūkuma dēļ pagaidām viss ir tikai pieļāvuma līmenī… Un, ja nekas nemainīsies, šis cilvēks turpinās kropļot atkal jaunu un jaunu pusaudžu dzīves, ievelkot viņus zaņķī, no kura pašu spēkiem vairs nevar izkļūt, un shēmojot arvien jaunas un jaunas noziedzīgās kombinācijas.

- Ko jūs gribat, lai es daru? pēc klusuma brīža nobālušām lūpām iejautājās Rītiņa. Viņas balsī skanēja apņēmībā.

- Iesākumā pietiktu, ja jūs būtu ar mieru sniegt oficiālu liecību uzrakstīt iesniegumu policijai par visu, kas notika ar jūsu meitu, kamēr viņa darbojās modeļu aģentūrā VIP Class un pēc tam, bet galvenais daktera Zeltkalna hipnozes seansā dzirdēto un piedzīvoto. Tas pats attiecas arī uz jums, dakter, viņa vērsās pie Zeltkalna.

-Labi, es to izdarīšu. Šonakt pat, Rītiņa apsolīja. Tāpat no miega ne vēsts. Kas vēl?

-Vēl? Man jāvaicā jums tas pats, ko tik ļoti gribēja noskaidrot Fobos cilvēki, vai jūsu meita rakstīja dienasgrāmatu?

-Jā, pilnīgi negaidot, Rītiņa apstiprināja. Tikai viņa to darīja internetā. E-pastā. Sūtīja pati sev vēstules. Pati rakstīja un pati lasīja. Tā viņa darīja jau kādu gadu. Tas sākās tad… Es tās neesmu lasījusi. Viņa atkal notrauca asaras. Zināt, Lolitas datoru es nosūtīju mājās ar DHL kurjerpastu, tieši šorīt piegādāja. Pabīdīju malā, lai nemaisās pa kājām.

Agita Rītiņa pamāja ar roku uz polsterētu plastikāta iesaiņojumu pelēkbrūnos toņos, uz kura greznojās trīs lieli burti DHL. Dane nepacietībā sāka knosīties. Iespējams, tur bija meklētās atbildes. Ārprāts, ja tie divi tēviņi būtu zinājuši, ka meklētais atrodas divu soļu attālumā, dators jau sen būtu prom, bet pati Ritina, visticamāk, mirusi…

- RItiņas kundze, jums ir ārkārtīgi paveicies, viņa nomurmināja. Viss varēja beigties citādi.

-Atklāti sakot, man viss ir vienalga, uzrunātā atteica.

- Nekam vairs nav jēgas… Lolita bija mans vienīgais bērns. Kam tagad tas viss? Viņa ar nicīgu žestu apvilka loku pa lielo viesistabu, ko greznoja dārgas gleznas un mākslas priekšmeti. Mana skaistā meita iezārkota un rīt tiks kremēta, bet es… Izdarīšu visu, lai tiem zvēriem atriebtos un nodotu viņus taisnai tiesai. Taisiet taču to paku vaļā!

Divreiz atkārtot nevajadzēja. Zeltkalns pacēla saini, Dane lupināja vaļā armētā skoča sloksnes gan ar dakšiņu, gan Zeltkalna pasniegto atvāžamo kabatas nazi. Beidzot iesaiņojums padevās, un viņi no tā izcēla… tādu pašu Fuji datoru, kāds atradās Danes somā.

- Nopirku apmēram pirms gada. Lolitai tas ļoti patika, viņa to visur nēsāja līdzi. Slavēja par neierobežotajām tehniskajām iespējām varot pieslēgt gan digitālo fotokameru, gan telefonu, gan printeri, gan intemetu. Es no tā visa neko daudz nesaprotu, droši vien jūs zināsiet vairāk… Rītiņa pastūma datoru tuvāk Danei.

Atvērusi vāku, viņa pagaidīja, līdz tas sāk darboties un ielādē operētājsistēmu. Paldies Dievam, meitēns nebija izmantojis iespēju noslēgt datoru ar paroli, tad gan būtu drusciņ jāpastīvējas, jo, ignorējot un atceļot paroli, ne vienmēr varēja tikt klāt visai informācijai. Bet nu gan, šķiet, būs trāpīts desmitniekā.

Direktorija My Pieturēs saturēja neskaitāmus digitālos foto no dažādiem pasākumiem gan oficiāliem, gan, kā izskatījās, ļoti intīmiem. Daudzās bildēs bija redzamas puskailas jaunas, skaistas meitenes pēc Rītiņas nobālušās sejas Dane saprata, ka viņa tās pazinusi. Dažās fotogrāfijās bija mēģināts ietvert kadrā kādu vīrieti liela auguma, padruknu, plecīgu, spalvainu tēvaini, kurš vienmēr bija tērpies nevainojamā melnā uzvalkā. It kā juzdams pret sevi nomērķēto objektīvu, vīrietis vienmēr atradās pret to vai nu ar muguru, vai pagriezis pusausi. Un tikai vienā bildē Lolitai ja tās bija viņas taisītās fotogrāfijas

- bija izdevies notvert viņu pretskatā. Iespējams, tāpēc, ka viņš bija nenormāli piedzēries. Vīrietis, precīzāk, deputāts K., bija zaudējis modrību un puspievērtām acīm, gaļīgo ģīmi augšup pavērsis, treknās, desveidīgās lūpas pavēris, izbaudīja jauniņas, tieviņas, puskailas tumšmatainas meitenītes sniegto orālo apmierinājumu.

Mjā, Dane nodomāja, par šādu foto ne tikai nogalina, bet nodedzina māju līdz pamatiem. Viņa pētīja tālāk.

Arī Outlook Express atvērās bez paroles. Inbox, Outbox, Sents, Trash… Lūk, te tas bija Archive! Un tajā Lolitas sarakste pašai ar sevi daudzu mēnešu, gandrīz gada garumā. Viņa bija rakstījusi arī tad, kad, slēpjoties tumsā un klusēšanā, bija norobežojusies no pasaules. Nabaga bērns nespēja uzticēties nevienam citam. Pat ne mātei. Tikai sev.

…Itālija ir tik skaista. Aģentūras Presto vadītāja Donna teica, ka tad, kad man paliks astoņpadsmit, viņi labprāt ar mani slēgs pastāvīgu līgumu. Varēšu strādāt visā Eiropā un arī ārpus tās. Mamma gan pagaidām par to negrib ne dzirdēt.

…Raivo teica, ka grasās pārdot aģentūru un pārcelties uz Tallinu. Kaut kādi ģimenes apstākļi. Pa gabalu redzēju jauno īpašnieku. Šausmīgi liels un spalvains vīrietis. Kaut kāds deputāts, reizēm viņu rāda televīzijā.

…Jaunais īpašnieks grib, lai viņu sauc par Papā. Tāds bargs, lai gan pret mani izturas laipni un pat smaida. Teica, lai neuztraucamies, nekas nemainīsies, viss paliks kā agrāk.

…Vakar Papā savā kabinetā ilgi runājās ar pārējām meitenēm. Visas iznāca noraudājušās un saburzītas. Anna un Ilze bija dusmīgas, pateica, ka ies prom, pārējās klusēja. Man rīt Annas vietā jābildējas žurnāla Anna vākam, bet parīt kaut kādai apakšveļas reklāmai. Drusku kauns, bet Papā apgalvo, ka tā ir ļoti laba firma un labi samaksās.

…Papā lika braukt uz sava drauga Viktora mājām tur notiekot ballīte, trūkstot smuku meiteņu. Maksāšot kā par fotosesiju. Negribēju, taču viņš mani pierunāja. Bijām četras es, llga,Taņa un Olga. Tur bija tikai apdzērušies veči, nekādas ballītes un mūzikas. Viņi sāka grābstīties, es aizbēgu.

…Šodien Papā iesauca mani savā kabinetā un teica, ka pārējās meitenes mana skaistuma dēļ mani apskauž un aiz muguras aprunā, saukājot par viņa mīļāko. Viņam esot neērti to dzirdēt, jo viņš mani ļoti mīlot, tāpēc visu laiku centies man sagādāt labākos pasūtījumus un maksāt vislielākos honorārus. Bet nu pienācis laiks atdarīt ar labu lai es kļūstu par viņa mīļāko, citādi turpmāk vairs nebūs ne labo pasūtījumu, ne augsto honorāru, bet būs jāiztiek tāpat kā pārējām. Ko darīt? Mammai nevar teikt, viņa tāpat neticēs. Bet viņš var visu. Teicu, ka būšu viņa draudzene. Papā man uzdāvināja briljantiņu kā asariņu. Uzkāra kaklā un teica kamēr es to nēsāšu, tikmēr viņš mani mīlēs.

…Papā man piedāvāja kļūt par viņa privātsekretāri, visur braukt līdzi, visu pierakstīt. Nezinu, vai tik^u galā, neesmu taču to mācījusies un no lietvedības neko nesaprotu. Kad teicu, ka baidos kaut ko sajaukt, viņš smējās tur neko sajaukt nevar. Cik zinu, pirms manis viņam bija privātsekretārs puisis. Viņu laikam sauca Artūrs. Tā vismaz meitenes teica.

…Meitenes dusmojas, ka viņām jābrauc pie klientiem uz tusiņiem un puskailām jāiznēsā dzērienu paplātes. Daudzi palaiž rokas, grābstās, kniebj krūtīs, bāž pirkstus viņām biksītēs, pēc ballītēm ved uz saviem numuriņiem… Man gan nekas tāds nav jādara, tikai reizēm jāguļ ar Papā viņa kabinetā. Man sāpēja…

…Šodien man bija jābildējas erotiskajam kalendāram. Bija jocīgi un biedējoši. Sākumā Papā man teica, ka fotosesija notiks dabā, bet tā vietā bija pilnīgi balta telpa, pilna ar prožektoriem, viens krēsls un kaut kāds garmatains, sasvīdis, smirdīgs fotogrāfs, kurš man pavēlēja izģērbties pilnīgi kailai un visādi grozīties. Pārsvarā lika sēdēt ieplestām kājām un smaidīt, tad aizskart sevi tur…

Papā sēdēja aiz fotogrāfa, visu laiku skatījās uz mani. Telpā jocīgi smaržoja it kā saldeni pēc lilijām, it kā pēc dzelzs. Man nepatika, bija bail, es raudāju. Tad Papā man pirmoreiz uzkliedza, nosauca par sliktu meiteni, kas neapjēdz, cik dārgi izmaksā šī studija. Lai tik pozējot, dabu pielikšot klāt vēlāk.

…Viņš mani šodien gandrīz nogalināja. Kad pajautāju kā būs ar ārzemju aģentūru līgumiem un ceļojumiem, metās man virsū kā traks, sita un pļaukāja, norāva drēbes un… izvaroja dibenā. Likās, ka viņš mani saplēsīs gabalos. Man tecēja asinis. Es skaļi kliedzu un raudāju. Viņš pārbijās, sāka lūgt piedošanu, apbēra ar ziediem. Viņam kabinetā vienmēr pilns ar lilijām. Arī mājā visur ir lilijas. Pat guļamistabā viņš mani turp ved, kad sievas nav mājās.

…Es ienīstu Melno Lindu! Uzradusies nez no kurienes un nu gorās kā tāda kaza. Papā redz tikai viņu, mani nemaz. Lindai ziedi, Lindai dāvanas, labākie pasūtījumi… Man kopā ar pārējām meitenēm jābrauc pie klientiem. Nezinu, kur palikušas dažas meitenes un puiši. Kad prasīju pārējām meitenēm, viņas tā jocīgi paskatījās un ieteica klusēt…

…Šodien pateicu, ka aizeju. Viņš sāka smieties man tieši sejā, atvēra seifu un izņēma biezu mapi, pilnu ar maniem kailfoto no tās dabas sesijas. Kalendāru es tā arī neesmu redzējusi. Draudēja, ka piemontēs klāt plikus vīriešus un izsūtīs visām aģentūrām un žurnāliem, ar kuriem esmu sadarbojusies. Tad neviens vairs negribēs ar mani strādāt un man atliks tikai iet uz paneļa. Teicu, ka visiem izstāstīšu, kā viņš mani piespieda bildēties un mīlēties ar viņu. Es taču pirms tam ne ar vienu vīrieti nebiju kopā bijusi! Viņš atkal smējās un uzlika kaseti tajā var redzēt, kā viņš mani…

…Tas ir viss. Es vairs uz aģentūru neiešu. Neiešu, neiešu, neiešu… Es viņu ienīstu!

…Izstāstīju mammai, viņa aizskrēja skaidroties ar Papā. Atnāca atpakaļ galīgi satriekta, pateica, ka to maitas gabalu nogalinās. Lai es neuztraucos. Viņa man ticot, lai ko viņš par mani teiktu…

Tie bija tikai daži fragmenti. Meitene bija rakstījusi sev katru dienu, pat vairākas reizes dienā, dažreiz tikai vienu teikumu. Lai neaizmirstu. Lai nesajuktu prātā. Lai noturētos pie pamazām aizslīdošās realitātes izjūtas…

- Nabaga bērns! Nabaga, nabaga bērns! Kāpēc viņa man uzreiz to nepateica, kāpēc ļāva visam aiziet tik tālu? Rītiņa, mēmi lauzot rokas, skali raudāja. Es taču, zināt, vienubrīd viņam, tam sunim, noticēju. Sāku domāt sliktu par savu bērnu. Viņš apgalvoja, ka Lolita niekojusies ar kokteiļiem, šampanieti un zālīti tā darot visas modeles, tikai viņa neesot spējusi apstāties un vairākkārt zaudējusi sajēgu, kur atrodas un kā jāuzvedas. Lolita vienmēr bijusi brīvdomīga, es to zināju, tāpēc arī noticēju. Kopš mēs ar vīru izšķīrāmies, viņa vairāk vai mazāk auga savā vaļā runāja man pretī, gāja un nāca, kad gribēja, draudzējās, ar ko gribēja. Viņai ļoti pietrūka tēva. Lolita vienmēr bija tētiņa mīļā meitiņa…

-Agita, nav nozīmes tagad sevi vainot un šaustīt. Lolitu tas neatdzīvinās, taču mēs visi kopā varam vismaz pacensties izdarīt visu, lai K. kungs vairs nekad neieraudzītu saules gaismu.

-Es viņu nogalināšu! jūtu uzplūdā viņa nikni iekliedzās kā ievainota zvēru māte, kam atņemts mazulis.

-Nē, Agita, jūs viņu nenogalināsiet, jo tad jūs nebūsiet ne par matu labāka par viņu. Viņš nogalina visus, kuri traucē, kļūst bīstami, apnīk vai izdara kaut ko pret viņa gribu… Jūs to nedarīsiet. Mēs atradīsim veidu, kā viņu iespundēt cietumā. Tikai tā var panākt taisnīgumu. Dane centās runāt rāmi, kā ar mazu bērnu, lai nomierinātu pagalam satraukto sievieti. Nedrīkstēja pieļaut, lai viņa sabrūk vai izmisumā izdara kādu nelabojamu muļķību. Pēc redzētā un lasītā arī viņai pašai gribējās pasūtīt pie velna visu juridiski korekto taisnīgumu un pašai atšaut tam maitas gabalam visu… Un pēc tam gādāt, lai viņš nonāk cietumā, kopējā kamerā, kur par šādiem ļo-o-ti priecājas…

- Agita, mēģiniet atcerēties, vai Lolitai kaut kur nebija adrešu grāmatiņa vai kas cits, kur varētu būt pierakstīti citu aģentūras meiteņu telefoni? Vai jūs viņām nezvanījāt un uz bērēm neaicinājāt? ievaicājās Zeltkalns. Viņa konstruktīvā pieeja mirklī atvēsināja sabangotās emocijas.

-N-nē… Es viņas neaicināju. Atklāti sakot, nekādu adrešu grāmatiņu ari nemeklēju. Viņas… pārējās meitenes pēdējā laikā neizturējās pret Lolitu labi. Tagad es, protams, saprotu, kāpēc, taču viņa nebija vainīga pie notiekošā, tikai pārējie to nezināja. Paši iedzīti stūri, koda un skrāpēja ikvienam, kas bija mazākumā, vārgāks un vieglāk ietekmējams.

- Skaidrs. Un tomēr vai Lolitai bija adrešu grāmatiņa, varbūt viņa, līdzīgi daudziem citiem mūsdienu jauniešiem, visu savu dzīvi glabāja telefonā vai datorā? Dane pārjautāja.

-Nezinu. Bet jūs pati varat paskatīties. Tūliņ atnesīšu meitas telefonu, bet jūs tikmēr pameklējiet datorā. Redzu, jūs šos aparātus labi pārzināt. Rītiņa piecēlās, lai atnestu vajadzīgo.

- Paldies, man ir tieši tāds pats, Dane nobubināja un aizdomājās. Tieši tāds dators. Tas nozīmēja, ka arī adrešu grāmata ir tieši tāda pati un tieši turpat, kur viņai. Ja nu…? Viņa aši ieklikšķinājās Outlook sadaļā Adress book, un, jā, tur jau tas bija adrešu kopa VIP Class, un tajā trīsdesmit vārdi; saraksta sākumā Papā un viņa mobilā tālruņa numurs.

Viss. Nepieciešamā saikne bija atrasta.

19.nodaļa

»

Atceļā viņi abi ar Zeltkalnu klusēja. Pulkstenis rādīja divi naktī.

- Es tevi aizvedīšu mājās, viņš piedāvāja. Ir vēls, tu esi nogurusi, un tev noteikti rīt agri jāceļas. Man rīt dienas pirmajā pusē klientu nav, varu tevi aizvest arī uz darbu. Atklāti sakot, es negribētu, lai tu šobrīd sēstos pie stūres.

Iespējams, citkārt Dane būtu strīdējusies un spirinājusies pretī, bet pēdējo dienu notikumi bija gandrīz izsmēluši viņas enerģijas rezerves, tāpēc šoreiz viņa tikai kaut ko noņurdēja, nopūtās un atlaida guļus pasažiera sēdekli.

-Labi, ved. Tikai es sen vairs nedzīvoju Zolitūdē…

- Man jau tā likās. Es tevi vairākkārt meklēju, bet kaimiņienes nemācēja pateikt, kur esi palikusi. Kur tu tagad mājo?

-Tu neticēsi… Dane pasmīnēja. Piejūrā. Dažu minūšu braucienā no tavas mājas. Nu jau astoto gadu.

Zeltkalns asi ievilka elpu un apklusa. Tātad viņa tik ļoti vēlējusies aizbēgt, pazust un noslēpties? No kā? No savas pagātnes vai… no atmiņām par viņu?

- Dane.. Drīkst tev kaut ko pajautāt? viņš uzmanīgi iesāka un pagrieza galvu pret blakussēdētāju. Klusums…

Viņa atkal gulēja. Pagriezusies uz sāniem, ceļus pievilkusi pie ķermeņa kā mazs bērns… Gluži tāpat kā toreiz… Tikai toreiz viņš zināja viņas adresi. Šoreiz tikai vietu. Piejūra.

Šķiet, vienu reizi mūžā viņš šajā mazajā ciematiņā tomēr ir bijis, kopā ar Oskaru apmeklējot Zvejniecības muzeju. Cik nu viņš spēja atcerēties, Piejūra bija gara, kā izritināts grīdceliņš (pašam smiekli sanāca par šo salīdzinājumu). Lai nu tā būtu, bet kā uzzināt, kurā vienīgās ielas galā atrodas Danes māja?

Tuvāk jūrai kā sēnes bija satupušas vecumvecas un drusku jaunākas zvejnieku mājas, kuru pirmie saimnieki vai nu sen atdusējās jūras dzelmē, vai arī laiski kūpināja apdrupušas pīpītes, sēdēdami uz savu pasaku namiņu sliekšņiem. Turpretī stacijas virzienā mājas pakāpeniski kļuva arvien lielākas un neglītākas. Pagājušā gadsimta četrdesmito piecdesmito gadu bezstila arhitektūras mantojums. Balti silikātķieģeļi, barakveida plānojums, neērti dzīvokļi un gandrīz nekādu ērtību, ja vien pats nepapūlies tās sev radīt. Tā vismaz bija stāstījis Oskars.

Kāpēc gan Danei no sava visērtlbu Rīgas dzīvokļa būtu vajadzējis pārcelties uz šejieni, protams, ja viņa tiešām dzīvo kādā no šīm mājām?

Melnais Mercedes S 300 lēni un klusi slīdēja pa Piejūras neapgaismoto centrālo ielu, izbiedējot pa kādam klaiņojošam kaķim. Kā sajutusi māju tuvumu, Dane pavēra acis un no miega aizsmakušā balsī nočerkstēja pie lielās, baltās mājas…

Tātad tomēr te. Kāpēc? Vai šeit bija labāk? Klusāk? Mierīgāk? Prom no cilvēkiem? Zeltkalnam neienāca ne prātā, ka Dane būtu varējusi to izdarīt pārsimt latu liela dzīvokļa parāda dēļ. Šī brīvās Latvijas sadzīviskās realitātes daļa viņam kā pašam savas, mantotas dzimtas mājas īpašniekam bija sveša.

Viņa atmodās. Izstaipījās kā kaķene lēni un pārdomāti, iegrozot vietā kaulus, saites un muskuļus.

-Paldies.

-Cikos tev rit atbraukt pakaļ?

- Nevajag, Māri. Es ceļos agri, ko nu tu trieksies cauri divām pilsētām, lai tikai mani uz darbu aizvestu.

- Cikos tev rīt atbraukt pakaļ? viņš atkārtoja, un balsī ieskanējās spītība. Tādu Zeltkalnu viņa nepazina.

- Nu… Septiņos. Astoņos jābūt darbā jāpieņem dežūrmaiņa. Bet pirms tam paspēšu tevi uzcienāt ar kafiju.

-Lavazza? Viņš draiski pasmaidīja.

-Lavazza. Dane samiedza acis. Viņš atcerējās. Labi, pietiek jūtināties, jāiet gulēt. Arlaburītu, Māri! Brauc prātīgi.

Rīts pienāca negaidīti ātri, un visas pazīmes liecināja, ka šī būs viena no tām dienām, kad viss notiek ātri. Zeltkalns ieradās laikā, arī brokastu kafiju viņi izbaudīja īstā senu draugu omulībā gandrīz nepārmijot neviena vārda, vienkārši jūtoties labi. Ar to gan šīs dienas miers beidzās.

Izkāpjot no lifta un uzspiežot desmitā stāva durvju kodu, Dane jau pa gabalu dzirdēja skaļu balsi, kas paģērošā stikla griežamā tonī kaut ko pieprasīja. Izrādījās, pie vainas ir šīrīta avīzē publicētais paziņojums par atvadām no jaunās, skaistās modeles Lolitas Rītiņas.

