Judina Dace

Tīrītājs.

Dace Judina

Tīrītājs.

atsauksmes

Cik lētticīgi, pazemīgi, paļāvīgi un paklausīgi spējam būt! Šodienas draugs rīt, rokai nenotrīcot, var iegrūst dunci mugurā. Mazas mušas lielo zirnekļu tīmekļos. Starp zilajiem vaļiem, NLP un vērdiņiem apmaldījušies, balsojam par Balto Kaķīti, jo gribam izrādīties labi, bet tikmēr sāpes vairojas kā nezāles.

Līva Grudule, muzeju apvienības Orisāre vadītāja

Pēdējos trīs sērijas romānus uztvēru ļoti personīgi. Man aug bērni, un romāna notikumi liek sajust sevi cietušo bērnu vecāku ādā. Katrā no mums sēž vēlme būt tīrītājam, jo nesodāmība neatstāj vienaldzīgu.

Una Blaumane, Naukšēnu Cilvēkmuzejs

Anna Elizabete &amp; Co ir sirdsbalss mūsdienām.

Andželika Deklava, kosmetoloģe

Pēdējā laikā Latvijā notiekošais tiek pielīdzināts Apokalipsei. Šajā darbā dots skaidrs ieskats, kas notiek, kad sabiedrībā sākas pašattīrīšanās, un ar kādiem instrumentiem “zināmi spēki” ietekmē sabiedrību.

Ruta Zinmoha, grāmatu blogere, www.sienakaudze.lv

Diendienā redzi pierastas nejēdzības, tad izlasi ko tādu un kļūst bail par Latviju… Tas ir tikai romāns? Nē, kā īlens caurdur apziņa -realitātē ir simtkārt trakāk. Neviļus sāc domāt par prototipiem.

Sanita Rozenšteina, māksliniece interjeriste

Autore runā par to, ko viena daļa cilvēku neredz, otra izliekas neredzam. Par tīkliem un aukliņām. Parausti vienu, simti līdzi krīt. Par sabiedrību, kura pat cilvēka dzīvību pārrēķina bankas ciparos. Arī par vērtībām, kuru līdzcilvēkos arvien mazāk: patiesu mīlestību, draudzību, cieņu. Par Tīrītāju, kurš ir ārpus.

Vineta Rungaine-Jirgensson, vērotāja un kopālicēja

Daudzi gadījumi no dzīves. Iespējams, jaunajai paaudzei vajadzēs paskaidrojumus, jo daži vēsturiskie notikumi ir publiski noklusēti. Par tiem laikiem, zinot, ka vēl dzīvi aculiecinieķi, raksta maz. Bet ideja par to, ka ir Tiritāji, izskaidrotu daudzas neizprotamas nāves un likteņus vēstures līkločos.

Valdis un Nelda Gavari, Rīgas vēstures entuziasti

LATVIJAS MEDIJI

Ikvienai valstiskajai iekārtai un sabiedrībai pienāk tāds attīstības posms, kad tā draud noslīkt pati savos saražotajos mēslos. Tas ir pirmais trauksmes signāls, kuru ignorējot sākas pašattīrīšanās. Tas ir neatgriezenisks process. Sācis darboties, Tīrītājs nav apturams…

Visi tēli, notikumi, vietas un nosaukumi ir izdomāti, jebkāda līdzība - tikai un vienīgi nejauša sakritība, autores radošās iedvesmas auglis, fantāzijas lidojums.

Varbūt tā bija, varbūt nebija, varbūt varēja būt, varbūt būs…

Ievads. Būs jārok!

- Kāpēc man savā likumīgajā brīvdienā būtu jāceļas un kaut kur jāiet, jo vairāk - uz kapiem?! - pulkvežleitnants Miks Kaķītis, iztraucēts sestdienas rīta saldajā nomiedzi, klusināti, bet īgni burkšķēja klausulē, cenzdamies nepamodināt Annu Elizabeti, kura savukārt, saspringti turēdama ciet skropstas, spicēja ausis.

Kārlis sestdienas rītā tāpat vien nerautu viņus laukā no siltas gultas…

- Līķis?… Kapā?… Bet kur gan vēl tam būt, ja ne kapā?… Dubultapbedījums, saki, un rakts vakar?… Grib taisīt vaļā? Nē, nekādā gadījumā, stāvi blakus, kliedz, bļauj, sit pa nagiem, bet neļauj neko aiztikt! Tūlīt bū… Jā, Anna arī pamodusies. Jā, sirdsdrapes paķersim.

- Kas noticis? - Annas Elizabetes zaļās acis bija spožas kā kaķim - nemanīja itin nekādu miega pazīmju.

- Kaut kāda mistika. Mežāju kapos atrasts svaigs dubultapbedījums. Zaķīšu Milda ģībonī. Iecirkņa inspektors Mazais Gunāriņš jau tur, krusttēvu Kārlis sazvanījis, viņš brauks kopā ar mums. Pat Egonu… izvilka no upes.

- Ak jē, nu gan Dambergs noteikti sper zemes gaisā, -Anna līdzjūtīgi nopūtās.

Mika labākā drauga un kolēģa, ekspertu priekšnieka Egona Damberga mūža sapnis bija beidzot noķert Melnupes

Lielo Samu, taču Vectētiņš, kā pūčmājnieki bija iesaukuši upes pirmiedzīvotāju, ne tikai nedevās rokās, bet kūdīja arī pārējās zivis - tās lēkāja un plunkšķinājās, spīdināja sudraba zvīņas un purpura spuras, taču… neķērās. Un nu viņi grasījās nomaitāt Damberga pēdējo cerību.

- Pēc trim minūtēm varēsim braukt, - Anna izlēca no gultas un teciņus pazuda vannasistabā. Gultas kājgalī saldi gulošais Grāfs laiski apvēlās uz otriem sāniem.

Zaķīšu Mildu viņi atrada sēžam uz soliņa pie Mežmuižas Veco kapu žoga.

Lāga sieviņa bija galīgi satraukusies - grumbainie pirksti nervozi plūkāja puķainā galvas lakatiņa stūri, sirmā copīte trīcēja vien, vārdi klupa, skrēja, meta cilpas un pinās sevī.

Novērtējusi situāciju, Anna Elizabete no plecu somas izvilka grumbuļainu, tumši zilu pudeli ar sudraba vāciņu-glāzīti, noskrūvēja to un ielēja lāsi Trejdeviņu slepenā uzlējuma, kura recepti bija atradusi Mežāju dziednieces Vecās Lavīzes piezīmju grāmatiņā. Trejdeviņi palīdzēja visiem.

Večiņas stāsts pirmajā mirklī šķita vairāk nekā neticams.

- Vakar pievakarē atnācu uz kapiem, lai drusku piekoptu, rīt taču Svecīšu vakars, visam jābūt kārtībā, citādi - ko aizgājēji, ko kaimiņi teiks? Juris gan purpināja - ko pa kapiem dauzies, labāk par dzīvajiem būtu rūpējusies, gan tā diena pienāks pati. Bet ko nu viņš - vecs un lēns, tāpēc murmulē.

Anna Elizabete par večiņas errastībām nosmaidīja vien.

Kā tad, Milda savos astoņdesmit septiņos sprauna meiča, bet Jurim Zaķītim viņa deviņdesmit trijos jau smiltis birst…

Mildiņa kapsētā bija ieradusies ar pilnu ekipējumu - grābeklis, kaplis, skujeņu zariņi, sausie ziedi, sveces. Ņēmusies labu brīdi - septiņi gulētāji apkopjami, līdz pamanījusi, ka pamatīgi satumsis.

- Noliecos tur, aiz bukšiem, lai paslēptu lieko sveču maisiņu - ka tik kāds garnadzis neiegrābjas, mūsdienās jau čiepj visu, kas nav piesiets! -, te pāri visai kapsētai - zili balta gaisma, un, dobji rūkdams, tuvojas kaut kas melns. Atminos, vēl nodomāju - nu gan ir visi elles vārti vaļā un Pats Lielais nāk pēc manas dvēseles! - Zaķītiene nodrebinājās un ar baudu iedzēra malciņu Trejdeviņu.

Anna un Miks klusēdami saskatījās. Milda Zaķīte bija apkaimes slavenākā folkloriste, dziesmu un pasaku teicēja - pat visneticamāko teiksmu mācēja izstāstīt tā, it kā pati būtu blakus stāvējusi. Cik šajā stāstā patiesības graudu?

- Noslēpos aiz krūmiem un skatījos, kas nu būs. Redzu -liels, melns limuzīns tumšiem stikliem mūsu kapu celiņā apstājas tieši iepretim Vecā Pīckās kapam - viņu piektdien apglabāja… Izkāpj četri vīri melnās jakās, rokās melni tīstokļi un lāpstas. Resnākais kaut ko bildēja, nez, ko tur varēja saredzēt. Pārējie visapkārt izklāja melnas plēves, rūpīgi nolasīja visas puķes, Strausus, vainagus un egļu zarus, atlika nešļavas malā un uzklāja nākamās plēves. Nošķipelēja smiltis, atraka kapu, ar saliekamiem āķiem izcēla Vecā Pīckās zārku un uzmanīgi nolika malā. Un tad nāca pats šausmīgākais - no bagāžnieka viņi izcēla kaut ko garu, cilvēka lielumā, ietūcītu melnā plēves maisā un nošņorētu kā tādu doktordesu. Iemeta kapā bez jebkādas cienības. Resnākais noņirdza - pampsti, maita, te tevi neviens nemeklēs! Uzmeta pāris lāpstu smilšu, lai izlīdzinātu pamatu, nolaida lejā Veco Pīcku, aizbēra kapu, sariktēja kopiņu, uzklāja egļu zarus un tad salika atpakaļ vainagus, Strausus un ziedus. Pat pus-nodegušās sveces! Tieši tā, kā bija. Resnākais skatījās savā aparātā un komandēja pārējos, kas un kur jāliek. Divi vīri aizgrāba pēdas, nolīdzināja celiņus, un melnais limuzīns klusi izgaisa naktī.

- Un pēc tam? - Anna, neviļus satraukusies, tincināja.

- Kādu stundu tupēju nepakustēdamās, pārsalu līdz asakai, tak štrunts, jo, ja šie būtu mani pamanījuši, droši vien es tagad gulētu līdzās Vecajam Pīckam un tam tur… - atguvusies Milda izgaršoja stāstāmo. - Steidzos mājās pie sava vecā, stāstu, bet šis netic, saka - tev parēgojās. Nu, va ziri ko! Man nebija miera, nācu šorīt lūkot. Jā, viss nogrābts, gluds un tīrs, taču re, kas bija zem krūma!

Parakājusies kabatā, Zaķītiene pasniedza pulkvežleitnantam Kaķītim laminētu četrstūri.

Vitautas Gintaras, apbedīšanas firma “Obelisks".

Izpriecājusies par pēkšņo klusumu, večiņa ar baudu uzlika punktu uz i:

- Rau, kas par cunduru - Veco Pīcku, nu, Jāzepu Pīcku, mēs glabājām paši, bez apbedītājiem, tikai ar mācītāju Liepu un mūsu pagasta racējiem…

- Mjā, - Miks novilka un pievērsās sadrūmušajam Dambergam, - Egu, būs jārok! Zvani savējiem, lai brauc šurp, es tikmēr nokārtošu formalitātes.

Svētdienas rītā Lielajā Mājā uz policijas ģenerāļa Gunta Bozes galda nogūla atbildīgā dežuranta Sergeja Koršunova ziņojums:

„Mežāju kapsētā dubultā apbedījumā atrasts pirms mēneša pazudušā M. zonas virsprokurora Vitolda Virsnīša līķis.”

Vienlaikus to pašu izziņoja trīs mediju grupas Magnum Lux interneta portāli.

1. nodaļa. Galva logā

Anna viesistabā mazgāja logus un centās nedzirdēt skaļās balsis, kas cauri aizvērtajām ozolkoka durvīm atlidoja no Kārļa darbistabas pāri lielajai hallei… Vīri sagājuši lielajā, viņa nodomāja, pulēdama simtgadīgos stiklus.

Līdz svētkiem atlikušas dažas dienas - mājai ir jāspīd!

Viņa, protams, nedusmotos par kādu palīdzīgu, stipru roku, taču, kā izskatījās, ģenerālis Kārlis Bass mobilizējis visu Pūču Mājas vīrišķo personālsastāvu, ar laipnu smaidu noraidīdams daiļo dāmu - Annas, vecās baroneses un Omītes - klātbūtni.

Lieki sacīt, ka viņas apvainojās. Pamatīgi. Gandrīz tikpat ļoti, cik ieinteresējās.

Ko gan vietējie un no Rīgas atbraukušie poliču un detektīvu kungi tik svarīgu apspriež, ko viņas nedrīkst pat dzirdēt?

Pēcpusdienā Pūču Mājas pagalmā bija sabraukuši ne tikai labi zināmie auto - Mika Kaķīša sudrabainā toijota, ģenerāļa Basa nodriskātais lendrovers, kinologa Viktora sarkanais forda pikaps, ekspertu priekšnieka Egona Dam-berga baltais tehnobusiņš -, bet arī ģenerāļa Gunta Bozes melnais audi un vēl četras agrāk neredzētas mašīnas.

Annai Elizabetei uz mirkli bija šķitis, ka no vienas izkāpj profesors Mihailovs - tas pats, no kura psihologa un psihoterapeita veiksmes šobrīd bija atkarīga gan vairāku pūčmājniekiem reiz tuvu cilvēku garīgā veselība un stabilitāte, gan pusduča noziegumu atrisinājumi.

Vai varētu būt tā, ka vīri cenšas tikt galā ar Merkmanes-Laures-Pērkona un TV slepkavību lietu atskaņām, taktiski neiesaistot Annu Elizabeti, lai aiztaupītu viņai liekus pārdzīvojumus divu zaudēto labāko draugu dēļ - vecais draugs, kolēģis un izbijušais gandrīz saderinātais, slavenais aktieris Ģirts Melderis, pats savas lētticības dēļ izrādījās ievilkts pret pūčmājniekiem vērstās noziedzīgās darbībās, turpretī Annas studiju biedrene un labākā draudzene Zane Zālīte… tieši un netieši bija vainojama aktrises Airas Zukules nāvē.

- Par ko gan viņi tur varētu runāt? Pēdējo dienu laikā taču nekas tāds nav noticis? - Omīte, kamīnā nervozi rušinādama spoži kvēlojošās ogles, bubināja.

Baronese Anna Roze fon Berga blakuskrēslā neteica neko, bet maziem malciņiem sūca ģenerāļa Basa darīto ūpenīti. Viņai bija savas domas domājamas.

- Līzbet, dārgā, saki man, lūdzu, kad jūs ar Miku Kaķīti beidzot precēsieties?

- Ko-a? - jautājums bija tik negaidīts, ka Anna uz mirkli zaudēja savaldību.

- Nevis ko-a, bet kā, lūdzu! Atkārtoju - kad jūs ar Miku precēsieties? Viņš tevi bildināja, un tu atbildēji -jā. Mēs visi dzirdējām! Tātad - uz kuru datumu nolikta laulību diena? Tas jāzina laikus, jāsagatavojas… Kleitas, frizūras, dāvanas… Galu galā - vajadzētu uzaicināt arī tavus vecākus! Vai tu tā nedomā, Līzbet?

BlīkšH! Nolikusi kāju pārāk tuvu palodzes malai, Anna neveikli piezemējās uz grīdas.

Vai reiz nebūs miera ar tām kāzām!?

Kopš tās dienas, kad pulkvežleitnants Miks Kaķītis, pēdējās atklātās lietas iedvesmots un dārgo tuvinieku piespiests, bija izrunājis sakrālos vārdus - Līzbet, vai tu mani beidzot precēsi? - un uzvilcis viņai pirkstā gredzenu ar tumšsarkanu rubīna aci, ikviens uzskatīja par savu svētāko pienākumu painteresēties, kad un kur paredzēta kāzu ceremonija, lai varētu būt klāt vēsturiskajā notikumā.

Anna juta, ka viņas savaldība un iedzimtā pieklājība pamazām sasniedz vārīšanās temperatūru un sāk iztvaikot.

Ja vēl kāds uzdos šo pašu jautājumu, uhh…! Viņai nudien bija citas rūpes!

Pirmkārt, vecmāmiņa, baronese Anna Roze, atkal bija saķērusi nelāgu bronhītu, kas viņas vecumā un ar viņas trauslo miesas būvi varēja radīt smagas komplikācijas. Lāga dakteris Arvis Konrāds pūta, elsa, šņāca un rājās, taču vecmāmiņa ne tikai nebija noturama gultā, bet teju ik pārdienas pamanījās aizmukt uz Rīgu, uz Valsts arhīvu.

Annai bija pamatotas aizdomas, ka baronese cenšas aizpildīt Bergu dzimtas arhīva trūkstošās lappuses - šai nodarbei viņa nodevās ar fanātisku dedzību.

Otrkārt, Bišu Miķelis, Kārļa vectēvs, jo dienas jo kļuva klusāks un drūmāks, arvien retāk parādoties Bergu namā. Atrunājās te ar bišu ieziemošanu, te pēkšņām muguras sāpēm, te nez no kurienes uzklīdušiem lāčiem, kuru dēļ Dravas nedrīkstot atstāt nepieskatītas. Taču visas atrunas bija baltiem diegiem šūtas un nepārliecināja ne Annu, ne pārējos. īsto iemeslu nezināja arī Omīte un Kārlis. Tiesa gan, mazdēlam bija aizdomas… Tā vien šķita, ka vectēvam kāds pamatīgi nodarījis pāri, tikai viņš savā vientuļnieka pašlepnumā negrasījās nevienam par to pat ieminēties, kur nu vēl meklēt taisnību.

Treškārt, Annas Elizabetes vectēva Viljama arhīvs. Kopš nesenā Austrijas ceļojuma un attālās radinieces nelaiķes Leontīnes Bergas-Volfas nosūtītās vēstules, saņemtas jau

pēc tantes nāves, Anna arvien biežāk meklēja vienatni, lai lasītu, pārlasītu, pētītu un analizētu līdz ar vēstuli viņas īpašumā nonākušo vectēva dienasgrāmatu - unikālu dokumentu, kuru viņas sencis, britu laikraksta Times korespondents Viljams Stouns-Bergs bija rakstījis 45 gadus - no 1945. gada līdz pat savai nāvei 1989. gadā. Ņemot vērā skopo informāciju par vectēva gaitām pēc 1944. gada, kad viņš kādu dienu pēkšņi izgaisa no vecmāmiņas Annas Rozes dzīves, atstājot viņu vienu ar mazo meitiņu, Annas māti Rozmariju un apsolījumu “lai kas notiktu, esmu par jums parūpējies”, kā arī visnotaļ neviennozīmīgās baumas, it kā Vilītis, kurš kara gados dzīvoja te, Pūču salā, bijis ne tikai korespondents, bet arī dubultaģents, jautājumu bija vairāk nekā atbilžu.

Daudz, daudz vairāk. Jo tieši vectēva fotoaparāts bija fiksējis gan Baigā gada zvērības, gan četrdesmit pirmā gada izvešanu norisi Mežājos. Atlika vien minēt, kā un ar kādām dzīvības briesmām sev un vecmāmiņai Annai Rozei viņš uzņēmis fotogrāfijas, ko Anna ar draugiem bija atraduši Pūču salas un Mazkalniņu slēpņos un kas palīdzēja pabeigt gadiem ilgušo izmeklēšanu pret sarkano vilkaci Bambānu-Lejiņu-Divupu.

Šobrid vairāk par visu Anna Elizabete vēlējās tikt skaidrībā, kas īsti bijis Viljams Stouns-Bergs, lai cauri necaurredzamajam laika aizkaram tomēr mēģinātu iepazīt savu vectēvu - īstu, dzīvu cilvēku.

Ceturtkārt, nelika miera abu bijušo draugu - Ģirta un Zanes - likteņi. Par viņiem Anna centās nedomāt vai, ja nu tomēr, tad domāt iespējami atsvešināti.

Nedrīkst sevi plosīt un vainot visos pasaules grēkos! Tam nav nejēgas, ne labuma. Viņi paši savu ambīciju dēļ izlēma nostāties uz slidena ceļa, un nu viņiem pašiem par saviem grēkiem būs jāsamaksā.

Ar prātu Anna Elizabete to saprata, taču atmiņas un kopīgā pagātne ik pa laikam lika sirdij sāpīgi iesmelgties.

Nu, kā gan tas varēja notikt, kā?

Un visbeidzot - Annu Elizabeti mulsināja un darīja raizīgu vēl kaut kas.

Viņa nespētu nevienam noformulēt, kas tieši, vismaz pagaidām ne, taču, vērojot ģenerāli Kārli Basu, Miku Kaķīti un viņa puišus, Annu nepameta sajūta, ka viņi kaut ko slēpj un noklusē. Kaut ko, kas nav jāzina nevienai dzīvai dvēselei virs zemes. Sevišķi viņai un abām vecmāmiņām.

No prāta neizgāja kāda epizode - tovakar, pirms divām nedēļām, ceturtā kauliņa lietas noslēgumā, kopā ar Austrijas viesiem vakariņojot Mežmuižas restorānā, viņi bija runājuši par tikumību…

- Es laikam būšu dusmīgāks par jums, - ģenerālis Bass pasniedzās krūšu kabatiņā pēc pīpes, iekodās tās kātā un brīdi paklusēja. - Šodien runāt par tikumību vai tikumīgu sabiedrību vairs nav iespējams. Tādas nav. Mēs ar Miku savā darbā diendienā cīnāmies ar netikuma sekām, un jūs, advokāt Veismiller, tāpat. Un komisārs Fricis Kraftigs, un inspektors Hanss - arī. Šodien drīzāk būtu jārunā par netikumu. Ko es domāju ar netikumu? Birokrātisko aparātu, jebkuru sistēmu, kura sevi apēd no iekšpuses kā čūska, kas kož savā astē, līdz tā nokrīt un čūska mirst. Mēs, policisti, izmeklētāji, detektīvi, diendienā saskaramies ar šīs sistēmas glupo, pat noziedzīgo lēmumu sekām - nežēlīgām slepkavībām un pašnāvībām naudas dēļ, seksuālām perversijām lobētu likumu bezzobainības dēļ, strauju sadzīves vardarbības līknes pieaugumu un vienlaikus - tikpat strauju biezā gala, tā sauktā sabiedrības krējuma, deģenerēšanos

līdz patoloģiskam kretīnismam, brīvi atļaujoties to, par ko agrāk varēja nopelnīt rūtainu sauli. Netikumīga ir cilvēku atstāšana bez darba un palīdzības, izmešana no mājām, izdzīšana no dzimtenes. Taču tas diemžēl notiek!

Ģenerālis bija pamatīgi uzvilcies, seja kļuvusi purpursarkana, un Anna sabijās, ka tik viņam nekļūst slikti.