Kliedzēja bija viņas vecmāmiņa no tēva puses, kura pārmeta žurnālistiem, ka to rīcībā ir informācija, kādas viņai trūka. Katrā ziņā par vecmāmiņu šo kundzīti nodēvēt būtu grūti, vismaz ne pēc izskata tērpusies sarkanbrūnos, piegulošos ādas minisvārkos un zaļi sarkani svītrotā piegulošā džemperī, viņa šķita esam jaunāka pat par mirušās Lolitas māti Agitu. Abas iepazinās. Taisijas kundze, cenšoties paust sēras, tēloja sašutumu par vedeklas Agitas cietsirdīgo rīcību, nepaziņojot ne viņai, ne meitenes tēvam par Lolitas nāvi un šodien paredzētajām bērēm.

-Ja ne jūsu paziņojums, mēs to pat neuzzinātu! viņa dusmojās. Tur noteikti sanāks puse Rīgas, lai atvadītos no mūsu zeltmatainā eņģelīša. Kā tas izskatīsies, ja pašu tuvāko ģimenes locekļu nebūs līdzās!

Mjā, Dane nodomāja. Tu, kundzīt, cepies, lai nepalaistu garām kārtējo cēlienu no izrādes saldā dzīve jeb bagātie arī raud, bet kur tu un tavs dēliņš, meitenes tēvs, bijāt, kad Lolitai patiešām līdzās nebija neviena tuvinieka? Būtu tēvs blakus, varbūt nekas tāds nebūtu noticis, varbūt meitene vēl arvien būtu dzīva un vesela?

Galu galā Taisijas kundze aizsteidzās. Bēres bija paredzētas divos pēcpusdienā, viņai vēl bija jāpaspēj ieskriet pie friziera, tad mājās pārģērbt sēru tērpu, visbeidzot uz ziedu veikalu pēc atvadu veltes mazmeitai.

-Kā jūs domājat, vai viņai patiktu liels pušķis Austrumu liliju? Taisija atvadoties bija jautājusi Danei un, atbildi nesagaidījusi, turpinājusi: Uz kapa tās tik skaisti izskatīsies…

Dane ari grasījās aizbraukt līdz Meža kapiem. Ne tik daudz atvadīties no pēdējā K. kunga upura (kuru viņa personiski nepazina), cik pavērot bēriniekus vai viņu vidū neieraudzīs Ritinu mājas vakarnakts viesus. Jāpaņem līdzi Zirnis tamlīdzīgos pasākumos viņš parasti blieza 360 grādu rakursā ap sevi nekad nevarēja zināt, kura bilde noderēs. Dažādu apsvērumu dēļ pati ar fotokameru zīmēties Dane negribēja.

Vēl tikai jāpaspēj atdot maketēt interviju ar Cukuru atbildīgā sekretāre Ilzīte to priecīgi ieplānoja pirmajā, uz tipogrāfiju sūtāmajā blokā, un jau pēc pusstundas viss bija kārtībā. Tikai pusceļā uz kapiem Dane atcerējās, ka nav nomainījusi īsto vārdu ar pseidonīmu, taču tāda sīkuma dēļ zvanīt Ilzītei un stādināt drukmašīnas negribējās. Vai nu gluži kāds noēdīs, viņa nodomāja. Ilgajos žurnālistes darba gados visādi ir gājis, taču šī intervija kopumā nešķita bīstama.

Ceremonija Meža kapu kapličā notika zibens ātrumā. Acīmredzot pēdējā pusgada laikā nomocītā Agita nebija gribējusi ilgas atvadas un ko gan spēj līdzēt saldi sīrupaini vārdi, kas dvēseli vēl vairāk iedzen stūrī?

Pavadītāju nebija daudz pati Agita, dažas pavecas kundzītes (laikam Mežaparka kaimiņienes), Taisijas kundze ar dīvaini atsvešināta, salta paskata pajaunu vīrieti, šķiet, Agitas vīru un Lolitas tēvu, kurš ne ar vārdu, ne žestu neizrādīja mazāko tuvību aizgājējai vai līdzjūtību palicējai.

Dīvaini, taču uz ceremoniju nebija ieradies ari Zeltkalns, lai gan, no rīta šķiroties, abi bija par to vienojušies.

īsi pirms ceremonijas sākuma zālē iespurdza prāvs bariņš tramīgu meiteņu, kuras, cita pie citas spiezdamās un rudens ziedu pušķīšus nervozi rokās žņurdzīdamas, nostājās tuvāk durvīm. Dane saskaitīja divpadsmit. Meitenes bija koptas un skaistas, tikai tādas kā iebiedētas. Dane ar acīm pārtvēra Agitas skatienu, viņa nemanāmi pamāja. Jā, māte bija pārvarējusi sevi un apzvanījusi meitas bijušās draudzenes. Viņas bija atnākušas. Visas. Vai gandrīz visas.

Lieliski, pēc ceremonijas jāmēģina ar viņām parunāties, Dane nodomāja. Tajā bridi kapličas durvis atvērās vēlreiz un ienāca tie divi. Vakardienas viltus policisti. Precīzāk, Hans un Einuhs. Viņus ieraudzījušas, meitenes nervozi sadurstījās, samulsa un, kā uz adatām nodīdījušās visu atvadu runas laiku, pēc aicinājuma nolikt ziedus pirmās devās pie šķirsta, aši atbrīvojās no saviem pušķiem un kā plēstas metās prom. Aplaiduši apkārt vērtējošus skatienus, kuri ilgāk, nekā vajadzētu, pakavējās pie Danes un Zirņa, abi melnjakainie devās prom. Nevarētu teikt, ka Dane justos omulīgi…

Kad ceremonija bija galā, Agita ārā pienāca pie Danes un sniedza viņai prāvu aploksni. Te būs mans iesniegums policijai un prokuratūrai. Uzrakstīju visu, ko atceros. Visus pēdējā gada notikumus ieskaitot abu melno vīru vizīti vakar.

-Lieliski. Paldies, Agita. Man viens lūgums vai jūs nevarētu paskatīties mūsu fotogrāfa kameras skatu lodziņā un vismaz mēģināt pateikt, kā sauc katru no sabildētajām meitenēm. Man ir viņu vārdi un telefoni, tagad vajadzētu salikt kopā ar attēliem, lai vēlāk varu mēģināt viņas sazvanīt vai satikt.

Agita izdarīja pat vairāk, nekā Dane lūdza. Palūgusi papīra lapu un rakstāmo, viņa, skatīdamās fotoaparāta pārlūkekrānā, aši sarakstīja stabiņā divpadsmit vārdus un katram pierakstīja klāt meitenes raksturīgākās pazīmes gan ārējās, gan rakstura un izturēšanās īpatnības. Tagad kļūdīties gandrīz vairs nebija iespējams.

Raizēdamās par Zeltkalna dīvaino pazušanu, Dane brauca atpakaļ uz darbu. Uzrakstīja un salika Lolitas bēru reportāžu. Pabeidza ziņu blokus. Šķita, ka Rīgā beidzot iestājies miers.

Klusums pirms vētras, Dane nez kāpēc nodomāja, kaujoties ar drūmām priekšnojautām.

Diena beidzās bez starpgadījumiem, ja neskaita bēdīgi savādo faktu, ka ne Osis, ne Zeltkalns nebija sazvanāmi, bet uzticamais auto mājupceļā likās kļuvis tāds kā nestabils…

Nogurusi Dane aši ielīda dušā un agri devās pie miera.

Telefons iezvanījās puspiecos no rīta. Viņa samiegojusies pastiepa roku un nospieda savienojuma taustiņu:

-Jā?

- Tavs pēdējais raksts, meitenīt, ļoti nepatika dažiem cilvēkiem. Nopietniem cilvēkiem. Viņi liek tevi sveicināt un atgādināt veco teicienu labs žurnālists ir beigts žurnālists… Skaistu ziedu skaistai sievietei mums nebūs žēl… Tev taču patika tas liliju pušķis, vai ne?

-Kāds raksts? Kas jūs esat? Ko jums no manis vajag? Miegs bija kā ar slapju lupatu aizslaucīts. Dane sodījās, ka nav otra telefona, no kura piezvanīt Oša puišiem, vislabāk Gintam, lai palūgtu pārbaudīt, no kurienes nāk zvans…

Atbildes vietā klausulē atskanēja derdzīgi smiekli sēcoši, astmatiski, kā veca sienas pulksteņa pēdējā dvaša…

Saruna pārtrūka. Pirmais brīdinājums…

Nespēdama vairs aizmigt un joprojām nevarēdama sazvanīt Osi, Dane nervozi nēsājās pa Piejūras dzīvokli istaba, istaba, priekšnams, virtuve, priekšnams, istaba, istaba… Un viss no gala. Ik pa brīdim viņa izsauca Oša mobilo un cerīgi gaidīja līdz divdesmitajam signālam. Nekā. Vai nu viņa telefons bija izslēgts, varbūt pazudis, nozagts, aizmirsts darbā uz galda. Bet ja nu ar pašu Osi kaut kas noticis? Tā vel nekad nebija gadījies, ka viņš tik ilgi neatbildētu uz Danes zvanu.

Jau tā saspringto situāciju vēl nejaukāku padarīja dīvains moments vienubrīd, jau kādu divdesmito reizi mērojot iestaigāto maršrutu istaba-virtuve, Danei pēkšņi izlikās, it kā ārdurvju rokturis nemanāmi noslīgst uz leju iespējams, kāds aiz durvīm pārbaudīja, vai tās aizslēgtas. Paldies Dievam un pašas tālredzībai divkāršā metāla lokšņu durvis ar iestrādāto zirnekļa mehānismu bija gan necauršaujams, gan neatmūķējams šķērslis, turklāt aizslēgtas gan ar parasto, gan zirnekļa atslēgu, ko no ārpuses atvērt varēja tikai ar īpaši lāzerslīpētu stienīti nestandarta atslēgu. Tik un tā vēderā vienā mirkli izpletās pazīstamais ledainais aukstums. Dane sastinga, cenšoties nekustēties, neelpot un neizdvest ne skaņas.

Rokturis par dažiem mili metriem pakustējās vēlreiz, acumirklī pārraujot bailpilno sastingumu un iesveļot zvērīgu niknumu. Lai kas bija tas maita, kurš uzdrošinājās viņu biedēt, viņa tam parādīs velnu! Ātriem un demonstratīvi skaļiem soļiem aizskrējusi līdz istabas stūrim, kur aiz gleznas seifā glabājās pirms četriem gadiem iegādātais ierocis, viņa to pakampa un, pa ceļam atvelkot drošinātāju, joza atpakaļ. Dusmas sadzina galvā asinis, deniņos sāka klauvēt. Nu, pie velna, tūlīt viņa tam riebeklim ielaidīs pakaļā kārtīgus deviņus gramus svina! Tomēr satraukums darīja savu rokas pinās, pūloties atmūķēt dubultās drošības slēdzenes, bet tikmēr iztālēm atskanēja vien skrejošu soļu dipoņa, durvju klaudziens un aizbraucoša auto motora troksnis…

Ahā, tātad viņa kādam patiešām diezgan jūtami nostājusies ceļā. Tas reizē priecēja un biedēja.

Torlt Osis tā ari neatradās. Arī dienas gaitā Danei neizdevās viņu sazvanīt. Tāpat par Oša gaitām neko nemācēja teikt ne kolēģi, ne Jāņonlculis Ezeriņos. Veco vīru Danes telefona zvans jūtami satrauca, viņš par varītēm vēlējās zināt, kas noticis, bet, ja nav noticis, tad kāpēc Dane tik sen nav redzēta šaipusē. Atrunājusies ar universālo daudz darba, varbūt vēlāk, viņa atvadījās un iegrima domās kas varētu būt noticis, ja Osis tik ilgi neizrādīja ne dzīvības zīmi?

Diena likās kā nolādēta jau no paša agra rīta. Vispirms stulbais tālruņa zvans, tad grabinātājs.

Uz darbu braucot, mašīnai izšāva riepa, un tikai daudzie pie stūres nobrauktie kilometri lāva noturēt auto uz šosejas un ar godu apstāties. Izkāpusi un apskatījusi tukšo riepu, viņa pamanīja tajā citu citai līdzās iedūrušās trīs jaunas, spožas naglas. Vairāk nekā skaidrs tādas uz šosejām nemētājas. Drīzāk gan kāds naktī pastutējis zem riepas un, uzsākot braukt, auto ar savu svaru naglas iespiedis gumijā. Turpmākais bija laika un ātruma jautājums. Otrais brīdinājums…

Nomainījusi riepu, viņa pēdīgi tika līdz Preses mājai, bet tur prieks, kur tu rodies! gaidīja nākamais pārsteigums ugunsdrošības mācības jeb, citiem vārdiem sakot, trauksmes simulācija. Protams, milzīgajam divdesmitstāvu peļu slazdam šādas apmācības bija vairāk nekā vajadzīgas, bet kāpēc tieši šodien, kad darāmā pāri galvai un laika vien tik, lai izlīstu caur adatas aci? Protams, ugunsdzēsēji nesteidzās, bet Dane tikmēr, pulkstenī raugoties un apsverot, cik ziņu lapu vēl stāv neaizpildītas, gluži vai plēsa matus, jo arī reportieri, tāpat kā viņa, bija izdzīti Daugavmalā paelpot svaigu gaisu…

Pievakarē, kad vāveres ritenis bija uzņēmis vislielākos apgriezienus un līdz avīzes nodošanai tipogrāfijā atlikusi vien pusstunda, Osis tomēr atradās. Steidzīgs un ļoti nevaļīgs viņš telefoniski noklausījās pēdējo dienu jaunumus.

Izdzirdis par Rītiņas uzrakstīto iesniegumu, atzinīgi nokrekšķinājās un noteica malacis! -, bet, uzzinājis par disku, kurā Dane bija izkopējusi visus datus, e-pasta saraksti un fotogrāfijas no Lolitas datora, un par otru ar šodienas bēru bildēm, bijušo Lolitas draudzeņu vārdiem un tālruņa numuriem, atviegloti nopūtās beidzot bija kaut kas konkrēts. Varēja sākt strādāt vai vismaz mēģināt strādāt ar aģentūras meitenēm, cerot, ka viņas sapratis situācijas nopietnību un to, ka pašas ik bridi var kļūt par nākamajiem upuriem.

- Pēc stundas pie tevis redakcijā iebrauks Gints, atdod materiālus viņam.

-Valdi… man kaut kas visu laiku neliek mieru… Dane ieteicās, kad oficiālās lietas bija izrunātas.

-Kas…? Osis strauji pārjautāja.

-Nu… kaut kas netverams… Man liekas, mēs esam palaiduši garām nepamanītu ļoti būtisku detaļu. Ziedus…

- Ko? Kādus ziedus? Tu neesi pārpūlējusies? Viņa balsi jautās nogurums, nepacietība un vēl kaut kas. Dusmas?

- Paklausies mani vēl minūtīti. Kad izlasīsi diskos iekopēto informāciju, redzēsi, ka Lolita savā dienasgrāmatā ļoti bieži raksta par ziedu kaudzēm Papā mājā un guļamistabā un tieši par Austrumu lilijām, kam ir visspēcīgākā smarža. Deputāta K. kundze savas vizītes laikā pie Zeltkalna ari sūdzējās par vira maniakālo aizraušanos ar lilijām mājās ar tām esot pilni visi stūri, it kā virs gribētu pārmākt jebkuru citu dabisko smaržu. Mana reportiere un fotogrāfs ari atzīmēja, cik nedabiski daudz liliju kompozīciju šajās mājās… Turklāt nebūt ne tāpēc, lai godinātu bojā gājušās sievas piemiņu, kā viņš mēģinājis apgalvot. Es bildēs izpētīju ziedi bija vismaz trīs četras dienas veci, daži ziedkausi krietni apvītuši, bet Aina K. tika nogalināta nakti… Un vēl aprakstot vienu kailfoto sesiju, Lolita piemin dīvainu smaržu it kā saldena liliju, it kā dzelzs… Es iedomājos vai dzelzs smaka nerodas no asins klātbūtnes, savukārt saldā smarža no lilijām? Un, ja tā, vai mūsu meklētā pilnīgi baltā filmēšanas telpa neatrodas godājamā deputāta mājā pagrabā, piebūvē vai kādā slepenā istabā. Zinu, ka izklausās neticami, bet vai to var kaut kā pārbaudīt?

Osis ilgi klusēja. Tad noteica: Tajā visā kaut kas ir. Grūti būs, bet mēģināsim. Saki: vai ar tevi viss kārtībā?

Dane mirkli svārstījās. N-nu… Tā un tā.

-Nelauzies. Stāsti ātri. Pēc balss dzirdu, ka īsti labi nav.

- Bija pāris interesantu momentu. Viss sākās jau pirms dažām dienām ar milzīgu liliju pušķi, ko man kāds atsūtīja uz redakciju; atceries, es vēl ķircinājos, ka tas laikam bijis Zeltkalns.

-Nebija gan. Bet kurš tad?

-Aizvakar pēc Agitas mātes apciemošanas Zeltkalns aizveda mani mājās ar savu mašīnu, manējā palika pie Preses mājas. No rīta viņš atbrauca pakaļ aizveda uz darbu. Vakarā, mājās braucot, šķita, ka haizivij pasliktinājusies vadāmība, bet varbūt tobrīd pie vainas bija tikai nogurums. Toties šorīt puspiecos mani pamodināja telefona zvans un aizsmakusi balss noķērca kaut ko par rakstu, kas nav paticis kādam cilvēkam, par beigtiem žurnālistiem un liliju pušķi skaistai sievietei. Es to sarunu ierakstīju savā telefonā, bet ierakstu iekopēju kompaktdiskā.

-Viss? Oša balsī skanēja aizturēts niknums. Dane nesaprata, pret ko tas vērsts. Cerams, ne pret viņu…

- Ne gluži. Tūlīt pēc šīs jaukās sarunas kāds sāka grabināties gar ārdurvju rokturi, bet iekšā netika. Un šorīt, pilnā ātrumā uz darbu braucot, gadījās mīkstais atradu riepā trīs jaunas, spožas naglas… cieši citu citai līdzās. Izvilku ar plaķenēm un ieliku aploksnē. Tagad gan viss. Ko teiksi?

20. nodaļa

Klausīdamies Osis bija gandrīz nosirmojis. Šādi brīdinājuma zvani un riebīgi pārsteigumi liecināja, ka viņi patiešām kādam iesprūduši rīklē, tātad uzņemts pareizais virziens. Mulsināja tikai norāde uz nepatīkamo rakstu… Kas ar to bija domāts? Pēdējās dienās viņš bija cītīgi sekojis presei. Ziņas par tīrīšanu sistēmas aparātā vai viņa iecelšanu jaunajā amatā? Viņa diezgan agresīvais komentārs? Danes intervija ar Cietumu pārvaldes šefu? Jā, visi šie materiāli katrs par sevi bija nopietni, taču, objektīvi ņemot, tieši tāda pati informācija bija ari citām avīzēm. Protams, izņemot komentāru un interviju. Kas vēl? Vai tiešām īsziņa par modeles nāvi, kuru Pilsētas Spogulis publicēja dienu agrāk par pārējiem? Vai ari reportāža no bērēm, kur fotogrāfijās redzamas gan pārējās aģentūras VIP Class modeles, gan Lolitas māte, tēvs, smalkā vecmāmiņa un pat tie divi mīklainie tipi melnajās ādas jakās, kuri iepriekšējā vakarā bija apciemojuši Agitu Rītiņu? Varbūt nepatika pēdējais teikums tā kā meitenes māte ir pārliecināta, ka notikušais nav nelaimes gadījums, šobrīd uzsākta izmeklēšana… Gudri uzrakstīts nenorādot, vai to uzsākušas tieslbsargājošās iestādes vai privātstruktūras.

Lai nu kā, informācijas pārdomām un materiālu pētījumiem pietika. Šobrīd svarīgākais lai Dane nesāk rīkoties uz savu galvu un neiekuļas nepatikšanās; viņš nevarēja atrasties līdzās būdams premjera īpaši izveidotās starpministriju operatīvās grupas vadītājs aizturēto tiesnešu, prokuroru un policistu lietā. Cits pēc cita atklājās jauni un satriecoši fakti, kārtu pa kārtai atsedzot sazaroto un gudri izplānoto starpresoru koruptīvo mehānismu. Te vairs nevarēja runāt par veco labo shēmu roka roku mazgā vai kā tu man, tā es tev, te bija radīta daudzpakāpju un daudznozaru sistēma, kas aptvēra tautsaimniecību, kokrūpniecību un būvniecību ieskaitot, vēl atlikušo rūpniecību, sabiedriskos un kravas pārvadājumus, visbeidzot ari kultūru un izglītību.

Ar to materiālu kaudzi, kas bija nonākusi viņa un izmeklēšanas grupas rokās, pietiktu, lai nogemdētu Titāniku, ja tas jau nebūtu izdarīts. Termiņi spieda, apcietinātie visiem spēkiem lauzās brīvībā, nesmādējot nekādus līdzekļus.

Osis gan to nevienam neteica, taču ari viņam pēdējo divu dienu laikā bija vairākkārt zvanīts un tikpat riebīgā balsī draudēts, silti iesakot atkāpties no jaunā amata, likties mierā, aizmirst visu un atgriezties Ziemļvidzemē. Par paklausību tika solītas mierīgas vecumdienas, par spītēšanos dažādas nepatīkamas nejaušības, kas reizēm mēdzot gadīties…

-Dane? pēc ilga klusuma brīža Osis ierunājās. Vai tu zini, kur ir Zeltkalns?

- Nav ne jausmas. Jau otro dienu pazudis, uz zvaniem neatbild. Pat uz Lolitas bērēm neieradās, lai gan bija sarunāts.

Osim tas nepatika, pagalam nepatika. Nosūtīšu puišus uz viņa māju, lai pārbauda. Pati gan nebrauc. Vai nu es, vai arī kāds no manējiem tev atzvanīs. Klau, vai tev ir kāds draugs, vēlams vīrieškārtas, pie kā aizbraukt pārnakšņot?

-Izņemot tevi, nav. Varbūt vēl… Māris, bet…

-Tas neder. Labi, vai no taviem kaimiņiem ir kāds, kuram tu uzticies tā, lai šovakar ielūgtu pie sevis un ciemotos iespējami ilgi, līdz atbrauc kāds no manējiem visticamāk, Gints. Atradīsies?

-N-nu, ir. Tamāra. Tu viņu esi redzējis.

-Ā, ģenerālis brunčos? Tas der. Viņai neviens netiks garām, jebkuram pa galvu iedos! Osis pirmoreiz pasmaidīja, tad turpināja nopietnāk: Vai tev ierocis ir īsts, nevis spēļmantiņa?

-Ir. Jau četrus gadus. Kopš… Kāpēc jautā?

-Kur? Mājās, seifā?

-Nē, zem džempera, aiz jostas. Ari atļauja ir.

-Zinu. Par to nav stāsts. Ahā, tātad viņa nelidinās rozā mākoņos, bet reāli skatās uz lietām. Tad klausies. Kad Gints ieradīsies tūlīt jau būs klāt! atdod viņam to materiālu kaudzi, bet pati brauc uz mājām un tūliņ uzaicini pie sevis Tamāru. Labāk piezvani viņai jau pa ceļam. Izdomā kādu iemeslu, vēlāk varēsi visu paskaidrot. Pēc pāris stundām Gints atkal būs pie tevis. Bet, ja pa ceļam kaut kas šķiet aizdomīgs vai draudīgs, zvani. Un min, cik spēka. Ja kāds tevi mēģina apstādināt, nestājies, laidies, par ātruma pārkāpumiem ar celīšiem skaidrosimies pēc tam.