- Bet es teikšu tā - tikumīgs ir darbs, godīga dzīve un mīlestība. Ja mēs to spējam, tad ar mums viss ir kārtībā, -Bišu Miķelis rāmi bilda, taču ģenerālis nebija apturams:

- Nē, ir pienācis brīdis, kad mums visiem vajadzīgs Tīrītājs! Iekšējs, ārējs, iedomāts vai reāls - tas jau ir cits jautājums. Un, pieminiet manus vārdus, mēs to piedzīvosim jau vistuvākajā laikā!

Viņa vārdi izrādījās pravietiski. Kārtējais likteņa pārbaudījums kādu vakaru stāvēja pie Pūču Mājas durvīm Mežāju pagasta galvas Maigas Lācītes veidolā.

- Mīļo Annīt, man atkal vajadzīga jūsu palīdzība! Drīkstu ienākt? - pēdējo divu gadu laikā krietni aptūkusī Lācīte mīksti kā elastīga ektoplazma ieslīdēja pa pusatvērto durvju spraugu, taisnā ceļā aizplūda uz viesistabu un ar skaļu plakšķi iezvēlās atpūtas krēslā.

Pārvarējusi pirmo, instinktīvo vēlmi izmest vēlīno viešņu laukā, Anna Elizabete lēni sekoja, ar grīnu smīnu prātojot, ko darīs brašā iebrucēja, kad te pēc brīža parādīsies pieci dažāda kalibra suņi, kuri patlaban ar Kārli skrēja pirmsmiega krosu. Lācītei suņi ļo-o-o-ti nepatika. Taisnību sakot, viņa tiem arī ne.

Nākamā pusstunda pagāja skaļos piecu suņu rējienos un viena pārauguša meitieša spiedzienos, viepienos un ar-visām-kājām-uz-krēsla-lēcienos, kuriem pa vidu Annai izdevās noskaidrot - pirmkārt, atkal tuvojas pašvaldību

vēlēšanas un Maiga Lācīte atkārtoti gatavojas pretendēt uz troni; otrkārt, viņai uzradies konkurents: mežājnieki pagasta galvas amatam gribot virzīt dakteri Arvi Konrādu, jo viņš, lūk, esot jaunāks un darbīgāks! Un treškārt, Mežā-jos parādījušies tenkotāji, kuri, nenovērtējot Maigas Lācītes nenogurstošās pūles savu pavalstnieku labā, saukājot viņu par pārbriedušo pūpēdi, zefīra burbuli, mīklas kukuci, rijīgo amēbu un Misis Mišelīnu. Lūk, tad nu vajadzētu šiem riebīgajiem kaitniekiem aizbāzt mutes un izdomāt kādu labu, gaišu un iedvesmojošu priekšvēlēšanu kampaņu.

Viņi taču esot viena komanda, vai ne?

Anna aizdomājās. Ar to „vienu komandu” tā bija, kā bija. Pēdējo trīs gadu laikā, savā krēslā aizsēdējusies, Lācīte bija k|uvusi reti nekaunīga - nāca un gāja, kad ienāca prātā, neaizdomājoties, ka citiem varētu būt atšķirīgas vēlmes un plāni nekā viņas mūžīgie čēpē un fasādes glābšana. Jā, te bija, ko padomāt… Jo vairāk tāpēc, ka pūčmājnieki no sirds atbalstīja daktera Arvja Konrāda kandidatūru.

* * *

Iļģuciema jaunākā inspektora Mundra Gāzīša mūža vislielākais sapnis bija ķert noziedzniekus un bāzt tos aiz restēm. Diemžēl, būdams tikai knapi metru sešdesmit garš un tikpat plats, viņš jau skolā bija izpelnījies iesauku Rausītis. Nespēdams nokārtot nevienu fizisko testu, trīsreiz izgāzās eksāmenos Policijas koledžā, līdz tēva paziņa, pulkvedis K., izpalīdzēja, iesakot vispirms kļūt par policista palīgu, vēlāk - tad jau redzēs. Neatlaidība atmaksājās.

Septiņu gadu laikā Gāzītis bija uzdienējis līdz jaunākajam inspektoram. Tomēr viņš joprojām atgādināja rausīti. Maģisko līdzību pastiprināja paradums nevis iet, bet tipši-nat, mētājot pa gaisu roķeles. Iztālēm šķita - viņš ripo.

Ar īpašu intelektu Rausītis lepoties nevarēja, piemēram, nekādi nesaprata, kāpēc gados vecākie kolēģi viņu dēvē par Sančo Pansu, bet viņa pārinieku - garo, kalsno, inteliģento inspektoru Jūliju Kociņu, kurš allaž staipīja līdzi piecas vienlaikus lasāmas grāmatas, - par Donu Kihotu. Tonedēļ, kad skolā literatūras stundā stāstīja par ārzemju autoriem, Mundris Gāzītis bija slims.

Toties Jūlijs Kociņš, nerealizējies filologs, tulks un starptautisko ceļojumu gids, lasīja visur un vienmēr. Romānus, slavenību dzīves aprakstus, pavārgrāmatas, bet jo sevišķi -enciklopēdijas. Viņa lielākā kaislība - paspīdēt ar zināšanām. Diemžēl gandrīz vienmēr totālā nebrīdī, dāvājot sev otru iesauku Jūlis Mūlis. Laikam taču no vārda mūlāps, tomēr līdz klajām rupjībām darba kolēģi nenolaidās.

Vienvārdsakot, abiem sapasēja - kā cimdam ar roku, kā cibiņai ar vāciņu. Rausīša drudžainais ātrums harmoniski papildināja Jūļa lēnīgo prātošanu.

* * *

Agrā novembra rītā, apstaigādami savus valdījumus, abi poliči omulīgi pļāpāja par priekšnieka sekretāres uzlabotajiem apaļumiem, īsti vīrišķīgi prātojot, kuri no tiem jau bijuši dabas doti un kuri pēdējā laikā nākuši klāt par šefa sūri grūti pelnīto naudiņu.

Tā bija pēdējā šīs maiņas apgaita, priekšā brīva svētdiena, varēs iedzert aliņu un uzlaist zolīti. Sešos no rīta brāļi dzē-ronīši, suņstaidzinātāji, jaunās māmiņas un sētnieki vēl gulēja, ielas bija tukšas un klusas. Tikai veco B. un K. ieliņu stūrī kluknošā mūžsenā kocene, kuras fasādi rotāja zilibal-tais kultūrvēstures pieminekļa rombs un četru nolupušu krāsas kārtu skarbalas, bet pirmā stāva logi bija cieši aizslēģoti un aiznagloti, šorīt rādījās baisāka nekā citkārt.

Ne kocene, bet spocene! Šo iespaidu mākslinieciski paspilgtināja atvērtajā augšstāva logā bārenīgi plīvojošais sārtais aizkars, tālu pāri palodzei izkārusies sazilējusi cilvēka roka un uz palodzes iesāņus gulošā vīrieša galva ar stiklainajām acīm, kas blenza tieši uz abiem inspektoriem.

Lēmums iet iekšā pašiem vai zvanīt pilsētas dežūrdaļai un gaidīt operatīvo grupu citkārt saskanīgajā tandēmā radīja nopietnu šķelšanos.

Tomēr Rausīša dedzība uzvarēja Jūļa Mūļa piesardzīgos prātojumus, kā vajadzētu un kā būtu pareizāk. Drosmīgi ieskrējis pagalmā un skaļi uzdipinājis pa šķobīgajām āra kāpnēm līdz otrajam stāvam, jaunākais inspektors Mundris Gāzītis paslīdēja un paklupa, ar rokām atspiezdamies pret ārdurvīm, kas strauji atvērās… Zaudējis jebkādu cienību, Rausītis ieripoja iekšā.

Tā bija milzīga studijveida telpa, kurā ik brīvo virsmu aizņēma dūcoša datortehnika un grāmatas, pārsvarā izjauktas. Monitoru ekrānos vīdēja saraksti, tabulas, skenētas lappuses un nebeidzami teksti. Bet telpas tālākajā galā pie loga, uz izvelkamā guļamkrēsla, ar muguru pret telpu uz ceļgaliem tupēja vīrietis. Izliecies pa logu un tā arī palicis - puse iekšā, puse laukā…

- Inte-e-resanti, ko-o gan viņš da-a-rijis uz palodzes? -kaitinoši lēni stiepdams vārdus, vairāk sev nekā apmulsušajam pāriniekam ievaicājās Jūlis Mūlis Kociņš.

- Nu, kā - ko? Pīpēja, skatījās uz meitenēm, elpoja svaigu gaisu - vai mazums, ko?! - Rausītis nepiespiesti atsvieda. Viņš negribēja izrādīt, ka neko nesaprot ne no datoriem kā tādiem, ne no tā, kas redzams to raustīgajos, zili bālajos ekrānos, un vispār - ka viņam bail no līķiem.

Inspektors Kociņš demonstratīvi nosprauslojās - kādas, pie velna, apskatāmas meitenes sešos no rīta, kāda pīpēšana, ja visā telpā nav nevienas pašas cigarešu paciņas vai pelnu-trauka?! Gaiss smaržo pēc kafijas, jā, un pēc kaut kā saldena. Bet vispār - šis viss izskatījās pēc kārtīga datorceha… Diemžēl viņš no tām elles mašīnām neko nesaprata. Dūc tik un mirkšķinās. Skaidrs, ka bez ekspertiem neiztikt. Būs vien jāsaņemas, jāzvana uz Galveno pārvaldi un jāziņo.

Eh, kā neiet svētdienas rītā!

* * *

No debesīm sijājās kūstoši ledus kristāliņi. Kā jau novembrī. Četras mājas tālāk, gandrīz pie K. un Dz. ielu krustojuma, klusi dūcot, ar neiedegtām ugunīm un vaļējām autovadītāja durvīm stāvēja patumšs, nelielai, apaļīgai vabolītei līdzīgs vieglais auto.

Bet varbūt tā tikai izskatījās rīta puskrēslā.

No kokiem apaugušās, bruģētās D. ieliņas pirmā nama vārtrūmes bija dzirdamas dīvainas skaņas - it kā kāds raudātu, it kā kādam būtu nelabi. Pēc brīža no turienes izgrīļojās neliels stāvs, aizklumzāja līdz mašīnai un krišus iekrita šofera sēdeklī.

Nē, ar to ir jābeidz! Jābrauc prom. Jo ātrāk un tālāk, jo labāk! Visu mūžu būt par kāju pameslu, par otrās šķiras cilvēku, par biznesa resursu, ar kura palīdzību kāds cits kļūst stāvus bagāts… Pietiek!

* * *

No omulīgi iesildītās gultas izceltais visu ekspertu eksperts Egons Dambergs knapi novaldīja sulīgi biezu vārdu.

Atkal! Svētdienas rītā!

It kā nepietiktu jau ar kapsētā pavadīto vakardienu.

Kaut viņus velns uz elli tenteriski aizrautu ar visiem zābakiem! Nevarēja to līķi atrast pirmdien, bet nē, tieši šorīt, kad viņš nolēmis beidzot par katru cenu noķert Vectētiņu un pasniegt Annai kā uzmundrinājuma dāvanu?!

Par vēlmi pieēsties izslavēto Annas Elizabetes zivju zupu, kuras fantastiskās garšas maģisko noslēpumu zināja tikai viņa un Omīte, Dambergs būtu klusējis, pat kutināts četrrocīgi. Bet par savām romantiskajām jūtām pret Pūču Mājas burvīgo saimnieci neatzītos, pat cepināts uz lēnas uguns.

Tagad pat - jāiet modināt Miks Kaķītis, bet viņš, pieredzējis policists un krimināleksperts, mulst kā zaļš puika, jo… jāklauvē pie Annas Elizabetes guļamistabas durvīm…

- Kas ir ar to galvu uz palodzes? Nocirsta? Nogriezta? -uz pirkstgaliem, ar drēbēm padusē izlavījies no guļamistabas, Kaķītis tagad virtuvē ar vienu roku ģērbās, ar otru centās noturēt kafijas krūzi.

- Ta nē. Vienkārši - mirulītis guļ ar galvu uz palodzes un lūkojas laukā pa logu. Abi lēnie divplākšņi ir pārliecināti -tas kaut ko nozīmējot, kliedz un bļauj, lai atbraucam. Iedomājos, ka tev arī vajadzētu uzmest aci - ja nu tas ir nopietni?

- Nopietna galva? - Miks vēl nebija īsti pamodies.

- Ne tak, galva kā galva. Es runāju par to atrasto datorcehu. Inspektors Jūlijs Kociņš, sakarīgākais no tiem diviem, teica, ka tas izskatoties pēc nelegālas ražotnes. Nez, ko gan mūsdienās vēl varētu nelegāli spiest? Mūziku? Ar to pilns timeklis. Filmas? Ielien tīklā un skaties, cik tik uziet! Vienu otru - pat pirms oficiālās pirmizrādes. Ja nu vienīgi…

Tu domā? - Kaķītis bija piefiksējis Damberga zīmīgi nepārprotamo Playboy zaķīšu žestu. - Nu, bet ja tā, tad tas patiešām būs nopietni! Atceries par jaunajām nostādnēm!

2. nodaļa. Mēteļvīrs un Grāmatnieks

Pirms nedēļas Iekšlietu ministrijas vadība bija nākusi klajā ar skaļu paziņojumu, ka turpmāk īpaša uzmanība tiks pievērsta vissīkākajam signālam par pagrīdes pornogrāfisko materiālu izgatavotājiem un izplatītājiem, vienlaikus virzot Saeimā priekšlikumus par bargākiem sodiem.

Iespējams, tam bija zināms sakars ar pēdējo divu gadu laikā tā arī nenoķerto Mēteļvīru, kurš ar apskaužamu regularitāti te vienā, te otrā, te trešajā Rīgas mikrorajonā bija manīts uzmācamies (un ne tikai uzmācamies) meitenēm un jaunām sievietēm visnotaļ konkrētos un nebūt ne šķīstos nolūkos. Pēdējās ziņas par Mēteļvīra nodarījumiem bija ienākušas pat no attālākiem Latvijas rajoniem, liekot domāt vai nu par tehniski un materiāli labi nodrošinātu, krietni pabiezu izvirtuli, kurš var brīvi pārvietoties, vai - un tas bija nepatīkamāks pieņēmums - par dzimumnoziedznieku bandu. Derdzīgākais - viņš vai viņi savus upurus pēc tam ikreiz nofotografēja vai nofilmēja un vizuālo informāciju nekavējoties ievietoja tīmeklī, vienlaikus vairākās skandālu vietnēs. Protams, anonīmi.

Atkārtoti pazemotie upuri un viņu saniknotie tuvinieki kategoriski pieprasīja asu un nekavējošu tiesībsargājošās sistēmas reakciju, mediji rakstīja un rādīja aizvilkdamies, internetu pārpludināja žultainu komentāru tūkstoši, iedzīvotāji runāja par modrās acs un beisbolistu vienību nepieciešamību. Drosmīgākās cietušās sniedza liecības. Diemžēl rezultātu kā nebija, tā nebija.

Tad pienāca diena, kad kādas piesmietās meitenes tēvs sociālajos tīklos izsludināja pamatīgu atlīdzību ikvienam, kurš uzrādīs Mēteļvīra atrašanās vietu vai sniegs jelkādu citu noderīgu informāciju. Paziņojums bija nepārprotams:

„Ja valsts nespēj aizsargāt savus iedzīvotājus, savas meitenes un sievietes, tad to darīsim mēs - tēvi, brāļi, vīri. Taču mēs to darīsim tā, kā jādara. Reizi par visām reizēm!”

Dusmīgā tēva paziņojums diennakts laikā sasniedza neticamu skatījumu skaitu, gūstot tik daudz domubiedru, ka vel pēc diennakts Lielajā Mājā tika noorganizēta ārkārtas sanāksme Mēteļvīra notveršanas grupas dibināšanai.

Ar tēvu notika draudzīgas pārrunas, lūdzot neiejaukties, nerīkot linča tiesas un noziedznieku ķeršanu atstāt profesionāļu ziņā. Vīrietis pieklājīgi noklausījās labu vēlošo likuma pārstāvju ieteikumus, īsi norūca - redzēsim! - un aizgāja, skaļi aizcērtot durvis. Tiesībsargi saprata pareizi: neklausīs.

Un nu Iļģuciema nomalē, koka mājelē, telpā, kas pilna datoriem, nogalināts aizdomīgs vīrišķis… Vai tas būtu Mēteļvīrs, kuru kāds dusmīgs taisnības mīļotājs atradis pirmais?

* * *

jau pēc pirmajām desmit notikuma vietas apskates minūtēm bija skaidrs - lai nu ar ko, taču ar Mēteļvīru notikumam nav nekāda sakara. Vai vismaz - ne acīmredzama sakara.

Manuprāt, parasts datortārps, kurš pārskatījies Matriksu, - jaunākais inspektors Mundris Gāzītis alka izskatīties asprātīgs atbraukušās grupas acīs. - Re, viņam uz visiem četriem monitoriem tas pats teksts! Nez, vai viņš te burtus salīdzinājis?

Dambergs, kurš, pamatīgi aizdomājies, bija nekustīgi vēries lielākajā ekrānā, mēģinādams saprast, vai tajā lasāmajam tekstam ir kāda nozīme, salēcās.

Jā, reizēm īstā atbilde var atnākt art caur neīsto cilvēku! Viņam steidzami vajadzīgi Kārlis un Anna!

- Šef, mums vajadzīgi neatkarīgie starpnozaru eksperti, -Egons uzrunāja Miku Kaķīti, sīkāk nepaskaidrojot. Pārāk tuvu ganījās lieku ausu īpašnieki, visiem spēkiem likdami manīt, ka šī, tā teikt, ir viņu teritorija un ietekmes zona.

Uzrāvis kreiso uzaci līdz puspierei, Miks greizi uzlūkoja abus Iļģuciema brašuļus, tad, dziļi ievilcis elpu, paziņoja:

- Paldies par darbu, varat būt brīvi. Mēs pārņemam lietu. Ja izmeklēšanas procesā būs vajadzīga papildinformācija, ar jums sazināsies mans vietnieks. Bet pagaidām - līdz rītam uzrakstiet izsmeļošū ziņojumu par to, kas te šorīt notika, ko redzējāt un kādi ir jūsu apsvērumi. Un noteikti - visu, ko zināt par šo vīrieti, - viņš norādīja uz mirušo. - Kas viņš, no kurienes, ko darījis, kā dzīvojis?

- Es… mēs… nepazinām, - novilka inspektors Kociņš.

- Nekad neesam redzējuši! - pacilātā gailīštenorā piebilda viņa kolēģis Gāzītis.

- Droši vien nelegālais īrnieks. Te, vecajās Rīgas nomales mājās, tādu daudz, - īgni norūca inspektors Kociņš. - Paši saimnieki sen vairs šajos graustos nedzīvo, remontēt negrib, bet iespēju tikt pie skanošā garām nepalaidīs. Tad nu arī salaiž iekšā švaļus, bomžus un čmošņikus.

- Nez, šis pēc čmošņiķa neizskatās, - pret savu gribu Dambergs iesaistījās sarunā, - tehnikas te uz pārdesmit tūkstošiem, arī apģērbs dārgs - Valentino kekls vien maksā pāri par trim simtiem, Gucci mokasīni - vismaz tikpat.

Abi svētdienas dežuranti ar bijību noraudzījās ekspertu priekšniekā.

Re, kas par piparu - šitā, uz aci, noteikt ciparus! Ja vien viņi ka varētu palīdzēt, nu, kaut tikai pabūt līdzās un paskatīties, kā strādā nopietnie puiši…

Ne viens, ne otrs nesteidzās ar notikuma vietas atbrīvošanu, bet mīņājās, pūta un elsa kā ziloņi suvenīru veikaliņā. Kungi, paldies, jūs esat brīvi! Rīt no rīta e-pastā gaidīšu jūsu ziņojumus, - Kaķītis vēlreiz atkārtoja un visnotaļ konkrēti norādīja uz durvīm. - Visu labu! Izbaudiet to mazumiņu, kas vēl atlicis no svētdienas!

- Tu esi īsts laipnības paraugs, - Egons paķircināja draugu. tiklīdz aiz abiem patruļniekiem bija aizvērušās ārdurvis.

- Kādu nu dieviņš devis, ar tādu tev, mīļumiņ, būs jāiztiek! - Kaķitis atņurdēja, lēni un piekasīgi aplūkodams ik kvadrātcentimetru - uz galdiem, plauktiem, gridas - un brīžam kaut ko nofotografēdams ar savu viedtālruni.

- Tu man vairs neuzticies? - Dambergs vairākkārt uzzibsnīja ar profesionālās kameras zibspuldzi. - Domā, tev sanāks labākas bildes?

Vai labākas, nezinu, katrā ziņā - pārsūtāmas. Ja gribi aicināt starpnozaru ekspertus, viņiem pirms tam kaut kas jāredz. Starp citu, kad atbrauks tavējie?

Jau ceļā. Zvanīsi Annai?

M-mm, nē. Labāk tu uzzvani Kārlim. Viņš mācēs Līzbeti atvilināt šurp…

Pēc pagājušās nedēļas apspriedes Pūču Mājas darbistabā, kura pēc ģenerāļa Kārļa Basa lūguma bija piedalījušies tikai Ibisa detektīvaģentūras vīrieši un aktīvā dienesta policijas darbinieki, Kaķītis juta, ka Anna Elizabete ir pamatīgi apvainojusies. It kā jau nekas īpašs, tikai viņas klātbūtnē temperatūra telpā nokritās par pāris grādiem zemāka, un ari garšīgo rīta kanēļkafiju Miks nebija baudījis tieši tikpat sen jau pusotru nedēļu. Bergu nama dāmas vispār bija kļuvušas noslēpumaini atturīgas - visas sarunas viņu starpā acumirklī aprāvās, tiklīdz telpā ienāca kāds vīriešveidīgais.

Dambergs vērīgi palūkojās draugā, nosmīnēja, neko neteica un izgāja laukā.

Kamēr visu ekspertu eksperts centās apvārdot Mazo Kārli (taisnību sakot, tas izdevās aizdomīgi viegli, laikam jau nostrādāja atslēgas vārds datorlaboratorija), Miks Kaķītis soli pa solim vēlreiz pārstaigāja telpu, neko neaiztiekot, bet aplūkojot un fotografējot.

Lūk, te tāds interesants bezputekļu laukums…

Nez kāpēc viņam bija nejauka sajūta, ka Līzbete neatbrauks. Kārlis - jā, viņa - nē.

Nu, tad viņš vismaz aizsūtīs bildes.