-Osi, tu mani biedē. Kas notiek? Izskatās, ka tu zini vairāk, nekā pasaki.

- Mēs esam iegājuši finiša taisnē. Izskatās, ka tuvāko dienu laikā viss atrisināsies. Un ļoti iespējams, ka visām šim lietām ir kopīgas saknes. Neprašņā, nu man patiešām jāskrien. Un saudzē sevi. Tu man…

Danes telefons brīdinoši iepīkstējās un nobeidzās.

Nolāpīts! Jau kuro reizi viņa aizmirst laikus uzlādēt akumulatoru, ari lādētājs palicis mājās. Viņa mēģināja pārzvanlt Osim no redakcijas aparāta, taču atskanēja tikai garie izsaukuma signāli. Kaut nu viņš neiedomātos, ka viņa tīšām nolikusi klausuli. Pēdējā laikā tā bija sagadījies, ka ikkatru Oša tuvināšanās mēģinājumu viņa bija atvairījusi vai nu ar joku, vai aizbildinoties ar nebeidzamajiem darbiem.

Nebija jau tā, ka Osis viņai nepatiktu, tikai Dane pati netika galā ar savām sajūtām Osis bija lielisks, mīļš, uzticams draugs, ar kuru līdzās nebija bail ne no paša velna, ar kuru kopā varētu kalnos kāpt un izlūkos iet. Ar viņu varēja visu nakti nodejot, draudzīgi dalīt guļvietu, jūtoties pilnīgi ērti un brīvi, konspiratīvos nolūkos mirkt vienā vannā, taču tajā visā nebija nekā seksuāla. Nekāda saviļņojuma vai pēkšņas iekāres, kas, kā mēdz rādīt amerikāņu piedzīvojumu filmās, pēkšņi uzliesmo un pārņem galvenos varoņus līdzīgi mežu ugunsgrēkam vai cunami ne viens, ne otrs nav apturams…

Ar Osi tā nebija pret viņu Dane juta siltu draudzību un maigu sirsnību, lai gan apzinājās, ka var pienākt brīdis, kad Valdis gribēs noskaidrot attiecības, un, ļoti iespējams, atbilde varētu viņam nepatikt.

Danes domu lidojumu pārtrauca skaļš klauvējiens pie viņas mazā kabinetiņa durvīm spraugā parādījās velnišķīgi sprogains burkānkrāsas ērkulis. Gints, Valda labā roka un Dieva dots krimināleksperts, spēja visu vismaz līdz šim Danei nebija izdevies pārliecināties par pretējo. Nebija ieroča, kuru viņš nepazītu, datora vai datortīkla, kurā viņš netiktu iekšā, mašīnas, ko viņš nespētu atmūķēt un pielaist divu minūšu laikā. Gintam patika atkārtot Šerloka Holmsa iecienīto teicienu citos apstākļos no manis būtu iznācis lielisks noziedznieks, pieliekot beigas toties tagad es zinu, kā viņus noķert.

Pirms četriem gadiem, kopīgi strādājot pie maniaka lietas, abi bija sadraudzējušies un kādā pavaļas brīdī saderējuši, kurš ātrāk atlaidīs garus matus. Abiem tolaik bija neregulārs matu griezums apmēram līdz pleciem. Tagad Danes cirtas sniedzās gandrīz līdz jostasvietai, bet Ginta atsperēm līdzīgo sprogu mudžeklis krietni zem lāpstiņām. Osis, ik reizi ieraugot šo siena kaudzi, ņurdēja, taču nogriezt nelika, tikai, braucot uz notikuma vietu, savākt matus astītē zem micītes.

- Sveika, cīņubiedre! Jau četrus gadus tas bija Ginta ierastais labrīt, labdien, labvakar. Kā sokas? Dzirdēju, ka man tevi šonakt būšot jāizklaidē. Nu, kas jādara, jādara, ceru tikai, ka Daiga mums abiem nesados ar pannu pa galvu.

Daiga bija Ginta svaigi precētā sieva, un viņai līdz poliču dzīves izpratnei vēl bija garš ceļš ejams… Dane neko neteica, taču viņai likās, ka Gints vairs nesmaida tik gaiši kā pirms kāzām. Likās, viņu kaut kas grauž…

-Te būs sainītis Valdim un tev. Brīdinu, ka nebūs tā patīkamākā lasāmā, skatāmā un klausāmā viela. Un, lūdzu, pētot pievērs uzmanību lilijām…

-Kam, kam? Aiz neviltotā pārsteiguma Ginta rudie mati sacēlās gaisā. Lilijām? Puķēm?

-Jā, puķēm. Karaliskiem grieztajiem ziediem, ko parasti liek vāzēs. Ziedkausi balti vai rozīgi sārti. Spēcīga smarža.

-Lūdzu, tikai nesāc par dārzkopību, mani jau vakar mamma ar sievu pa dārzu notrenkāja to, to un šito… Viņš nopūtās. Labi, kas tur ir ar tām karaļpuķēm?

Dane īsumā atkārtoja pirms brīža Osim teikto. Ginta praktiskā fantāzija momentā uztvēra mērķi. Klau, tas nu gan būtu cundurs, ja, pateicoties puķēm, mums izdotos viņam piespiest asti! Nu es skrienu. Pēc pāris stundām būšu Piejūrā. Ja kas, zvani! Un viņš aiznesās.

Tikai nočīkstot lifta durvīm, Dane attapās, ka nav pateikusi Gintam par savu izlādējušos telefonu un nav palūgusi to pašu paziņot ari Osim. Viņš saprastu… Nu, neko darīt. Brauks mājās, gan to stundas ceturksni līdz Piejūrai kaut kā iztiks…

Ārā jau bija satumsis. Droši vien krietni pāri desmitiem, viņa nodomāja. Pelēkais bumers vientuļi stāvēja stāvlaukuma vidū, tuvumā neredzēja nevienu dzīvu dvēseli. Motors pielēca uzreiz un strādāja rāmi, visas četras riepas bija pilnas, stūre neķērās, logi nebija aizsvīduši, bremžu signāllampiņa liecināja, ka viss kārtībā. Lieliski. Pēc mirkļa viņa jau būs mājās, dzers piparmētru tēju un ņurcīs kaķa mīksto kažociņu.

Dane lēni izgrieza no stāvlaukuma un pabrauca zem Vanšu tilta, lai tiktu pretējā braukšanas virzienā.

Pārskatāmā attālumā ceļš uz priekšu un ari aiz viņas bija tukšs. Neviens nesekoja.

Kalnciema iela bija tukša kā izslaucīta, laikam ļaudis vēl baudīja pēdējo atvaļinājuma nedēļu ārpus Rīgas. Lūk, no pirmā septembra, kas būs jau pēc dažām dienām, tad gan sāksies! Viņa noskurinājās nepatikā, iztēlojoties garās mašīnu rindas pirms krustojumiem un lēno vilkšanos uz priekšu, rijot citam cita izplūdes gāzes.

Arī jūrmalniece Ulmaņa gatve bija patukša. Ja varētu tā smuki uzmīt, viņa būtu mājās četrās piecās minūtēs. No bumera mierīgi varēja izspiest visus simt astoņdesmit, un kas gan ir piecpadsmit kilometru! Taču jau kādu laiku, samaksājusi dažas apaļas summas soda naudās par spīdingu, Dane iespēju robežās centās turēties pie atļautā ātruma.

Izbraukusi aiz Rīgas robežas, Dane kāpināja tempu, lai ātrāk tiktu cauri Babītes meža masīvam. Tumsā šis ceļa posms nebija omulīgs gan atmiņu dēļ, gan tāpēc, ka Rīgas rajons kārtējo reizi bija nolēmis ietaupīt ceļu apgaismojumam nedega neviena laterna, lai gan borta pulkstenis rādīja, ka līdz pusnaktij, kad parasti izslēdz gaismu, vēl krietna stunda.

Pēkšņi, izniris nez no kurienes, aizmugurē parādījās vēl viens vēlīns braucējs, un, spoguļa atstaroti, acīs iecirtās viņa auto tālie uguņi. Dane līgani pārvietojās uz blakusjoslu, domādama, ka braucējs vēlas brīvu skrejceļu, taču ne arī niknās gaismas pārvietojās pa labi un strauji tuvojās. Melns sešsimtais… Ap dūšu kļuva galīgi nekā, lai neteiktu vairāk. Min, cik spēka! bija teicis Osis. Dane iespieda akseleratora pedāli grīdā. Bumers ierēcās, salēcās un, riepām knapi skarot asfaltu, šāvās uz priekšu kā raķete. Paldies Osim, viņa puišiem un policijas mehāniķiem tie savu darbu darija uz goda!

Uz mirkli izdevās atrauties, tomēr negaidītā aste neatpalika, bet spītīgi tuvojās un, likās, grasījās pielīst blakus. Laikam gribēja nospiest no ceļa uz apmales…

Nē, mīlīt, tā nu gan nenotiks! Dane nodomāja. Tu nezini, ko nozīmē Oša ekstrēmās braukšanas skola un Skuja pie stūres! Policijas sporta svētkos viņa tīri veiksmīgi bija startējusi sieviešu rallijā un veiklības braucienos, un BMW, paldies Dievam, bija lieliskā tehniskā kārtībā.

Asi piebremzējusi un palaidusi melno mersi sev priekšā gandrīz trim tonnām bleķu tomēr ir lielāka inerce nekā nepilnai pusotrai! -, viņa pārslīdēja uz trešo joslu un, ieminusi gāzes pedāli grīdā, aizšāvās tam garām. Diemžēl par pagriezienu uz Piejūru nācās aizmirst, un mājas ari būtu pēdējā vieta, kurp Dane vestu vajātāju.

Ko darīt? viņa izmisīgi skaitļoja, nesdamās pāri Lielupes tiltam un strauji nogriezdamās pa labi, ienirstot mazajās ieliņās. Viņai kā jau jūrmalniecei tās nebija svešas, un Dane atkal ar pateicību atcerējās Oša mācību pārceļoties uz dzīvi jaunā vietā, vienmēr izpētiet visas ielas, sānceliņus, vārtrūmes un tuvākos pagalmus, jo nekad nevar zināt, kad jums šīs zināšanas var ievajadzēties. Tas bridis bija pienācis…

Izslēgusi gaismas, Dane lēnītēm un klusiņām, cenšoties negāzēt, lavierēja pa sīkajām, smilšainajām ieliņām jūras virzienā. Sešsimtais sava svara un mazā klīrensa dēļ te cauri netiks. Laikam nekas cits neatliks kā braukt uz Dubultu policijas pārvaldi un lūgt palīdzību. Viņu tur labi pazina un stāstu par vajātājiem neuzskatīs gluži par sapīpētu pasaciņu.

Bet vispirms vajadzēs šķērsot dzelzceļa pārbrauktuvi pie Bulduru tirgus. Nolādēts! Tur viņa ikvienam sekotājam būs kā uz delnas. Toties, ja izdosies izbraukt uz Jūras ielas, kas veda paralēli kāpām, tad gan viņu neviens nenoķers uz šī ceļa Dane zināja ik grambiņu, ik kukurznīti, ja ļoti pacenstos, varētu to nobraukt ari aizvērtām acīm.

Viņa uzmanīgi pabāza haizivs purnu ap tuvējo koku skupsnu. Jā, tur jau viņi bija melnais mersis atvērtām durvīm stāvēja tieši iepretī šobrīd tukšajiem puķu galdiem, bet pret motora pārsegu savus dibenus balstīja Hans un Einuhs. Ahā, nu vismaz skaidrs, kuram kundziņam mans raksts nav paticis! Dane ciniski nodomāja. K. kungs dusmojas…! Ha!

Tagad bija divi varianti vai nu ļoti lielā ātrumā mēģināt šauties garām (kas gan nebūtu pārāk gudri, jo tie noteikti bija bruņoti un ar caurām riepām tālu netiksi), vai ari zibenīgi cirst laukā pa kreisi un mēģināt izbraukt uz Majoru-Dzintaru pārvada un tad taisni līdz Dubultu policijai. Tas varēja izdoties…

Izdevās. Gandrīz. Danes labi iecerēto plānu izjauca ceļa remonts viena no Jūrmalas simts sīksīkajām ieliņām, kas arī izveda uz pārvadu, bija izcīnījusi tiesības uz asfaltētu segumu, un miniatūrs asfalta veltnis čakli darīja savu nakts darbu, bet pieci puiši oranžās vestēs rūpīgi apčubināja ceļmalas.

Nācās piebremzēt, un tikmēr jau melnais draugs atkal bija līdzās. Šofera pusē.

Merša labās puses loga stikls noslīdēja uz leju, un Dane ieraudzīja igauniskā akcenta īpašnieku. Viņa rokās tumsnēja ierocis, ko igauniskais acīmredzot grasījās likt lietā.

- Tā nebūs gan! viņa caur sakostiem zobiem nošņācās, kārtīgi uzgāzēja, un bumers spolēdams rāvās uz priekšu, apveltot sekotājus ar grants un šķembu lietu un spiežot piebremzēt. Tas deva laiku izraut aiz bikšu jostas aizbāzto beretu, atbrīvot drošinātāju un nolaist šofera puses logu. Viņa dzina mašīnu uz priekšu, izbrauca uz pārvada un nesās Dubultu virzienā, taču atkal strauji tuvojošais mersedess lika mainīt plānus.

Ja tev seko, draud ar ieroci, mēģina satvert vai nodarīt pāri, šauj vispirms virsū, pēc tam gaisā; skaidrosies vēlāk! bija mācījis Osis, uzsverot, ka uz viņu neattiecas policijas likums par brīdinājuma šāvienu gaisā. Pašaizsargājoties cilvēks dara visu iespējamo, lai paliktu dzīvs.

To viņa bija ielāgojusi kā skaitāmpantiņu, un brīdī, kad melnais vajātājs atkal pietuvojās rokas stiepiena attālumā, visādi cenšoties uztriekt viņu labās puses apmalei, bet pēc tam, visticamāk, nostumt lejā no viadukta tilta, strauji piebremzēja, izstiepa kreiso roku un nemērķējot trīsreiz izšāva. Pa riepām.

Spriežot pēc kaucošās skaņas, jaudīgā mašīna centās noturēties uz ceļa un strauji bremzēja; bija trāpīts. Neskatoties atpakaļ, viņa traucās tālāk prātā atkal iemirgojās doma par mazajām ieliņām un zaļumiem aizaugušajiem pagalmiem, kuros tik ērti nozust bez pēdām.

Attālums starp pelēko BMW un ievainoto melno Mercedes palielinājās, lai gan vajātāji, šķiet, bija nolēmuši viņu paturēt acīs un rāpās uz priekšu pat ar cauršautu riepu.

Nu lai, tāpat tālu netiks. Tās ieliņas, pa kurām grasījās braukt Dane, merša zemajai piekarei nebija izbraucamas un ar cauršautu riepu jau nepavisam.

Viņa jau grasījās strauji nogriezties pa labi Turaidas ielā, kad pēkšņi izdzirda plīstošu skaņu un instinktīvi sarāvās kamolā pār stūri. Blakussēdētāja logs sašķīda drumslās, bet pār kaklu noskrēja kaut kas karsts. Acīmredzot šāvējs stāvēja uz tilta. Vajadzēja tikt prom no redzamības zonas. Viņa strauji parāva stūri pa kreisi, uz diviem riteņiem ielidodama mazā šķērsieliņā, tad pa labi vēl vienā tādā pašā, pa kreisi, pa labi, pa kreisi, pa labi, zem ķieģeļa, pretējā virzienā pa vienvirziena ieliņu, pa labi un vēlreiz pa labi. Gaismas nost, motoru nost. Viss, te starp biezi saaugušajiem ceriņkrūmiem viņas pelēko haizivi neatradīs neviens velns, ja nu vienīgi ar armijas nakts redzamības binokli.

Aši pagrābusi somu un uz blakussēdekļa nomesto melno ādas pusjaku, viņa klusi aizspieda durvis un, signalizāciju ieslēgusi vismaz kaut kas, lai arī, ja sānu logs sabiris gabaliņos,

-tāpat pa tumsu taustījās tālāk. Galvenais tikt tālāk no mašīnas, kaut kur noslēpties un nogaidīt. Telefona sakaru nav, atliek vai nu lavīties uz Dubultiem, vai uz mājām. Abējādi slikti.

Izrādījās, ka ceriņu iežogotais laukumiņš ir tāda kā improvizēta uzgaidāmā telpa kādu vārtu priekšā. Bet… Vārti…

Vārti Danei kaut ko atgādināja. Nevar būt! Piegājusi tuvāk, viņa ieraudzīja skaistu metālkaluma pastkastīti ar gotiskā stilā iekaltu uzrakstu Zelta Priede. Kaut kas atmiņas, instinkts, zemapziņa bija viņu atvedis pie Zeltkalna mājas.

Dane uzmanīgi paraustīja vārtiņus ciet. Protams. Cik tipiski Zeltkalnam! Droši vien tāpat kā toreiz, pirms astoņiem gadiem, aizlidojis uz Angliju, nevienu nebrīdinot, vienkārši izkūpējis gaisā. Bet lai nu tā būtu ja viņa pareizi atcerējās, tad nedaudz pa labi dārza stūrī auga veca, līka priede, kuras čemurainie zari pāri sētai noliecās gandrīz līdz zemei, nebūs grūti tajā uzrāpties un norāpties otrā pusē. Bet pēc tam var paslēpties kaut vai malkas šķūnītī. Ar piekaramajām atslēgām Dane prata tikt galā.

Lejā kāds bija… Kaut kas melns, liels un ņurdošs. Kaut kas, kura acis tumsā gailēja kā divas sarkanas ogles.

- Nero, Nero, sunīt, tu gan esi labs sargs! atcerējusies Oša stāstīto Zeltkalnam esot suns, pavecs labradors, vārdā Nero, Dane klusiņām, maigā balsī dudināja, sēdēdama uz priedes apakšējā zara. Atskanēja priecīgi smilksti un aprauta, regulāra bumsīšanās acīmredzot melnais plankums patiesi priecājās par labu vārdu. Viņa piezemējās zālītē. Pret džemperi tūliņ atspiedās smagas ķepas, un karsta, slapja mēle nolaizīja seju.

-Nu, nu, labs puika, labs! Tikai neapēd mani! Viņa spēlīgi ar vienu roku atvairījās, ar otru glaudīja suņa skaustu. Likās Nero ir no tiem lāga zēniem, kuri ciemiņus gan iekšā ielaiž, taču ārā tikšana varētu būt grūtāka. Labi, par to domās vēlāk. Tagad bija svarīgāk nolīst tālāk no acīm. Interesanti, vai Zeltkalna tiešām nav mājās?

- Nero, sunīt, kur saimnieks? Kur saimnieks? Kur Māris, meklē Māri! viņa pusbalsī jautāja un pavēlēja. Suns, bridi pastāvējis, it kā ieklausīdamies, pēkšņi strauji metās uz priekšu un skrēja uz mājas terases pusi, ik pa brīdim apstājoties, lai pārliecinātos, ka viņa tam seko.

- Nāku jau, nāku, man tikai tumsā nesanāk tik labi kā tev… kārtējo reizi paklupusi uz zāles cinīša, Dane nosūkstījās.

Terases durvis, kā par brīnumu, bija vaļā. Iekšā valdīja tumsa. Nero, pa pusei iegājis mājā, lūkojās pār plecu, kā aicinot ienākt. Kļuva drusku neomulīgi. Ja nu iekšā kāds ir? Ja nu Mārim kāds uzbrucis sagūstījis, ievainojis, nogalējis un tagad turpat slēpjas un gaida, kurš būs nākamais? Ai, kā derētu vēl viens cilvēks līdzās tomēr būtu drošāk…

-Nero, nāc iekšā, ko tu tur dīdies? no tumsas atskanēja pazīstamā balss. Zeltkalns! Dzīvs un vesels! Bet vai viens? Varbūt kopā ar kādu… biznesa partneri, draugu vai pacientu… vai varbūt ar sievieti? Viņa svārstījās.

Dip-dip-dip… Rokai pieskārās slapjš purns, un atskanēja aicinošs smilkstiens…

-Nero, kas tev tur ir? Atkal tramdi ežus un vāveres? Durvis atvērās plašāk, un uz lievenīša nostājās Zeltkalns visā savā krāšņumā. Nodriskātos džinsos un… bez krekla mugurā. Reljefie muskuļi un viegli iedegusī āda nakts tumšzilajā gaismā blāvoja kā marmora skulptūrai. Pēkšņi viņš saspringa un, ar muguru atspiedies pret stenderi, skaļi iesaucās: Kas te ir? Nāc laukā, citādi šaušu! Bet rokas tukšas…

- Ar ko tad šausi? Ar rudzu bisi? Dane, klusi iesmējusies, ierunājās un panācās laukā no tumsas. Labvakar, Māri.

21.nodaļa

-Beidz knosīties!

-Au, man sāp!

-Ja dīdīsies, sāpēs vēl vairāk. Pacieties minūtlti, neesi taču maza meitene!

-Nelasi morāli, bet ātrāk dari, kas darāms!

-Nu… Viss. Jācer, ka turēsies. Es taču neesmu ķirurgs…

Zeltkalns atviegloti nopūtās. Pārsiešanas operācija bija beigusies veiksmīgi bez asinsizliešanas un upuriem.

Pirmajā acumirkli, ieraudzījis Dani kā rēgu iznirstam no tumsas, viņš gandrīz dabūja sirdstrieku, un tikai Nero, kurš līksmi vēcināja asti un laimīgi smilkstēja, kā sengaidītu draugu ieraudzījis, ļāva noticēt, ka tā ir īstenība. Otru šoka bridi viņš piedzīvoja, iededzot gaismu un ieraugot, ka Danei viss kakls vienās asinīs. Tās turpināja stīdzēt tievā strūkliņā, tecēja viņai aiz krāgas, un ik pa brīdim kāda lāse ar dobju -pak! nopilēja uz Zeltkalna darba kabineta grīdas.

- Es tūliņ izsaukšu ātros! Zeltkalns jau lēkšoja pēc telefona.

- Nevajag! Stāvi! Stāvi taču! Vispirms Danes sauciens, pēc tam viņa pati, iekrampējusies elkonī, nobremzēja viņa skrējienu. Tad jau mierīgāk atkārtoja: Nevajag. Iztiksim paši. Vai tev ir aptieciņa? Un kāds vecs krekls, kura nebūtu žēl?

Aptieciņa atradās. Krekls arī. Koši sarkans T krekliņš ar baltu sirdi uz muguras un uzrakstu I’m the best! uz krūtīm. Vien uzmetusi krekliņam skatienu, par spīti draudīgajai situācijai, Dane izplūda skaļos smieklos.