Varbūt tas spēs Līzbeti ieinteresēt…

Miks juta, ka pēc notikumiem, kuros Anna Elizabete tika ierauta, pateicoties Lindas Laures psihopātijai un Zanes pārspīlētajām ambīcijām, viņa jebko datorisku uzlūkoja aizdomīgi. Kā nu ne - ja pat draugiem vairs nevar uzticēties…

Var jau būt, ka tās bija tikai iedomas, taču Mikam dažbrīd šķita, ka Anna norobežojas un atsvešinās. Vakaros, pēc vakariņām, viņa vairs nepalika kopā ar pārējiem pie kamīna ar kanēļkafiju rokā, bet, pasitusi padusē litrīgo termosu, kāpa augšā uz darbistabu. Man daudz darāmā. Un viss.

Un nu - raugoties apkārt, Miks skaidri juta, ka Līzbetes vērīgums un intuīcija te varētu palīdzēt vairāk nekā visrūpīgākie eksperti, sevišķi tāpēc, ka tādu īsti labu un datorlie-tās zinošu ekspertu, protams, neskaitot Egonu Dambergu, viņam nemaz nebija. Taču arī Dambergs nevarēja zināt visu.

No pusstudenta Mārtiņa, kurš, bijušās skolasbiedres un TV producentes Lindas Laures apvārdots, bija nopludinājis operatīvo informāciju, lai tikai varētu lasīt savu vārdu un titulu konsultants topošā seriāla titros, Miks Kaķītis ar ģenerāļa Bozes svētību bija taktiski atbrīvojies, nosūtot ļoti ilgstošā veselības uzlabošanas atvaļinājumā. Lai tiek uz kājām, lai atveseļojas no mīļās zāļotājas LL kokteiļiem, tad varbūt varēs turpināt dienestu kā parasts kārtībnieks.

Ģenerālis gan bija skeptiski nosmīnējis - karjeras kāpnes sākas patruļdienestā -, taču Mikam bija aizdomas, ka Mārtiņš policijā vairs neatgriezīsies. Cik nu bija novērots, pusstudentam, tāpat kā Zanei Zālītei, ambīcijas lidoja augstāk par intelektuālajām iespējām. Nebūs nekāds brīnums, ja viņš pēc izveseļošanās pēkšņi atradīs sevi kādas jauncep-tas partijas jurista palīga krēslā.

- Kārlis jau brauc, - nedzirdami ienācis, ierunājās Dambergs. - Manējie arī.

- Un… - Miks pēkšņi nespēja dabūt pār lūpām vārdus “un Anna?”.

- Palika mājās. Negrib atstāt vecmāmiņu vienu, - draugs bija sapratis pareizi.

- Nuja, - Kaķītim noraustījās žokļa muskulis.

Te tev nu bija Madrides galma noslēpumi. Vai viņš neteica krusttēvam, ka tas slikti beigsies? Rīkot darba grupas sapulci Annas mājā, saimnieci nepieaicinot! Ģenerālis Bass aizbildinājās - esot gribējis viņu pasaudzēt… Mjā, pasaudzēja.

- Klau, Kaķīt, man šķiet, es zinu, kas viņš ir. Mēs esam atraduši Grāmatnieku!

* * *

Grāmatnieks bija pa pusei mistiska, pa pusei mitoloģiska būtne (vismaz tā bija šķitis līdz šim), kuru vai nu mīlēja, vai ienīda. Mīlēja skolēni, studenti, pētnieki, bezmaksas servisu mīļotāji un maznaudīgie. Bet ienīda… ienīda tie, kuri jelkad kaut ko bija radījuši. Mūziku, publicistiku, dzeju vai prozu, zīmējumu, fotogrāfiju, videoklipu vai filmu.

Jo Grāmatnieks zaga visu - visu un jebko, kam vien varēja piekļūt. Un ne tikai zaga, bet nekavējoties izlika sazagto tīmeklī, tā pārkāpjot jebkādus autortiesību likumus un starptautiskās vienošanās, bet savu darbību postulējot kā nesavtīgas rūpes par cilvēku tiesībām būt informētiem. Viņš pat bija nācis klajā ar savdabīgu manifestu informācija pieder visiem! Tie, kas pārdod to par naudu, ir egoistiski rausēji!”, izsaucot pamatotu niknumu salīdzinoši mazskaitlīgajā tautas radošajā spārnā un līksmas gaviles bezgaldau-dzo patērētāju pusē, faktiski - provocējot savstarpēju nesaprašanos, neuzticēšanos un naidu.

Mika Kaķīša Smago noziegumu nodaļai ar šo mūsdienu Robinu Hudu nebija iznācis saskarties, taču viņš zināja, ka kolēģi no ekonomistiem jau vairākus gadus pēc n-tajiem radošo profesiju pārstāvju iesniegumiem nesekmīgi cenšas ierobežot Grāmatnieka aktivitātes, taču ikreiz, kad iedomājās nākuši uz viņa elektroniskajām pēdām, attapās kārtējā strupceļā - serveris ar nelegālajām augšupielādēm pazudis, krājums pārmigrēts citur, bet līdzšinējās vietnes elektroniskā adrese uzrāda kļūdu, proti, vairs neeksistē… Nebija līdzējuši ne iesniegumi Valsts datu centram, ne vēstules lielāko serveru īpašniekiem - ziņu par klientu nebija vai… tās netika sniegtas. It kā kāds viņu sargātu un brīdinātu.

Un nu viņš (ja tas tiešām bija Grāmatnieks), miris, ar ielauztu galvaskausu, dīvaini nedabiskā pozā, gulēja pa pusei uz palodzes, pa pusei uz dīvāna mūžvecā, pusavārijas stāvokļa koka mājā Iļģuciemā, bet plašā telpa aiz mirušā muguras atgādināja… ko? Nelielu redakciju? Vai tiešām četri galdi ar datoriem un citu tehniku būtu vajadzīgi viņam vienam? Varbūt ir cerība atrast norādes uz citām - iesaistītām vai neiesaistītām - personām?

- Egu, kā tev šķiet - viņš te strādāja vai dzīvoja? - Kaķītis bija pamanījis telpas kaktā impregnēta auduma skapi, kura pusaizvilkto durvju spraugā vīdēja raiba sega un palaga stūris. Gaisā vējoja tāda kā salda, kā dūmaina smarža.

- Es teiktu - gan, gan. - Damberga dobjā balss skanēja no pagaldes. Izplājis telpas vidū savu leģendāro saliekamo čemodānu, viņš rāpoja uz visām četrām, meklēdams iespējamos pierādījumus. Pirkstu nospiedumu neesamība uz virsmām un datorierīcēm jau bija pārbaudīta. - Starp citu, tur, tālākajā stūrī, ir virtuves galdiņš un pat ekopods!

Tas mulsināja. Ko tādu bija darījis mirušais, lai viņam nebūtu laika pat aiziet uz tualeti tepat aiz stūra, gaitenī? Nedrīkstēja ne acu nolaist no ekrāniem?

- Neprasi, pagaidām nezinu, - Dambergs atbildēja uz vēl neuzdoto jautājumu.

- Bet… kad viņš? Aptuveni? - Kaķītis ievaicājās, labi zinādams, kas sekos.

Kā ikviens sevi cienošs profesionālis, Dambergs izvairījās no minējumiem, pusvārdiem un mājieniem. Viņam eksistēja tikai objektīvi fakti un pierādījumi. Viss, ko var aptaustīt, nosvērt, nomērīt, izlasīt, izsekot, saost, sagaršot, ķīmiski pārbaudīt. Tā viņš bija mācīts, tā bija strādājis visu apzinīgo krimināleksperta mūžu. Līdz brīdim, kad iepazinās (nē, kad Kaķītis viņu iepazīstināja!) ar Annu Elizabeti -sievieti, kura vienā mierā apgāza visas likumsakarības, tikai pasakot - man šķiet tā… Un trakākais - tā bija. Neviens nesaprata, kā viņa to dabū gatavu.

- Hmm, es teiktu - šonakt, drīzāk - šorīt, tā ap trijiem, četriem, - Egons neraksturīgi miermīlīgi atbildēja, aizdomājies vai aizsapņojies. - Precīzāk atbildēšu pēc sekcijas un analīzēm. Līdz tam ieteiktu pievērst uzmanību līķa pozai -kāpēc viņš tik jokaini tup ar ceļiem dīvānā, ar rumpi pārliecies palodzei? Vēlējies kādu saskatīt, sasaukt, varbūt - izlēkt pa logu, bet pusceļā apturēts?

- Tātad tu saki - iebrucējs nodarīja savu darāmo un mierīgi aizgāja pa durvīm?

- Tā varētu būt. Apaļais apgalvoja - durvis bijušas vaļā.

- Mjā. Interesanti, vai kaut kas ir paņemts? Šobrīd nekas neliecina, ka te kāds būtu ko meklējis. Ja godīgi, neizskatās pat, ka te būtu atradies kāds svešinieks.

- Zini, vecais, manuprāt jautājums drīzāk jāuzdod tā -vai šī bija nejaušība vai plānots noziegums? Ja kāds plānoja viņu novākt, tici man, ar pēdām būs grūti…

- Paldies, iepriecināji.

- Ņem par labu. Re, kur Kārlis! - Egons iesaucās, pamanījis iekšpagalmiņā rāmi ielīgojam Ķirša Kundzi un no tās izkāpjam Kārli un Annu Elizabeti.

Oho! Kā viņam tas izdevies?

Vienīgais, kurš dīvainajā telpā jutās ērti kā savā darbistabā, bija Kārlis. Abi pārējie - Miks un Egons - apmulsuši mīņājās, nezinot, ko teikt un ko stāstīt, turklāt Miku mocīja vainas sajūta, ka Līzbetei jāskatās uz mironi, un neziņa, kā uzsākt sarunu. Situācija bija vairāk nekā dīvaina - viņi, oficiāli poliči, atkal spiesti pieaicināt personas no malas…

- Viņš negaidīja uzbrukumu, bet mierīgi smēķēja, -Anna Elizabete murmināja, lēni apstaigājot telpu, - ļoti kvalitatīvu zālīti. Visticamāk, te jābūt slēptuvei, cik zinu, šādi tipini parasti nodrošinās krietnam brīdim.

Kaķītis uzrauca uzaci. Tas bija kas jauns! Līzbete kā no grāmatas referēja par zālītes pīpoņiem, piebilstot - cik zinu…

Kāds viņai ar tiem sakars?

- Pirms sākat turēt mani aizdomās - dakteris Konrāds izstāstīja. Mēs pirms dažām dienām runājāmies par atkarībām, un viņš minēja pacientu, kuram visās mājas spraugās bija sabāztas rezervītes, tā teikt, katram gadījumam.

Sviests! Tagad viņa sākusi lasīt domas! Labi, pieņemsim, viņš smēķēja zālīti, tad kur palicis benčiks?

Lejā, zem loga, nekā nebija, viņš, Miks, pats pārbaudīja.

- Šķiet, te bijuši divi. Mirušais kopā ar kādu čakli strādājis - datorkrēsliem uzregulēti dažādi augstumi, viena pele kreisajā pusē, tātad pārinieks bijis kreilis. Dzēruši kafiju, šķīstošo, stipru. Tātad darbs bijis ļoti svarīgs un steidzams.

Kaķītis mēmā šokā noraudzījās uz Annu Elizabeti.

No kurienes viņa to grāba? Ienāca telpā, aplaida skatienu un noskaitīja kā no grāmatas. Bet viņi ar Egonu teju vai acis izskatīja, pētīdami visas virsmas.

- Labi, par krēsliem un peli - tev taisnība, Līzbet, - Egons skābi pasmaidīja. - Malacis! Bet kafija - ļoti stiprā kafija? Te nav ne krūzīšu, ne bundžas.

- Nav, bet bija. Rau, tur, virtuves stūrī, uz tumšā galda ir divi gandrīz melni, vēl mitri rimbuļi. Un kripatiņa izbiruša kafijas pulvera. Bija gan bundža, gan krūzītes, taču kāds to visu paņēmis līdzi. Bet, ja tu grasies vaicāt, kurš, - es nezinu. Viens gan - vai nu datorista kungs atpūtas brīdī bijis tā appīpējies, ka nav dzirdējis troksni sev aiz muguras, vai arī tieši otrādi - ir dzirdējis, bet nav pievērsis uzmanību un nav par to satraucies. Savukārt tas liecina, ka nācējs varētu būt viņam pazīstams. Varbūt nodomāja, ka atgriezies partneris…, kas zina.

- Varbūt tas tiešām bija viens un tas pats cilvēks? - Miku nemaz nesajūsmināja izredzes meklēt divas smalkas adatiņas milzīgā siena kaudzē.

- Varbūt… - Anna Elizabete domīgi pamāja ar galvu.

- Nezinu, kā ar pazīšanos vai nepazīšanos, taču viens gan skaidrs - brīnums, ka jūsu, tas ir, mūsu, mironītis jau agrāk nav dabūjis nelabu galu. - Kārlis līkņāja gar galveno datoru. Egons savu darba daļu tur bija beidzis un atvēlējis vietu Kārlim. - Te kāds ilgi un nopietni veidojis virtuālo nacionālo bibliotēku, zogot visu, ko var nozagt. Re, klasiķi un mūsdienu daiļliteratūras autori, zinātniskā, mācību, tulkotā… Mūzika… kataloģizēta pa žanriem, gadiem un izpildītājiem. Fotogalerijas - oho, pat pasaulslaveni autori!

- Kolekcionārs? - Anna, piegājusi nedaudz tuvāk, paraudzījās viņam pār plecu. Viņas uzmanību vairāk par ekrānā redzamo zagto materiālu klāstu piesaistīja aptuveni piecpadsmit reiz divdesmit centimetrus liels, tīrs taisnstūris uz datora korpusa.

Visapkārt biezs, datortelpām raksturīgs putekļu slānis, bet te - tik tīrs, ka spīd. Acīmredzot te kaut kas stāvējis. Ilgi. Kaut kas, kas tikko aiznests…

- Jā un nē. Es drīzāk teiktu - pirāts. Turklāt plaša profila, zog visu, milzīgos apmērūs, pieglabā uz saviem serveriem un tad izvieto timeklī. Tas ir tas, ko es redzu, pavirši uzmetot skatienu. Ja gribat uzzināt vairāk, man vēl jāparokas…

- Roc, dēls, roc, es tev lāpstiņu iedošu, - Dambergs tēvišķi paklapēja pa Kārļa plecu un it kā starp citu pajautāja: - Ko tu saki - te strādājis viens vai divi?

- Viennozīmīgi - divi, - Kārlis noteikti apstiprināja, - turklāt otrais ir sieviete. Labi situēta, neliela auguma. Un viņu sauc - Dagne Brensone.

- Dēliņ, ja tu mani tagad grasies šimpēt, es pats savām maigajām rociņām izbarošu tevi Melnupes Vectētiņam! -Dambergs ierūcās.

- Ūja, ūja, Bebu māt, kas tā tev par nelabu valodu! Viņš mani izbaros samam… Ja reiz tā, tad es neko vairāk neteikšu! - Kārlis tēloti uzmeta lūpu, knapi valdot smaidu.

- Arī to ne, ka mūsu logā gulošo draugu sauc Ints Lokmēlis. Piebildīšu - tīklotāju vidū zināms kā visnotaļ sliktas reputācijas tipiņš, daudzkārt izpelnījies aizliegumus, nobloķēšanas un pat vienu otru draudu savai fizionomijai…

- Tu viņu pazīsti? - Kaķītis strauji pievērsās Kārlim.

-Tikai neklātienē, virtuāli. Pāris reižu esam padiskutējuši par likumu ievērošanas īpatnībām. Redzējis nebiju. Līdz šim. Savāda iepazīšanās.

3. nodaļa. Melns putns izplestiem spārniem

Stāvēdama nomaļus, Anna Elizabete klausījās vīru sarunā un vēroja viņu sejas.

Labi, ka Miks un Egons uzaicināja viņus ar Kārli atbraukt. Re, cik daudz Kārlis spēja palīdzēt jau pirmajā pusstundā! Dodiet viņam brīvu vaļu un Internetu, un viņš no šiem datoriem izpurinās visu, kas tur ir, un arī to, kā tur vairs nav. Kaut vai svarīgo informāciju par datorceha otrā darbinieka, precīzāk, darbinieces, vārdu. Nu darbs Mika puišiem un Egona ekspertiem - neskaidrot visu par šo mistisko Dagni Brensoni, viņas vidi, darbu, ģimeni un sakariem.

Anna centās neskatīties uz loga pusi. Nedzīvais, melnais kukucis, tupot uz ceļiem un stingi lūrot laukā pa logu, iedvesa pretīgumu. Viņa nevienam ne par kādu cenu neatklātu vīziju, kas sekundes simtdaļā noskrēja gar acīm, pārkāpjot šīs telpas slieksni: melns maitu putns, plati izplētis spārnus, it kā kaut ko sargājot, tup uz palodzes un nelabi ķērc - prrrommm, prrrommm!

Sajūtu līmenī šobrīd notiekošais baismīgi atgādināja Rīgas maniaka lietu.

- Ja neesmu jums vairs nepieciešama, labprāt dotos atpakaļ uz Mežājiem, - Anna klusu ierunājās, novērsusies no visiem un skatīdamās balti krāsotajā sienā. - Jūs gaidit uz vakariņām vai nakšņosiet pilsētā, Mika dzīvoklī? Kārlis paliks ar jums…?

- Līzbet… - Kaķītis ievilka elpu, lai ko teiktu, taču Dambergs viņu pārtrauca:

- Anna Elizabete, es apsolu - neatkarīgi no pulksteņlaika es šovakar ieradīšos Pūču Mājā un izēdīšu tukšus visus katlus! Bet pēc tam iešu ķert Vectētiņu!

Pulkvežleitnantam Mikam Kaķītim nekas cits neatlika kā dusmīgi nobolīt acis.

Aiz loga nočīkstēja bremzes. Ieradušies Damberga vīri. Kāpnēs dunēja soļi.

Pārlaidusi skatienu trim vīriem, kuru nepateicīgais uzdevums tagad bija no pagātnes kripatām salikt ticamu attēlu, lai varētu saprast, kas noticis, Anna, neviena nemanīta, izslīdēja pa durvīm. Ja godīgi, šā cilvēka bojāeja nepārsteidza - ja viņš patiešām darīja to, ko darīja, bija loģiski, ka reiz kāda mērs būs pilns un tas ķersies pie radikāla pretpa-sākuma. Jā, šim nolūkam varētu būt nepieciešama zināma priekšizpēte un sagatavošanās, taču neizdarāms tas nebija.

Un atkal Anna atcerējās nelaimīgās Teo vārdus - viņi paši bija vainīgi savā nāvē, viņi to bija nopelnījuši…

Mājup braukdama, Anna Elizabete prātā pārcilāja jautājumu - kas un kāpēc varētu būt nogalējis daiļdarbu zagli, hakeri, tīmekļa pirātu? Būtībā - iemesls turēt naidu par savu darbu nopludināšanu tīklā bija daudziem, jo šī ļaunprātība nozīmēja tiešus zaudējumus šo darbu autoriem, izdevējiem un popularizētājiem.

Par autortiesību pārkāpumiem Annai savulaik daudz bija stāstījusi Zane, uzsverot tiesisko nihilismu, kas šajā jomā valda Latvijā un postpadomju zemēs - zog visi un visu, neviens ne par ko neatbild, bet apzagtajam velti meklēt taisnību tiesībsargājošajās iestādēs. Labākajā gadījumā -līdzjūtīgi noplātīs rokas. Nav tādu juridisko tradīciju, speciālistu vai audzināšanas - līdz šim viss bijis kopīgs!

Labi, nav ko filozofēt, redzēs, ko izdosies uzrakt Kārlim! Gan vakarā izstāstīs. Viņai cits darbiņš - jāapciemo Zaķīšu Milda, jāapjautājas par večiņas veselību.

Dubultapbedījums un pie tā atrastā „Obeliska” vizītkarte nelika mieru.

* * *

Ieskrējusi mājās, lai paķertu ko gardu ciemakukulim, Anna Elizabete atrada Omīti un veco baronesi Annu Rozi satraukti apspriežamies. Uz jautājumu - kas noticis? - abas atbildēja ar pēkšņu klusumu, kam cauri jaudās izmisīga vēlme izstāstīt, padalīties un kopīgi meklēt risinājumu.

Taču bija vēl kas - tramīgi skatieni. Bailes…

Bailes viņu apgrūtināt? Kas tad tie par brīnumiem?

- Tā, mīļās, ja jūs neko nestāstīsiet, es pieteikšu… sēdošo bada streiku, nekur neiešu, suņus laukā nevedīšu, tupēšu te, virtuves durvju ailē, rūgšu un smirdēšu!

Laikam jau vīzija par rūgstošu, kaktā tupošu Līzbeti nebija pārāk pievilcīga, jo, negribīgi pasmaidījusi, Omite kapitulēja pirmā:

- Runa ir par Ģenerāli…

- Manuprāt… mūsuprāt… viņš ir slims, - baronese beidzot izmocīja.

Annai Elizabetei pārskrēja skudriņas. Slims? Kārļonkulis? Tas nevar būt!

- Kas liek tā domāt? - viņas balsī ieskanējās prokurora toņi. - Ir pierādījumi?

- Re, ko mēs atradām zem viņa spilvena! - Omīte pasniedza Annai nelielu, sarkani zilu zāļu kastīti. - Nē, tu tikai nepadomā, ka mēs okšķerējam. Es… vienkārši gribēju vīru istabās nomainīt gultas veļu… kā pie svētdienas…

Anna grozīja rokās baltu kartona kārbiņu ar sarkaniem burtiem. Digoxin.

Ko tas nozīmē? Vai Ģenerālim būtu sirds aritmija? Nē, tad digoksīnu lietot nedrīkst. Sirds mazspēja? Tik lielam, stipram vīram? Ak, tā… Vai ne tāpēc viņš pārcēlies uz Rīgu pie Mika? Varbūt tas saistīts ar dakteru apmeklējumiem? Un, ja tā, tad kāpēc viņa par to neko nezina? Tik sveši taču it kā nebūtu…

- Līzbet, ko tu tagad darīsi? - abas večiņas bažīgi raudzījās satriektajā Annā.

- Neko. Un jūs arī neko. Izliksimies, it kā nekas nebūtu noticis, un novērosim! Starp citu, kur ir suņi un Barons?

Parasti visi četrkājaiņi līksmi skaļā ņudzeklī sagaidīja ikvienu atbraucēju, bet šobrīd mājā valdīja neierasts klusums. Tas solīja nepatikšanas…

Tā arī bija.

Atvērusi savas istabas durvis, Anna Elizabete šokā noelsās vien - telpa bija piesnigusi lielām, biezām, pūkainām sniegpārsliņām, kas aizdomīgi atgādināja zosu dūnas no spilvena vai pēļa. Bergu nama saimnieks, runcis Barons -viņas lielais, mīļais, pūkainais, četrpadsmitkilogramīgais oranžais ķirbis ar kuplo asti un ūsām - ar saviem asajiem nagiem patlaban beidza slepkavot Annas mīļāko spilvenu. Pamanījis saimnieci, savilka nevainīgu purniņu un sveicienam pacēla ķepu.

Teorētiski tam vajadzēja nozīmēt - es jau neko, spilvens pats pārsprāga.

Omītes takšelis Figaro, sīkā pudeļbirste Lilo un mazais Rokijs līksmi palīdzēja savam rudajam kaķdraugam, kamēr lielsuņi Grāfs un Rūsa, apsniguši balti un taktiski norobežojušies no grautiņa, saldi snauda viens otra līkumiņā. Tikai nez kāpēc abiem ūsās bija ieķērušies dūnu pušķīši…

Mhm, praktiskā diplomātija!

Katrā ziņā - spilvena dūnu sniegs novembrī ir labāks par no kāpņu laukumiņa vai durvju augšas uz saimnieka kumbra lecošu pusotra spaiņa smaguma spalvu kamolu ar divdesmit līkiem īleniem.

Šādas domas mierināta, Anna Elizabete atkāpās, aiz sevis aizverot durvis.

* * *

Nokāpusi bibliotēkā, viņa ieslēdza lielo datoru. Nez vai tāda apbedīšanas firma „Obelisks” vispār ir atrodama jelkādos reģistros?

Kā par brīnumu, bija - gan Lursoftā, gan Firmās. Ja varēja ticēt gadiem un skaitļiem, uzņēmums darbojās jau divdesmit gadu, turklāt ar labiem finanšu rādītājiem, nekādu bankrotu, maksātnespējas vai tiesiskās aizsardzības procesu, gada pārskati nodoti laikus. Toties sadaļā īpašnieki - trīs zvaigznītes, kas nozīmēja: informācija konfidenciāla, publiski nav izpaužama.

Lai notiek, te būs darbs Kārlim…

Obeliska adrese, telefons un e-pasts gan bija. Starp citu, atradās arī kapos atrastās vizītkartes īpašnieks Vitauts Gin-tars. Visnotaļ reāla būtne, pēc ieņemamā amata - šīs apbedīšanas firmas izpilddirektors.

Oho, vai nav skaisti? Solīdas firmas izpilddirektors melnā kombinezonā nakts melnumā, ar šķipeli rokā pats personīgi gādīgi aprok nelegālu mironi…

Nākamais izpētāmais objekts bija M. zonas virsprokurors Vitolds Virsnītis - tas pats melnajā plēvē ievīstītais, garenais sainis, kuram bija ticis gods brīdi pagulēt vienā kapā ar Mežāju slavenāko makšķernieku - veco Jāzepu Pīcku.

Jo vairāk informācijas Anna Elizabete par viņu atrada, jo vairāk sliecās domāt, ka tas vai tie, uz kuru sirdsapziņas bija naksnīgā vizīte Mežāju kapos, izdarījuši ja ne Dievam tīkamu, tad vismaz cilvēkiem noderīgu darbu. Nelietim nelieša alga.

Viņa nekad nebija piederējusi lišķīgajiem pazemības un piedošanas sludinātājiem vai liekulīgajiem vaimanātājiem, cik viss slikti un ka neviens neko nedara, lai būtu labāk. Savējo dēļ Anna Elizabete varēja iet un cīnīties kā saniknota lauvu māte - vismaz Mežājos to bija sapratuši visi un ikviens. Bet te - mati cēlās stāvus un šermuļi skrēja, tikai lasot vien…

Par mazgadīgas meitenītes vairākkārtīgu, ilglaicīgu, regulāru seksuālu izmantošanu grupā (vainīgie - trīs nodzērušies tēviņi, upura radinieki), kas turpinājusies piecu gadu garumā, šis prokurors bija pieprasījis… sabiedriskos darbus un soda naudu trīs minimālo algu apmērā. Tieši prokurors Virsnītis apsūdzības runā bija piebildis - nekas tāds nebūtu noticis, ja meitene (tolaik - sešus līdz vienpadsmit gadus veca!) nestaigātu pa māju puskaila, spēlējot uz pieaugušo vīriešu instinktiem. Tiesnesei atlika vien noplātīt rokas un padoties. Galu galā meitenīti atdeva adopcijai uz ārzemēm.

Otra situācija vēl kuriozāka - raidījuma Bez bremzēm videomateriāls par četrreiz sodītu pedofilu, kurš uz ielām cenšas sarunāt mazgadīgus puišeļus, ievilinot tos ar saldējumu, datorspēlēm, piedāvājumu pagaršot eksotiskus dzērienus vai, izcili zemiski, solījumiem parādīt brīnumskaistus kucēnus vai kaķēnus, bija izrādījies nederīgs. Raidījuma veidotāji, profesionāli žurnālisti, kopā ar kāda bērna vecākiem bija izgudrojuši lamatas, bērns - simpātisks, ņiprs, melnīgsnējs puišelis - uzticēto lomu nospēlēja teicami, pedofils iekrita un tapa aizturēts, taču izrādījās, ka tam nav

juridiska spēka, jo žurnālistiskās medības iepriekš nav bijušas saskaņotas ar virsprokuroru Virsnīti. Pedofilu atbrīvoja, viņš aizbēga, bet jau pēc pāris nedēļām, nākamajā pilnmēnesī, kaimiņu kvartālā atrada izvarotu un no liela asins zuduma nomirušu tumsnēju puišeli, pēc izskata gluži kā dvīņu brāli līdzīgu iepriekšējam zēnam - dzīvajai ēsmai…

Arī trešais piemērs liecināja, ka beigtā žurka smird tā, ka to var saost pat kaimiņu pagastā. Virsprokurors Virsnītis bija norīkots par procesuālo uzraugu tā sauktajā Mēteļvīra lietā (dīvaini, ka ne Miks, ne ģenerālis mājiniekiem par to nebija stāstījuši, Anna visu informāciju tagad uzraka internētā), kuras ģeogrāfija iesākumā bija Imanta, Zolitūde, Pleskodāle un Iļģuciems, vēlāk paplašinājās pa visu Pārdaugavu un Ziepniekkalnu, strauji pārmetoties uz tuvējām pilsētām un miestiņiem, liekot cilvēkiem parastajiem izdarīt neglaimojošus secinājumus par pašu tiesībsargājošās sistēmas darboņu iespējamo iesaisti.

Interneta komentāri vārījās, vecāki dibināja brīvprātīgās vakara pastaigu vienības, bet bērnu tēvi raidījumā Bez bremzēm atklāti deklarēja savu lēmumu vainīgo notvert un tad izdarīt ar viņu to, kas tādos gadījumos darāms.

Toties prokurors Virsnītis, izmantodams dienesta stāvokli un ietekmi medijos, kliedza un brēca, ka Latvijā, godājamā Eiropas Savienības valstī, nekādā gadījumā nav pieļaujama linča tiesas atdzimšana! Viņš pats personīgi sekošot līdzi Mēteļvīra lietas izmeklēšanai, un vainīgais nekādā gadījumā neizsprukšot.

Šodien, kad kopš Mēteļvīra pirmā nozieguma bija pagājuši vairāk nekā četri gadi, bet viņš nebija notverts, pat antiņam bija skaidrs - viņš ne tikai izsprucis, bet tiek piesegts. Visnotaļ interesanti bija šai tēmai veltītie interneta forumi un komentāri, kuru vidū īpaši izcēlās rakstītājs ar tīmekļa vārdu Negantais:

* Nāvessoda moratorija ieviešana apstākļos, kad visapkārt tik daudz seksuālās varmācības, bija sliktākais, ko mūsu humānā valdība varēja izdarīt. Eiropas durvju atslēgas tika nopirktas par perversiju legalizēšanas cenu.

* Tos, kuri atļaujas pajautāt - vai upuriem un viņu tuviniekiem nav ne cilvēktiesību, ne personas datu aizsardzības, ne tiesību tapt pasargātiem? -, mūsu varneši sauc par demagogiem. Tiesības ir tikai noziedzniekiem.

* Pavaicājiet kādam no valdības - ko viņš darītu, ja izvaroto vai nogalināto bērnu vietā būtu viņa meita, mazmeita, dēls vai mazdēls? Spriedelētu par tiesiskumu un veceiropeiski liberālu humānismu vai meklētu stroķi?

* Krieviem ir seriāls “Meč” - par pagrīdes vienību, kam apnikusi korumpētā vara, korumpētie tiesneši un kuri spriež savu tiesu.

Vēl bridi citīgi meklējot, Anna Elizabete atrada svaigas, tikai pāris mēnešu senas interneta publikācijas, kurās varēja lasīt konkrētu viena cietuša bērna (meitenites) tēva aicinājumu citiem tēviem, vīriem un brāļiem:

“Ja valsts nespēj aizsargāt savus iedzīvotājus, meitenes un sievietes, tad to darīsim mēs - tēvi, brāļi, vīri. Taču mēs to darīsim tā, kā jādara. Reizi par visām reizēm!"

Apņēmīgo vīru sauca Valdis Āmurs, un fotogrāfijās viņš tāds arī izskatījās - masīvs, platiem pleciem, dūrēm kā svaru bumbām. Bijušais afgānis. Lai gan notvertajos fotomirkļos viņš šķita dusmīgs, Anna pieļāva, ka ikdienā Āmurs varētu būt mierīgs kā šķūnis un rāmi omulīgs kā plīša rotaļlācis.

Taču vai! tam, kurš viņu sakaitinās.

Bet trauslā sievietīte viņam līdzās acīmredzot bija gaišā dienas laikā uz ielas nolaupītās, piesmietās un ceļa malā izmestās meitenītes Viviānas māte Rudīte. Viņas skatienā bija tik daudz sāpju un salta naida, ka, pagadījies vainīgais līdzās, cauri būtu - māte viņu nobeigtu kailām rokām.

Tēva aicinājumu pārpublicēja daudzi internēta portāli un sociālo tīklu lietotāji, un vētrainā atsaucība komentāros liecināja - cilvēku pacietības kauss ir pilns līdz malām, nākamais solis būs ne vairs vārdi, bet nikna pretdarbība.

To laikam apjauta arī varneši, jo burtiski nākamajā dienā tiesībsargājošās struktūras nāca klajā ar skaļu paziņojumu par īpašas Mēteļvīra grupas izveidi un publisku lūgumu “civilajai tautai” atturēties no pašdarbības un linča tiesas.

Anna lasīja un derdzigumā drebinājās.

Tā vietā, lai aicinātu iedzīvotājus palīdzēt, dalīties novērojumos un aizdomās, vara nevis lūdza, bet pavēlēja likties mierā, kārtējo reizi imitējot darbību - radot jaunu darba grupu, no kuras tāpat nebūs nekādas jēgas.

Ja viss ir tā, kā nolasās, tāda Mēteļvīra nemaz nav. Ir kaut kas cits - melns un baiss. Un tādā gadījumā vienīgais ceļš, kā ar to tikt galā, - izsekot un… iznīcināt.

Acīmredzot šie vecāki domāja tieši tāpat, jo Iekšlietu ministrijas aicinājumam neiejaukties lietas izmeklēšanā sekoja melnais tūkstotis noraidošu un izsmejošu komentāru: “mentiem pašiem bail par sevi un saviem bērniem”, „laikam kādam resnajam piesvilusi pakaļa”, “jāpaspēj notīties”, “tiesas gaida, kamēr mēs viņus atlaidīsim atvaļinājumā, pārņemot tiesas darbus”, “lēmumi atkarīgi no pareizi iemaksātas naudas”, “arī bērni ir valūta”.

Negantais šai tēmai bija veltījis veselu publikāciju.

Vai iespējams juridiski korektā veidā, ar preses un sabiedrības iesaistīšanos, panākt šādu lietu objektīvu iztiesāšanu un adekvātu spriedumu pieņemšanu, vai arī šīs lietas apliecina to absolūto tiesisko nihilismu, kas valda mūsu zemē, kur tiesības uz aizsardzību ir tikai bagātajam, varenajam vai noziedzniekam. Bet upuriem, cietušajiem un mazajiem ļautiņiem tiesību nav bijis, nav un nebūs. Tikai pienākumi un novēlējums paciesties…

Visbriesmīgākais sods šiem slimajiem neliešiem būtu tautas linčs. Neļaut viņiem mierīgi dzīvot. Tikai - kas ar to nodarbosies? Tie, kuri nav vienaldzīgi! Bet varbūt mums nekas nav jādara? Varbūt sodīs Dievs? Tā teikt, mēs kolektīvi izteicām savu sašutumu, par to mums ķeksītis debesīs jau ielikts, tikai - kā tiem piesmietajiem bērniem dzīvot tālāk?

Pasaules literatūrā un kinematogrāfā tiesiskā līdzsvara, piedošanas vai atriebšanas tēma ir ļoti populāra, jo brīdī, kad cilvēkiem sirds pārāk pilna, viņi mēģina rast līdzsvaru kaut vai iztēlē, kaut izsapņotā cerībā uz taisnīgumu…

Ja likums nespēj vai negrib palīdzēt, tas jādara pašam cilvēkam. Jā, to var saukt gan par atriebību, gan par izlīdzināšanos. Aci pret aci, zobu pret zobu.

Bet tikmēr tepat līdzās mazu bērnu, piecus gadus ciniski varotu bērnu, vienkārši atdod adopcijai uz ārzemēm nezināmiem ļaudīm. Vai te nerodas jautājumi? Ja tik ātri, vēl pirms tiesas lēmuma, nokārtoti dokumenti adopcijai, vai tas neliecina par veiksmīgu biznesu?

Kamēr mēs šūmējamies, lieta tiks izbeigta, muterītei izteiks stingro rājienu, bet meitēns būs ar galiem pazudis nezināmā virzienā… Neticu, ka svešā zemē, svešā mājā un valodā ar viņu kāds briesmīgi ņemsies vai mēģinās psiholoģiski un emocionāli rehabilitēt. Ja neklausīs, ja nakts murgos kliegs, sazāļos un pārvērtīs par paklausīgu bezdomu būtni…

Varēja just, ka Negantajam šī tēma dziļi iekodusies kaulā, un vēl varēja just, ka viņš ir iekšlietu vai tieslietu struktūrām visai tuvs cilvēks, ja reiz tik labi pārzina ik sīkāko juridisko un procesuālo niansi.

Vai varētu būt tā, ka Negantais ir tas pats Valdis Āmurs? Un vai Valdis Āmurs jelkā varētu būt saistīts ar prokurora Vitolda Virsnīša nāvi? Varbūt ne tieši, bet…

Nolēmusi vēlāk papētīt dziļāk, Anna izslēdza datoru.

Braukdama pa nesen uzklāto asfaltu uz Zaķīšiem, viņa prātoja, cik daudz dažādu, traģisku, baismīgu, sirsnīgu un arī komisku notikumu piedzīvojuši Mežāji pēdējo divarpus gadu laikā, kopš viņi te bija apmetušies uz dzīvi.

Lepnā balle Mežmuižā, kas beidzās ar dubultslepkavību un ģimenes drāmu, vienai dvīņu māsai vīrieša dēļ cenšoties nogalēt otru… Četrdesmito gadu kauli, kas aizsāka gadsimtu senu izmeklēšanu, uzjundot dziļi noglabātas atmiņas. Par spīti dažādu līmeņu varnešu pretdarbībai, viņi melno kamolu bija atšķetinājuši.

Mjā, pēc tam bija zagtās cūkas, kokrunātāji un pagrīdes narkofabrika, miris Ziemsvētku vecītis zem eglītes, psiho-pātiskais varmāka Arnis Akmens, mātes dīvainā saslimšana un Omītes kāzas ar Bišu Miķeli, Mazā Kārļa vectētiņu un savu pirms septiņdesmit gadiem likteņa rata aizrauto saderināto… Un tad? Tad bija Dižjūras raganas lāsts un smalkās viesnīcas direktore Spožā, kas visiem centās iegalvot, ka pirms simts gadiem mirusi Kaija turpina slepkavot…

Visvairāk Annai Elizabetei sāpēja šīs vasaras notikumi. Rīgas maniaces Teo lieta, kuras izmeklēšanai viņa bija pieslēgusies pret Mika Kaķīša gribu, turklāt uz abu izjukušās saderināšanās fona, bija likusi daudz ko pārvērtēt - ne vienmēr cilvēkam tiešām vajag to, ko viņš dabū. Pulkveža Bra-maņa slepkavība, modes mākslinieces Merkmanes glumās afēras un traģiskais gals, skolas bērnu nelietības un četrpadsmitgadīgā Salvja novešana līdz pašnāvībai, vecā drauga un ilggadējā kolēģa Ģirta Meldera pēkšņās pārvērtības un labākās draudzenes Zanes Zālītes sabrukums - datoratkarība, agresija un visbeidzot noziegums, bija loģisks fons tam, kas atklājās, tuvāk papētot tā sauktos masu musināšanas līdzekļus.

Bet uzticamie mežājnieki, neuzkrītoši un neredzami, allaž ir bijuši līdzās…

4. nodaļa. Vai viņš zināja?

Vecā Zaķītiene, viešņu ieraudzījusi, no sirds nopriecājās:

- Tad nu atskrēji gan uz mūsu galu, ko? Es jau visu dienu gaidīju. Man tev kas stāstāms. Vakar apjukumā neattapu, bet šodien abi ar veco nolēmām - ir svarīgi.

- Kas ir svarīgi, Mildiņ? - Anna Elizabete tēloja nezinīti.

- Kā - kas? Tās kapu lietas, kas gan cits! Redz, tā tik liekas - kapiņi, kapiņi, tur jau tikai mirušos noglabā, i viss. Tak nikā! Kapiņi stāsta par dzīvajiem labāk nekā šie paši par sevi. Ko domājies, staigā mums te daža laba, sapucēju-sies, saštātējusies, degunu līdz mākoņiem sacēluse, bet pašai ģimenes kapos čūskas šņāc un mežacūkas migu taisa. Viss ieaudzis zālēs. Cik nu es garāmejot izplēšu, tik ir. Paši gan niko. Ni apmalīšu, ni pieminekļa. Pat rudens lapas nevar sagrābt. Kad tādai ko aizrādi, dabū pretī - ko lien ne savās darīšanās, viņai neesot laika, viņai jābraukā darbā uz Rīgu, bet vīrs vispār - te peļņā, te pazudis, te citai pie sāniem. Tā, redz, ir - septiņu gadu laikā, kopš nomira vecāmamma, ne šī, ne pārējās trīs meitas ne reizi nav bijušas kapos - pat bēru ziedus un vainagus kapu puķene bij’ vākuse. Četras meitas, divi dēli, piecpadsmit mazbērni, bet, kad tā diena pienāca, nevienu nevarēja atrast, pat preileni ne, un vec-papu nācās glabāt pagastam…

- Mildiņ, par ko tu runā? - Anna saausījās. Vecpapu? Vai tiešām - Veco Pīcku?

- Nu, kā - par Veco Jāzepu! Lāga cilvēks bija, lai mīļais Dieviņš stāv viņam klāt.

- Paga, Mildas tant! Tu saki - seši bērni, un neviens par viņu neparūpējās? Bet viņš taču arvien… makšķerēja un teica - re, kāds loms, dēliņš atbrauks, būs ko nokūpināt, viņam jau zivtiņas dikti garšo…

Zaķītiene iešņukstējās un dusmīgi atvēcināja ar roku.

- Un ko ta šis citu teiks? Ka viņu visi pametuši novārtā, ar pliku pensiju? Ka zivtiņas ir vienīgais, kā viņš dabū ieēst ko sātīgāku? Cik mēs ar Juri netikām šo vilinājuši ciemos -uzspēlēt domino, durakus vai cirku, es tad arvien ko garšīgu sariktēju, mums jau labi, bagāti - divas pensijas, vecais vēl šo to uzpin…

Annai nebija ko teikt. Nē, patiesību sakot, bija gan!

- Mildiņ, bet ko tad Lācīte? Neredzēja, nezināja, ka Jāzepam tik sūri klājas?

- Eh, ko ta šī - vai vispār ko redz, izņemot savu kuņģi? Mēs ar veco pa reizei sarājāmies, par jums domājot. Re, kā tā dēle jums piesūkusēs! Saki, ko gribi, iedzimtība tomēr dara savu - kāda izmantotāja bija viņas māte, tāda pati…

- Nu jau tu, siev, laid pāri malām! - visu laiku klusējis, ierūcās Juris Zaķītis.

- Nimaz ar’ ne! - Zaķītiene špetni atcirta. - Vai tā nav? Jau otro termiņu tup tai beņķī kā tauku kukucis, bet ko labu izdarījuse? Labi, pēdējos gados Mežājos vairāk sarīkojumu nekā agrāk, tak par to paldies Annītei ar draugiem, nevis tai nonnei. Vai šī maz zina, cik daudziem večiem klājas pavisam draņķīgi? Bērni ārzemēs, naudu nesūta… Vajadzētu palīdzību zālēm, malciņai… Bet šī tik par tiem Eiropas projektiem - muld kā pa ķešu. Nez, nez, kur tā nauda paliek?!

- Siev…

- Nekušini tu mani, kad es gribu runāt! - Mildiņa bija iedegusies. - Būtu labāk padomājuse, kā dabūt atpakaļ tos pasaulē aizskrējušos! Neticu, ka tur labāk, ka sirds nesmeldz pēc mājām. Bet nē - šī par Eiropas naudu Mežāju centrā

bērniem rotaļu pilsētiņu būvēšot. Nez, kas ta’ rotaļāsēs, ja visi jaunie ar bērniem prom? Pāraugušie Lauksaimniecibas skolas zirgi šļūks no kalniņiem un šūposies? Bet vecie tikmēr sprāgs kā mušas! - Viņa ievilka elpu. - Labi, ka mums tas dakter s lādzīgs. Savureiz palīdz tāpat vien, pats atskrien, kad mums kas atgadās… Var redzēt - no krietnas dzimtas, kā nu ne - vectēvs tak bija mūsu skolmeistars!

Anna zināja, cik ļoti dakteris Arvis Konrāds mīl mežāj-niekus - viņu dēļ bija gatavs nakti kājām pāri upei pa ledu slidināties vai uz dibena no kalna šļūkt, ja tā ātrāk varēja tikt galā. Tāpēc pūčmājnieki bija vienojušies par pilnīgu atbalstu dr. Konrādam priekšvēlēšanu kampaņā - cīņā par Mežāju priekšsēdētāja amatu.

Arvis Konrāds vismaz kaut ko izdarīs cilvēku labā, ne tikai tupēs sociālajos tīklos un iepazīšanās portālos, izliekoties par jaunu, smuku meiteni, lai kaut kā aizpildītu savu tukšo privāto dzīvi, kā to darīja pagasta priekšniece Maiga Lācīte!

Administrēdams Mežāju publisko datortīklu, Kārlis bija atklājis traģikomisku lietu. Lācīte nesen bija iekritusi feis-buka, precos un gribu tīklos, un nu Mežāju pirmās lēdijas dzīve ik darba dienu aizritēja virtuālajā pasaulē. Annai Elizabetei bija zināmas aizdomas, ka daļa riebīgo komentāru, par ko Lācīte nesen sūrojās, varētu piederēt viņas pašas tuklajiem pirksteļiem. Iemesls banāls līdz bezgalībai - Maiga Lācīte slimīgi alka uzmanības. Jebkādas. Ja citu iemeslu nebija, viņa tos radīja pati.