-Ja tu zinātu, cik patiesi! Labi, vai tu tagad varētu man nedaudz palīdzēt? Vispirms, lūdzu, paskaties, kas tur ir, un pasaki, ko ar to iesākt! Viņa pacēla uz augšu garos matus, un Zeltkalns ieraudzīja šķērsām kaklam stiepjamies garu, taču ne pārāk dziļu horizontālu skrambu.

-Kur tu pie tāda skaistuma tiki?

-Laikam būšu uzrāvusi uz zara, pie tevis pāri sētai lienot, viņa nevērīgi atteica. Tā gadās, kad meitas iet puišos.

-Pa vārtiņiem nevarēji ienākt?

- Vārtiņi bija ciet, bet zvana pogu meklēt nebija laika… Steidzos pie tevis.

-Dane… Tu melo, Zeltkalns skumji konstatēja.

-Jā, meloju, viņa vienkārši atteica. Ir lietas, ko labāk nezināt.

-Es gribu zināt. Un tā?

-Nu labi. Man sekoja.

-Kas?

-Nezinu, divi tipi. Tie paši…

-Ko viņi gribēja?

-Nepaspēja pateikt, bija pārāk aizņemti. Vispirms centās nogrūst manu vāģi no šosejas, tad es sadusmojos un sašāvu viņiem riepu vai varbūt divas, pēc tam viņi sašāva mana auto labās puses pasažiera lodziņu.

-Tu biji pie stūres, kad tas viss notika?

-Mmm…

-Un kur tavs autiņš ir tagad?

- Tavā ceriņkrūmu ielokā. Pie tiem aizslēgtajiem vārtiņiem…

-Ā, tu esi piebraukusi no nepareizās puses… Man tagad ir jauni vārtiņi un piebraucamais celiņš. Otrā pusē.

- Māri, ja godīgi, tas notika pilnīgi nejauši. Es bez gaismām lavierēju pa šejienes mazajām ieliņām, jaucot pēdas, un galu galā pamanīju to krūmu saaudzi. Un tikai pēc tam uz pastkastītes izlasīju, ka esmu nonākusi pie Zelta Priedes.

Zeltkalns norija kamolu. Tātad nejauši… Tātad Dane nemeklēja viņa palīdzību, bet tikai izmantoja izdevību.

-Un? Viņa balsī ieskanējās rezervēti toņi.

-Un. Atcerējos veco, līko priedi. Toreiz tu man to parādīji, atceries?

-Nezināju, ka tik labi māki rāpties kokos Tarzāns brunčos! viņš ironizēja.

Dane bija pamanījusi intonācijas maiņu.

-Māri, nedusmojies… Man nebija citas izejas.

-Es saprotu…

-Tu esi mājās viens?

-Viens gan. Kāpēc tu jautā?

-Un tomēr kāpēc tu atgriezies, Dane?

Viņa ilgi klusēja.

Tad pēc brīža, it kā nekas nebūtu noticis, ieteicās: Man vajadzētu dušu.

Zeltkalnam vairs nebija, ko teikt. Vannas istaba ir turpat.

- Es ātri. Tikai noskalošos. Pēc tam tev visu izstāstīšu, labi?

-Vai man ir izvēle? viņš īgni noburkšķēja.

-Nav gan, viņa atsmaidīja. Un, Māri…

-Jā?

-Lūdzu, aizslēdz durvis un aizvelc aizkarus.

Kabineta durvis atvērās, aizvērās, un uz vecajām ozolkoka kāpnēm atskanēja aši, augšupejoši soļi.

Zeltkalns dusmojās.

Uz Dani, kura atkal kā viesulis bija iebrāzusies viņa mājā. It kā nepietiktu ar aizvakardienas negaidītajiem ciemiņiem, pēc kuru izvadīšanas vēl arvien sāpēja galva un labās rokas pirkstu kauliņi…

Uz Nero. Kas tas par sargu, kurš ne rej, ne kož, bet pāri sētai ierāpušos iebrucēju sagaida kā miesīgu māti!

Uz sevi. Visvairāk. Pietika viņai tikai paskatīties ar savām dīvainajām acīm un uzrunāt Māri vārdā, lai viņš kapitulētu.

Izdusmojies Zeltkalns pārlaida acis kabinetam, kas pēkšņi bija kļuvis auksts un nemīlīgs. Viņš atcerējās, ka toreiz, pēc viņu pirmās (un vienīgās) intervijas Dane bija priecājusies par pārdomātajiem krāsu salikumiem, mieru un klusumu. Vai to viņa šonakt meklēja, atskriedama pie viņa? Mieru? Klusumu? Aizmiršanos? Palīdzību? Viņš atcerējās izmisīgo izteiksmi Danes sejā, kad viņa zibens ātrumā bija ieslīdējusi pa puspavērtajām terases durvīm, neļaujot viņam ne attapties no negaidītā pārsteiguma. Kā viņa vispār tika iekšā? Zeltkalna īpašumu apjoza divmetrīga kaltas dzelzs sēta, un vienīgā vieta, kur varēja pārkļūt sētai, tiešām bija vecās priedes zemie zari dārza tālākajā stūrī.

Zeltkalns pārdomāja radušos situāciju. Viņa bija nokļuvusi nepatikšanās. Viņai bija dzinušies pakaļ, uz viņu bija šāvuši. Viņa bija šāvusi. Atcerējies Danes braukšanas stilu, viņš noskurinājās pirms tāda brauciena laikus jāapdrošina dzīvība. Dziļi vēderā sāka izplesties ledaini karsta trauksmes sajūta.

Ko viņa teica aizslēdz durvis un aizvelc aizkarus? Labi, viņš tā izdarīs, bet pirms tam pārbaudīs pagalmu. Nodzēsis gaismu, viņš aiz galda sagrābstīja miniseifa paneli un, nobungojis pierasto taustiņu kombināciju, atvēra un izņēma savu deviņu milimetru Jerico, ko labs draugs tas pats Lazdiņš bija atvedis no Izraēlas un uzdāvinājis četrdesmitajā dzimšanas dienā. Ieroča nēsāšanas atļauja viņam bija, lai gan inspektors, to parakstīdams, uz ieroci bija noskatījies ar bijību. Automātiskā pistole Jerico bija perfekts šaujamais tik cieši iegūla rokā, ka likās saaug ar to; atsitiens minimāls, turpretī precizitāte un iespējas trāpīt maksimālas.

Viņš paretam iegriezās Jūrmalas sporta kluba šautuvē, lai izgāztu darbā sakrājušos spriedzi un dusmas par bagāto ļautiņu stulbi sīkmanīgajām problēmām. Instruktors, redzot, kā viņš vienu pēc otra sadriskā divus mērķus, un vizītkartē izlasījis Dr. med. Māris Zeltkalns, psihologs, krīžu terapeits -, galvu vien nogrozīja.

Vēlreiz atvēris terases stikla durvis, viņš klusi izgāja pagalmā. Kurpju gludā ādas zole bija kā radīta vieglam, slīdošam solim. Turēdamies koku ēnā, Zeltkalns nedzirdamiem soļiem pārvietojās apkārt. Neviena nemanīja.

(Un neviena tiešām nebija. Vajātāji, pie viadukta nobrauktuves izlaiduši Dani no redzesloka, bija raidījuši viņai nopakaļ divus šāvienus, un viss. Nācās saņemt dūšu un zvanīt Papā, ziņojot, ka objekts aizbēdzis…)

Atviegloti nopūties, Zeltkalns atgriezās mājā. Nevarētu teikt, ka viņš būtu no tiem, kuri speciāli meklē nepatikšanas, taču, ja iznāktu saraušanās, viņš tik lēti nepadotos. Agrā jaunībā Māris krietnu laiku bija nodarbojies ar Austrumu cīņām, līdz melnajai jostai pietrūka salīdzinoši maz, taču, uzsākot ārsta praksi, kārtīgiem treniņiem vairs neatlika pietiekami daudz laika, un viņš nolēma ja ne, tad ne. Un pievērsās trenažieriem, lai uzturētu sevi labā formā. Galu galā vīrietim pēc trīsdesmit, sevišķi tādam, kuram ir nosacīti sēdošs darbs, pastāv zināms risks nemanāmi apvelties. Viņam jau četrdesmit pieci, taču vēders gluds un reljefs kā veļas dēlis, arī par roku, plecu un kāju muskuļiem nav jākaunas. Par to gādāja Nero, ik rītu izskraidinādams saimnieku gar jūru, vienalga ziema vai vasara.

Un nu viņš lielais, labi trenētais un fiziski spēcīgais vīrietis bija pilnīgi bezspēcīgs savu savandīto emociju priekšā…

Aizvēris un aizbultējis terases durvis un nolaidis žalūzijas, viņš rūpīgi, neatstājot spraugas, aizvilka logu aizkarus. Tad ašiem soļiem apstaigāja māju, pārbaudīja, vai aizslēgtas lielās parādes durvis un vai cieši aizdarīti visi logi. Viņš necentās iedziļināties urdīgajā domā par paranoju un vajāšanas māniju, kas pamazām pārņem cilvēkus, kuri ilgstoši strādā ar šādām lietām. Pēdējās dienās pieredzētie notikumi pat visrūdītāko skeptiķi pārvērstu nervu kamolā, kurš baidās no savas ēnas.

Zeltkalns iegāja viesistabā. Astoņu gadu laikā viņš tur neko nebija pārkārtojis viss bija tāpat kā toreiz. Ari lielā lāčāda pie kamīna. Lai gan bija vasara, viņam pēkšņi sametās vēsi un sagribējās iekurt kamīnā uguni. Tāpat kā toreiz…

Skalu grozā vēl bija dažas bērza un priežu šķilas, krietna sauja tāšu un kaudzīte čiekuru. Uzmanīgi sakrāvis pagales piramīdā, viņš uzšķīla sērkociņu. Liesma vispirms slinki, pēc tam arvien straujāk sāka laizīt baltās tāsis, kas apkvēpa melnas, tad spoži uzliesmoja kvēli sarkanas un turpināja tumšsārti, vienmērīgi degt.

Kā kaisle… nodomāja Zeltkalns. Vispirms tu kādu ieraugi, un tavu acu priekšā viss uzliesmo un satumst, tad tu atkal iededzies un dari visu, lai aizdedzinātu ari otru. Pēc tam parādās tumšsārtā, vienmērīgā, visu paņemošā kvēle, kas liek tev darīt to, ko tu mūžam nebūtu darījis, teikt vārdus, ko citkārt nebūtu mutē ņēmis, un mocīties ilgās, kas līdz šim bijušas svešas… Bet pēc tam viņš grīni nosmīnēja pēc tam nav nekā. Tikai melnas, izdegušas ogles zem pelniem.

-Tu esi iekūris kamīnu… Paldies! Ak Dievs, cik te ir jauki un mierīgi!

Pa kuru laiku viņa te uzradusies? Nodušojusies, svaiga, slapjiem matiem, nomazgātu kosmētiku, uzvilkusi viņa smieklīgo T krekliņu, kas beidzās drusku zem ceļiem, basām kājām, Dane izskatījās pēc pusaudzes, kura sastrādājusi blēņas, iekļuvusi nepatikšanās un tagad mēģina to visu noslēpt, izturoties, it kā nekas nebūtu noticis.

-Parādi to pušumu! Māris stingrā balsi pavēlēja. Tā, plāksteri viņa bija nodīrājusi, un nu brūci klāja četrkārt salocīta tualetes papīra strēmele. Kas vēl nebūs, viņš iekšēji nosirdījās un piegāja pie sekretāra tur bija jābūt otrai aptieciņai.

-Asinis vairs netek, pušums ir apvilcies! No rīta būs kārtībā, un līdz kāzām vispār sadzīs…

-Līdz kāzām… Viņš saspringa pussoli. Tu precies?

Viņa sāka skaļi smieties. Nē, tas ir manas vecmāmiņas

mīļākais izteiciens.

Ā, viņš atminējās, jā, Dane bija toreiz stāstījusi tai kundzītei bija piparoti izteicieni. Vienu otru viņš vēl atcerējās.

-Dane, ļauj man tomēr uzlīmēt brūcei ārstniecisko plāksteri. Rit varēsi ņemt nost. Labi?

Viņai nebija spēka strīdēties. Piekrītoši noņurdējusi, viņa uz ceļiem noslīga uz lāčādas, apsēdās ērtāk pa turku modei, pārvelkot bezizmēra kreklu pāri stilbiem un kailajām pēdām kā miniatūru telti, un paraudzījās apmulsušajā vīrietī.

-Nu, tad nāc un līmē. Citādi es tūlīt aizmigšu…

Ak Dievs, kāds gan viņš ir muļķis! līmēdams plāksteri, Zeltkalns šaustīja sevi. Kamēr Dane dušojās, varēja taču uzvārīt kafiju un uzsmērēt kādu sviestmaizi. Skaidrs, ka šodien viņa atkal nekā nav ēdusi. Pabeidzis savu hipokratisko misiju, piegāja pie vecā, izsēdētā dīvāna un no tā kājgaļa paņēma sarkandzeltenzaļi rūtotu truša vilnas pledu smalku, vieglu un siltu. Atlocīja, izpurināja un kā milzu spārnus apņēma visapkārt Danei.

- Pasildies, atpūties, es pēc brīža atgriezīšos ar kafiju. Melnu un ar divām karotītēm cukura… Bet pēc tam beidzot gribēšu zināt par tevi visu. Visu! Apsoli?

Dane pasmaidīja. Visu? Visu nekad par otru nevar uzzināt. Turklāt ja drīkst, tad kafiju ne. Labāk tēju. Ja ir, tad zaļo jasmīnu, ja nav, vienalga kādu, kaut vai piparmētru.

Viņas sejā pēkšņi parādījās sāpju izteiksme un pazuda krāsa. Asi ievilkusi elpu, viņa to uz brīdi aizturēja, pēc tam piesardzīgi izelpoja… Zeltkalns saspringa. Viņš gan nebija kardiologs, taču tas neizskatījās labi un šķita esam saistīts ar sirdsdarbības traucējumiem. Kas viņai nodarīts, ja viņa izskatās uz pusi plānāka un kā caur gaļasmašīnu izlaista?

-Protams. Pasēdi tepat, es tūlīt būšu atpakaļ! Viņš aiznesās uz virtuvi sprintera cienīgā ātrumā.

Pasēdi tepat. It kā viņai šobrīd būtu, leur iet. Dane skumji nokāra galvu. No otrā stāva telefona viņa bija mēģinājusi sazvanīt Osi un Gintu, taču abi adresāti atradās ārpus zonas. Jāpalūdz Zeltkalnam mobilais, laji nosūtītu puišiem SMS, ka viņa ir dzīva, vesela un drošā vietā.

Pēc desmit minūtēm atgriezies ar kūpošu jasmīnu tējas kannu un lašmaizītēm uz paplātes, viņš palika klusi stāvot durvju ailā… Dйjа vu… Dane gulēja, saritinājusies kamoliņā kā mazs, nosalis dzīvnieciņš, pāri kājām pārsegusi pleda stūri. Bet uz pleda lielākās daļas saldi krākuļoja Nero, cieši piespiedis spalvaino muguru Danes stilbiem. Suns bija saldi aizmidzis un skatīja jau trešo sapni par to liecināja svētlaimīgais smaids viņa purnā un raustīgā ķepa. Laikam miegā skrien gar jūru, Zeltkalns vainīgi nodomāja. Jau divas dienas nebija sanācis kopā paskriet.

Klusiņām izvilcis segu, atstājot sunim tikai lāčādas stūrīti, viņš apsedza Dani un norāja Nero: Tā ka neņemtu viņai nost segu! Laupītājs gatavais! Par atbildi suns tikai miegā ieņurdējās.

Klusi apsēdies izsēdētajā vectēva krēslā pa kreisi no kamīna, Zeltkalns, gandrīz neelpojot, raudzījās Danes sejā.

Laiks bija darījis savu darāmo. Seja kļuvusi kalsnāka, loki zem acīm dziļāki. Melnajos matos lēkājošajā uguns gaismā šķita pavīdam pa sirmam pavedienam. Cik viņai? Trīsdesmit? Johaidī, viņa taču ir pārgurusi pēc suņa, ja spēj acumirkli iemigt. Tas nozīmē, ka organisms jau krietnu laiku darbojas, barojoties tikai ar nervu enerģiju, nevis normāli pārstrādājot barības vielas. Bet tas savukārt nākotnē nozīmēja drošus veģetatīvās sistēmas traucējumus vai pat sabrukumu.

- Nevaru ciest, ka mani pēta kā tādu amēbu zem mikroskopa! no segas apakšas atskanēja neapmierināta balss.

- Bet tev top piedots, jo mans deguns saož jasmīnu tēju un lašmaizites…

-Tu esi neglābjama izēdāja, acumirklī atguvis modrību, Zeltkalns uzdrošinājās viņu pakaitināt.

-Kā tad! Ja nepabarosi, pašu apēdīšu. Izcepšu kamīnā un aprīšu vienā piegājienā bez sāls un pipariem. Dane aptina segu ap galvu kā milzu lakatu un, saverkšķījusi baisu sejas izteiksmi, notēloja raganu. Viņš pārsteigts apklusa.

- Patika? viņa smiedamās jautāja. Es taču režisoros studēju, mums mācīja ari aktiermeistaribu…

Piecēlies no ērtā sēžamā, Zeltkalns paņēma no galda paplāti ar tēju un maizītēm un piebiedrojās omulīgajam duetam pie kamīna. Diemžēl lācis nebija bijis tik prāvs, lai uz tā pietiktu vietas trijiem, no kuriem viens bija liels, izklājies suns.

-Nero, tu būtu ļoti labs, ja ļautu man te apsēsties, Zeltkalns uzrunāja suni, cenzdamies viņu pastumt, turpretī astainais filozofs neizrādīja ne mazāko izpratni par sava saimnieka problēmām. Tieši pretēji, neapmierināti ņurdēdams, vēl ciešāk piespiedās Danei, gandrīz ierāpdamies viņai klēpī.

- Tu viņu esi nobūrusi, Zeltlcalns pasūdzējās. Vēl vakar man bija suns, kurš sargā māju, bet šodien vecs brunču mednieks. Viss, Nero, turpmāk saukšu tevi par Donžuānu!

- Liec taču dzīvnieku mierā, vai tev vietas trūkst? Dane iesmējās. Lūk, es paraušos uz malu, nāc un sēdies! Es vēl joprojām ceru uz tēju un maizītēm.

Viņi saskatījās un sāka skaļi smieties.

- … un tad es nomainīju darbavietu.

Starp četrām lašmaizltēm un divām lielām tējas krūzēm viņa, atbildot uz Zeltkalna jautājumu kā tev gājiis pēdējo astoņu gadu laikā?-, bija konspektīvi pārskrējusi savas dzīves svarīgākajiem notikumiem: Pusnakts bankrots, Andra nodevība un attiecību saraušana, izmisīgais lēmums kaut ko dzīvē mainīt, pieci gadi iekšlietu sistēmas presē, maniaka lieta un vajāšana no toreizējā šefa puses, piedāvājums vadīt raidījumu televīzijā un darbs Pilsētas Spogulī, daži ārzemju ceļojumi un nu iesaistīšanās baisajā Fobos lietā.

Zeltkalns bija satriekts. Viņa runāja tikai par darbu, ne ar vārdu neskarot personisko dzīvi. It kā tādas nebūtu.

-Man par to nebija ne jausmas. Tev gan gājis raibi. Bet, Dane. Viņš cieši paraudzījās viņai acīs. Kāpēc tu neatnāci pie manis jau toreiz? Viss varētu būt citādi. Kāpēc tu tik ilgi gaidīji? Es taču tev rakstīju…

Kā gribējās apskaut šos līdz sāpēm pazīstamos plecus, noskūpstīt saraukto pieri… Ne uz ko vairāk viņš pat necerēja.

- Nezinu… viņa domīgi atteica, vērodama gailošās ogles.

-Varbūt tāpēc, ka man likās tās ir tikai manas problēmas.

Negribēju tevi apgrūtināt. Turklāt tu tik negaidīti aizbrauci uz Angliju, bet man to divu nedēļu laikā dzīve sagriezās kājām gaisā. Vēlāk? Vēlāk nāca Kriminālziņu piedāvājums un uzreiz pēc tam iespēja nomainīt dzīvokli uz Piejūru. Es jau sen biju ilgojusies tikt prom no skaļajiem kaimiņiem un točkas blakusdurvīs. Maiņa bija izdevīga par starpību nopirku vecu mašīniņu. Dzīve kaut kā sakārtojās, un…

-… un man tajā vairs nebija vietas… viņš rūgti piebilda.

-Bet varbūt tu jau pašā sākumā zināji, ka nebūs?

Dane klusēja. Teikt vai neteikt. Nu labi, lai būtu…

-Zini, es par tevi ilgi un daudz domāju. Taču negribēju traucēt. Bet, kad beidzot saņēmos, lai piezvanītu, presē parādījās ziņas un bildes zelta dakteris beidzot atradis otro pusīti…

-Kādu otro pusīti?! Zeltkalns pielēca stāvus.

- Nu to pašu mis kautkādutur… viņa tīšām neminēja vārdu. Starp citu, kur viņa ir tagad? Mājās? Varbūt es traucēju?

- Ko tu runā? Kādās mājās? Kāds traucēju? Es jau tev pašā sākumā teicu, ka esmu viens. Konstanti un joprojām. Bet kur tu ko tādu redzēji?

-Pirms gada… Dzeltenās preses hronikas bija pilnas ar jūsu bildēm Zeltkalns ar draudzeni apmeklē prezentāciju, piedalās grāmatas atvēršanā, saka runu vientuļo māšu sarīkojumā… Avīzes rakstīja, ka jūs esat saderinājušies un drīzumā, iespējams, gaidāmas kāzas. Negribēju traucēt.

-Muļķības!

-Ko-o-o?

-Muļķības, es saku.

-Kas tieši? Vai par saderināšanos?

-Par visu. Tu mani nekādi nevarētu traucēt. Un, kas attiecas uz saderināšanos, tādas nebija. Viņai, precīzāk, viņas mātei vajadzēja nevis mani, bet manu vārdu un naudu.

Viņš jutās kā izsists no apakštasītes. Varētu smieties, ja nebūtu tik muļķīgi. Re, pie kā noveda Oskara ieteikumi! Nebūtu klausījis, varbūt… Vai viņa būtu piezvanījusi? Un ko viņš šobrīd saklausīja viņas balsi? Greizsirdību? Vai tiešām viņš Danei kaut ko tomēr nozīmē? Tik daudz jautājumu vienā sekundē… Klusums ieilga.

-Gribi, es tev visu izstāstīšu? viņš piedāvāja.

- N-nē… Nedomāju vis… Laikam būs labāk, ja es tagad iešu. Neērti juzdamās, Dane saknosljās uz promiešanu.

Zeltkalns uzsprāga.

-Nekur tu neiesi! Es tevi gluži vienkārši nekur nelaidīšu! Iedomājies tik, svētā nevainība! Neko nepasakot, pazūd uz astoņiem gadiem, tad uzkrīt uz galvas kā sniegs un vēl par kaut ko apvainojas. Vai, tavuprāt, man būtu vajadzējis mūku kārtā iestāties? Kā viņš ienīda sevi par katru vārdu, ko tagad izkliedza, taču jūtas pašas izlauza ceļu. Es tev simtiem reižu zvanīju uz mājām, braucu un kā muļķis stundām sēdēju uz tavas kāpņu telpas trepēm, gaidot pārnākam…

Dane iepleta acis. Tādu Māri viņa vēl nekad nebija redzējusi. Kur palicis izturētais, elegantais psihoterapeits? Tas, ko viņa redzēja, bija saniknots, mežonīgs vīrietis vecos džinsos un vaļējā bezroku krekliņā, kurš mēģināja apvaldīt dusmas, tajā pašā laikā izstarojot dzīvniecisku valdzinājumu. Dane pie sevis nodomāja -ja viņam būtu pa rokai žagari, viņš mani droši vien nopērtu kā tādu skuķēnu… Viņa novērsās.

-Piedod, Zeltkalns norima. Astoņi gadi. Trīs pieturas. Trīs nolādētas pieturas. Ja es to būtu zinājis…

22. nodaļa

Nē, es tev neteikšu, ka nevarēju tevi aizmirst, tu ragana ar nepārstājām acīm. Es neatzīšos, ka esmu sentimentāls muļķis un vēl arvien glabāju tavu nejauši izkritušo “Pusnakts” preses karti. Neteikšu arī to, cik loti esmu gaidījis šo brīdi es, nopietns ārsts ar starptautiski atzītu vārdu, sapņoju par tevi kā pusaudzis, naktīs trūkos no miega ikreiz, kad zars vējā pagrabināja gar logu, jo man likās, ka tā varētu būt tu. Muļķis, muļķis, vecs muļķis.

Un tu dzīvo tepat līdzās ne skaņas, ne mājiena, ne dzīvības zīmes. Var taču redzēt, ka tev nav gājis viegli. Bet spītīga gan tu esi! Un izturīga. Un lepna. Un, pie velna, arī skaista. Pat pārgurusi, bez kosmētikas un bezformīgā džemperī. Vai tiešām tu neko nesaprati tad un nesaproti tagad? Varbūt nemaz negribi saprast? Tad kāpēc tu atnāci?

Domas skrēja pa galvu tik juceklīgi, ka Zeltkalns jutās kā piedzēries. Vai vismaz pamatīgi apreibis.

Labi, ka viņai neienāca prātā pajautāt ja jau tev tas bija tik svarīgi, kāpēc pats mani neuzmeklēji? Mazajā Latvijā atrast pazīstamu žurnālistu nav ne grūti, ne neiespējami. Viņš nemācētu atbildēt. No vienas puses, toreiz viņš jutās atraidīts, lai gan vēlāk, ar prātu izanalizējot situāciju, saprata, ka vainīga virkne nejaušību un pārpratumu. No otras puses, baidījās vecuma starpības dēļ: četrpadsmit gadi nav gluži nekas. Toreiz viņš visu laiku sevi pierunāja un atrunāja, līdz pagāja pusgads, gads, divi, četri… Un tad jau tam vairs nebija jēgas…

Viņš iztālēm sekoja Danes dzīvei, lasīja viņas rakstus un skatījās TV pārraides, priecādamies par balto gulbi, kas izveidojies no neglītā pīlēna. Jau toreiz viņš bija saskatījis viņā izmisušā, stūrī iedzītā skuķēnā šodienas karalieni.

Būdams nedaudz vecmodīgs, Zeltkalns sievietēm pakaļ neskrēja. Ja līdzās nebija tās sievietes, kuru viņš vēlējās, pēc kuras ilgojās, varēja dzīvot (un dzīvoja) viens. Kā vilks vientuļnieks. Kā askēts. Gandrīz kā mūks.

- Māri, nedusmojies. Es gribu, lai mēs būtu draugi… Dane klusi ierunājās.

Draugi? Teikums Es gribu, lai mēs būtu draugi… tikpat labi varētu būt arī duncis viņa ribās.

Draugi… Nūja, ko viņš, tāds vecis četrdesmit pieci ir četrdesmit pieci! varēja prasīt no viņas, teju uz pusi jaunākas? Varbūt tieši tā viņa mani uztver kā padomdevēju, vecāko brāli, draugu… tikai ne kā vīrieti.

Tonakt… Pirms astoņiem gadiem… Zeltkalnam iekšās viss sagriezās. Cik viņa tonakt bija skaista tik mežonīga, traka, neapvaldīta, atdevīga! Nekad ne pirms, ne pēc tam viņš neko tādu nebija piedzīvojis.

-Dane? Drīkst tev uzdot personisku jautājumu?

-Mmm…?

-Kas tev ir Osis? Pamanīju, ka jūsu starpā valda absolūta sapratne, jūs labi saderat kopā…

-N-nu… Māri, kam tev tas?

-Ja reiz vaicāju, tad laikam vēlos zināt. Tas ir noslēpums?

-Nē taču. Osis ir mans draugs. Labākais draugs. Lai gan labprāt būtu kas vairāk.

Tāpat kā es, Zeltkalns nodomāja.

-Un kāpēc nav?

-Tāpēc… ka man nav pret viņu tādu jūtu. Paklau, beidz mani tirdīt! viņa spurojās. Labāk pasaki, kur tu biji pazudis veselas divas dienas un kāpēc neieradies uz Lolitas Rītiņas bērēm. Bijām taču sarunājuši… Pārdomāji? Vai…?

- Nē. Nepārdomāju un arī nenobijos, ja to tu gribēji vaicāt. Gadījās kas neparedzēts… viņš sastomījās.

-Māri, tagad tu mēģini izlocīties un melot. Tikai atšķirībā no sievietēm vīrieši melot neprot. Tātad?

- Tātad… Vakar, nē, aizvakar, kad biju tevi aizvedis uz darbu un atgriezies mājās, mani apciemoja tie paši divi viltus policisti, kurus tovakar satikām pie Rītiņas. Jāteic, mūsu tikšanās nebija pārāk džentlmeniska. Viņi jau bija paspējuši izvandīt virtuvi, guļamistabu un vannasistabu un grasījās ķerties pie kabineta, kad ierados es. Nu… Laikam jau puiši nebija gaidījuši, ka dakterītis izrādīsies tik sīksts pretinieks domāju, viens no viņiem vakar dabūja doties neplānotā vizītē pie stomatologa, bet otram kādu laiku būs problēmas ar gremošanu. Cik izdevās noskaidrot, abi kungi bija nākuši pēc diskiem laikam K. kungs visiem spēkiem cenšas likvidēt pēdas un lieciniekus.

-Bet vai tad tu tos diskus neatdevi Osim?

- Protams, taču viņi to nezināja. Mēs jau nepublicējām sludinājumu K. kunga kompromats atrodas Kriminālpolicijā…

-M-jā… Un kas notika tālāk? Dane kļuva nepacietīga.

- Kas notika? Ieraudzījuši manās rokās Jerico, viesi kļuva ārkārtīgi steidzīgi un tupus rāpus metās bēgt. Bet es… es atslēdzos. Taisnību sakot, man arī drusciņ tika vienbrīd tā dabūju pa žokli, ka zaļš gar acīm nogriezās, bet dusmu karstumā laikam nejutu… Atjēdzos tikai vēlā vakarā no tā, ka Nero smilkstēdams laizīja manu seju. Mēģināju piezvanīt tev, bet bija aizņemts. Centos sazvanīt Osi, viņš necēla. Nodomāju piezvanīšu no rīta un atkal izslēdzos. Tikai šodien pret vakaru pamanīju, ka esi man vairākkārt zvanījusi; mēģināju atzvanīt, bet tavs telefons bija izslēgts.

-Nobeidzās akumulators, Dane īsi paskaidroja. Starp citu, ļoti iespējams, ka tev ir smadzeņu satricinājums. Māri, vai tu pie ārsta esi bijis, vismaz ātros izsauci?

- Nemuļķojies, gan pāries. Šodien jau bija labāk, un nu, kopš tu ieradies, jau pavisam labi. Zeltkalns pasmaidīja.

- Tipisks vīrietis, lai gan pats it kā būtu ārsts… viņa noburkšķēja. Tavs mobilais darbojas?

- Jā. Vajag piezvanīt?

-Nē, nosūtīt SMS Valdim un Gintam. Viņi varētu uztraukties. Sevišķi pēc vakardienas… Dane aprāvās.

-Un kas notika vakardien? Zeltkalns draudīgā toni noprasīja.

Nācās izstāstīt par zvanītāju un grabinātāju.

Viņam kļuva fiziski slikti. Viņš te valstās kā tāda dižciltīga jaunava, bet viņai kritiskā brīdi neviena nebija līdzās…

Instinktīvi pastiepis roku, viņš noliecās pie Danes vaiga un atglauda melnās matu cirtas no bālās sejas, kas bez grima un sarkanā krekliņa atblāzmā izskatījās divtik bāla. Pēkšņi viņš sastinga pirksta platumā zem labās auss žokļa virzienā vidēja aptuveni divus centimetrus gara rēta. Kļuva skaidra garo matu funkcionalitāte, un tomēr, pie joda, kas tas bija?

-Kas tas ir? Balsī atkal ieskanējās ārsta stingrie, noteiktie toņi.

-Rēta.

-Pats redzu, ka rēta. No kā?

-Ods iekoda, Dane mēģināja jokot.

- Lūdzu, neizvairies! Viņš cieši saspieda Danes plecu.

-Man jāzina. Jāzina, un viss. Tas notika pavisam nesen?

- Ziemā. Uz Jūrmalas šosejas. Ap diviem naktī braucu mājās no darba un pēkšņi atpakaļskata spogulī kā palēninātā filmā ieraudzīju, ka aizmugurējais stikls sabirst tūkstoš mazos gabaliņos no centra uz āru, kā milzu zirnekļa tīkls. Un tad sajutu pie auss tādu kā dzēlienu. Trakākais šoseja bija pilnīgi tukša.

-Un ko tu darīji?

-Ko es varēju darīt? Spiedu grīdā un plēsu mājās. Jutu, ka aiz apkakles čūskojas kaut kas silts…

-Smagi?

-Nē. Tikai garāmskrienot. Nobrāza ādu. Eksperti gan vēlāk teica vēl divi centimetri, un būtu miega artērija. Tad gan mēs ar tevi šobrīd tik jautri netērzētu… Droši vien trieciens pret stiklu lodes spēku vājināja. Un var jau būt, ka šāvējs vispār negribēja trāpīt man, bet tikai sašaut stiklu. Es tieši tobrīd rakstīju par vienu zemes šmuguļa lietu Ogres pusē gali stiepās līdz pat prokuratūrai. Man vairākkārt zvanīja un brīdināja nerakstīt, taču tas būtu zem mana goda.

Zeltkalns nodrebēja. Divi centimetri, un viņas te nebūtu…

-Policijai paziņoji?

-Jā. Pateicu Osim un viņa puišiem. Vietējos saukt nebija jēgas, tāpat neko neatrastu. Es zinu, kā tādas lietas notiek.

Jā, viņš nodomāja, es ticu gan, ka tu zini. Pieci gadi policijas sistēmā par un ap noziedzniekiem tas nav joks. Tas galīgi nav nekāds joks. Māra rokas ciešāk saspieda Danes plecus. Viņš sajuta sīksīkus drebulīšus.

Kāds joks, kāds dīvains likteņa joks! Savu bagāto pacientu pārsvarā iedomātajās problēmās klausoties, viņš reizēm bija prātojis kā kaut ko tādu vispār var iztēloties? Sev par kaunu jāatzīst, ka arī Ainas K. traģisko stāstu Zeltkalns sākumā bija uztvēris kā pārāk labā maizē dzīvojošas kundzītes fantāzijas, taču pēdējo dienu traģiskie notikumi bija likuši pilnīgi citām acīm paraudzīties arī uz agrāk dzirdēto… Tā varēja būt, tā bija realitāte. Sāpīga, nežēlīga, skarba.

Labi, ja viņš kaut uz mirkli varēja būt Danei līdzās un palīdzēt.

-Kur tu liki manu jaku? ļoti lietišķais jautājums pārrāva domu plūdumu.

-Palika kabinetā…

-Neaiztiki?

-Nē. Kāpēc gan?

-Māri, vai tu, lūdzu, neuzlietu svaigu tēju; es tikmēr aiziešu pēc jakas. Plakšķinot basās pēdas, viņa aizdipināja kabineta virzienā.

Ko tu tādai padarīsi? Būs jāiet un jātaisa tēja. Zeltkalns stīvi piesvempās kājās, prātīgi izstaipot sāpošos muskuļus, un uzmanīgi izvilka Jerico no segas apakšas zem Nero siltā sāna. Negribēdams Dani sabaidīt, viņš bija ieroci slepus pabāzis zem lāčādas, un suns ar savu svaru bija to piespiedis. Saldi aizmigušais Nero pat nepakustējās.

-Jā, sunīt, tu kļūsti vecs… dikti vecs. Tevi varētu iznest uz paplātes, un tu pat nepamostos…

Dane aizgāja līdz Māra kabinetam. Jā, viņas jaka un soma patiešām bija turpat, kur nomesta. Ātriem pirkstiem pārskrējusi ādinieces kabatām, pārbaudīja pistole bija vietā. Kabinetā bija tumšs, zaļi blāvoja tikai digitālā pulksteņa ciparnīca, vārgi apgaismojot telpu un piešķirot tai teiksmainu nokrāsu. Dane atcerējās Māris bija teicis: zaļais nomierina…

Izskatās, ka nu viņš ir iepinies šajā lietā tikpat dziļi kā viņa ar Osi. Melno jaku apciemojums bija skaidrākais pierādījums. Kā panākt, lai viņš neiestieg vēl dziļāk? Ja viņiem visiem noies greizi, neviens laukā nepestīs. Vienkārši vairs nebūs kam. Neglābs pat Oša jaunais, augstais amats.

Protams, Māris ir gudrs. Fiziski spēcīgs un veikls, gandrīz melnās jostas īpašnieks. Labi šauj, turklāt viņam pieder Jerico to viņa bija uzzinājusi no sava šaušanas instruktora, tā paša, kurš teju ģība, redzot, kā doktors Zeltkalns, izlādējot spriedzi, pletē kā zaldāts, sašaujot deviņdesmit no simta, bet nekad neko neteica par Danes konsekventajiem deviņdesmit astoņiem…

Danes domas atgriezās pie Zeltkalna viņš ir pārāk emocionāls un temperamentīgs. Un, spriežot pēc šīvakara attieksmes, vēl aizvien nebija vienaldzīgs. Tieši tāpēc viņa toreiz pazuda no Māra redzesloka nedrīkstēja ļaut sevī iemīlēties, nedrīkstēja pieļaut, lai viņš pazaudētu sevi, visu savu dzīvi pakārtojot viņai. Protams, viņai tā būtu labi un ērti, un vienā smadzeņu stūrītī prāts čukstēja tu jau sen to esi pelnījusi, taču nē, tā viņa negribēja. Pirmkārt, viņa nepieņēma līdzjūtību. Otrkārt, pārāk labā atmiņā bija to draugu likteņi, kuri bija vēlējušies būt kas vairāk nekā tikai draugi…

Dažbrīd Danei likās, ka viņu nepārtraukti uzmana kāds tumšs eņģelis.

Rinalds, kurš viņu brālīgi mīlēja visus vidusskolas gadus, gandrīz aizgāja bojā avārijā, pēc tam bezcerīgi nodzērās.

Viesturs, grupas bundzinieks, sāka niekoties ar narkotikām, apprecējās, bet sieva aizgāja pie cita.

Studiju biedrs Edmunds, ar kuru kopā Dane bija iestudējusi savas pirmās izrādes un kurš bija sapņojis par radoša tandēma nodibināšanu, piedzīvoja nervu sabrukumu un nu strādāja par gaismotāju mazā lauku klubiņā dziļi Latgalē.

Un nu Osis un Māris. Nē, Dane neparko nevēlējās, lai kādam no viņiem notiktu kaut kas ļauns, tāpēc, cik vien iespējams, centās ieturēt distanci.

Zeltkalns aizvēra acis. Neciešami sāpēja galva, un vienīgais, ko gribēja sadauzītais ķermenis, atlaisties horizontāli. Tajā pašā laikā prāts strādāja ar divkāršu ātrumu. Viņš bija pārliecināts, ka tas, ko Dane pastāstīja, ir tikai niecīga daļiņa pārdzīvotā. Vai viņa par to negribēja runāt principā vai tieši ar viņu?

Nogurums darīja savu. Atlaidies vectēva lielajā ādas zvilnī, viņš pievēra acis. Ogļu blāzma kamīnā pārvērtās oranžā, kustīgā laukumā, iedarbojoties hipnotiski un pamazām izplūstot necaurredzamā priekškarā.

Kad viņš pēc brīža pamodās, sārtais blāzmojums bija gandrīz izdzisis, toties kāds bija gādīgi apsedzis viņu ar rūtaino pledu. Uz lāčādas krākuļoja Nero, bet Dane bija izgaisusi. Zeltkaļus balsi izlamājās, un miegs acumirkli bija prom. Atkal! Un, protams, neko nepasakot, neatstājot ne ziņu, ne zīmīti. Tas laikam šai sievietei bija asinis ielauzties kāda dzīvē, sagriezt visu kājām gaisā, pamest un nenotveramai aiziet. Vienu īsu bridi viņš bija ļāvis sev cerēt, ka Dane varētu palikt… Laikam jau velti.

Sasodīts, kas viņš tāds par cilvēku?

Ātri izgājis goda apli pa pirmo stāvu viesistaba, virtuve, kabinets, halle viņš nokāpa pagrabā. Visas durvis uz ārpasauli bija ciet, aizslēgtas no iekšpuses, taču Danes nekur nebija.

Pēkšņi no otrā stāva atskanēja attāla dūkšana, kas atgādināja dusmīgu burbuļošanu. Kas, pie joda…?

Cenzdamies bez skaņas uzkāpt pa vecajām, čikstošajām un brakšķošajām ozolkoka kāpnēm, Zeltkalns aizlīda līdz vannasistabas durvīm. Dūkšana kļuva skaļāka. Burbuļvanna! Iegādāta tik sen un lietota tik maz, ka bija jau piemirsies par tās dažādajām iespējām. Tātad viņa nolēmusi pamērcēties vannā… Hmm, kā pa savām mājām, viņš nodomāja un kāpa lejup vārīt kafiju un smērēt maizītes, pieļaujot, ka novannojusies Dane gribēs ēst.

Tikmēr Dane jautri šļakstinājās pa trīsstūraino burbuļvannu, izbaudīdama spēcīgo ūdens strūklu masāžu.

Pēdējo dienu notikumu virpulis un bezmiega maratonā pavadītās divas naktis plus šīs nakts skriešanās ar vajātājiem un pārdzīvotās izbailes lika justies kā salauztai un novazātai rotaļlietai. Duša tūlīt pēc ierašanās nespēja šo sajūtu atvairīt, un Danei sagribējās to izšķīdināt.

Ķermenis burtiski brēca pēc karstas vannas, bet drēbes pēc veļas mašīnas un krietnas porcijas Ariel ar Alpu svaigumu. Palaidusi vannā tik karstu ūdeni, ka tā drīzāk atgadināja zupas katlu īsi pirms burbuļa uzmešanas, viņa ar atvieglojuma sajūtu salādēja Philips veļas mašīnā visas notraipītās, asiņainās drēbes, kas gulēja vannasistabas stūrī uz grīdas, saspaidīja podziņas, dodot mašīnai komandu izsniegt viņas drēbju kaudzi pirmatnējā svaigumā, un atvieglota ievēlās burbuļvannā. Karstā vanna ātri atjaunoja spēkus. Cik maz gan patiesībā cilvēkam vajag! Štrunts par visām pasaules nelaimēm, štrunts par deputāta K. neģēlībām un vajātājiem, kuri, pazaudējuši viņas pēdas, cerams, būs devušies, no kurienes nākuši, jo citādi domāt viņa baidījās Māra dēļ. Viņš nav pelnījis iekulties nepatikšanās.

Baudot tīkamo masāžu, viņai bija izdevies aizmigt. Atmodusies remdenajā ūdenī, kas viņai, izteiktai siltuma mīļotājai, likās gandrīz vēss, Dane sajutās spirgta un moža, kā no jauna piedzimusi. Galva bija skaidra, domas asas.

Viņa aši saģērbās, no pakaramā nolaupīdama Māra treniņbikses tām gan nācās četrreiz uzlocīt galus, bet citādi bikses bija itin ērtas. Tāpat basiņām viņa klusām noskrēja lejup pa kāpnēm. Šausmīgi gribējās kafiju lielu krūzi stipras, melnas kafijas… Halles vecais stundenis rādīja puspieci. Atkal. Tāpat kā toreiz. Šajā mājā vēsture atkārtojās.

Māri viņa atrada virtuvē. Pa pusvirus atstāto durvju spraugu varēja redzēt, ka viņš cītīgi saimnieko griež un smērē maizītes, lielā kafijas kannā uzlej dabisko kafiju un uz mazas tasītes uzgriež svaigu citronu.

Rīta pelēcīgajā gaismā, kas spiedās caur žalūziju spraugām, Dane pamanīja, cik viņš izskatās noguris zem acīm vīdēja tumši loki, tāpat jau plānie vaigi iekrituši, deguns kļuvis garāks un smailāks. Tumšie mati, kā parasti, atsukāti atpakaļ, taču dažas cirtas spītīgi krita pāri pierei, piešķirot sejai zēnisku izteiksmi. Viņa pasmaidīja Māris vēl arvien ieturēja trīsdienu bārdiņas stilu, kas viņam lieliski piestāvēja. Interesanti, vai tā ir tikpat maiga kā toreiz? Radās traka vēlme pārvilkt ar roku pār ataugušajiem rugājiem un pārliecināties. Klusi ielavījusies virtuvē un piezagusies no mugurpuses, viņa apvija rokas ap Zeltkalna platajiem pleciem un pieglauda vaigu platajai mugurai.

Zeltkalns sastinga. Galvenokārt no pārsteiguma. Vispirms kā viņa, pie velna, tik klusi bija ienākusi? Savukārt ko nozīmē šis apskāviens? Lēni pagriezies pret Dani un jau atvēris muti, lai uzdotu jautājumu, viņš aprāvās pastiepusies pirkstgalos, viņa to viegli noskūpstīja uz sarainā vaiga…

-Tikai gribēju pateikt tev paldies, Dane nepakustēdamās klusi nočukstēja.

-Par ko?

-Par visu… Par pajumti, mieru un klusumu. Biju vannā, sildījos, līdz aizmigu. Pamodos un nācu pēc kafijas.

Ak tā gan, viņš uzjautrināts nodomāja. Bet viņš tikmēr kā muļķis ar ieroci skraidīja pa māju, meklēdams nez ko.