Tagad tikai jāsaprot, kā lai pasaka, ka mūsu sadarbība beigusies un turpmāk par savu piāru Lācītei būs jārūpējas pašai vai jāalgo kāds cits.

Zaķīšu stāstītais par Vecā Pīckas likteni bija pielicis punktu viņas šaubām. Anna par savējiem parasti stāvēja līdz beidzamajam, bet šis bija par traku…

Tērēt tūkstošus reprezentācijai, kad pašu pagastā ļaudīm nav malkas un brīžam arī maizes kumosa?! Nu nē, bez viņas!

- Mildas tant, bet kāpēc Vecais Jāzeps aizgāja? Nebija taču tik dikti vecs, jūs trīs - tu, Omīte un Pīcka - esat vien-gadnieki, - Anna Elizabete domīgi ievaicājās.

- Tā jau sanāk gan, bet laikam mēs, sievišķi, esam dzīve-ligāki. Un mans Juritis arī, - viņa mīļi noglāstīja sava večiņa roku. - Mēs jau viens otru dikti uzpasējam.

- Redzi, Līzbetiņ, kad Jāzepu atrada, viņš jau labu brīdi bija prom… - drūmi ierunājās Juris Zaķītis. - Mēs nedēļu nebijām runājušies pa telefonu, lai gan citkārt mēdzām ik pārvakaru sazvanīties. Nodomāju - atkal noslīcinājis aparātu spannī vai nometis zemē, viņam tā bieži gadījās. Tad parasti atnesa man, un es salaboju. Tovakar gaidījām viņu uz domino spēli un vakariņām, bet šamā kā nav, tā nav. Satraucāmies, domājām - kazi, va nav slims. Sāka krēslot, tak sirds nebij’ mierīga. Ņēmu lukturi, un bridām lūkoties.

- Un..? - Annai aizžņaudzās balss. Būtu piezvanījuši, aizskrietu ar mašīnu!

- Un. Durvis ciet uz atslēgu, iekšā deg naktslampiņa, viss kluss. Pat kaķis kaut kur pazudis, nu, tas lielais, melnais zivju zaglis ar robaino ausi, atceries?

Anna atcerējās gan. Vecais Pīckā savu Mori bija dikti mīlējis un lutinājis.

- Nuja. Zināju, kur stāv rezerves atslēga, Jāzeps man reiz parādīja, atradu un mūķēju vaļā. Negāja viegli, taču iekšā tikām. Un tur viņš bija - aizmidzis…

- Dakteris Konrāds teica - aizgājis gulēt un nepamodies. Tā teikt, miris savā nāvē, - Zaķīšu Milda nočukstēja un pārmeta krustu. - Bet man, meit, kaut kas joprojām neliek miera - kāpēc viņš bija saģērbies goda drānās? Sajuta, ka nāk tā stunda vai arī… negribēja dzīvot? - viņa balsī ieraudājās.

Braukdama mājās, Anna Elizabete balsī lamājās.

Kādai jābūt ģimenei, lai ne reizi neapciemotu veco vīru?

Kādai jābūt pašvaldībai, lai pat nepainteresētos, vai večukam kā netrūkst?

Labi, dzīvoja vecais pašā pagasta nomalē, mežainē, upes krastā, bet vai tāpēc viņa nebija? Kad pērnajās vēlēšanās Lācītei vajadzēja balsis, bija gatava katru sēdošo un gulošo aiz rociņas uz balsošanas zāli atvest…

Un vēl tas Zaķītienes pēdējais teikums… Nē, tā viņa to neatstās. Izraks tos sešus akmens bērnus no zemes un piespiedīs runāt. Nu viņi dabūs vellu!

* * *

- Tu šodien skraidi kā nikna lapsene, - priekšautā rokas slaucīdama, virtuvē piesēdušo Annu uzrunāja Omīte. - Tā vien šķiet, ka esi ķērusies pie kādas lietas.

- Hmm, tā varētu teikt, jā, - maziem malciņiem dzerdama karsto kanēļkafiju, Anna pamāja ar galvu. - Klau, Omīt, ko tu zini par Vecā Pīckas tuviniekiem?

- Ak re, kur tas suns aprakts! - Omīte noslīga viņai pretī pie galda. - Tad nav vis tā lieta tīra, ko? Mēs jau tā savā starpā spriedām. Un ciema sievas runāja… Miķelītis arī pukojās - zvēri, ne cilvēki. Re, kā nu ir - dari vēl citiem labu! Jāzeps savu Mirdziņu, Mežāju bijušo skolmeistarieni, apprecēja pavisam vēlos gados, šiem piedzima viens puika, nosauca dikti dīvainā, tādā kā svešā vārdā - par Džimu vai Džemu. Vairāk bērnu viņiem nebija, lai gan dikti gribēja.

- Kā - nebija? Un tie pārējie pieci - puika un četri skuķi?

- Adoptētie, no Melnpils bērnu nama. Tolaik tādu netrūka, - Omīte pašūpoja galvu un smagi nopūtās. - Miķelītis stāstīja - draugi Pīcku pāri brīdinājuši, lai tā nedara, jo no mazgadīgajiem bandīšiem dzīvē prieka neredzēs, taču šie abi bija tā pārņemti ar glābšanas misiju, ka nevienā pat nedomāja klausīties. Paņēma jau lielus bērnus, faktiski -pusaudžus, vecumā no desmit līdz sešpadsmit. Domāja, ka pakāpeniska vecuma pāreja viņos radīs lielāku mājas un ģimenes sajūtu. Bet, ak, kā viņi maldījās! Un kā vēlāk nožēloja savu lēmumu, taču vairs nekas nebija darāms - papīri nokārtoti, bērni mājās, atlika stiept savu krustu līdz galam.

- Kas notika? - Anna Elizabete pajautāja, lai gan bija to jau sajutusi. Gar acīm aizslīdēja vīzija - seši kraukļi tup kokā un kramšķina, gaidot upuri nokrītam…

- N-nu… Tas pats, kas tev, Līzbetiņ. Tikai tu ar saviem mošķiem tiki galā, bet Pīckas, reiz devuši solījumu glābt un audzināt, saviem asinssūcējiem atdeva visu.

- Un ko tad miesīgais dēls? - Anna bija satriekta. Pārāk labā atmiņā vēl bija Ģirta šīsvasaras izdarības, uzgrūžot viņai uz kakla divus it kā paša bērnus, kas izrādījās no spec-skolas uz laiku ar nolūku izņemti pusaudži ar izteiktiem psihes traucējumiem, - lai izprovocētu ekstrēmas situācijas un novestu Annu ar mājiniekiem līdz nervu sabrukumam.

- Neko. Viņam nav ne mugurkaula, ne sirdsapziņas. Tai mājā visu nosaka sieva, kuras acīs vienīgā vērtība ir naudai.

- Un mazbērni? Piecpadsmit mazbērni?!

- Jau tik daudz? Redzi, meit, pēdējo septiņu gadu laikā, kopš vecās Pīckienes, ak vai, skolotājas Mirdzas, nāves, neviens no viņiem vectēva mājās nav redzēts.

- Ak tā… Nuja.

- Nuja. Bet īstais dēls dzīvojot Mārupē, ja nemaldos, kaut kādā puķu ielā.

- Omīt, tu esi zelts! Zināji? - Anna Elizabete pirmo reizi pasmaidīja, nolika tukšo krūzīti uz galda un… burtiski iztvaikoja. Augšstāvā noklaudzēja durvis.

- Protams. Mēs, vecmāmiņas, vispār esam no augstākās proves zelta!

- Labi, rezumēsim, kas mums uz šo brīdi ir?

Neraugoties uz svētdienu, daudzi Lielās Mājas logi bija spoži apgaismoti. Ģenerālis Guntis Boze bija sasaucis ārkārtas sanāksmi un nu nervoziem soļiem dārdināja pa Kaķīša kabinetu. Šurpu turpu, šurpu turpu…

Pārējie - ģenerālis Kārlis Bass, ekspertu šefs Egons Dambergs, kinologs Viktors Mihailovs, Mazais Kārlis un abi Kaķīša vietnieki Ritvars Zariņš un Juris Grīslis - saspiedušies kur nu kurais.

- It kā dabīgā nāvē miris vecs makšķernieks Jāzeps Pīcka, kura kapā Mežāju kapsētā divas dienas pēc bērēm aprakts bijušais M. zonas virsprokurors Vitolds Virsnītis. Nošauts. Savā darba telpā ar sitienu pa pakausi nogalināts tīmekļa pirāts Ints Lokmēlis, - Miks ātri noziņoja.

- Ko mēs zinām par Pīcku? - ģenerālis Boze paraudzījās uz ģenerāli Basu.

- Kārtīgs vīrs, mežājnieks. Vietējais - Mežājos piedzimis, uzaudzis, skolā gājis, sievu apņēmis, dzīvojis, strādājis un… nomiris, - ģenerāļa sirmās, arvien kārtīgi saķemmētās ūsas bija spurainākas nekā citkārt. Varbūt tāpēc, ka viņš tās nervozi plucināja. - Krietns vecis. Vientuļnieks. Pirms septiņiem gadiem apglabāja sievu, bijušo skolotāju. Seši bērni - viens savs, pieci pieņemtie. Ļoti daudz mazbērnu. Visi dzīvo Rīgā, večuku neviens neapciemoja.

- Skarbi, - norūca Egons Dambergs. - Painteresējos pie Mežāju daktera Arvja Konrāda - vecais vīrs nomiris savā nāvē. Pēkšņi, no sirds mazspējas. Konrāds gan tobrīd norūca - no vilšanās, bet to jau papīros neraksta.

- Khm… - Boze norija kamolu. - Kas zināms par pirātu?

- Pagaidām maz. Iļģuciemā, vecas mājas augšstāvā, ierīkota datorlaboratorija, apgādāta ar ļoti dārgu un jaudīgu tehniku, un, kā šobrīd izskatās, tur notika visu iespējamo autordarbu piratizēšana un izvietošana globālajā tīmeklī. Zināms, ka nogalinātajam Lokmēlim bijusi kolēģe, partnere vai līdzdalībniece vārdā Dagne Brensone. Esmu lūdzis izmeklēšanai pieslēgties neatkarīgo ekspertu Kārli Saulīti, uzticot viņam pētījumus un pēdu dzīšanu tīmeklī.

- Pareizi, lai tik strādā! - Boze paslavēja. - Varbūt beidzot pārnāks pie mums?

Kārlis pasmaidīja. Šis jautājums bija pārvērties savdabīgā jokā un tika uzdots ikreiz, kopīgi strādājot pie kādas lietas. Un ikreiz viņš atbildēja - pagaidām nē.

- Visbeidzot - Virsnītis… Egon, kas tev stāstāms? - Boze uzrunāja Dambergu.

- N-nu… jums tas nepatiks. Izskatās, ka viņš ne tikai nogalināts tīši, bet tas darīts pēc pasūtījuma - viens šāviens sirdi, otrs - kontrolei - pierē. Tīrā apģērbā, tikai bez naudas, pulksteņa un dokumentiem. Pēc dubultā kapa aizbēršanas apstādījumos lieciniece atradusi vizītkarti - Vitauts Gintars (Vytautas Gintaras), apbedīšanas firma “Obelisks”. Pārbaudīju - tāda firma un persona patiešām eksistē. Savukārt Virsnīša sieva vīru pēdējoreiz redzējusi… pirms mēneša. Pat pieteikusi pazušanu policijā, taču dežūrdaļā par viņu pasmējušies un ieteikuši pameklēt dārgo lauleni citur, proti, pie daiļām meitenēm vai mazgadīgiem puisīšiem…

Pēdējais Damberga teikums izraisīja lokāla mēroga atomsprādzienu.

- Kā tas būtu jāsaprot?! - Boze draudīgi ierēcās. - Dežūrdaļā nepieņem iesniegumu par veselu mēnesi pazudušu cilvēku, pat ja tas ir prokurors ar sliktu reputāciju, bet pasūta ģimenes locekli… tālāk? Kurš toreiz dežurēja?

- Koršunovs, - Dambergs nīgri atbildēja. - Varbūt viņam tāda humora izjūta?

- Es viņam rādīšu humoru! Būs arī satīra, - Boze dusmojās. Bridi pastāvējis pie loga, piegāja pie Mika galda un nospieda iekšējās saziņas pogu. - Dežūrdaļa? Te Boze. Kad jādežurē Koršunovam? Vajadzēja šodien, vakar atprasījās? Slimības dēļ? Kas šim - gripa? Nē? Aklā zarna? Skaidrs.

- Nokopies, - Mika vietnieks Ritvars Zariņš vienā vārdā izteica visu domas.

- Varbūt patiešām slims? - par spīti milzu augumam, Grīslis bija labsirdīgs.

- Kā tad, tad tik teci apraudzīt un aiznes apelsīnus!

- Atlikt strīdēšanos! Jums abiem uzdevums - nekavējoties pārbaudīt, vai un kurā slimnīcā atrodas Sergejs Koršunovs, noskaidrot diagnozi. Pārbaudīt mājas adresi. Ja nav arī tur, meklēsim citādi.., tikai klusu, klusītiņām. Pie darba!

Kad Grīslis un Zariņš bija aizsteigušies, Boze nogurušu skatienu pavērās uz ģenerāli Basu un Miku Kaķīti.

- Man ļoti nepatīk, ka viss atkal grozās ap Mežājiem un M. zonu. Kāpēc?

- Nejaušība, - Kaķītis centās atbildēt braši un nevērīgi, lai gan tā nejutās.

- Sakritība. Varbūt tāpēc, ka tur atrodas mans… mūsu detektīvbirojs, - tikpat nevērīgi atteica Bass, tad jau klusāk piebilda. - Lai gan, ja godīgi, diez vai. Es teiktu - tas ir izaicinājums. Kara pieteikums. Mums jābūt gataviem…

- Kārli, tu taču zini, ka mūsējie… - Boze iesāka, tad aprāvās. - Draugi, man jums piedāvājums - vai Pūču Mājas dāmas negribētu aizbraukt krāšņā kruīzā?

- Simtu trīs, astoņdesmit septiņi, deviņdesmit septiņi, pieci suņi, viens kaķis, - kā pantiņu noskaitīja Mazais Kārlis un cieti noteica: - Nē, viņas nekur nebrauks.

- Bet mēs taču nevaram…! - Miks spēji uzliesmoja un mulsi ieklepojās.

- Iespējams, tomēr nāksies, - Dambergs viņam paklapēja pa plecu. - Es jau no paša sākuma teicu, ka tā ir slikta ideja - jelko slēpt no Annas un omītēm. Viņas tik un tā pa saviem kanāliem uzzinās, bet mēs būsim krituši nežēlastībā.

- Jau esam, - Miks noburkšķēja. - Anna man vairs nedod kanēļkafiju.

- Mjā, tas tiešām ir nopietni, - Bass nosmīkņāja. - Tomēr vēl drusku pacieties.

- Atgriezīsimies pie virsprokurora Vitolda Virsnīša, -Boze lietišķi ierunājās. Viņa skatiens bija kļuvis gaišāks.

Hmm, varbūt Damberga doma par Annu Elizabeti nemaz nav tik peļama?

- Ceru, ka sava vecuma dēļ netikšu ieslodzīts Īslaicīgās aizturēšanas izolatorā kā aizdomās turamais Nr. 1, - iekodies apdrupušās ķirškoka pīpītes kātā, rāmi ierunājās ģenerālis Kārlis Bass. - Taču pateikšu tikai vienu - viņš bija pelnījis visu, kas ar viņu noticis.

- Mhm, - norūca Boze. - Jā. Tā varētu teikt. Bet… mēs nevaram nemeklēt…

- Nevaram. Un meklēsim. Cits jautājums - vai atradīsim, - Bass noducināja.

Miks, Egons, Viktors un Kārlis saskatījās.

Nevar būt, ka abi lielie domāja TĀ!

- Vai drīkstu jautāt? - Kārlis riskēja atvērt muti.

Ja mani atsēdinās, vismaz zināšu, kāpēc.

- Droši, - Boze pamāja.

- Kas tas Virsnītis īsti ir… bija?

Brīdi telpā valdīja klusums. Tad, smagi nopūties, ierunājās ģenerālis Bass.

- Mans skolnieks. Un drausmīgs nelietis. Vilkacis prokurora uzsvārcī.

- Bet…

- Klausieties un nepārtrauciet. To ir derdzīgi atcerēties, taču man tas beidzot no sevis jānorunā nost! - Bass izrīkoja un aizkūpināja pīpi.

Miks stoiski cietās, tomēr pēc brīža atvēra logu.

Ģenerāļa Basa stāsts bija pārdomu vērts.

Tas bija stāsts par to, kā jauns, godkārīgs Juridiskās fakultātes students nevis kāpj, bet lido augšup pa karjeras kāpnēm, pagūdams pastrādāt gan operatīvajā darbā, gan izmeklēšanā, līdz atrod savu īsto aicinājumu prokuratūrā -uzraudzīt izmeklēšanas un uzturēt valsts apsūdzības tiesā.

Vienīgais bet - vairāk par ideāliem un taisnību jaunais, talantīgais students, vēlākais prokurors mīl varu un naudu. Kolēģi ievēro īpatnējas nianses viņa profesionālajā rokrakstā - pret apsūdzētajiem, kuru sakari nekādi nevar būt noderīgi un kuru kabatās svilpo vējš, prokurors Vitolds Virsnītis vēršas ar visu likuma bardzību un pat ar uzviju, tā ka dažam tiesnesim jaunais censonis pat jākušina un jāapsauc, lai nenogalē apsūdzēto turpat tiesas zālē.

Turpretī pret tādās vai citās nelikumībās apsūdzētiem noderīgu iestāžu darbiniekiem, partijas un nomenklatūras darbiniekiem, vēlāk - arī uzņēmējiem, baņķieriem un citu resoru darbiniekiem Virsnītis bija ļoti pielaidīgs, rūpīgi un skrupulozi cenšoties izprast “jautājumu pēc būtības” un saskatīt, vai konkrētajā lietā vispār ir nozieguma sastāvs. Diezgan bieži sastāva nebija…

Ar laiku šī tendence kļuva skaidri saredzama - ja noderīgo ļaužu lietās valsts apsūdzību uzturēja Vitolds Virsnītis, pat rūdītākajam nelietim bija cerība tikt cauri ar nosacītu sodu, piespiedu sabiedrisko darbu vai soda naudu.

Bijušie kursabiedri no Virsniša bija novērsušies, nosaukdami par Jūdu, taču viņam no tā ne silts, ne auksts. Tagad viņam bija sava pasaule, savi sakari…

Apprecējis cienījama tiesneša meitu, Vitolds Virsnītis kļuva pavisam drošs un pārstāja slapstīties. Viņu godāja sabiedrības visvarenie, veda ceļojumos, ielūdza uz ballēm, medībām un veselīgu atpūtu smalkos SPA kompleksos. Ļaunas mēles gan melsa, ka tur mēdzot sijāties balts snie-dziņš, pludot cēlu dzērienu upes un skanēt skaistu, jaunu ūdensmeitu smiekli, bet to jau viņi noteikti aiz skaudības…

Tieši tāpat prastļaužiem un preses okšķeriem noteikti šķauda Virsniša jaunais auto, precīzāk, divi - sievas sarkanais jaguārs un paša melnais Mercedes džips. Daži naivi jautāja - vai tiešām prokurors Latvijā pelna tik labi, ka var tādus atļauties?

Kurš zina, kā, tas var! Virsnitim nāca smiekli par pamuļķiem, kuriem pat pārdrošākajos sapņos neparēgotos tas, ko viņš darīja ikdienā visu acu priekšā…

5. nodaļa. Viss par visu un visiem

- Krusttēv, kurā brīdī tu… jūs sākāt viņu turēt aizdomās? - Miks painteresējās.

- Deviņdesmito sākumā. Faktiski tūlīt pēc neatkarības atjaunošanas. Virsnītim bija zem trīsdesmit, ārēji viņš bija dedzīgākais brivās Latvijas aizstāvis un cīņā saucējs, taču praktiskie darbi negāja kopā ar vārdiem. Tobrīd uzņēmējdarbība kā tāda vēl bija bērnu autiņos, padomju laikā dibinātie kooperatīvi meklēja jaunas eksistences formas, kā sēnes pēc lietus dzima privātbankas un aizdevējfirmas, bet uz šī fona kā koša puķe dārziņā uzplauka prostitūcijas vilnis. Jāteic, sākumā mēs paši īsti nezinājām, ko lai dara. Ja agrāk padomijā seksa nebija, tad tagad - bija, un kā vēl bija, visos iespējamajos veidos, katram dvēseles noskaņojumam un maciņa biezumam. Protams, mēs ķērām, pārbaudījām, aizturējām, sēdinājām, laidām laukā, brīdinājām, centāmies vest uz taisna ceļa, bet mums ņirdza tieši sejā - kamdēļ jūs liedzat ļaudīm visdabiskāko prieku?

- Tu gribi teikt, ka Virsnītis gāja mau… meitās?

- Nezinu. Iespējams, gāja ari tur. Taču viņš darīja ko citu. Viņš viņas piesedza, turklāt tik veikli, ka tas izskatījās pēc virtuoza darba ar aģentūru. Tā vismaz domāja priekšniecība. Mēs, tālaika kriminālisti, gan uzskatījām citādi, jo bija gan liecības, gan pierādijumi, ka viņš jumto veselu Čakmarijas ielas posmu, vairākus prestižus Rīgas dzīvokļus, kur lielākā jautrība parasti sākās naktīs, ka viņam pieder daļas tūrisma firmās, kas apkalpo austrumu virzienu, visbeidzot - ienāca signāli, ka tobrīd jau slavas un varas Olimpā uzkāpušais, glītais, preses un sieviešu uzmanības lutinātais prokurors Virsnītis ļo-o-o-ti mīlot bērnus, turklāt nebūt ne metafo-riskā nozīmē. Tālaika tehnisko iespēju robežās mēs viņu izsekojām, un atklātais lika domāt, ka mūsu paziņa ir prāvākas shēmas daļa. Katrā ziņā - viņa pēdējā laika uzvedība tiesas zālē bija tik neizprotama un neadekvāta, ka es pilnīgi saprastu, ja kāds no cietušo piederīgajiem…

- …beidzot būtu nošāvis viņu kā traku suni? - Dambergs precizēja. - Viss būtu labi, taču diez vai cietušo piederīgie ikdienā kabatā nēsā Beretta stroķi.

- Ak tā? - Bass piepacēla kuplo uzaci. - Tad jādomā citā virzienā. Piemēram, jāpainteresējas, ko aizvadītajā nedēļā darījis pilsoniski aktīvais Valdis Āmurs, bijušais afgānis, kuram meitiņas dēļ noteikti bija iemesls vēlēt Virsnītim nelabu galu, redzot, cik maigi viņš apietas ar izvarotājiem un pedofiliem un kā citu pēc citas nozieguma sastāva vai pierādījumu trūkuma dēļ noraida smagākās lietas.