-Un ko tu tagad gribi? Pašam negribot, jautājums izskanēja skarbā tonī.

- Es… Dane mulsi atrāva vaigu. Man… Māri, vai es nevarētu palikt pie tevis?

Beidzot. Beidzot viņš to ir sagaidījis!

Prieks uzvilnīja tik spēji, ka gandrīz noslāpēja. Palikt… Pa nakti, uz pāris dienām vai pavisam?

Ko atbildēt? Paliks, sagaidīs rītu un atkal izgaisīs uz nākamajiem astoņiem gadiem? Atkal dйjа vu.

Tā jau reiz bija noticis un tika izrunāti tieši šie paši vārdi. Tikai toreiz tas bija viņš, kurš aicināja palikt.

Toreiz, pirms astoņiem gadiem, viņš Danei bija teicis: “Es visu saprotu. Un neko neprasu, tikai piedāvāju. Savu mīlestību, savu draudzību izvēlies pati. Es vienmēr būšu tavs draugs, pie kura var nākt pa durvīm, pa logu, caur skursteni, vienalga, kaut trijos naktī. Mana sirds un māja tev vienmēr būs atvērtas. Un varbūt reiz tu mani iemīlēsi…”

- Māri… Viņš juta, ka Dane viegli atraujas. Tu dusmojies, ka es tevi tajā visā ievilku?

-Nē, protams, un tas vēl ir jautājums, kurš kuru kur ievilcis… Zeltkalns mēģināja jokot, velkot laiku. Pie velna, viņš taču nevar tagad likt viņai iet. Negrib. Vismaz ne šobrīd. Pat ja vēlāk būs jārāpjas pa sienu.

Danes plauksta pieskārās Māra trīs dienas neskūtajam vaigam. Maigs…

-Man jāiet?

-Paliec… viņš aizsmacis nočukstēja. Lai tā būtu. Tikai… Es tevi ļoti lūdzu tiešām paliec. Citādi nav vērts.

-Ko nav vērts?

-Neko…

Dane brīdi klusēja, tad vēlreiz pastiepās pirkstgalos un liegi pieskārās ar lūpām viņa pierei. Paldies.

Zeltkalnam kaklā iesprūda kamols, draudot nosmacēt.

-Pagaidi… Tev sodrēji uz deniņiem, ļauj notīrīšu. Viņa paņēma no galda salveti, ar mēles galiņu to samitrināja un pieskārās viņa vaigam, it kā lai notīrītu. Nekādu sodrēju tur nebija. Viņa tikai sajutās šim vīrietim tuva un parādā. Viņš, neko neprasot, bija ielaidis viņu, tādu vētrasputnu, savā mājā, vienlaikus atvērdams arī sirds durtiņas. Tieši tas Dani biedēja visvairāk. Viņa baidījās pa tām ieiet, taču Mārī bija kaut kas tāds, kas neļāva piecelties un aiziet.

Ak Dievs, viņš sev jautāja, ko viņa īsti grib?

Viņš taču nav azbesta klucis, lai piecos no rīta mierīgi stāvētu līdzās tikko no vannas izkāpušai skaistai sievietei, kura turklāt vēl tērpusies viņa treniņbiksēs, un neko nejustu… Lai notiek kas notikdams lai viņa sit, skrāpē, kliedz, bet viņš Dani tūliņ noskūpstīs. Vismaz tik daudz par viesmīlību un astoņu gadu gaidīšanu ir nopelnījis.

Kamēr smadzenes vēl meklēja motivāciju, rokas jau apskāva Dani un pievilka cieši klāt, bet lūpas slīdēja cauri sejai pārkritušajiem matiem, meklējot lūpas. Un atrada. Viņa nekliedza, nesita, nekoda un neskrāpēja. Tieši pretēji it kā to vien būtu gaidījusi, apskāva Māra kaklu un tik cieši piekļāvās, ka viņam uz brīdi aizsitās elpa. Danes rokās jautās spēks, kādu viņš neatcerējās izjutis. Un arī skūpstījās viņa atdevīgāk un mežonīgāk, nemēģinot izvairīties no viņa mēles iebrukumiem, tieši pretēji nikni atbildot ar to pašu. Viņam aizmiglojās acis… Vēl drusciņ, un viņš vairs nebūs valdāms…

Lai viņu nošauj, taču viņš Danei neatzīsies, ka pa visu šo laiku viņam bijusi tikai viena sieviete nejēdzīgs pārpratums, ko viņš joprojām atcerējās ar nepatiku un kaunējās par savu vājumu.

-Mīļā, mums nevajadzētu to darīt, ja tu nevēlies…

-… bet es…

- … palikt šeit vienmēr. Es gribu, lai tu esi šeit vienmēr. Es gribu tevi sev līdzās katru dienu, es gribu pamosties tev līdzās un aizmigt tev līdzās. Es gribu zināt, ka ar tevi viss ir kārtībā, ka tev neseko trakie ar ieročiem un ka tu neguli kādā grāvī ar cauršautu pakausi.

-Māri…

- Pagaidi, es neesmu beidzis! Viņš vairs nebija apturams. Reiz taču tas bija jāpasaka. Gribu just tevi sev līdzās tādu, kāda tu esi šobrīd, siltu, maigu, dzīvu, nevis tādu, kāda tu slapstījies gar mājas stūri, pārbijušos, pārgurušu, asiņainām drēbēm un knapi dzīvu… Varbūt esmu vecs, sentimentāls muļķis, bet es gribu tevi dzīvu!

-Es esmu dzīva!

-Cik ilgi?! viņš izsaucās. Cik ilgi? Ar šādu darbu un šādu dzīvesveidu… Es tevi nesatiku vēlreiz tāpēc, lai atkal pazaudētu.

Dane klusēja.

Zeltkalns dziļi ievilka elpu.

- Dane, brauksim uz Angliju. Pie manējiem, uz manām bērnības mājām. Vismaz uz laiku. Kamēr šeit viss norimstas. Pati teici mēs esam izdarījuši visu iespējamo, tagad darbs policijai. Lai viņi savāc pēdējos pierādījumus un arestē vainīgos. Tu jau tāpat esi ārkārtīgi daudz izdarījusi. Es negribu, lai tu vēl vairāk iesaistītos šajā lietā. Zini veco teicienu pirms saullēkta tumsa ir visdziļākā? Es negribu, lai ar tevi kas atgadītos…

-Māri, es gribu kafiju.

-Neizvairies no atbildes!

-Man ir vēsi.

-Nestāsti, te ir silti.

-Es par to padomāšu…

-Es tūliņ sākšu dusmoties.

-Dusmojies. Bet es tiešām gribu karstu kafiju.

Tajā brīdī skaļi un pavēloši ieskanējās mūžvecais durvju zvans bim bom bam, bim bom bam…

Viņi satrūkušies saskatījās. Kas gan tur sešos no rīta varēja vēlēties ienākt neaicināts?

23. nodaļa

*

Tas bija Osis ar Gintu. Pārguruši un dusmīgi pēc velna.

-Kas tā par šaudīšanos uz Dzintaru viadukta? Sveiciena vietā Osis klupa Danei krāgā. Gints man atveda tos loriņus, un es viņu uzreiz aizsūtīju pie tevis uz Piejūru, bet tur tumšs un kluss kā nēģera vēderā. Ari kaimiņiene neko nav ne dzirdējusi, ne redzējusi. Gints zvana Jūrmalas policijai, bet tur satraukums: uz viadukta dzirdēti pieci šāvieni, skaļi kaukušas riepas, divas mašīnas nesušās baismīgā ātrumā, pēkšņi viena pazudusi, bet otra ar cauršautu pakaļējo riepu tukša palikusi stāvam uz viadukta, īsi pirms Turaidas ielas nobrauktuves. Labi, ka Gintam ienāca prātā doma izsaukt mūsu ekspertus, lai noņem pirkstu nospiedumus. Ja sakritīs ar Rītiņas mājā atrastajiem, būs vēl viena saistība.

Viņš atvilka elpu un drusku nomierinājās. Labi. Tagad stāsti, kas īsti atgadījās.

Dane vēlreiz atstāstīja aizvadītās diennakts notikumus, neaizmirstot pieminēt arī abu tipu vizīti pie Zeltkalna un saraušanos ar saimnieku. Oša seja kļuva aizvien drūmāka. Viņi ar Gintu saskatījās.

- Aha, tas nozīmē, ka arī jūsu kabinetā un istabās mēs kaut ko varētu atrast… Gint, paskaties, varbūt vari atrast kādus noderīgus pirkstiņus! Osis izrīkoja un, kad uzrunātais bija aizgājis, nopietni palūkojās Danē un Zeltkalnā.

-Jums jāpazūd. Jo ātrāk, jo labāk.

- Ko? Dane iesaucās. Tagad? Tagad, kad viss tuvojas noslēgumam un man ir iespēja būt visur klāt un uzrakstīt sava mūža vislabāko rakstu? Pat neceri. Ne-par-ko! viņa noskaldīja.

- Tas nav apspriežams, Osis nogurušā balsi noteica.

- Māri, vai es varētu palūgt jūs uz sarunu zem četrām acīm? Bet tu varbūt tikmēr varētu mums ar Gintu uztaisīt divas lielas krūzes ar zvērīgi stipru kafiju un kaut ko apēdamu. Pēdējās trīsdesmit sešas stundas neko neesmu ēdis, vēders pie mugurkaula pielipis.

Abi vīrieši aizgāja uz Zeltkalna kabinetu, bet Dane kā jau norīkots uz virtuvi. Pie sevis nosmīnēja sievietei sievietes vieta un ķērās pie kafijas un maizīšu gatavošanas. Zeltkalna veikums vienlaikus ar attiecību skaidrošanu un spontāno maiguma brīdi nez kā bija apēdies un izdzēries.

-Māri, man ar jums nopietni jārunā, tikko pārkāpis Zeltkalna kabineta slieksnim, Osis ķērās pie lietas.

- Man iziet? Gints izlīda no galda apakšas, kur uz atvilktņu rokturišiem bija meklējis pirkstu nospiedumus.

-Esi beidzis?

-Vēl piecas minūtes.

-Nesteidzies, es tikmēr uzpīpēšu. Drīkst iziet uz terases? viņš palūdza mājas saimniekam atļauju.

- Protams. Nevēlaties lāsi laba viskija? Zeltkalns piedāvāja. Tiesa, laiks mazliet nepiemērots, taču domāju, ka situācija pieļauj izņēmumu…

- Zināt, neatteikšos. Un droši varat piedāvāt arī Gintam. Mēs abi šonakt esam tā izsalušies un pāmervojušies, ka sildoša lāse būs pašā laikā. Un, Māri, vai mēs beidzot nevarētu pāriet uz tu? Man tā jūsošana riebjas.

-Protams, Zeltkalns atteica, atgriezies kabinetā un rāmi liedams trijās zemās glāzēs dzintarainu šķidrumu. Ko jūs… tu gribēji man teikt?

- Paldies, Osis, rekordātrumā nosūcis Gintam atņemto cigareti, ienāca kabinetā un paņēma pasniegto glāzi.

-Nu… Ir tā, ka jums ar Dani šobrīd visdrošāk būtu uz kādu laiku aizbraukt no Latvijas. Pēc iespējas tālāk un uz ilgāku laiku. Viņai es to neteikšu, citādi viņa darīs visu par spīti, taču tici, ka pār jūsu abu galvām savilkušies tādi mākoņi, ka man trūkst padoma, kā tikt cauri sveikā. Vakardienas un aizvakardienas notikumi tam bija vislabākais piemērs. Nākamreiz var tā nepaveikties. Viņš nopūtās. Es nespēju vienmēr būt līdzās, lai kā gribētu. Sevišķi tagad, kopš strādāju Rīgā.

Zeltkalns ievēroja un novērtēja faktu, ka Osis uzsvēra nevis savu amata un statusa, bet gan dzīvesvietas maiņu.

-Ko tu ar to gribi teikt?

-Tikai to, ka šobrīd, kopš sākušās liela mēroga korumpēto valsts amatpersonu, tiesnešu, prokuroru, policistu un dažādu sabiedrisko darboņu medības, cits pēc cita uzpeld vieglāki, smagāki un pavisam baisi noziegumi. Nestāstīšu, ko mēs ar savu komandu darījām pēdējās trīs diennaktis, taču vienu gan varu teikt visi tie, kas šobrīd jau ir un vēl tiks aizturēti, ir tādi vilkači, kādi pat sapņos nav rādījušies. Piesedzas ar uzplečiem, mandātiem, mantijām, savu ārēji cienījamo stāvokli sabiedrībā, bet patiesībā rauš, grābj, ķer, zog, laupa, izvaro, nogalina gan tos, kas traucē, gan vienkārši sava prieka pēc, veido pagrīdes biznesu spēļu elles, bordeļus, pornoindustrijas, bērnu eksporta un orgānu tirdzniecības punktus…

-Vai tev tam visam ir pierādījumi? Zeltkalns izskatījās kā pēkšņu triecienu saņēmis.

-Ir, Māri, ir. Lielākajai daļai ir. Ari Fobos lietai pateicoties Danes atjautībai, intuīcijai un datora iespēju pāzināšanai, mēs beidzot ieguvām atspēriena punktu, lai pieprasītu Ģenerālprokuratūrai un Saeimai atļauju ķerties klāt deputātam K. Ir sākušas runāt arī dažas aģentūras VIP Class modeles, kuras bija ieradušās Lolitas Rītiņas bērēs. Igaunijā ir aizturēts Raivo Gulbis, un, cik zinu, viņš sācis sniegt liecības. Šodien pie mums uz dziļām un saturīgām pārrunām bija ieradies, tiesa gan piespiedu kārtā, sabiedriskā fonda Fobos vadītājs Viktors Muravjovs… Pavisam bāls un trīcošs kā apšu lapa. Lūdza divdesmit četras stundas pārdomām. Rīt turpināsim. Rīt gaidāms arī Saeimas balsojums aizturēto tiesnešu un prokuroru lietā

-redzēs, ko mūsu simts gudrās galvas izlems paturēt viņus apcietinājumā vai palaist uz brīvām kājām? Jā, un tuvākajās dienās notiks daudzas aizturēšanas un aresti, es ar savējiem būšu ļoti aizņemts un baidos, ka kādā brīdī var pietrūkt resursu, lai jūs abus nosargātu. Bet jūsu līdzdalība un ieguldījums šīs lietas izmeklēšanā zināmās aprindās sen vairs nav nekāds noslēpums. Man ļoti negribētos, lai pēdējā brīdī kāds vēl mēģinātu jums atriebties. Ko tu par to domā, Māri?

-Skan prātīgi, Zeltkalns domīgi noteica. Atklāti sakot, es šodien Danei jau piedāvāju braukt kopā ar mani uz mūsu ģimenes lauku mājām netālu no Birmingemas, Anglijas vidienē. Man tā likās drošāk…

- Jā? Osis ieinteresēti pacēla nogurušo skatienu. Nezināju, ka jūs esat tik tuvi. Un ko viņa?

-Neko. Nē, nu apsolīja padomāt.

Osis ilgi klusēja, saspringti kaut ko apsverot.

- Māri, drīkst tev uzdot vienu jautājumu? Viņš pēkšņi ieskatījās Zeltkalnam acīs. Ko tev nozīmē Dane?

Zeltkalns tīri vai palēcās. Šinī mājā vēsture tiešām atkārtojās. Pirms brīža viņš to pašu bija vaicājis Danei par Osi.

Draugs, tikai draugs viņa bija atbildējusi. Viņš tā nevarēja.

-Es viņu mīlu. Jau astoņus gadus, viņš vienkārši atbildēja. Un darīšu visu, lai viņu pasargātu. Par katru cenu.

-Skaidrs. Osis bezkaislīgā balsī noteica. Un viņa?

-Nezinu. Tas ir sarežģīti. Viņa bēga un izvairījās no manis astoņus gadus, un nu pirms nedēļas mēs satikāmies.

Ahā. Osim daudz kas Danes uzvedībā kļuva skaidrāks. Tātad Zeltkalns. Tas visu laiku ir bijis Zeltkalns. Un viņš pats kā tāds muļķis iegrūda viņu tā rokās. Nu ko, Valdi Osi, tevi var apsveikt esi pazaudējis vienīgo sievieti, kuru…

Kabineta durvis atsprāga vaļā līdz kājai, un kā satrakota fūrija iebrāzās Dane. Acis meta zibeņus, melnās krēpes plīvoja pa gaisu kā nosmailēti pīķi. Viņa bija tik dusmīga, ka pat smieklīgais krekliņš atgādināja cīņas karogu.

- Pirmkārt, kafija un karstās maizītes gatavas. Otrkārt, Gints savu darbu jau sen pabeidzis. Treškārt, no kā godātie kungi grasās mani pasargāt, izvedot no valsts? Ceturtkārt, pirms mani dalīt, varbūt kāds pajautās ari manas domas?

- Glābjas, kas var! Osis centās pajokot… Neveiksmīgi. Danes skatiens viņu gandrīz pārvērta pelnu kaudzītē.

Osis ar Zeltkalnu apmulsuši saskatījās. Cik daudz viņa bija dzirdējusi?

-Osi, nemaz nelūri! Gribu zināt, kādas konspiratīvās teorijas jūs šeit bīdāt!

Dane neatklāja, ka dzirdējusi visu Zeltkalna atzīšanos un tā viņu bezgalīgi aizkustinājusi.

Pārsteidza Oša vienaldzīgā attieksme. Tomēr nav ko brīnīties Valdim dzīvē galvenais vienmēr bijis darbs, un pati vien bija noraidījusi visus viņa tuvošanās mēģinājumus. Tā, lūk. Kā viņa pirms dažām stundām bija teikusi Zeltkalnam? Draugs, tikai draugs. Lai tad tā ari paliek.

Vēl jau nekas nav īsti skaidrs arī ar pašu Zeltkalnu vēl jāsaprot, vai šīsnakts maiguma un tuvības mirklim iespējams turpinājums vai ari tā bija divu stresa situācijā nonākušu cilvēcisku būtņu dabiska reakcija, meklējot siltumu un drošību?

Nesagaidījusi atbildi, viņa vērsās pie Zeltkalna: Māri, lūdzu, atstāj mūs ar Valdi divatā. Uz piecām minūtēm… Viņa zīmīgi uzsvēra vārdiņu piecām, ironiski norādot, ka kopš pirmajām piecām aizritējusi pusstunda. Ārā bija pavisam gaišs.

Kā jau labi audzināts džentlmenis, kuram dāmas vēlēšanās ir likums, Zeltkalns paklausīgi izgāja no kabineta.

-Nu??? Dane kareivīgi iespieda rokas sānos.

-Nu…? Osis nogaidoši atbildēja ar pretjautājumu.

- Kāpēc tu gribi no manis atbrīvoties? Ko es tev esmu izēdusi? Dane uzbruka.

-Tu nesaproti… Neko tu neesi izēdusi. Es tikai vēlos tevi pasargāt. Un Zeltkalnu arī. Jums nepietiek ar draudiem, ielaušanās mēģinājumu, kautiņu un slepkavības mēģinājumu? Zini, es nevēlos pirkt tev vainagu… Viņš noklusēja faktu, ka aizturētais Raivo dusmās bija izkliedzis gan jau tiksim galā arī ar tiem abiem ošņātājiem…!

- Un nepērc! viņa ērcīgi atcirta. Labāk pastāsti man to, ko teici Mārim.

- Piedod, nevaru. Bet tu visu uzzināsi pati pirmā, dodu goda vārdu. Tikai tev jāapsola, ka jau rīt kopā ar Zeltkalnu dosies uz Angliju. Viņš ir gudrs un spēcīgs vecis, spēs tevi nosargāt. Katrā ziņā viņš man to apsolīja. Dane, tici, es tev to nelūgtu, ja tas nebūtu dzīvības un nāves jautājums. Tava un Māra dzīvība un nāve… Varbūt arī mana… viņš pavisam klusi piebilda. Es nespēju darboties ar pilnu atdevi, kamēr esi šeit, un ir cilvēki, kuri to izmanto. Vakar man piezvanīja un piedraudēja ja neapturēšu operāciju, ar tevi būs cauri. Steigšus zvanīju tev, bet bija jau par vēlu…

- Man mobilajam nobeidzās baterija… Dane izmisusi nočukstēja. Ak Dievs, ko Osim viņas dēļ nācies pārdzīvot!

- Nu lūk. Vispirms baterija, pēc tam pakaļdzīšanās pa naksnīgu šoseju un šaudīšanās… Starp citu, kā tu pamanījies tam mersim sašaut aizmugurējo riepu? Pēc bremzēšanas pēdām likās, ka abas mašīnas bijušas blakus.

-Pati nezinu. Klausīju tavam padomam, spiedu grīdā, atrāvos, piebremzēju, palaidu viņu priekšā un pa atvērto logu ar kreiso roku bliezu pa riepām. Interesantāk laikam būtu bijis trāpīt benzīnbākā, vai ne? Viņa pirmoreiz pasmīnēja.

-Ne vella, tas ir interesanti tikai kino un televīzijā. Reālajā dzīvē bākas nemaz tā nesprāgst, Osis atteica. Nezināju, ka esi kreile… Tu taču raksti ar labo roku? Tikai retais labrocis spēj šaut ar kreiso.

-Es esmu abroce. Vecos laikos tādus sauca par ķeiriem.

-Tagad zināšu. Un kur palicis tava autiņa sānu stikls?

Velns, arī to jau paspējis izšņakarēt!

-N-nu… Tas bija melno jaku atvadu sveiciens, saprotot, ka mani vairs nepanāks. Braucu nost no tilta, griezos pa labi, nu, un tad šie laikam izšāva…

-Laikam… No kurienes uz šofera sēdekļa asinis?

Arī tas vēl. Nekas nopietns. Ods iekoda.

Osis, neko neteicis, piegāja pie Danes, bez ceremonijām pabāza roku zem biezajām, melnajām krēpēm un piepacēla tās. Ilgi skatījās uz plāksteri, tad, tāpat klusējot, aizgāja līdz kabineta durvīm un atvēra tās. Vestibilā Zeltkalns ar Gintu tērzēja par datortehnikas jaunumiem.

- Man ir kāds paziņojums. Lūdzu, ienāciet kabinetā! Šobrīd Osis uzvedās tā, it kā tas būtu viņa birojs. Nekas, Mārim viņš atvainosies vēlāk. Tā… Māri, Dane ir piekritusi doties tev līdzi uz Birmingemu. Rīt no rīta ar pirmo lidmašīnu. Lūdzu, te būs biļetes ar atvērtiem vārdiem. Pirms reģistrācijas uzrādiet šo! Viņš pasniedza Mārim garenu, dzeltenu aploksni.

- Bet tu, viņš vērsās pie Danes, pasniedzot viņai vēl vienu, šoreiz parastu aploksni, lidmašīnā izlasi šo te. Bet tikai lidmašīnā. Labi? Kas vēl? Rīt, tas ir, šodien un naktī jūs neuzkrītoši apsargās. Būtu labi, ja jūs paliktu vienuviet… Vislabāk Piejūrā. Danes mājoklis ir kompaktāks un vieglāk pārskatāms. Resursi, zināt… Osis rūgti pasmīnēja. No rīta

Gints jūs pavadīs līdz lidmašīnai. Nebēdā, haizivs, apsolu, ka sagādāšu tev materiālus vairākiem labiem stāstiem! Viņš draudzīgi paklapēja pa Danes plecu, lai gan labāk būtu gribējies viņu apskaut… Taču pēc Zeltkalna nopietnās atzīšanās Osis vairs neriskēja spert kāju šajā teritorijā.

- Vai mēs vienreiz ēdīsim vai ne? žēlabaini iesaucās Gints. Pie vārda ēdīsim nez no kurienes materializējās ari Nero, līksmi vicinādams asti un gaidīdams draudzības kumosiņu.

-Paga, paga, Dane strauji ierunājās. Un kas notiks ar Nero un Mici? Mēs aizbrauksim, bet viņi? Uz patversmi? Tā es neesmu ar mieru! Kategoriski nē! Ja var nokārtot, lai dzīvnieki dodas mums līdzi, labi. Ja ne, es palieku.

-Man šķiet, šīs klases biļete un tas, kas ir dzeltenajā aploksnē, ļaus jums mierīgi aizbraukt ar visiem zvēriem. Lai gan es biju izdomājis, manuprāt, jauku variantu jūsu četrkājainos draugus apsolījās pieņemt Jāņonkulis Ezeriņos. Es arī viņus apciemošu, kad gadīsies brīvāks brītiņš…

Dane nomierinājās. Tā vai citādi abējādi būtu labi. Zinot Jāņonkuļa mīlestību pret visu dzīvo, nebija jāraizējas, ka kustoņiem varētu klāties slikti. Turklāt ej nu zini, kā uz mājas mīluļiem bez pasēm raudzītos briti? Labāk, lai Mice ar Nero dzīvo Ezeriņos, svaigā gaisā, un ēd vietējo barību. Viņu piespiedu trimda taču nebūs mūžīga nedēļu, divas, un tad jau visi atkal satiksies… Lai notiek, atstāsim zvērus pansijā pie Jāņonkuļa!

-Labi, kas īsti notiks tālāk? Zeltkalns, sācis domāt pragmatiski, ievaicājās. Viss mainās tik pēkšņi, ka es patiešām nezinu, kā paspēt. Jāsazvana vecāki. Jāatceļ konsultācijas, jābrīdina klienti.

- To gan nedari. Dari, kas jādara, lai savāktos, bet tavus klientus brīdinās mūsu inspektores. Kas vēl?

- Jānokārto daži steidzami bankas maksājumi. Jāiztīra ledusskapis…

-To var izdarīt pāris stundu laikā. Kā ar tevi, Dane?

-Darbā šodien brīvdiena, un vispār man iekrājušās septiņas nedēļas atvaļinājuma. Varu noformēt pavisam oficiāli.

- Nevajag. Ja tevis ilgstoši nebūs mājās un ari darbā pateiks, ka esi atvaļinājumā, ikvienam kļūs skaidrs, ka esi devusies uz ārzemēm. Bet, ja tu uz kādām divām trim nedēļām saslimtu, tas gan būtu lieliski. Tad tu varētu būt kā mājās, tā slimnīcā vai sanatorijā.

-Labi. Rīt no rīta piezvanīšu uz redakciju un pateikšu, ka esmu saslimusi…

-Lieliski. Nu ko, tad posieties un dariet tā, lai vakarā varētu būt Piejūrā. Bet mēs uz darbu! Vakarā tiksimies. Dane, lūdzu, iedod man savas haizivs papīrus un atslēgas aizdzīšu uz autobāzi, lai ieliek stiklu. Kad atgriezīsies, paņemsi…

Osis ar Gintu aizjoņoja.

-Ko viņš tev teica? Dane metās tirdīt Zeltkalnu, pūlēdamās izvilkt no viņa kaut drusciņu informācijas.

Māris klusēja. No vienas puses, viņš saprata Oša vēlmi pasaudzēt Dani un turēt tālāk no gaidāmajiem notikumiem. No otras -, viņai bija tiesības zināt… Nebija taču nekāds bērns. Citādi var pienākt brīdis, kad Dane sāks ienīst viņus abus par patvaļīgu rīkošanos ar viņas dzīvi.

-Klausies… Viņš īsumā pārstāstīja Oša sniegto informāciju. Dane to uzņēma negaidīti mierīgi.

- Es zināju, ka reiz pienāks brīdis, kad mūsu neoficiālā izmeklēšana nonāks punktā, kad pašdarbība vairs nav pieļaujama, un viss būs jāatklāj drošībniekiem. Tā tas ir bijis vienmēr, normāla prakse. Neredzu, ar ko šī lieta atšķirtos. Un velti viņš baidījās, ka es varētu palaist presē kaut ko nesaskaņotu, sevišķi šādā lietā. Par to vēl ilgi nevarēs atklāti rakstīt. Ja ir tā, kā mēs domājam, un tikla pavedieni stiepjas ne tikai līdz mūsu pašu valdības augšējiem krēsliem, bet pāri visai Baltijai -līdz pat Krievijai, tad tas ir vairāk nekā nopietni un bez piectonnīgiem pierādījumiem nav ko sākt, citādi būs starptautisks skandāls. Tomēr gan jau pienāks diena, kad par to uzrakstīšu. Tautu nevar vadāt kā aunus greznās saitītēs.

-Dane, bet vai nav tā, ka žurnālisti es nerunāju par tevi! reizēm patvaļīgi uzņemas taisnās tiesas funkcijas? Uzraksta priekšlaicīgi, izmanto nepierādītus faktus un apšaubāmus apgalvojumus, piekar birkas vainīgs, nevainīgs… Vai preses ļaudis kādreiz domā, kā jūtas nevainīgais, kurš publiski nodēvēts par vainīgu? Māris jautāja.

- Domā gan, un kā vēl. Arī mūs saista tā sauktie juridiskie vairogi kamēr fakti nav pierādīti un izmeklēšana nav pabeigta, oficiāli par to rakstīt nedrīkst. Taču, ja mēs esam visu izpētījuši no A līdz Z, kāpēc ne? Tieši tāpēc žurnālisti, neatkarīgi strādājot pie tām pašām lietām, pie kurām oficiālā izmeklēšana, rok arī tādās vietās, kur tiesībsargiem neienāk ne prātā. Un aizrokas dziļāk un tālāk. Viņu rīcībā ir vairāk neoficiālās informācijas, kas nereti radikāli atšķiras no oficiālās… Bieži vien žurnālisti ir ar mieru dalīties informācijā ar lietas izmeklētājiem, bet viņus neņem nopietni. Osis gan vienmēr uzklausa visus manus murgus un fantāzijas… Gadās, ka tās ir vien tukšas hipotēzes, bet vairākos gadījumos no tā kaut kas ir sanācis. Piemēram, Fobos un K. kunga lietā, manuprāt, liela nozīme būs lilijām…

-Vai ar labu žurnālistiku nav tāpat kā ar labu grāmatu tādus materiālus nelasa visi, jo tie balstīti uz argumentiem, faktiem un viedokļiem, turpretī dzeltenā prese uz ātri sagremojamiem apgalvojumiem un bildēm, kas nereti tiek komentētas pilnīgi citādi, nekā bijusi reālā situācija? laikam atcerējies pats savu gadījumu, pavaicāja Zeltkalns.

- Tieši tā. Lai lasītu grāmatu, kas ir nopietna un pārdomu vērta, vajadzīga piepūle, intelekts un vēlēšanās. Mūsdienu cilvēks nereti ir tik dziļi iegrimis ikdienas rutīnā, ka spēj uztvert tikai virspusējo, viegli sagremojamo. Starp citu, ļoti bieži tā notiek ar cilvēkiem, kuri paši cieši saistīti ar kriminālo sfēru; ja viņiem nav kāda pludiņa mīlama cilvēka, aizraušanās, labu draugu -, kas notur virs ūdens, viņi ļoti ātri degradējas un ieslīgst otrā galējībā spēj domāt un runāt tikai par darbu. Tajā pašā laikā ikvienam cilvēkam vajadzīga noteikta deva dažādu emociju gan prieku, gan bēdu. Tāpēc arī pensionāriem, kuri klusi un rāmi dzīvo mājās vieni vai ar mazbērniem, ir tik pastiprināta interese par detektīvromāniem, kriminālfilmām, politiku un dažādiem skandāliem. Viņi meklē pārdzīvojumu līdzsvaru. Lai gan ja šajā valstī tā turpināsies, tad drīz vien pensionāru dzīvi par mierīgu un vieglu vairs nosaukt nevarēs, Dane rūgti noteica.

-Bet tu zini, kāda ir turīgo valstu iedzīvotāju lielākā nelaime? Zeltkalns pēkšņi ironiski iesmējās. Viņi citu cilvēku nelaimes padarījuši par izklaides biznesu. Ja kaut kur kaut kas atgadās, tad uz vienu atbraukušo policijas ekipāžu būs vismaz trīs televīzijas brigādes un četru avīžu pārstāvji. Viņi burtiski izgaršo sava tuvākā bēdas. Starp citu, tā ir viena no ekrāna agresijas izpausmēm. Ekrāna agresija iedarbojas ļoti dažādi cilvēks var jūsmot par redzēto, pārbīties līdz nāvei, censties atdarināt vai emocionāli notrulināties. Pats esmu dzirdējis, kā, skatoties asa sižeta filmu, kāds garlaikoti nosaka ē, tikai trīs līķi… Šādus cilvēkus, pat skatoties dokumentālus kadrus no kauju vai dabas stihiju piemeklētiem rajoniem, citu dzīvu būtņu ciešanas un nāve neuzrunā, nerada nekādu līdzpārdzīvojumu.

-Māri, kas noticis? Es nekad agrāk neesmu dzirdējusi tevi runājam šādi… Dane bija pārsteigta.

-Tu mani vienkārši maz pazīsti. Es ļoti gribētu, lai mums būtu laiks vienam otru iepazīt tuvāk un labāk. Tomēr, Dane, lai ko teiktu Osis, es tevi nespiedīšu braukt sev līdzi uz Angliju. Ja nolemsi palikt, dari tā. Taču bez tevis arī es nebraukšu. Palikšu tuvumā un varbūt spēšu kaut kā palīdzēt, ja radīsies tāda vajadzība…

- Māri, paldies. Tu esi lielisks draugs. Dane piespieda pieri viņa plecam.

-Dane… Es jau teicu tev un ari Osim, ka nevēlos būt tikai tavs draugs. Es mīlu tevi un gribu, lai tu būtu man līdzās. Ja tev šī doma liekas nepieņemama, saki uzreiz! Varbūt tu tomēr domā par Osi citādi, nekā pašai šķiet?

-Nē… ne tā, viņa nomurmināja. Ne tā. Man tas vēl iekšēji jāpieņem, viss notiek tik strauji un negaidīti. Bet tas, ko es teicu par draudzību, nozīmē daudz vairāk. Man nav pārāk daudz draugu tādu cilvēku, kuriem piedienētu šis vārds. No vīriešiem tikai Osis, Gints un tu neatkarīgi no citu jūtu klātbūtnes vai neklātbūtnes. Starp sievietēm man vispār nav draudzeņu. Visi pārējie ļaudis, ko pazīstu sadzīviskā vai lietišķā vidē, var pretendēt tikai uz paziņu vai lietišķo paziņu statusu. Bet, lūk, runājot par draugiem, jūs trīs es vērtēju ļoti augstu un, lai kā iegrozītos dzīve, negribētu zaudēt nevienu no jums. Man ir ļoti, ļoti svarīgi, lai mēs vienalga, kas notiktu, spētu cits citu uzlūkot cilvēcīgi, ar siltumu un sirsnību. Lai mēs savu jūtu dēļ neatstātu aiz muguras drupas un nodedzinātus tiltus.

-Es tevi saprotu, Dane. Pat labāk, nekā tu domā, noteica Māris, cieši viņu apskaudams. Klausies, mana drosmīgā meitene, pulkstenis rāda astoņi no rīta. Ja mēs vēlamies rīt no rīta doties ceļā, pēdējais laiks sākt kaut ko darīt lietas labā vismaz ceļasomu sakravāt. Darīsim tā kamēr es iešu sapakoties, tu stundiņu vai divas pagulēsi. Citādi tu izskaties galīgi pārgurusi. Pēc tam brauksim uz Piejūru, un tu kravāsies, bet es snaudīšu. Der?

-Nav jau citu variantu… Dane nobubināja, prātā apsvērdama visu steidzīgi darāmo: jāpiezvana uz redakciju, lai brīdinātu, ka slima un ņem atvaļinājumu veselības uzlabošanai; ja nedos, tad kaut uz sava rēķina; jāsamaksā ikmēneša rēķini; jābrīdina vecāki, ka dodas tālākā komandējumā.

Viņa raizējās par Mici. Kaķene jau gados nebūtu prāta darbs vest viņu pāri divām jūrām uz Angliju, nedz arī pāri pusei Latvijas pie Ezeriņa. Būs vien jārunā ar kaimiņieni Tamāru varbūt viņa piekritīs reizi dienā nonākt pabarot kaķi un drusciņ ar to paspēlēties? Ar šo domu, atlaidusies vecajā atzveltnes krēslā, Dane aizmiga.

24. nodaļa

Zeltkalns ceļasomu sakārtoja ļoti ātri viņam bija vieglāk nekā Danei, nevajadzēja daudz līdzņemamo mantu, jo viņš brauca uz mājām. Pie vecākiem, pie visa pierasta, turpretī viņai tas būs kaut kas pilnīgi jauns. Šāda bēgšana (atklāti runājot, tas nebija nekas cits kā bēgšana) uzlika savu zīmogu. Satraukums un emocijas kavēja. Danes racionālais prāts noteikti darbojas daudz loģiskāk nekā viņam, kurš šobrīd jūtas apjucis. Tik daudz notikumu vienlaikus, tik daudz pārmaiņu! Vēl arvien viņš nespēja noticēt, ka Dane piekritusi braukt ar viņu kopā. Šoreiz viņa bija skaidri apzinājusies draudus, ko šāda rīcība varētu radīt pārējiem. Rakstīt un sūtīt rakstus taču var no jebkuras vietas, ja vien tur ir dators un pieeja tīmeklim. Oukhilā bija visas modernās iespējas.

Labi, tagad rēķini. Telefons, elektrība, internets, apdrošināšana pusgadu uz priekšu. Nekad jau neko nevar zināt…

Zeltkalns bija izteikts tehnoloģiju piekritējs un izmantoja intemetbankas priekšrocības.

Viss. Ko darīt ar lielo mājas datoru? Tajā glabājās gan informācija par pacientiem, gan personiskās lietas, gan prakses grāmatvedības faili. Protams, tam visam bija ari izdrukas, kas glabājās lielajā seifā.

-Nokopē svarīgāko uz matricēm un paņem līdzi, no kabineta durvju puses atskanēja viegli aizsmakusi balss. Un uzliec datoram trīspakāpju aizsardzību ieslēdzoties, startējot operētājsistēmu un atverot katru vajadzīgo programmu. Tas nav grūti. Ja vajag, palīdzēšu.

Divatā viņi ātri tika galā. Par laimi, ledusskapi tīrīt vairs nevajadzēja, jo agrā rīta vakariņbrokastis bija šo problēmu atrisinājušas. Divi ļoti izsalkuši vīrieši + divi mēreni izsalkuši mājinieki + vienmēr izsalcis suns = tukšs ledusskapis.

Beigu beigās viss bija padarīts. Zeltkalns vēl izgāja pa visām telpām, izslēgdams un atslēgdams elektroierīces. Trūka tikai, lai saimnieka prombūtnes laikā gadītos kāda sadzīviska ķibele!

Dane stāvēja viesmīlīgās mājas lielajā vestibilā un, lēni griežoties uz papēža apkārt, centās ietvert redzēto vizuālajā atmiņā. Kas zina, kā viss iegrozīsies, kad un vai iznāks šeit atgriezties. Vecā Dzintaru māja viņai bija kļuvusi ārkārtīgi mīļa ar kamīnu, nodriskāto lāčādu, čerkstošo stundeni, līdz spīdumam nopulēto veco ādas zvilni un čīkstošajām ozolkoka kāpnēm. Un, protams, Nero! Lāga suns bija neatņemama mājas daļa. Starp citu, kur šī sastāvdaļa bija palikusi? Jau labu bridi nebija dzirdama suņa nagu skrapstoņa, sekojot saimniekam soli solī.

- Māri, kur ir Nero? viņa uzsauca Zeltkalnam, kurš tobrīd nāca lejā pa vecajām kāpnēm.

- Es domāju, ka palika pie tevis, uzrunātais rāmi atteica.

-Nav. Neesmu redzējusi jau kādas desmit minūtes. Nebūs taču aizbēdzis?

Suni viņi meklēja stundu. Līdz atrada… viesistabas kamīna melnajā mutē. Nojauzdams mājā valdošo satraukumu, bet savā suņa prātā nespējot saprast, ka šoreiz tā cēlonis nav sagrauzti zābaki vai saimniekam nočiepta cepta vista, Nero izmisumā bija ielīdis tobrīd vistumšākajā kaktiņā kamīnā, kas vēl glabāja pagājušās nakts siltumu.

-Nero, Nero, sunīt, nāc nu šurpu. Zeltkalns apskāva veco labradoru un vilka laukā no kamīna. Suns spītējās.

- Ko nu? Viņš apjucis paraudzījās Danē. Šeit atstāt nevar, svešiem atdot nespēju. Varbūt tomēr ņemsim līdzi?

-Ja ir visi vajadzīgie papīri, tad nevajadzētu rasties nekādām problēmām. Tavs Nero taču ir sudzinieks, vai ne?

-Ir gan. Un ari papīri viņam ir. Turklāt vienreiz jau mēs kopā esam bijuši Anglijā. Es tikai biju iedomājies, ka tu negribēsi… Bet tu taču savu kaķi arī ņemsi līdzi?!

-Nesanāks. Micei nav papīru, viņa ir parasts mājas kaķis, turklāt jau gados. Pat ja Oša atstātā dzeltenā aploksne mums palīdzēs tikt cauri šeit, diez vai tā noderēs Anglijā. Cik zinu, Lielbritānijā uz dzīvniekiem ieceļotājiem raugās ar lielām aizdomām. Es negribētu, lai Micei vairākus mēnešus būtu jātup būri karantīnā. Nē, nē, atstāšu viņu mājās un palūgšu kaimiņieni pieskatīt. Ja vajadzēs, samaksāšu. Varbūt sāksim palēnām kustēties man vēl jāpaspēj nokārtot savas lietas un sakārtot ceļasomu. Ir jau vēls tūlīt būs divpadsmit. Osis ar Gintu pievakarē atbrauks, gribu paspēt sagatavot kaut ko siltu ēdamu, puiši noteikti būs izsalkuši, un ari mēs ar maizītēm vien esam dzīvojuši.

Zeltkalns raudzījās Danē. Lūk, ar šo sievieti pat uz Titānika nepazustu! Viņa mierīgi izdomātu, kā izglābties pašiem, un vēl parūpētos par citiem.

-Braucam! Viņš bija gatavs gājējs.

- Un Nero papīri? Dane atgādināja, bužinādama suņa ausis. Zeltkalns labprāt būtu vēlējies būt viņa vietā, jo tik laimīgu izteiksmi labradora melnajā purnā viņš sen nebija redzējis smaids no auss līdz ausij, mēle izkārusies līdz grīdai.

-Nero, savāc kaklasaiti, citādi vārnas aiznesis! Zeltkalns iesmējās, ieiedams kabinetā, lai no dokumentu skapja paņemtu suņa dokumentus. Pasaule bija kļuvusi gaiša un omulīga.

Piejūras dzīvokli skanēja žēlabainas kaķa raudas. Mice pilnīgi noteikti nebija noskaņota dalīt savu teritoriju ar milzīgu, melnu, astainu briesmoni, kurš, lai gan izturējās draudzīgi un pieklājīgi, tik un tā bija un palika iebrucējs. Ko gan domāja saimniece, atļaudama tādam ienākt viņas valdījumos? Kareivīgi gaisā saslietu asti, Mice skraidīja pa nelielo dzīvoklīti, ik pa brīdim apstājoties saimniecei pie kājām un ar neapmierinātu, skaļu mjauuuš! paraugoties Danei acīs.

Nelīdzēja pat pa ceļam nopirktais kārums Whiskas konservu izlase. Kaķis gan drusku pasnaikstījās gar bļodiņu, taču vairāk skata, nevis izsalkuma dēļ. Nero gan labprāt būtu nokopis kaķa trauciņa saturu, taču, piekodināts sargāt Zeltkalna kurpes, rīkojumu nepārkāpa.

Galu galā Micei apnika tēlot ātrās palīdzības sirēnu, viņa sapūtās un uzlīda uz grāmatplaukta, lai no turienes ar savām dzeltenzaļajām rentgenacīm vērotu, kā saimniece no skapjaugšas noceļ melno, četrkantaino šausmoni ar milzīgo muti, kas baismīgi atvāžas, un sāk tajā kravāt iekšā dažādas mantas.

Patiesībā nebija tik ļauni. Neatkarīgā kaķe no pieredzes zināja tas nozīmē, ka māja uz kādu laiku atkal piederēs viņai. Nekādu aizliegumu, varēs gulēt, kur vēlēsies, ari Danes gultā uz mīkstā spilvena. Bet par barību un ūdeni gādās omulīgā kundzīte no kaimiņu dzīvokļa, kurai tā patīk ilgi un gari pļāpāt. Bet reizēm brīvības vārdā ari to var paciest.

- Izskatās, kaķis ir samierinājies, Zeltkalns, vistālākajā dīvāna stūrī iekārtojies, ierunājās. Dane stāvēja nelielās dzīvojamās istabas vidū, griezās uz papēža riņķī un prātoja, vai nav aizmirsusi ko svarīgu.

-Dokumenti? Māris teica priekšā.

-Ir.

-Dators?

-Ir. Ar visiem piederumiem. Fotokamera ari.

-Drēbes?

-Ir. Visi citi pričindāļi arī.

-Uz darbu piezvanīji?

-Sen jau.

-Un vecākiem?

- Vēl ne. Tūlīt zvanīšu. Dane iegāja blakusistabā, no kurienes līdz Zeltkalna ausīm atlidoja vārdi negaidīts komandējums, Anglija, nezinu, cik ilgi, piezvanīšu, kad būšu galā, sveicini pārējos.

-Nu? viņš iejautājās, kad viņa atgriezās.

-Neko. Manējie ir pieraduši, ka es varu pēkšņi aizbraukt komandējumā nedēļu, divas vai trīs. Pēdējos gados esmu daudz ceļojusi esmu bijusi Ķīnā, Norvēģijā, Dānijā, Somijā, Zviedrijā, Vācijā, Francijā, Itālijā, par Lietuvu, Igauniju, Baltkrieviju un Krieviju pat nerunājot, Dane nedaudz palepojās.