- Tikai, puiši, es jūs ļoti lūdzu, klusītiņām, kā sniedziņš snieg, labi? Šī ir lieta, par kuru prese plēsīsies kā suņi ap kaulu, taču publiskot nedrīkst, kamēr nav pabeigta izmeklēšana. Šajā shēmā iesaistīti zināmi vārdi un augstu sēdoši dibeni, tāpēc, kamēr neviens nav pieķerts pie rokas, jāklusē. Citādi būs kā Andersonam - nāca klajā ar skaļu paziņojumu, dabūja uz galvas s* kaudzi, un kur viņš ir tagad? Jābūt gudrākiem… - Boze skaidroja. - Un vēl… Anna…

- Mēs taču vienojāmies - viņa par šo neko nezina! - Miks cieti noskaldīja.

- Lūk, par to es gribētu parunāt, - Boze uz mirkli aprāvās. - Iepriekšējās lietas izmeklēšanas laikā es pret Annas Elizabetes ieteikumiem vairākkārt izturējos kā sivēns, lai gan laiks pierādīja viņas taisnību… Tad nu tagad… tāpēc es… nujā, es domāju, ka mums Annai tomēr viss jāizstāsta!

- Kas - viss? - Kaķītis salēcās. - Vi-i-i-ss?

- Jā gan, viss. Viņai piemīt unikāla laika redze, kas mums ļoti palīdzētu…

- Līzbete tam nepiekritīs, - domīgi ierunājās kinologs Viktors. - Viņa mīl dzīvību.

- Bet viņa zina, cik svarīga ir taisnība! - Boze iebilda.

- Taisnība ir subjektīva un katram sava, bet patiesība -viena, - noteica Bass. Viņš joprojām uzskatīja - lai vai kas, Bergu nama sievietēm jāpaliek ārpus viņu aktivitātēm. Jo sevišķi Annai, kuras rentgenacīm tāpat neko nenoslēpsi…

* * *

Izdevniecības Magnum Lux īpašnieka miljonāra Dināra Loka sieva Ilga Loka grozīja rokās tālruni, nespēdama saņemties, lai piezvanītu Annai Elizabetei.

Viņas nebija redzējušās vairāk nekā gadu - kopš direktore un izdevniecības šefredaktore Ilga bija atlaidusi no žurnālu redaktores posteņa Annas labāko draudzeni Zani Zālīti. Sākumā Anna, Zanei līdzi juzdama, bija solidarizējusies un pārtraukusi sakarus ar Lokiem, lai gan līdz tam viņi redzējās itin bieži. Anna bija Ilgas un Dināra meitiņas Elizabetes krustmāte, un mazulīte viņai ļoti patika. Savādi, taču ari Loki no savas puses necentās noskaidrot, kas noticis, kontaktus nemeklēja - aprobežojās vien ar formāliem apsveikumiem svētkos. Varbūt tāpēc, ka Ilga gaidīja otru mazuli un centās izvairīties no satraukumiem? Pamazām gan ledus atkusa, un vēl šoruden viņas reiz bija tīri civilizēti parunājušās pa telefonu.

Un nu Ilgai vajadzēja lūgt Annas Elizabetes palīdzību. Turklāt izdarīt to tā, lai viņa vēlētos palīdzēt. Citādi būs par vēlu. Faktiski - jau bija par vēlu…

Pirms pusotras nedēļas Magnum Lux vadības kabinetā bija gājis augstu.

Uzņēmuma formālais īpašnieks Dinārs Loks un izdevniecības direktore Ilga Loka, viņa sieva un divu bērnu māte, ne pa jokam strīdējās par pēdējā laika karstāko materiālu -nezināma labvēļa piesūtītu rakstu par pēkšņi pazūdošiem un pāri robežai uz prieka namiem pārdotiem bērniem, par valsts institūciju iesaisti cilvēku kontrabandas zaļo koridoru veidošanā un par lobiju tiesībsargājošajās stuktūrās, kamēr Cerbers un Temīda neredz neko, izņemot paši sevi.

- Es to nedrukāšu! Tam nav pierādījumu, tikai pieņēmumi, ko neapstiprina neviens fakts vai ekspertīze. Tikai “viena tante teica”, virkne uzvārdu un iespēja iedzīvoties miljonu vērtā gadsimta tiesas procesā par goda un cieņas aizskaršanu, ja izlemsim šo publicēt… - Ilga bija saniknota.

- Mīļā, padomā - reitingi būs līdz mākoņiem! Šis ir abonēšanas laiks! - Dinārs iebilda. - Mūs lasīs no Rīgas līdz Ainažiem un no Liepājas līdz Daugavpilij!

- Bet par kādu cenu, Din? Vai tiešām mēs, solīdi preses izdevumi un ziņu portāli, nolaidīsimies tik zemu, lai pārgremotu baumas, sensācijas un skandālus? Te viss vienā putrā - katrs desmitais latviešu vīrietis sit savu sievu un bērnus, patēvi izvaro aizbilstamos, bērnu nami un spec-skolas kolektīvi iesaistītas cilvēku tirdzniecībā, labdarības fondi ražo bērnu pornogrāfiju? Tu pats tam visam tici?

- Tas par sišanu, starp citu, varētu būt taisnība, - Loks strauji ierunājās, tad aprāvās un, mirkli klusējis, piebilda: - Mans sencis… Nē, es uzskatu - par to ir jārunā un jāraksta, pat ja daļa apgalvojumu izdomāta un nepārbaudāma.

- Tev laikam par daudz naudas, mīļais… - Ilga viegli paironizēja. - Kad rakstā minētās personas sāks tevi vazāt pa tiesām, neviens - pat tavs dārgais Blūms &amp; Kreics - nespēs līdzēt. Paliksi pliks un bass zem egles. Labi, ja dzīvs…

- Tu kādreiz biji drosmīgāka. īsta žurnāliste ar asiem zobiem un nagiem, kas nebīstas paša velna, bet gatava rakt, kamēr izrok. Kas tad nu noticis?

- Kas noticis?! Tu varbūt neesi pamanījis, bet mums ir divas mazas meitiņas, un es gribu, lai viņas izaug lielas. Un vēl es gribu, lai viņas uzaug ar abiem vecākiem! - Ilga pacēla balsi. - It kā nepietiktu ar tiem pilnmēness idiotiem, kas zvanās uz darbu, uz mājām, raksta rupjības sociālajos tiklos un sūta draudu īsziņas uz mūsu privātajiem mobilajiem tālruņiem. Man apnicis baidīties…

- Labi, tas ir arguments, piekrītu, - smagi nopūties, Loks ar muguru atspiedās pret skapi un sakrustoja rokas uz krūtīm. - Bet ja nu mēs darītu tā…?

* * *

Nākdama lejā pa kāpnēm, Anna Elizabete hallē dzirdēja sašutušas balsis.

- Un neviens pats cilvēks to nebija manījis veselus piecus gadus? Ne radinieki, ne kaimiņi? Vai nav ārprāts? Es tādai mātītei tā sadotu ar pavārnīcu pa mīkstumiem, ka viņa pusgadu stāvus gulētu! - klusās un pieklājīgās Omītes balsī skanēja neapvaldītas dusmas.

- Nē, Anna Līze, tādas nevajag sist, bet sterilizēt un sūtīt spaidu darbos. Ja miesas prieki svarīgāki par pašas bērniem, tad - lāpstu rokā un labot ceļus! - noducināja Bišu Miķelis un blieza pa galdu ar smago dūri. - Kā Latvijas laikā…

- Vai tad nav kādas organizācijas, kur šie nabaga nelaimīgie varētu vērsties pēc palīdzības? - pajautāja vecā baronese. - Negribas ticēt, ka par to nemaz nav domāts, re, ducis nosaukumu - krīzes centri, rehabilitācijas centri, psihologu konsultācijas, kristīgās patversmes… Galu galā - vai tad valstij ir vienalga, kas notiek ar tās iedzīvotājiem?

- Tur jau tā lieta, ka vienalga. Dārgā Anna Roze, vai valsts par tevi kaut reizi ir painteresējusies, kopš tu pārcēlies šurp no Londonas? - Bišu Miķelis ievaicājās.

- Kā nu ne - ilgi un dikti tirpināja par Londonā pārdoto dzīvokli, Apvienotās Karalistes pensiju un mūsu dzimtas trasta fondu. Teicu, ka tā galīgi nav viņu darīšana, jo šeit es nevienam neko neprasu, savos simtu trīs gados ne ar kādu biznesu nenodarbojos, bet pensiju man maksā no citiem, starptautiskiem fondiem, - baronese ironiski pasmīkņāja.

Anna Elizabete atcerējās šo vizīti miljonu mājā. Viņai nekādi nebija izdevies atrunāt apzinīgo vecmāmiņu no došanās turp, lai, kā viņa teica, legalizētu eksistenci Latvijā. To, ka būtu vajadzējis klausīt mazmeitu un likties mierā, vecā kundze apjauta pirmajās piecās minūtēs. Pēc stundas ceturkšņa viņa palūdza ūdeni, pēc pusstundas - sirdsdra-pes. Vēl pēc mirkļa Anna piezvanīja ģenerālim Basam un, demonstratīvi uzrunājot viņu pilnā vārdā, uzvārdā un dienesta pakāpē, palūdza atbraukt. Attieksme mirklī mainījās.

- Par ko spriežam, mīļās dāmas? - vairs negribēdama ilgāk noklausīties aiz durvīm, Anna Elizabete ar možu smaidu pārkāpa virtuves slieksni.

- Tev arī labdien, Līzbet… no dāmām, - atjokoja Bišu Miķelis un pastiepa viņai kādu žurnālu. - Rau, šitāds kukainis šodien bija jūsu pastkastītē.

Tas bija izdevniecības Magnum Lux izdotā nedēļnieka VVV (Viss par visu un visiem) speciālizlaidums, tematiski veltīts līdz šim neatklātām, noraidītām vai atklātām, taču neapmierinoši iztiesātām krimināllietām - dzimumnoziegumiem pret bērniem un sievietēm, apsūdzībām vardarbībā, cilvēktirdzniecībā, porno biznesa struktūru veidošanā

un prostitūcijā. Pārlapojusi žurnālu, Anna pamanīja ļoti izsmeļošus materiālus par lietām, kuras pirms brīža arī pati bija atradusi tīmeklī, meklēdama informāciju par prokuroru Vitoldu Virsnīti.

Un ja nu arī pārējām publikācijām cauri vijas šī pati saistošā stīdziņa? Ja nu viņš tieši vai netieši bijis saistīts arī ar citām lietām?

Pag, pag - žurnāls iznāca piektdien, tās pašas dienas vakarā Mildiņa redzēja melno mašīnu, kas atveda noslēpumaino līķi, bet sestdienas rītā vīri, atrakuši kapu, konstatēja, ka tajā guļ virsprokurors Virsnītis.

Kā tad sanāk? Žurnāla redakcijas rīcībā jau iepriekš bijis apjomīgs materiāls, kas parāda prokuroru ļoti nelabvēlīgā gaismā, un tas publiskots vienlaikus ar viņa nāvi, kas, visticamāk, nav ne dabiska, ne pašnāvība. Apsūdzība un sods?

Vai arī… Ilga Loka patiešām nolaidusies tik zemu, lai publicētu fikcijas?

Puse materiālu nebija pat izēstas olas čaumalas vērti, vienas vienīgas baumas - jā, skaļas, jā, emocionāli saviļņojošas, taču baumas. Otra puse - minējumi un apgalvojumi - paģērēja kaudzi pierādījumu.

Tā Ilga, kuru Anna pazina, bija spēlējusi godīgu spēli. Kas noticis?

Atvērusi titullapu, Anna pārlaida skatu žurnāla tehniskajai pasei. Tad vēlreiz.

Oho! Dinārs Loks bija nomainījis izdevniecības direktori un galveno redaktori Ilgu Loku pret kādu nevienam nezināmu Igoru Boicovu. Mjā, atbilstošs vārds un uzvārds. Atbilstošs tendencēm - gan medijos, gan radošajā jomā arvien biežāk un nospiedošāk parādījās izskaņas -ovi, -ofi, -evi, -iči, -ski. Integrācija praksē.

Viss jau būtu labi, ja vien tas neietekmētu mediju saturu un cilvēku domāšanu.

Atcerējusies neseno ekstrēmo TV šovu jeb Laures-Kņazeva-Pērkona lietu, Anna noskurinājās - ko tādu spēja izdomāt tikai ar varaskāri slimas smadzenes.

Vajadzētu piezvanīt Ilgai Lokai un painteresēties, vai ar viņu viss kārtībā…

Ar kafijas krūzi rokās, vectēva dienasgrāmatu kabatā un žurnālu padusē uzkāpusi darbistabā, Anna apsēdās pie rakstāmgalda un iegrima dziļās domās.

…Žurnālistu pienākums ir būt godīgam. Bet viņi mums melo, ak Dievs, kā viņi mums melo!

…Ja vien cilvēki zinātu, kas notiek aiz dūmu aizkara!

…Cik tālu vēl var aiziet šis naida kurināšanas vilnis?

…Ir ļoti daudz lietu un parādību, ko mēs tikai iedomājamies pārzinām, bet kuras dzīvo pašas savu dzīvi.

Viņas vectēvs, britu laikraksta Times speciālkorespondents Baltijas valstīs Viljams Stouns-Bergs privātajos pierakstos bija uzsvēris žurnālista galveno uzdevumu - būt godīgam, jo kāda jēga no sagrozītas patiesības?

Bet jaunajā VVV fakti, apgalvojumi, pieņēmumi, baumas un kuluāru runas, tiesu spriedumi samačkāti vienā pļurā, kas liecināja vai nu par galīgu neprofesionalitāti, vai apzinātu rīcību. Kam bija vajadzība publiskot gūzmu pārdomas raisošu materiālu vienlaikus ar konkrētas personas nāvi?

Skaļi iedūcās Annas Elizabetes viedtālrunis. Ilga Loka.

- Sveika, Anna, sen nedzirdētā, kā klājas? - Visnotaļ gaišā toņkārtā.

- Paldies. Labi. Un jums pašiem? Kā mazajām? - Piesardzīga pieklājība.

- N-nu… - Lēna, nogaidoša vilcināšanās. - Visādi. Līzbet, vai mēs varam pie jums aizbraukt? Ļoti vajadzīgs padoms. Varbūt ari palīdzība. Vai jums vēl ir Basa privātdetektīvu aģentūra, nu, lai varam tā privāti un klusiņām…?

- Ir. Kad jūs gribat braukt?

- Ja var, tad tagad… - Lūdzoši aizlūstošā balsī. - Drīkst?

- Brauciet. Tikai - ģenerāļa nav mājās, nezinu, kad būs.

- Tas nekas. Man… mums… vairāk vajadzētu tevi.

- Hmm, nu ko, tad brauciet tik šurp. Kafiju dzersiet?

Kopš savādās sarunas bija pagājusi nepilna stunda, kad pagalmā, nobremzējot spoži baltam, jaunam Lexus limuzīnam, nočirkstēja grants. No tā, apkrāvusies saiņiem, zīdaiņa šūpulīti elkonī un divgadīgu mazuli pie rokas, izknosījās Ilga Loka. Viena pati.

Sasveicināšanās sanāca visai stīva un neveikla, jo abu jauno sieviešu starpā kā rēgs vīdēja taisnīgi vai netaisnīgi atlaistās Zanes tēls un viss, kas ar viņu noticis.

- Nu, sveika, mājasmāte, te nu mēs esam. Lūdzu, pieņem mazu ciemakukulīti.

Atbilstoši Loku vērienam Ilga bija atvedusi līdzi trīs delikatešu veikalu saturu.

Tas nozīmē, ka viņa jau zvanot zināja, ka es piekritīšu, Anna nodomāja. Hmm.

- Kur tad Loka kungs?

Annas Elizabetes jautājums izskanēja klusumā.

Atbildes nebija.

Situāciju izglāba Omīte, kura, izsteigusies uz lieveņa sagaidīt ciemiņus un ieraudzījusi mazuļus, sāka līksmi tēr-gavot un satraukti rosīties.

- Nāciet, nāciet iekšā, nav ko saldēties! Novembra vējš viltīgs, sapūtīs, i nepamanīsi. Anniņ, meit, liksim viesīšus Ģirta istabā, vai ne?

Smalks mājiens ar sētas mietu: jūs ar Miku taču esat pāris!

- Protams, Omīt, protams, tikai mēs vēl nezinām, vai viņi pie mums paliks…

- Gan jau, gan jau… Ejiet viesistabā, tur kuras kamīns, es tikmēr uzklāšu…

- Omīt, tu esi nelabojama, - Anna nošūpoja galvu. - Ka tik izdomāt sev darbu!

- Viņa ir īsts zelts, - Ilga klusu noteica, kad Omīte bija uzkāpusi augšā. - Vēl arvien tikpat moža un ņipra! Jā… silti te pie jums, jauki. Un… kā klājas pārējiem?

Viņa stāvēja pie kamīna, ar muguru pret telpu, tīstīdamās kamieļvilnas pledā, un runāja nepagriežoties. Mazie, siltumā apguruši, jau saldi gulēja.

- Ilga… Nespēlēsim spēlītes, labi? Tu man zvanīji, teici, ka nepieciešama palīdzība, atbrauci un nu risini pieklājības sarunas. Kas noticis?

- Es… es nezinu, kā iesākt, - Ilga pagriezās pret Annu. Viņa bija raudājusi.

- Sāc no sākuma, - Anna Elizabete apsēdās klubkrēslā un paņēma kafijas tasi.

- Es… es… baidos.

- Par ko? Vai drīzāk - no kā?

- Par mums… Saproti, mums draud. Regulāri. Ikreiz, kad nopublicējam kaut ko asāku vai karstāku, seko naidīgu komentāru vilnis, pēc tam - privāti zvani un īsziņas. Ļauni, ļoti ļauni vārdi, kas skar ģimeni… Tas notiek tik sistemātiski

un paredzami, ka pēc viņiem var regulēt pulksteni. Dins saka - neņem galvā, tā gluži vienkārši ir preses ēnas puse. Bet es nevaru neņemt galvā, jo man… mums ir divi mazi bērni. Pirms nedēļas aizgāju no darba - uz laiku, protams! Dins šo ziņu momentā publiskoja, vienlaikus iepazīstinot visus ar jauno izdevniecības galveno redaktoru Igoru Boi-covu. Joprojām nezinu, no kurienes viņš to džeku izrāvis. Man viņš nepatīk, arī darba stils lecīgs. Nolaidīs vēl visu uz grunti. Teicu vīram, bet viņš manī neklausās.

- Izskatās, ka esat pamatīgi sastrīdējušies? Bijāt taču kā cimds ar roku, - Anna pret savu gribu painteresējās.

Tas šo to izskaidrotu. Loks darbojas Ilgai aiz muguras.

- Joprojām esam. Laulībā - jā. Bet izdevniecībā Dins uzsācis neizprotamas reformas - iecerējis milzu paplašināšanos, grib iegādāties tipogrāfiju, bet vakar pa ausu galam padzirdēju, ka Magnum Lux turpmāk izdošot arī krievvalodīgo presi. Tas man bija pamatīgs jaunums. Neslēpšu -nepatīkams, sevišķi, kad uzzināju, kurš dos naudu…

- Kurš?

- N-nu… tas šobrīd nav svarīgi. Katrā ziņā mēs ar Dinu vakar sarājāmies, ilgi diskutējām, beigu beigās viņš tomēr piekrita to nedarīt. Teica - jau agri no rīta piezvanīšot savam potenciālajam partnerim un atsaukšot darījumu. Bet šorīt ienāca istabā pavisam savāds, teica - neesot nemaz tik vienkārši, vajadzēšot ar kādu satikties un pakonsultēties. Un ieteica piezvanīt… tev… jums. Palūgt, vai nevaram kādu brīdi te palikt, kamēr viss nokārtojas.

- Viņš devās tālu? - Dzirdētais Annai nepatika.

- Anniņ, mīļā, es nezinu! - Ilga zaudēja savaldību un iešņukstējās. - Dzirdēju tikai pašas sarunas beigas - “…labi, braucu!” un klusi norūkto “glumais maita!”. Atvadījāmies, un viņš aizbrauca. Teica, ja paspēs, vakarā atskries šurp. Cerējām, ka tu… atļausi mums te palikt.

- Skaidrs.

Nē, nebija skaidrs! Ar šo stāstu kaut kas nebija kārtībā.

- Anniņ, man šausmīgi bail! Un ja nu ar viņu kas notiek? Kaut kas slikts… Ko es darīšu viena pati - bez vīra, ar diviem bērniem, aizgājusi no darba?

Kas tad tā par litāniju? Izlaidusies pilnīgā ķīselī…

- Ilga, savācies! Neglabā pirms laika. Nekas nav noticis!

- Bet var notikt! Var! Atceries Roberta Lauciņa lietu! Jau toreiz bija tā… Viss naudas, tikai tās nolādētās naudas dēļ! Un ko tu ar to iesāksi, kad tev pie loga pieklauvēs Kaulainā? Bankas kontu zārkā līdzi nepaņemsi, un nekādi miljoni nepalīdzēs augšāmcelties no miroņiem…

- Ilga, es tev atnesīšu vīgriežu tēju…

- Nevajag! - Ilga ieķērās Annas rokā. - Vai mēs ar mazajām drīkstam te palikt?

- Protams.

Tādā stāvoklī viņu ne tikai pie stūres, bet pat ārā pa durvīm nedrīkstēja laist. Lai pārnakšņo tepat. Būs mierīgāk.

- Bet saki, Ilga, kā tev šķiet, kas varētu tev… jums draudēt? Lasītāji? Biznesa partneri? Kādi ir šie draudi - ļauna muldēšana vai konkrēti solījumi?

- Visādi. Ir virkne profesionālo komentētāju, kuriem viss vienmēr slikti, valdība - zaglīga, ierēdņi - neizglītoti un analfabētiski idioti, ārsti - slepkavas, tiesneši - blēži un kukuļņēmēji, un tikai viņi, komentētāji, zina, kā jāpārvalda valsts, jātaisa valsts budžets, jāizmeklē noziegumi, jāspriež tiesa, jāārstē slimības un jāaudzina bērni. Ar tiem viss skaidrs, tos mēs neņemam galvā. Taču pēdējā laikā parādījušies socportāliem piesaistīti personāži, kuri pirmajā acu uzmetienā šķiet reāli cilvēki, taču tas, ko viņi raksta, liek matiem celties stāvus. Viņi pārzina mūsu ikdienu un

paradumus, ceļu uz darbu un mājām, zina, ar kādām mašīnām braucam, kuros veikalos iepērkamies. Un tie komentāri - “tiksimies Mārupes baseinā”, “uzmanies no Mūkusalas labirintiem”, “nestaigā pa slidenām kāpnēm”, “pārbaudi bremžu šļauciņas” - un tamlīdzīgi…

- Mjā, nepatīkami. Tu teici - ari zvana un sūta īsziņas?