-Anglijā gan vēl nav sanācis būt.

- Oho, Zeltkalns bija pārsteigts. Danes ceļotājas pieredze krietni pārsniedza viņējo. Nu, to pēdējo balto plankumu mēs ātri aizpildīsim. Es tev izrādīšu Angliju, bet tu, kad atgriezīsimies, man atklāsi Latviju. īsto. Tavu Latviju. Norunāts?

- Norunāts. Viņa nokremšļojās, mēģinot norit kaklā sakāpušo kamolu. Labi. Pakavē laiku abiem draugiem, es uzskriešu pie Tamāras un pēc tam ķeršos pie atvadu vakariņām.

Tamāra bija pats laipnības un pretimnākšanas iemiesojums. Protams, viņa parūpēsies par kaķīti pabaros, padzirdīs, paspēlēsies un papļāpās. Nē, kādu naudu, nē, naudu nevajag! Tikai ja nu gadījumā Dane kādreiz izdomā pārdot dzīvokli un pārvākties citur, lai atceras, ka pircējs jau ir. Dane izbrīnījās par šādu iedomu, taču neko neteica. Protams, ja Tamāra nopirktu viņas dzīvokli, tas būtu lielisks ieguvums un fantastiska iespēja izveidot divstāvu apartamentus, jo abi mājokļi atradās tieši viens virs otra. Labi, vai tad grūti apsolīt… Atstājusi naudu kaķu barībai, viņa smaidīdama noskrēja lejā pa kāpnēm. Bija jāķeras pie vakariņām. Dane vēlējās, lai pēdējais vakars Piejūrā visiem paliek labā atmiņā.

-Osis zvanīja. Pēc pusstundas abi ar Gintu būs klāt, Zeltkalns kā adjutants noziņoja.

Pusstunda. Tātad ceptā vista atkrīt. Labi, tātad vistu dabūs Tamāra. Lūkosim, ko garšīgu var dabūt gatavu pusstundas laikā. Ceptas garneles ar ķiplokiem un citronu, svaigu dārzeņu salāti ar fetas sieru un viņas meistarstiķis ķilavmaizītes ar olu masu. To gan varētu paspēt.

-Vai varu palīdzēt? Zeltkalns pabāza virtuvē galvu.

-N-nu… Ja māki ķidāt ķilavas vai tīrīt ķiplokus…

-Ķiplokus, viņš izvēlējās. Ko tu darīsi ar tām zivtiņām? Rīgas ķilavas sarkanvīna marinādē… Oho!

-Pacieties, tad redzēsi… Dane noburkšķēja, pilnībā koncentrējusies darbam.

Pēc pusstundas, kad pie mājas, bremzēm kaucot, apstājās melnais rovers, viss bija gatavs galds saklāts, virtuve nokopta, bet abi četrkājainie kārdinošo aromātu iespaidā kļuvuši pavisam muzikāli.

-Lūk, tā ir sagaidīšana, to es saprotu mielasts un orķestris! Osis nosmējās, kāpjot pāri slieksnim.

Mūžam izsalkušais Gints, ēdmaņu ieraugot, sāka vibrēt:

-Dane, es esmu izdarījis milzīgu kļūdu man vajadzēja precēt tevi. Diemžēl mana sieva gatavot neprot, indē ar pusfabrikātiem.

-Kuš! Par sievām neviena slikta vārda! Dane pa jokam paraustīja Gintu aiz sprogainās astes. Mazgājiet rokas un pie galda! Vispirms ēdīsim, pēc tam runāsim. Ar pilnu muti lietas nekārto.

Kādu bridi bija dzirdama vien šņakstināšana, kraukšķināšana un atzinīga murdēšana. Nekas neliecināja par to, ka tās būtu atvadu pusdienas. Vienkārši četri draugi kopīgi ieturēja maltīti.

-Nezināju, ka tās zivtiņas ir tik garšīgas. Atgādina anšovus, bet garša daudz smalkāka, citu pēc citas nolocījis četras ķilavmaizītes, Zeltkalns atzinīgi norūcās.

- Ķilavmaizītes ir Danes specialitāte, Gints pilnu muti metās starpā. Atceros, kad mums bija sporta svētki…

- Ēd! Mums nav daudz laika! Osis viņu pārtrauca pusvārdā. Viņš vēlējās, lai šīs atmiņas paliek neizstāstītas.

Salējusi tasītēs kafiju, Dane beidzot ievaicājās: Nu, kādi jaunumi?

- Tavs autiņš būs gatavs pēc nedēļas, Osis bezkaislīgi informēja.

- Paldies. Un citi jaunumi? viņa, intonāciju nemainot, pārjautāja.

Zeltkalns ar iekšēju smīnu vēroja šo dueli. Tāpat bija skaidrs, ka Dane vinnēs. Pēc neilga pārdomu brīža un acīm redzami sīvas iekšējas cīņas Osis padevās.

-Tev bija taisnība par tām lilijām. Un par Lolitas dienasgrāmatu. Šorīt eksperti pārbaudīja deputāta K. māju un pagrabā atrada vairākas hermētiski noslēdzamas telpas ar visu filmēšanai un medicīniskām manipulācijām nepieciešamo. Osis noklusēja par neciešamo veco asiņu smaku, kas šķita iezīdusies pagraba sienās. Tāpēc jau tās lilijas bija vajadzīgas…

- Un kur tad pats laipnais namatēvs? Dane iespringa.

Osis ilgi klusēja.

- Aizbēdzis. Laikam kāds no turienes būs pačukstējis, ka viņa deputāta imunitāte atcelta un izdots orderis iespējamā noziedznieka slepkavas, izvarotāja, kukuļņēmēja vienkārši Andra Krauliņa arestam. Atradām māju tukšu, seifu vaļā. Tikai abi bērni, apjukuši un pārbijušies, bija nolīduši vienā istabā un baidījās pat muti atvērt. Laikam jau tēvs pret viņiem izturējies tāpat kā pret visiem citiem saviem upuriem… Šobrīd ar viņiem strādā tava kolēģe Sandra no Krīžu centra. Osis vērsās pie Zeltkalna: Kā tu domā, kurp viņš varētu doties?

-N-nu… Uzrunātais domīgi braucīja neskūto zodu. Es teiktu turp, kur justos drošībā. Varbūt uz laukiem? Atceros, K. kundze pieminēja vīra senču mājas dziļi Latgalē, Daugavpils pusē, gandrīz pie Krievijas robežas…

Osis ar Gintu saskatījās. Osis izrīkoja: Gint, sazinies ar Daugavpils kolēģiem. Nekavējoties. Saki, lai ņem ciet. Ja pretojas un bēg, lai šauj. Bet labāk, protams, dzīvu. Gribu ieskatīties viņam acīs. Mums būs daudz, par ko parunāt… Ļoti daudz… Viņa balsī jautās neslēpti draudi.

Iezvanījās Oša mobilais. Viņš, kā parasti, nerunāja, tikai klausījās. Labi. Paldies. Drīz būšu.

-Fobos sabiedriskā fonda vadītājs Viktors Muravjovs ļoti vēloties ar mani runāt zem četrām acīm. Laikam būs sapratis, ka nav vērts liegties ja neatzīsies pats, to izdarīs pārējie aizturētie filiāļu vadītāji leišos vai igauņos, viņiem nav tāda rūdījuma… Raivo Gulbis Tallinas kolēģiem jau raksta romānus vairākās daļās… Šobrīd visās Fobos piederošajās filiālēs vienlaikus uzsāktas pārbaudes un finanšu audits. Pietiek ar pirmajiem rezultātiem, lai vienam otram nodrošinātu restotas debesis uz ļoti ilgu laiku. Bet Muravjova kungam nāksies rūpīgi izskaidrot gan sava fonda dubulto grāmatvedību, gan dīvaino adoptēto bērnu uzskaites žurnālu, kurā iepretim katra bērna vārdam un datiem ar zīmuli pierakstīti sešciparu skaitļi, un tie nebūt nav telefonu numuri…

-Un kas notiek Fobos Krievijas filiālē? Dane nepacietīgi iejautājās.

-Nu, ar krievu kolēģiem viss bija sarunāts jau agrāk, viņi tikai gaidīja mūsu signālu. Irina Muravjova šorīt tika aizturēta aizdomās par vairāku liela apjoma kosmētikas kravu pārvešanu no Igaunijas uz Krieviju kontrabandas ceļā. Cik zinu, pēdējā pusgada laikā šādi pārceļojusi prece vairāk nekā desmit miljonu eiro vērtībā.

-Izskatās, ka esat labi strādājuši… Zeltkalns priecājās.

-Bez jūsu piedalīšanās tik ātri uz pēdām nebūtu tikuši… Osis nosmaidīja, tad kļuva nopietns. Diemžēl smagākais vēl priekšā. Jānotver K. kungs un jāpiespiež runāt. Nav nekādu šaubu, ka viņš ir tas resnais zirneklis, kurš raustījis visus diedziņus, taču pagaidām vēl ir jomas, kurās viņa līdzdalību pierādīt nevaram. Pomofilmas, seksa verdzenes un bērnu eksports ar tām lietām viss būs noskaidrots, tur ir gan tiešie pierādījumi, gan liecinieku un cietušo liecības. Taču, lai sasaistītu K. kungu ar orgānu tirdzniecību un noslepkavotajiem jauniešiem, būs vēl jāpacīnās.

- Vai jums izdevās aizturēt abus mūsu draugus kā tur nu bija Hanu un Einuhu? Zeltkalns iejautājās.

-Pagaidām ne, bet mēs pie tā strādājam. Nekur nepaliks. Mums ir viņu pirkstu nospiedumi, pazīmes un personas dati.

No valsts izbraukt viņi nevar, abi atrodas meklejamo personu sarakstā. Tas ir tikai laika jautājums.

- Klau, Osi, ja reiz jūs esat tikuši tik tālu, varbūt mums nekur nav jābrauc? Dane uzmanīgi ievaicājās.

-Aizmirsti! Kamēr eksdeputāts un viņa rokaspuiši vēl brīvībā nē. Negribu uz tava kapa redzēt liliju pušķus… Šajā lietā iesaistīts pārāk daudz augsti stāvošu valsts amatpersonu, kuru rokās joprojām ir neierobežota vara. Labi, pietiek pļāpāt, mums jābrauc. Rīt no rīta Gints un vēl kāds no manējiem atbrauks jums pakaļ, aizvedīs uz lidostu, bet tavu mersi uz policijas autobāzi, tur tas būs drošībā. Pats rit diemžēl nevarēšu tikt. Dane, vai pavadīsi mani līdz mašīnai?

-Saudzē sevi un esi prātīga, balstoties pret atvērtajām šofera puses durvīm, Osis klusi teica. Gribu tevi atkal redzēt mājās un vienā gabalā. Labi? Tu man esi ļoti svarīga, Dane. Kad būsi lidmašīnā, izlasi vēstuli, ja?

Dane klusējot smaidīja un iekšēji rija asaras. Bija atgriezusies tā pati ledaini nepatīkamā trauksmes sajūta, kas Oša klātbūtnē jau vairākkārt likās par kaut ko brīdinām.

-Biju gan cerējis, ka notiks citādi, bet… Zeltkalns ir lāga vecis, viņš par tevi parūpēsies. Turklāt viņš tevi mīl, tas ir redzams ar neapbruņotu aci. Un tu? Osis pēkšņi pajautāja.

- Nezinu. Varbūt. Neesmu pārliecināta. Valdi, es šobrīd neesmu gatava runāt par mīlestību. Tu man labāk apsoli, ka pats būsi ļoti, ļoti prātīgs un tīšuprāt nemeklēsi nepatikšanas. Viņa bargi ieskatījās viņa pelēkajās acīs. Es arī tevi gribu redzēt… vienā gabalā.

-Protams, manu ģenerāli Man taču ir adjutants! Danes nopietnības apmulsināts, Osis tēlotā bravūrā sasita papēžus un pamāja uz Ginta pusi, kurš, mašīnā sēdēdams, cītīgi blenza uz priekšējo paneli, tēlojot trīs mērkaķus neko neredzu, neko nedzirdu, neko nevienam neteikšu… Labs ir. Nu gan man jāsteidzas. Citādi slcudruvīrs būs nobeidzies gaidīdams.

-Osi… Paldies. Dane pastiepās, noskūpstīja viņu uz vaiga un mirkli pastāvēja, pieglaudušies neskūtajam vaigam. Uz kakla nervozi pulsēja pazīstamā zilā dzīsliņa. Tad pielikusies pamāja Gintam. Sveiks, no rīta gaidīšu ar kafiju!

Rovers ierēcās un spolēdams aiznesās pa galveno ielu, mirklī izzūdot skatienam.

Tomēr no rīta sešos Gints neieradās, kā bija sarunāts. Gan viņa, gan Oša mobilie klusēja.

Nogaidījuši gandrīz līdz septiņiem, Dane un Zeltkalns saprata ilgāk kavēties nevar. Londonas lidmašīna izlido astoņos piecpadsmit, reģistrēšanās beidzas septiņos četrdesmit piecās, līdz lidostai bija piecpadsmit minūšu brauciens, bet vēl jātiek galā ar mašīnu un suņa transportēšanas tehniskajām niansēm.

- Braucam paši. Neko darīt. Atstāšu mašīnu ilgtermiņa stāvvietā. Tomēr prātīgāk nekā, pašiem nenoteiktu laiku esot prom, atstāt pie taviem logiem. Tad gan uzreiz būs skaidrs, ka mājās neviena nav, nāc, kad gribi, ņem, ko gribi…

Dane pasmaidīja. Latvijā dzīvodams, Zeltkalns bija kļuvis par staigājošu izteicienu krātuvi.

- Labi, braucam. Ņem somas, es vēl pārbaudīšu, vai viss izslēgts.

Iepriekšējo vakaru Dane bija pavadījusi, mazgājot traukus un piekopjot māju. Zeltkalns bija mēģinājis palīdzēt, taču mazajā virtuvītē tā drīzāk bija traucēšana, tāpēc Dane viņu aizsūtīja pie Mices un Nero. Abi astaiņi, nokopjot mielasta pārpalikumus, bija atraduši kopīgu valodu, lai gan garneļu čauliņas Mice pievāca sev visas bez atlikuma.

Vēlāk viņi ilgi dzēra tēju un sarunājās. Miegs nenāca, kā jau pirms svarīgiem dzīves pārbaudījumiem, un astoņu gadu laikā stāstāmā bija iekrājies tā pavairāk. Kad pulkstenis nobimbināja seši, neviens nebija aizvēris ne acu.

Lidostā viss izdevās gludāk, nekā domāts. Reizē ar biļetēm British Airways meitenei pasniedzis dzelteno aploksni, Zeltkalns sagaidīja, ka sekos jautājumi. Taču nekā. Pa iekšējo sarunu iekārtu izsaukusi kolēģi no biroja, viņa nodeva abus pasažierus tās gādībā. Visi jautājumi tika atrisināti vienā acumirklī Nero atradās ērts konteiners, par ko gan viņš nepriecājās, bet satraukti smilkstēja, līdz pēdīgi Dane ielika konteinerā savu plecu lakatu. Suns tūliņ norima.

Dani un Zeltkalnu uz lidmašīnu aizvadīja pa citu ceļu, ierādīja ērtas vietas biznesa klasē, apgādāja ar rīta presi un kafiju un pieteica nekavējoties zvanīt, ja rodas kāda vajadzība. Līdz izlidošanai bija atlikušas desmit minūtes.

Dane lēni malkoja kafiju un šķirstīja Baltie Outlook un Traveller. Runāt negribējās. Zeltkalns, atlaidies krēslā, bija pievēris acis un likās iemidzis. Patiesībā viņš bija aizdomājies, kā Dani uzņems viņa vecāki. Tēvam viņa noteikti patiks viņam nepatika Māra pirmās sievas Karinas lišķīgums un aprēķins, bet Danes tiešums un neaprēķināmais raksturs varētu senioru sapurināt un uzjautrināt. Māte… Ar māti būs interesanti, viņš pie sevis nosmaidīja. Viņa bija lādzīga un labsirdīga, taču nedaudz pastīva. Zeltkalna kundzei, lai pie kāda pierastu, vajadzēja ilgāku laiku. Nu abām dāmām būs izklaide.

Motori ierūcās, Boeing izbrauca uz skrejceļa, un stjuartes uzsāka drošības instruktāžu. Ja nu kas…

Lidmašīnai paceļoties virs Baltijas jūras, pāri Rīgas torņiem lēca saule. Viss atspīdēja zeltainā mirdzumā. Jūras virsma bija spoguļgluda, augusta pēdējo dienu debesis zilas un bez viena vienīga mākonīša. Tāda skaistuma priekšā pārdzīvotais likās kā murgains sapnis. Varbūt Oša ierosinājums par aizbraukšanu uz laiku nemaz nebija tik peļams Dane nodomāja un, kad iluminatoros bija redzams tikai vienmērīgi zilpelēkais jūras klaids, atlocīja stjuartes pasniegto Dienu.

Pirmajā lappusē, tieši zem liela foto no Saeimas sēžu zāles, vīdēja virsraksts: Atkāpies Saeimas juridiskās komisijas vadītājs. Drusku zemāk otrs virsraksts: Sabiedriskā fonda "Fobos" vadītājs atzinies pedofilijas tīkla organizēšanā.

Ātri pārskrējusi abiem rakstiem pa diagonāli, viņa redzēja, ka minēti tikai sausi fakti, nekādas papildinformācijas. Nekā no tā, ko Osis vakar bija izstāstījis viņiem. Lieliski! Tas nozīmē viss notiek un drīz viņa varēs par šo lietu rakstīt.

Jau grasoties pāršķirt lapu, apakšējā stūri viņa pamanīja īsu ziņu rubriku Pēdējā brīdī:

"Vakar ap pulksten 19.00, braucat pa Jūrmalas šoseju Rīgas virzienā, melns rovers, numurs…, saskrējies ar uz šosejas pēkšņi izbraukušu Mercedes kravas minibusu. Sadursmē ļoti smagi cietis rovera vadītājs V. un blakussēdētājs G. Viņi hospitalizēti; par abu veselības stāvokli mediķi ziņas nesniedz. Mercedes šoferis un pasažieris tikuši cauri ar viegliem ievainojumiem un mēģinājuši no notikuma vietas aizbēgt, taču viņus aizturējusi Ceļu policijas patruļa. Pēc redakcijas rīcībā esošās informācijas, abi tika meklēti par smagu noziegumu izdarīšanu."

-Nejēdzība! viņa iekliedzās bezspēcīgās dusmās un niknumā.

-Kas, ko? Zeltkalns salēcās.

-Izlasi. Dane iedeva viņam Dienu un norādīja uz traģisko ziņu.

-Mjā… viņš izlasījis drūmi novilka. Bet varbūt…?

- Māri, tie ir viņi. Viņi! Tāpēc telefoni šorīt klusēja, tāpēc neviens mums neatbrauca pakaļ!

-Un ko nu?

- Nezinu… viņa bezspēcīgi nočukstēja. Neko. Osis to paredzēja, tāpēc arī centās mūs aizdabūt prom no acīm. Nekas taču vēl nav beidzies. Nekas! Vismaz labi, ka tos abus maitas gabalus noķēra.

Dane apklusa. Tad, redz, ko nozīmēja ledainā sajūta kuņģī. Un ko nozīmēja pirms daudziem gadiem Zilākalna galotnē skatītais skaistais un ļoti skumjais sapnis. Tas bija brīdinājums. Tikai nevis viņai piesargāties no Oša, kā viņa bija domājusi sākumā, bet gan Osim no kāda cita.

Pēkšņi viņai iešāvās prātā doma vēstule! Osis bija lūdzis… kad būsi lidmašīnā, izlasi vēstuli, labi?

Sveiciens preses haizivīm!

Dane, ceru, ka šo vēstuli Tu lasi virs Baltijas jūras, drošībā, nevis agrāk.

Londonā jūs sagaidīs Braiens, kolēģis, ar kuru iepazinos starptautiskas operācijas laikā. Viņš pavadīs jūs līdz Birmingemai. Iespējams, tuvāko dienu laikā dzirdēsi un lasīsi daudz dīvainu jaunumu, arī nepatīkamu. Ne visi no tiem būs patiesi. Neuztraucies un nekādā gadījumā nemēģini atgriezties! la vajag. Man nepieciešamas brīvas rokas, lai varētu pabeigt šīs savstarpēji saistītās operācijas.

Spriedze ir milzīga, spiediens no augšas arī. Taču neuztraucies, ar mani un maniem puišiem viss būs kārtībā.

Saudzē sevi un parūpējies par Zeltkalnu. Viņš nav tik rūdīts kā tu, kādā brīdī var salūzt.

Un pamēģini beidzot atpūsties! Tu taču gribēji atvaļinājumā doties uz Angliju… ©

Ļoti gaidīšu Tevi atpakaļ… V.

-Vai nevēlaties šampanieti? nedzirdami pienākusi, jautāja stjuarte.

-Nē, paldies… čukstēja Dane. Kaklā sakāpa kamols. Viņa novērsās, stingi veroties iluminatorā.

-Es atgriezīšos… Es noteikti atgriezīšos!

Un, lai neko nevajadzētu paskaidrot Māra pelēkajām, vērīgajām acīm, viņa izlikās, ka iemieg.

Līdz Londonai trīs stundu lidojums.

BEIGAS

© Dace Judina, 1993-2009, Rīga-Jūrmala.

Saturs

1.daļa. NAKTS…………………………………………………………………………….. 9

2. daļa. MANIAKS……………………………………………………………………. 185

3. dala. TIK VIEN……………………………………………………………………… 419

[1] kur ir misters Osis?

[2] Ļoti nopietna.

Content

Judina Dace Tik vienkārši

Priekšvārdā vietā

1. daļa Nakts 1993

1. nodaļa

2.nodaļa

3.nodaļa

4.nodaļa

5. nodaļa

6.nodaļa

7. nodaļa

8.nodaļa

9.nodaļa

10. nodaļa

11. nodaļa

12. nodaļa

13. nodaļa

14.nodaļa

15.nodaļa

16.nodaļa

17.nodaļa

18.nodaļa

19.nodaļa

20.nodaļa

2. daļa . Maniaks 1997

1. nodaļa

2.nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10.nodaļa

11.nodaļa

12.nodaļa

13.nodaļa

14.nodaļa

15.nodaļa

16.nodaļa

17.nodaļa

18.nodaļa

19.nodaļa

20. nodaļa

3. daļa . Tik vien… 2001

1. nodaļa

2. nodaļa

3. nodaļa

4. nodaļa

5. nodaļa

6. nodaļa

7. nodaļa

8. nodaļa

9. nodaļa

10.nodaļa

11.nodaļa

12.nodaļa

13.nodaļa

14.nodaļa

15.nodaļa

16.nodaļa

17.nodaļa

18.nodaļa

19.nodaļa

20. nodaļa

21.nodaļa

22. nodaļa

23. nodaļa

24. nodaļa

Saturs