- Jā. Telefona zvani ir bez teksta, toties ar skaņām - šāvieniem, šausmu kliedzieniem, gārdzieniem… Bet īsziņas - vēl baigākas par komentāriem.

- Policijai ziņojāt? - Anna ievaicājās un aprāvās.

Šādā situācijā nebūtu jēgas.

- Nē, un neziņosim arī. Lauciņa lietā jau redzējām… Tāpēc nolēmām - lūgsim tavu… jūsu palīdzību. Tas tomēr ir citādi. Privātāk… Anniņ, palīdzēsi?

- Redzēsim. Neko nesolu, bet mēģināsim. Kad atgriezīsies puiši, izstāsti Kārlim visu par komentāriem, zvaniem un īsziņām. Numuri taču saglabāti?

- Nē, es tos izdzēsu. Negribu savā telefonā drazas turēt.

- N-nu, tas nebija gudri.

Hmm, nē, tas bija vai nu ļoti gudri, vai pilnīgi stulbi.

- Bet tīmekļa komentāri visi ir vietā - mūsu portālā, pie ziņu gabaliem.

- Tātad komentētāji uztraucas par valsti, bet draud personīgi izdevējiem?

- Tā sanāk. Varbūt viņi domā, ka mēs kaut ko spējam ietekmēt? - Ilga nopūtās.

Annas mobilais klusu novibrēja.

Paziņojums par viņai adresētu tvitera ziņu.

@Lizbete -

Pirms nepilnas stundas savā automašīnā

Jeep Grand Cherokee uzspridzināts miljonārs, izdevniecības Magnum Lux īpašnieks Dinārs Loks. Mašīna pilnībā sadegusi. Braucēju izglābt nav izdevies. Notikuma vietā strādā policija.

Iesāņus paraudzījusies uz dīvānā gandrīz aizmigušo Ilgu, Anna Elizabete apsedza viņu ar pledu un izgāja hallē.

Pārsūtījusi ziņu Mikam Kaķītim un Kārlim, apsēdās uz kāpnēm un ar visiem desmit iegrābās matos.

Johaidī, ko nu?!

6. nodaļa. Kļūda pašos pamatos

- Mēs nedrīkstam viņai to tagad teikt! - Anna nervozi plucināja valdziņu džempera piedurknē. - Viņa sabruks! Bet viņai ir divi mazi bērni, no kuriem viens vēl pupa ēdājs!

- Nezini, kur šobrīd dakteris Konrāds? - Miks vērsās pie Mazā Kārļa.

- Droši vien doktorātā. Balsina griestus. Taisa pārbūvi. Pagasta priekšniece Lācīte viņam piešķīrusi abas vecā pastmeistara telpas turpat aiz sienas, nu, un šis izgāza mūri -paplašinās. Būšot neliels dienas stacionārs un arī zobārsta kabinets, - Kārlis nobēra kā no grāmatas.

Ha, Maiga Lācīte mēģina piekukuļot dakteri Arvi Konrādu! Vai tik nemēģinās klusi piespiest atsaukt kandidatūru?

- Piezvani viņam. Saki, lai ņem savu lielo daktersomu un mudīgi brauc pie mums uz kafiju, - izrīkoja ģenerālis Bass.

Annas sūtīto īsziņu par uzspridzināto mašīnu Miks Kaķītis saņēma vienlaikus ar dežūrdaļas ziņojumu. Tobrīd nebija laika aizdomāties, kā tas iespējams, jo bija steigšus jāskrien uz notikuma vietu, bet nu, mājās atbraucis un virtuves siltumā dzerdams jau trešo krūzi kanēļkafijas (Anna beidzot bija viņus palutinājusi!), viņš domīgi ievaicājās:

- Līzbet, tu saki, ka nepazīsti nekādu @Anonymous…

- Nepazīstu. Katrā ziņā - es tādam neesmu piesekojusies.

- Toties šamais tev ir, - degunu planšetē iebāzis, virtuvē atgriezās Kārlis. - Es te mazliet papētīju, pamēģināju izsekot. @Anonymous tviterkonts reģistrēts caur tāda paša nosaukuma Gmail adresi, ko uzlauzt pagaidām neizdevās. Nonācu līdz proxy serverim. Tas nozīmē, ka sūtītājs var atrasties dajebkur, kaut vai Āfrikā.

- Vai Taizemē… - Annai pilnīgi nejauši izlauzās.

- Vai Taizemē, - Kārlis mierīgi apstiprināja.

Miks un ģenerālis Bass strauji saskatījās. - Jūs domājat..?

- Mēs nedomājam, mēs teoretizējam, - Kārlis atņurdēja. Pagalmā sprauslodama iebrauca daktera Konrāda Ņiva.

* * *

Kā jau Anna bija paredzējusi, Ilgai Lokai, uzzinot par notikušo, sākās histērija. Viņa nekliedza un nebļāva, bet iemuka viesistabas tumšākajā kaktā un sēdēja, galvu rokās sakampusi, šūpodamās kā pulksteņa pendele. Un sēca. Klusi, baismīgi, elpai aizraujoties. Uz jautājumiem nereaģēja, pieskārienus nejuta.

Iešļircinājis nomierinošu zāļu kokteili, Arvis Konrāds pamāja Annai un Mikam uz durvju pusi. Omīte brīvprātīgi pieteicās palikt pieskatīt Ilgu un mazos.

- Veči, es nezinu, ko šādā gadījumā darīt, - Arvis plātīja rokas. - Psihotraumas un garīgie satricinājumi nav mans lauciņš, reiz jau es, labu gribot, izgāzos.

- Ne jau tu liki Zanei stūķēt to pusbeigto aktrisi kanalizācijas akā! - Kaķītis viņu noteikti pārtrauca. - Tu viņas labā izdarīji daudz un vēl vairāk, bet viņa… vienkārši uzmeta mūs visus. Labi, dievs ar viņu, jātiek galā ar šo opereti. Piezvanīt Mihailovam?

- Viktoram? Kam tev kinologs? - Kārlis, planšeti mocīdams, murmināja.

- Ne tak - Mihailovam vecākajam, profesoram! Mēs gan viņu pēdējā laikā esam apsēduši ar saviem sirdzējiem, bet ko padarīsi, ja esi tik neaizvietojams?

- Puika, tā ir laba doma! - ģenerālis uz mirkli izrāvās no drūmās klusēšanas, kurā bija ieslīdzis, uzklausot Annas atstāstu par sarunu ar Ilgu. Bet, pārlapojis jauno VVV, nopūtās kā vecs zilonis un saguma.

- Krusttēv, tev slikti? - Anna satraucās.

- Mhm. Dzīvotājs būšu, taču Trejdeviņi derētu… Starp citu, kur ir baronese?

Tikai tagad Anna Elizabete attapās, ka kopš pēcpusdienas nav redzējusi vecmāmiņu. Saskatījušies viņi ar Kārli metās augšā pa kāpnēm. Baroneses istabas durvis bija vaļā, uz galda dēlītis ar aizsāktu šaha partiju. Un pilnīgs tukšums.

* * *

Profesors Mihailovs kā parasti paveica brīnumus. Re-kordātrumā ieradies, brīdi parunāja ar Annu par situāciju pirms briesmīgā paziņojuma, ar dakteri Konrādu - par lietotajiem medikamentiem, uzklausīja Omītes novērojumus, cik mierīgi Ilga gulējusi pēc injekcijas, un iegāja viesistabā, cieši aizverot durvis.

Pēc neilga brīža telpā sāka dudināt divas balsis.

Anna vai mira nost aiz vēlēšanās uzzināt, ko un kā profesors Mihailovs dara, lai atgrieztu cilvēka garīgo līdzsvaru normālā stāvokli vai vismaz tuvu tam, taču lūrēt pa durvju spraugu vai atslēgas caurumu - to nu ne. Gan jau reiz saņems drosmi un palūgs profesoram pastāstīt par viņa darbu… Pagaidām - pacietību!

Jāizskrien kāds riņķis ar suņiem, lai izloka kājas - visu dienu notupējuši telpās (ak, dūnas guļamistabā un putekļsūcējs nobeidzies!). Arī pašai derētu izvēdināt prātu. Pie viena paraudzīsies, vai baronesei nav uznācis niķis pasaldēt plaušas miglainā novembra vakara pastaigā.

No piepūkotās guļamistabas izjoņoja četri baltpleķaini rejoši ērmi, cits par citu mazāki; tiem klupdams un krizdams sekoja mazais kunkulis Rokijs, bet rudais runcis Barons, laikam juzdamies vainīgs notikušajā, centās aizkacēt viņu ar ķepu un ievilkt atpakaļ istabā.

Nu, mīlīši, paldies - nakts tīrīšanas darbi garantēti. Miks to vēl nav redzējis…

Noķērusi kā dzīvsudrabs kustīgo kucēnu un uzslavējusi Baronu par auklēšanu (ignorējot aizvainoto grimasi - vārdi, vārdi, bet kur maltā gaļa un sieriņš?), Anna paķēra silto jaku un, Rokiju azotē iebāzusi, nodipināja lejā pa kāpnēm.

Pirmais aplis pa parku bija piebeigts, kad Bergu nama stāvvietā iegriezās Damberga baltais busiņš un kinologa Viktora sarkanais pikaps.

Pamanījuši Annu Elizabeti ar zvēriem, puiši jautri uzpīpināja un tūliņ dabūja to nožēlot - viņiem pretī līksmā barā metās četri mājas sargi, bet Annas azotē smalkā balstiņā ķaukstēja piektais.

Viktora drauga Zorro dārdošais bass no kravas kastes būdiņas skanēja kā pastardienas bazūne; viņš pasteidzās nolaist bortu un atvērt durvis. Melnais vilks uzrēja sugas brāļiem, gandrīz ielēcis Annai klēpī, vētraini viņu sabučoja, visbeidzot, priecīgi kūleņodami, pieci astaiņi aizdrāzās pāri čaukstošajām lapām.

- Joprojām nesaprotu, ar ko tu viņu esi nobūrusi… - Viktors sveicināja Annu, pārsteigti grozīdams galvu. - Man viņš nekad ar visām četrām klēpī nelec.

- Tu neesi tik smuks kā Līzbete, - Egons ķircināja draugu. - Un tā nesmaržo. Bet viņa izstaro mājas mieru un omulību… Izskatās, ka jūs var apsveikt ar pirmo sniegu, -pēkšņi apmulsis, viņš nesakarīgi nobeidza. - Re, kur snieg-pārsliņas! Runā, ka tādās reizēs labi ķeroties…

- Egu, šī Sniegamāte tup manā guļamistabā ar uzšķērstu vēderu. Barons noslepkavoja spilvenu, visa māja un zvēri zosu dūnās, bet mans vecais putsūcis aizvakar atvadījās no šīs pasaules.

- Va vellos, tad tev jautri gājis! - Egons līdzjūtīgi nosmaidīja. - Tak nebēdā, ķēniņien, ja dosi vakariņas, atzīšos, ka manā busiņā ir Kārcher turboapkopēja.

- Egucīt, es tevi pašrocīgi barošu ar karotīti, tikai velc šo laukā! - pieņēmusi spēles noteikumus, Anna izmisīgi diedelēja, nemanot uz lieveņa iznākušo Mika un ģenerāļa Basa izbrīnītos skatienus. Viktors, maliņā pagājis, slaucīja asaras.

- Tā, ko jaunu man vēl šodien nāksies uzzināt? - Kaķītis dziļā neizpratnē izsaucās. - Kas Egonam jāvelk laukā, kuru tu barosi ar karotīti, un ko jūs esat nodarījuši Viktoram?

Nu jau smējās visi, izņemot Miku.

Aizklumzājis līdz busiņam, Dambergs, joprojām spurgdams, atvēra durvis un, izvilcis melni dzelteno, milzīgo put-sūci, atstiepa un nolika to Kaķītim pie kājām:

- Iz-vilku… Te būs… apkopēja… Kēr-heres jaun-kundze…

Joprojām netapis gudrāks, nabaga pulkvežleitnants paņēma nešļavu un, Annas jautrā uzsauciena “uz augšu, uz sniega istabu!” pavadīts, stiepa to uz otro stāvu.

* * *

- Pēc pusstundas varēsiet ar viņu runāt, tikai saudzīgi! -profesors Mihailovs, pēc krietna laika sprīža no viesistabas virtuvē ienācis, čukstus noteica. - Viņa ir satriekta, taču adekvāta, visu saprot, atbild loģiski, bērnus pazīst, atrašanās vietu ari, nobīžu laikā arī nav. Vienīgais - visu laiku piesauc kaut kādu pīcku. Jāatzīst, es tādu vārdu nezinu. Kas tas ir? Kociņš? Stibiņa? Makšķere?

- Pīcku? - ap galdu sēdošie visi kā viens pavērās profesorā.

- Profesor, Ilga Loka patiešām minēja vārdu pīckā? -Anna pārvaicāja.

- J-jā. Bet kāpēc tas ir tik svarīgi? - viņš izbrīnījās. - Tajā teikumā nekā vērā ņemama nebija. Kaut kas līdzīgs “es taču teicu, lai neņem to pīcku”…

Tu redzējies, tad jau sanāk, ka Loku pārim vajadzētu pazīt Vecā Pīckās dēlu Dzimu (vai Džemu). Nūja, Omīte teica - šis dzīvojot Mārupē, kaut kādā puķu ielā. Loki arī. Bet ko tas dod? Nu, teorētiski viņš varētu zināt par tēva nāvi un to, ka viņu glabās vecajā Mežāju kapsētā. Un tad? Tikpat teorētiski viņš varētu par to izstāstīt Lokam, tas ir, ja viņi bijuši pazīstami. Un tad? Kāds sakars Lokam un žurnālam VVV ar prokurora Virsnīša profesionālajām nekrietnībām, tām veltītajiem rakstiem, paša Virsnīša nāvi un nokļūšanu Vecā Pīckās kapā?

- Tieši tāds - iztrūkst sasaistošā posma. Līzbet, tu atkal domā skaļi, un tu atkal esi staigājusi kriminālus ceļus, -ģenerālis Bass nošūpoja galvu. Slēp vai neslēp, viņa uzodīs un atradīs. Patiešām, labāk un drošāk būs izstāstīt pašiem…

- Tik krimināli nemaz nebija - tikai līdz Zaķīšu mājai. Pārējo atradu internētā un izlasīju Bišu Miķeļa atnestajā žurnālā. Esot bijis mūsu pastkastē. Nezināju, ka mēs abonējam VVVbulvārlapeli. Muļķības, bet re, noderēja.

- Bet vai tad mēs abonējam? - pārvaicāja Kārlis.

Hmm, vai nu neviens no klātesošajiem negrib atzīties, vai to paklusām dara vecmāmiņa, vai arī… kāds šo konkrēto numuru iebāzis mūsu pastkastē.

- Tu taču negribi teikt, ka tas bijis sūtījums ar nolūku un desu? - Miks neapmierināti uzrauca kreiso uzaci.

Ja atkal sāksies vecās spēlītes…

- Lēdija Agata šādos gadījumos teica - meklējiet, kam tas izdevīgi, un jūs atradīsiet, kurš to izdarīja, - apcerīgi noteica pie plīts stāvošā Omīte un atvēra cepeškrāsns durtiņas.

Virtuvē aumaļām ieplūda ar dārzeņiem un ķiplokiem ceptas vistas smarža.

- Omīt, tu taču zini, cik ļoti mēs tevi mīlam! - milzis Dambergs pielēca kājās un, sakampis pārsteigto večiņu uz rokām, sāka mīļi ucināt. - Ja tu jau nebūtu precējusies, es tevi nudien ņemtu par sievu!

- Ūja, dulnais, laid mani vaļā! - Omīte spiedza, pietvīkusi kā jauna meitene.

- Damberga kungs, lūdzu, nekavējoties nolieciet manu laulāto draudzeni uz grīdas un nāciet palīgā! - Virtuves durvīs bija izaudzis Bišu Miķeļa kalsnais, garais stāvs. - Mēs ar baronesi kaut ko esam atraduši, un tas ir krietni smags…

Sarosījās visi, taču Bišu Miķelis pamāja tikai Dambergam un Kārlim:

- Tu, puika, arī. Paķer bildējamās pariktes. Pirms velkam laukā, jāiemūžina…

Pēc minūtes, pārējiem ziņkāri noskatoties pakaļ, trīs vīri pazuda pagraba ejā, kuru ikdienā aizsedza halles tumškoka sienas panelis. Anna Elizabete dīdījās un knosījās - tik ļoti viņai gribējās iet līdzi, taču - ja neaicina, nav ko bāzties.

Hmm, pašas mājā…

- Nepūties, Līzbet, labāk iesim parunāties ar Ilgu. Varbūt izdosies uzzināt ko noderīgu, - Miks apskāva sapīkušo Annu un kārtīgi sažmurdzīja. - Tad noliksim viņu gulēt un viesistabā pie kamīna un tavas kanēļkafijas savilksim galus.

- Lai notiek, - Anna pār plecu paraudzījās uz ģenerāli Basu. - Krusttēv, nāksi?

- Ne, ne. Mēs ar Omīti un profesoru tikmēr iebaudīsim pa lāsei ūpenītes.

- Un mums ar Arvi atliks tikai noskatīties? - sapīka Viktors. - Tad es eju gulēt.

- Tu vēl esi maziņš, tev nav brīv’! - Mihailovs maigi iesita knipi dēlam pa pieri.

- Redzi, Anniņ, man bija taisnība, kad teicu - mums draud, - smagi veļot vārdus, Ilga ierunājās, ieraugot ienākam Annu un Miku. - Nu jau viss par vēlu…

- Ilga, šobrīd mums svarīgākais iespējami precīzi atcerēties pēdējo dienu notikumus. Tas palīdzēs ātrāk izskaitļot un notvert vainīgo, - mierīgi teica Miks Kaķītis. - Jūs ieradāties pēc palīdzības, un mēs jūs pasargāsim. Jūsu vīrs Dinārs nepaspēja pie mums atbraukt, un nu mums visiem kopā jāatrod viņa slepkava. Mēģiniet atcerēties visu - soli pa solim. Tātad…

Mika rāmajai, zemajai balsij un noteiktajam tonim bija hipnotisks iespaids. Anna bija pārsteigta, cik savākusies un loģiska pēkšņi kļuva vēl pirms brīža samītam pūpēdim līdzīgā Ilga. Precīzi teikumi, noteikti spriedumi.

Mjā, žurnālists tomēr ir diagnoze…

- Tātad… Kā jau es uzreiz pēc ierašanās izstāstīju Annai Elizabetei, pēdējā laikā mēs ar vīru tikām pakļauti psiholoģiskam teroram, kas izpaudās zemisku un draudīgu komentāru veidā mūsu pašu internēta ziņu portālos, nelietīgos, personiskos telefona zvanos, īsziņās un uzbrukumos soctīklos. Nē, policijā pēc palīdzības vērsties mēs negribējām. Nevēlējāmies, lai informācija nonāk konkurējošo preses izdevumu rokās, kā tas noteikti notiktu, jo, piedodiet, bet jūsu dežūrdaļā ir sūce. Pēc ilgām pārrunām nolēmām lūgt Basa aģentūras palīdzību, jo reiz jau jūs mums delikātā un sarežģītā situācijā palīdzējāt.

Jā, melnās kafijas lietā, kad tava dvīņumāsa Elga un audžumāte Ninele iesēdās aiz restēm par dubultslepkavību un slepkavības mēģinājumu, bet tu pati gandrīz kļuvi par trešo upuri, nodomāja Anna.

- Jums ar vīru vakar bijis nopietns strīds? - Kaķītis uzdeva tiešu jautājumu.

- Jā. Biju ārkārtīgi dusmīga par viņa plāniem dublēt mūsu preses izdevumus krievu valodā. Vai nepietika ar manu formālo atkāpšanos un jauno šefredaktoru Boicovu, kurš šķiet ieradies pa taisno no Maskavas, lai gan viņa latviešu valoda ir izcila gan mutvārdos, gan rakstos. Iedomājieties, viņš pat zina senās idiomas!

- …strīds… - Miks atgādināja.

- Ak, jā. Izteicu Dināram visu, kas pēdējā laikā bija sakrājies uz sirds, ari to, ka darbs viņam kļuvis svarīgāks par ģimeni, bet mēs Mārupes mājā dienām ilgi esam pamestas vienas. Viņš pastrīdējās pretī, tad padomāja un beigās tomēr piekrita - man tiešām varētu būt taisnība, viņš esot kļuvis mazliet nevērīgāks, taču tas viss tikai tāpēc, lai nodrošinātu meitām pārtikušu dzīvi un labu izglītību, kas nav lēta. Tomēr, jā, ideja par krievvalodīgajiem preses izdevumiem neesot īsti laba, rīt pat, tas ir, šodien, zvanīšot un atsaukšot darījumu. Cik sapratu, šorīt viņš patiešām piezvanīja savam potenciālajam partnerim, taču saruna nebeidzās gluži tā, kā Dins bija cerējis. Kad viņš ienāca pie manis guļamistabā, skaidri redzēju, ka vīrs ir pārskaities. Bubināja kaut ko par “glumo maitasgabalu” un teica, ka uz mirkli jāaizbrauc, jānoved viss līdz galam, taču lai es neuztraucos, ņemu meitas un braucu pie jums, uz Pūču salu. Tā nu man neatlika nekas cits kā saņemt drosmi un zvanīt Annai.

- Kas notika pēc tam? - Kaķītis taujāja tālāk. Viņa pierē bija grumba. Netic.

- Pēc tam? Atvadījāmies, sabučojāmies, novēlējām viens otram veiksmi un norunājām vakarā tikties te, pie jums… Bet nu vairs nekad… - Ilga ieraudājās.

- Ilga, lūdzu, iedzer malciņu ūdens, palīdzēs, - Anna viņai pasniedza glāzi.

- Atvainojiet… nespēju aprast, - pēc krietna klusuma mirkļa Ilga nočukstēja.

Un nespēsi. Nekad nespēsi. Viņš vienmēr būs tev, jums lidzās, Anna nodomāja.

- Ilga, klau, vai un ko tev izsaka vārds pīcka?. - viņa negaidot pavaicāja.

- Pīcka? Ja tu jautā man kā redaktorei, - tā dēvē gan pātagu, gan makšķeri, bet, ja tiri praktiski, - tā sauc mūsu Mārupes kaimiņu Džemu. Nezinu, kurš nabagam ielicis tik zaptīgu vārdu, bet uzvārds viņam ir tieši šāds - Pīcka.

- Vai jūsu vīrs pazina šo… Džemu Pīcku? - Kaķītis nevērīgi iesaistījās sarunā.

- Ne tikai pazina. Viņi bija labi čomi. Džems Dinam laboja visu elektroniku.

Anna Elizabete pilnīgi fiziski sajuta, ka istabā gaiss sabiezē un elektrizējas.

- Ilga, ko vēl jūs par viņu zināt? - Mika balss vairs neskanēja tik rāmi.

- Hmm… Jūs mani mulsināt. Vai tiešām tas tagad tik svarīgi? Jums taču jāmeklē mana vīra slepkava, nevis jāinteresējas par mūsu kaimiņu. Dīvaini gan…

Ilgas Lokas asi griezīgajā runā pēkšņi tik skaidri ieskanējās audžumātes - aprēķinātājas Nineles - augstprātīgais tonis, kādā viņa toreiz, Lauciņa slepkavības izmeklēšanas laikā, mēdza pamācīt visus zemākstāvošos, ka Anna riebumā neviļus nodrebinājās.

Re nu, taisnība Zaķītienei - ābols no ūbeles tālu nekrīt.

- Es… es ļoti atvainojos! - manīdama izmaiņas sarunas biedru attieksmē, Ilga skaļi iesaucās. - Es… pati nezinu, ko runāju. Ak, jā, jūs man vaicājāt par Džemu Pīcku, un ko es par viņu zinu. Džems bija… ir aptuveni tikpat vecs kā mans vīrs. Cik zinu, dienējis padomju armijā, laikam sakarniekos.

Mācījies Sakaru institūtā, pēc tam informātiku un programmēšanu. Viņam ir uzņēmums - JP-Programmes, dikti lielījās, ka klientu netrūkstot, visi kā sasviluši uz droniem, spēj tik pildīt pasūtījumus. Viņš darīja… dara visu - konstruē, liek kopā, programmē, izmēģina.

- Esat labi informēta un zinoša visai specifiskos jautājumos, - Miks pabrīnījās.

- Ko jūs ar to gribat teikt? Ka sievietei, divu bērnu mātei, neklājas runāt par šādām lietām, bet elektronika un datortehnoloģijas mājas vistām ir tabu, jo neko sarežģītāku par virtuves mikseri un veļas mašīnu viņas nespēj apgūt?! Ziniet, cienitais, man ir gan informātikas un fizikas, gan ekonomikas maģistra grāds! Un attiecigi - es pilnīgi noteikti esmu uzspērusi gaisā pati savu vīru un divu bērnu tēvu viņa tikko pirktajā autiņā!

- Ilga, lūdzu, nomierinies un nekliedz, pamodināsi mazos. Es pasaukšu dakteri Konrādu vai profesoru Mihailovu, lai iedod tev zāles. Vai varbūt uzvārīt vīgriežu tēju? Miku, mēs Ilgu esam pārāk nomocījuši, labāk dosimies gulēt un turpināsim sarunu rīt. Nakts melnumā tik un tā neko daudz nespēsim izdarīt, - Anna zem žurnālgaldiņa tā uzmina Mikam uz kājas, ka viņš knapi noturējās neiebrēcies.

Skaidri un konkrēti.

- Pie-piedodiet… laikam sarunāju lieku, - pēkšņi nomierinājusies, Ilga tikko dzirdami nočukstēja. - Nespēju savaldīties, nervi skrandās. Kā tagad dzīvot…?

- Pamazām. Visu secīgi. Šobrīd svarīgākais - atpūsties un atgūt spēkus. Tev vajadzēs daudz spēka - gan sev, gan viņām. Nāc nu, es tevi aizvedīšu uz istabu un nolikšu gulēt. Miks un Arvis uznesīs mazulīšus, - Anna rāmi vedināja.

- Es… es… pati, - Ilga centās piecelties, taču kājas īsti neklausīja. Viņa atslīga sēdus.

- Nē, meitenes, labāk darīsim otrādi - es uznesīšu augšā šo skaisto dāmu, bet Līzbete un Arvis - mazās jaunkundzītes un zāļu tēju, - Kaķītis piemiedza aci.

Anna Miku saprata pareizi.

Ilga vairs nepretojās un ļāva, lai brašais pulkvežleitnants Kaķītis viņu nogādā augšistabā.

Pēc stundas ceturkšņa viņa jau saldi gulēja, reizē ar medaini saldu vīgriežu tēju iedzērusi daktera Konrāda dotās miegazāles. Arī mazulītes, Omītes gādīgo roku apčubinātas, saldi susuļoja savās gultiņās.

īsi apspriedušies, pūčmājnieki norīkoja pie Ilgas durvīm melno vilku Zorro. Lai drošāk.

Ja nu Ilgai ienāk prātā kaut kur doties…

7. nodaļa. Kā uz paplātes

- Miku, tu pamanīji - runādama par kaimiņu Džemu Pīcku, Ilga divas reizes lietoja pagātnes formu - bija un darīja. Interesanti, kāpēc? - Anna skaļi prātoja, kad visi beidzot bija sapulcējušies viesistabā uz vakara kopsavilkumu.

Halles lielais pulkstenis nobimbināja divas reizes. Kafijai par vēlu, viņa bija nolēmusi, tāpēc pagatavoja ko vieglāku -mežrozīšu tēju ar pļavas ziedu medu.

Garšīgi un veselīgi.

- Ne tikai tas, Līzbet, - Miks vilcinādamies atbildēja.

- Atvainojiet, taču šī sieviete man nepatīk, bet viņas traģiskajā stāstā kaut kas liekas pamatīgi falšs.

- Arī suņiem nepatīk, - Anna Elizabete palūkojās uz Viktoru, kurš apstiprinoši pamāja ar galvu. - Zorro negribēja gulēt pie Ilgas istabas durvīm, Grāfs un Rūsa, garām ejot, rūca, bet Figaro un Lilo aizskrēja uz manu istabu pa otrām kāpnēm.

- Hmm, jūsu novērojumi patiešām ir vērā ņemami, -viegli iepauzējot aiz katra vārda, lēni ierunājās profesors Mihailovs. - Ja pavisam atklāti, man vienubrīd likās, ka viņa savu histēriju pietēlo. Protams, es kā ārsts par saviem pacientiem tā nedrīkstētu runāt, taču šis laikam ir cits gadījums, turklāt manis teiktais taču nekur tālāk par šo telpu neaizies, vai ne?

- Protams, - ģenerālis Bass noducināja. - Kas jums izraisīja šaubas, profesor?

- Hmm… kā lai to izskaidro? Varbūt - pārāk lielā meistarība? Padomju laikos biju spiests piedalīties medicīnas komisijās, kur pārbaudīja padomju armijā iesaucamo veselību. Manā ziņā bija jauniesaucamo psihiskā stāvokļa pārbaude. Ko tik mēs tur neredzējām! Šizofrēnija, vajāšanas mānija, maniakālā depresija, balsis, citplanētieši, neskaitāmi smadzeņu satricinājumi - viss tika izspēlēts ar Oskara cienīgu meistarību. Protams, es nebiju no akmens un, ja vien apstākļi ļāva, mēģināju no savas puses kaut ko darīt, lai mūsu puišiem nebūtu jāiet krievos, sevišķi afgāņu kampaņas un Černobiļas avārijas gados, kad padomija jau faktiski pa gabaliņam juka laukā. Atcerieties, tolaik visi brīnījās, vai tiešām 1968. gada noklusētie notikumi pierobežā būtu atstājuši paliekošas sekas tajos gados dzimušo puišu veselībā? Tā nu mēs, līdzīgi domājošie ārsti, čakli rakstījām diagnozes un spiedām zīmodziņus “Karadienestam nederīgs”. Lai mūsējos neaizsūta turp, no kurienes neatgriežas…

- Jūs rīkojāties tiem laikiem varonīgi, - godbijīgi noteica Omīte. - Un cienījami.

- Nu ko jūs… Paldies, - profesors samulsa kā puika. - Taču es sāku stāstīt par saviem novērojumiem Ilgas Lokas sakarā. Lūk, viņa ļoti atgādina sievieti, kurai man reiz vajadzēja izveidot psiholoģisko profilu. Pat vārdi līdzīgi - šī ir Ilga, tā bija Elga. Tikai daudz vecāka un krietni apjomīgāka…

- Jūs neticēsiet, profesor, taču tā bija viņas dvīņumāsa. Elga Blūma. Mūsu pirmās kopīgi izmeklētās lietas - dubult-slepkavības - tehniskā izpildītāja, - Anna Elizabete, satraukumā iekšēji vibrēdama, iemalkoja atdzisušo tēju. - Viņa nogalināja savu bijušo mīļāko un tā saderināto, grasījās nonāvēt arī pašas māsu. Traģiskākais, ka to visu izdomāja viņu abu audžumāte, bet pati Elga bija tikai ierocis viņas rokās. Akls un viegli iespaidojams.

- Jā, tāda viņa ir joprojām - viegli iespaidojama. Ātri aizsvilstas, nemaz nespēj savaldīties, nereti sarunā pilnīgas muļķības, lai tikai radītu iespaidu. Nesen pēc ģimenes advokāta un viņas šķirtā vīra Dāvida Blūma lūguma apmeklēju viņu… tajā iestādē un biju patiesi pārsteigts - sieviete, kas aizsūtījusi nāvē divus cilvēkus, neko nenožēlo, bet uzskata, ka padarījusi pasauli labāku, atbrīvojot no diviem, kā pati sacīja, primitīviem asinssūcējiem.

Anna Elizabete nodrebēja - būtībā vismaz vienā gadījumā Elgas viedoklis tik greizs nebija. Pēc visa, ko viņi bija uzzinājuši, - Lauciņš nebija krietns cilvēks.

- Bet viņas ģeniālākā īpašība, - aizrāvies turpināja profesors, - ir spēja ticami atveidot garīgos traucējumus, radot iespaidu par savdabīgu autisma paveidu, proti, atrautību no realitātes un notiekošā neapzināšanos, noslēgšanos savā pasaulē. Fiziski tas izpaužas kā sastingums, nekustīga sēdēšana vai stāvēšana, blenžot vienā punktā, šūpošanās vai līgošanās, monotona vārdu vai skaņu atkārtošana, murmināšana, dūkšana. Ja es nezinātu, ka viņa ir tikpat vesela kā es ar jums, noteikti noticētu. Lai nu kā, viņai izdevās izsprukt no cietuma, to aizstājot ar piespiedu ārstēšanos slēgta tipa iestādē. Nezinu, vai tā ir labāk…

- Profesor, vai tas, ko jūs tik pieklājīgi nepasakāt, būtu “Ilga Loka, tāpat kā māsa, savu psihoemocionālo satricinājumu tēlo”? - Anna bezkaislīgi pavaicāja.

- Jā. Tēlo spīdoši, vienīgi nodod balss izmaiņas, kad ieskanas mobilais tālrunis. Atbildot viņa ir pilnīgi adekvāta.

- Nezinu, vai Miks mūsu pēcpusdienas sarunas laikā piefiksēja, taču jau dienas vidū, sarunājoties ar mani divatā, Ilga veikli izvairījās no jautājuma - kā sauc investoru, kurš iecerējis ieguldīt naudu Magnum Lux krievvalodīgā atzara izveidē? Manuprāt, šobrīd šī informācija būtu zelta vērtē, jo, cik saprotu, Dinārs Loks devās tieši pie tā cilvēka.

- Tas nozīmē - rīt no paša rīta, iepriekš nebrīdinot, jāierodas izdevniecībā uz kafiju pie jaunieceltā galvenā redaktora Igora Boicova. Nevar būt, ka viņš nav informēts par tik vērienīgām pārmaiņām, - rāmi noteica ģenerālis Bass.

- Tā arī darīsim, - Kaķītis pamāja ar galvu. - Bet nu, Egu, kas tev stāstāms?

Ekspertu priekšnieks vienā malkā izdzēra atlikušo tēju, nokremšļojās un ievilka elpu garākam monologam: - Nu tā, mīlīši. Smukais, jaunais, pirms pusgada pirktais Jeep Grand Cherokee nav restaurējams - spridzeklis to sadalījis reizinātājos, bet uguns pabeigusi iesākto. Tur bijusi nenormāli augsta temperatūra. Ja mašīnai nebūtu numura zīmju un šasijas numura, mēs pat krāsu nespētu noteikt - tur palikuši pliki, deformējušies bleķi un… pārogļojušos kaulu kaudzīte. Iespējams, izmantots kaut kas līdzīgs amonija nitrātam kopā ar fosfora savienojumu, kas izskaidrotu karstumu. Katrā ziņā - tas nav bijis militārais spridzeklis, lai gan darbojies labs meistars. Toties ir dažas pazīmes, kas liecina - dāvana aktivizēta no attāluma…

- …un kaimiņš Pīcka - sakarnieks un elektroniķis, -Anna Elizabete apcerīgi novilka.

Dambergs palūkojās uz viņas pusi ar baltu aci, taču neiebilda un turpināja.

- Notikuma vietā atradām izkusušu viedtālruni ar gandrīz veselu simkarti un apgruzdušu melnu kabatas portfeli ar dokumentiem. Bija pakritis zem krēsla. Re, ko nozīmē īsta āda - deg, bet līdz galam nesadeg! Tad vēl tur bija sakusušu atslēgu saišķis un Rolex pulkstenis, apdedzis, ar izkusušiem rādītājiem.

- Cik izdevīgi, kā uz paplātes… - Anna nomurmināja.

- Līzbet, ko tu ar to gribi teikt? Jau otro reizi… - Dambergs saspringa.

- Neko, neko. Tikai prātoju par nejaušībām un likumsakarībām. Saki, kur tieši tas blīkšķis notika? Pašā Mārupē?

- īsti nē. Sprādziens un ugunsgrēks reģistrēti krietni tālu aiz Jaunmārupes, braucot pa mazu, šauru celiņu cauri meža masīvam Piekrastes šosejas virzienā. Acīmredzot šādi Loks centies ietaupīt laiku. Ja viņš būtu gribējis braukt šurp, tad taču aplī būtu nogriezies uz Melnpils šoseju, vai ne?

- Tātad viņš gribēja braukt nevis šurp, bet tieši turp, kurp devās. Un kādam vajadzēja, lai auto virzītos cauri mežam. Jo tur viegli noslēpties aiz koka, neviena nepamanītam, nospiest podziņu un neuzkrītoši pārliecināties, vai viss noticis tā, kā paredzēts… Lai gan - bum-bumu var aktivizēt arī ar mobilo.

- Līzbet, tu mani biedē! - Dambergs iesaucās.

- Bet tu nebaidies, - viņa pasmaidīja. - Iedomājies, tev kāds jādabū pie malas, turklāt - ātri, klusi, bez lieciniekiem, vienlaikus vajadzīgajiem cilvēkiem darot zināmu, kas noticis. Kā tu rīkotos? Meklētu kādu klusu vietiņu, vai ne?

- Turpini…

- Turpinu. Taču uzreiz saku - tās ir tikai manas iedomas, nekā konkrēta. Tātad - vajadzīgā persona ar savu auto brīvprātīgi dodas vai tiek novirzīta pa konkrēto ceļu, klusajā vietiņā notiek bum-bums!, visapkārt liesmas, viss sadeg un izkūst, pat bleķi deformējas, no līķa paliek tikai pelnu čupiņa, bet telefona simkarte, ādas kabatas maks un dokumenti, faktiski viss, kas nepieciešams personas identifikācijai, joprojām ir visnotaļ labā stāvoklī.

- Tu gribi teikt, ka tas…? - Kaķītim aizkrita balss.

Tikai ne to!

- Es neko negribu teikt. Egu, vai tam, kas palicis pāri, var veikt DNS testu?

- N-n-u-u-u, nezinu. Ja būtu apdedzis vien, tad varbūt. Bet tur ir tikai ogles…

- Līzbet, ja es pareizi sapratu, mums agri no rīta vajadzētu apciemot vēl vienu džentlmeni - Džemu Picku? -Kaķītis uzrauca uzaci. - Varbūt pat šovakar..?

- Lēmums tavā ziņā, puika, - sarunā iesaistījās Kārlis Bass. - Taču, ja viņš tajā ir iesaistīts, visticamāk, mājās nenakšņos. Bet nakts vidū raut no gultas ģimenes locekļus bez sankcijas un jēdzīga iemesla - pats zini, kādas tam var būt sekas. Tomēr novērot derētu…

- Skaidrs. - Kaķītis paņēma tālruni un izgāja no istabas.

- Līzbet, atzīsties godīgi - tu joprojām kaut ko noklusē! -Dambergs ierunājās.

- Varbūt. Taču ar to domu man vēl pašai jātiek skaidrībā. Pārāk nejēdzīgi… Ja tā ir, tad visa mūsu konstrukcija ir kļūda pašos pamatos.

Viesistabā ienākušā Mika Kaķīša sejā bija ievilkusies dīvaina grimase:

. - Jums tas nepatiks. Džems Pīcka jau nedēļu nav nakšņojis mājās.

* * *

Bija seši no rīta, pat četrkājaiņi vēl gulēja, tikai Anna Elizabete, nespēdama aizmigt, klusi lavījās uz virtuvi. Mežonīgi gribējās ēst. Taču dažs izrādījās vēl agrāks putniņš…

- Kārlīt, es tev no sirds ieteiktu tā vietā, lai vaktētu manu bronhītu, atrādīt dakterim savu sirdi! - no virtuves skanēja vecās baroneses dusmīgā balss.

- Mīļā Anna Roze, mana sirds nečīkst tā kā tavi bronhi, man aiz sienas likās, ka tavā istabā kāds spēlē suitu dūdas! -ģenerālis atburkšķēja. - Pašu pie ārsta!

- Kuš, neklaigājiet, pamodīsies Līzbete, tad jūs abi dabūsiet piparus! - Omīte diplomātiski centās nomierināt abus strīdniekus.

- Par vēlu, Līzbete ir pamodusies, - Anna atvēra virtuves durvis. - Kas notiek?

- Tu dzersi dabīgo vai šķīstošo kafiju? - baronese pasniedzās pēc kannītes.

- Vecmāmiņ, es uzdevu jautājumu…

- Es arī, - Anna Roze angļu mierā ielēja tasītē kafiju un pastiepa to Annai.

- Kārļonkul, varbūt tu man paskaidrosi, kas te notiek?

Taču arī ģenerālis Bass klusēja kā irokēzu partizāns. Tikai smīnēja ūsās.

- Labi, mani mīļie, tad es zvanu dakterim Konrādam un piesaku divas mājas vizītes, - par spīti labajai audzināšanai, Anna demonstratīvi apsēdās uz galda malas. - Un tu, vecmāmiņ, vairs neblandīsies pa aukstām pazemes ejām, bet tu, Kārļonkul, nedabūsi nevienu kanēļkafiju. Tikai vīgriežu tēju ar viršu medu. Tā, lūk! Jūs mums esat vajadzīgi dzīvi un veseli, nevis… Vienkārši - dzīvi un veseli!

Abi vaininieki saskatījās un jau gribēja protestēt, bet Annas brīdinoši gaisā paceltais pirksts un pie auss piespiestais telefons bija signāls, ka joki beigušies.

- Arvi? Sveiks, labrīt, piedod par tik agru traucējumu, vai tu nevarētu atbraukt pie mums ātrā kafijas vizītē? Faktiski divās? Baronese un ģenerālis neklausa, vajadzīgs Dakteris Aikāsāp. Nē, nē, ceru, ka nekas nopietns, un tomēr…

- Tu gan esi nejauka un spītīga, Līzbet, - Anna Roze greizi nosmīnēja.

- Protams. Nez kurā dzimtas koka zarā atsitusies? Paskatieties spogulī, mīļo barones! - mazmeita atjokoja. - Vecmāmiņ, krusttēv, es tiešām esmu pikta. Ja jums kas sāp, vai mums nevajadzētu to zināt?

- Nav taču nekas nopietns, saelpojos mitru gaisu, - vecā kundze taisnojās.

- Un man vispār nekas nekait, tikai, kad satraucos, drusku motoriņš klauvē, - Bass ducināja. - Kārtīgu vīru grib par slimu govi pataisīt. Līzbetiņ, man jāiet…

- Nekur jūs abi neiesiet un visu to, ko teicāt man, pastāstīsiet dakterim Konrādam. Viņš tūlīt atbrauks. Un, kā viņš sacīs, tā tam būs būt!

Daktera Ņiva pagalmā iebrauca reizē ar Kaķīša vietnieka Ritvara Zariņa moci.

Anna Elizabete pa logu vēroja, kā abi vīri sasveicinās un, saltajā novembra gaisā piesārtuši, lāčo uz lielo durvju pusi. Viņa aizsteidzās atvērt.

- Tikai nesabiezini krāsas! - baronese Anna Roze uzsauca viņai nopakaļus.

Arvis situāciju uztvēra mierīgi un ātrajai pārbaudei izvēlējās virtuvi.

Turpretī Ritvars nepacietīgi dīdījās: - Man steidzami jārunā ar Kaķīti.

- Ej viesistabā un iekārtojies, - Anna jau pastiepa roku, lai atvērtu durvis, kad atminējās, ka tur guļ profesors Mihailovs, kurš vakar, pēkšņi saguris no ģenerāļa Basa ūpenītes, bija izpaudis vēlēšanos pārnakšņot izvelkamajā krēslā pie kamīna uguns. - Pag, tur ne!

Bibliotēkā krāca Dambergs ar Viktoru un Zorro, darbistabā Kārlis, arī augšā visas telpas aizņemtas. Nāksies iekārtoties tepat hallē pie žurnālgaldiņa.

- Piedod, visi tikai mostas. Sēdies, tūliņ iekuršu kamīnu. Kanēļkafiju dzersi?

- Anna, neuztraucieties, kamīnu es iekuršu pats, kafiju iedzersim vēlāk. Jūs tikai pasauciet, lūdzu, šefu, labi? Tā patiešām ir steidzama lieta.

- Jau skrienu! - Viņa aizjoņoja pa kāpnēm.

Nez kas nu ir noticis? Vai tiešam pazudušais atradies dzīvs un vesels? Ja tā, tad viņas konstrukcija nav pareiza.

* * *

Digitālā fonda Līkcepure priekšniece Dagne Brensone bija tik nikna, ka to pat vārdos nevarēja izstāstīt. Viņas labākais (un, godīgi sakot, vienīgais) darbinieks Ints Lokmēlis bija atļāvies nogalēties pašā darbu karstumā, un vēl kur -Dagnes īrētajā studijā, kur viņš gan strādāja, gan mitinājās.

Nu, un ko lai tagad dara? Lokmēlis beigts, studija aizzīmogota, datori aizvesti uz mistiskām pārbaudēm, pasūtījums nav izpildīts, klients nikns, prasa atpakaļ iemaksāto naudu. Bet kur lai rauj, ja visi brīvie līdzekļi ieguldīti tehnikā?

Lokmēlim nekad nebija gana - tādu datoru, šitādu skeneri, kurš pats pāršķir lapas, programmu, kas nolasa drukātos burtus, programmu, kas atpazīst balsi, autonomu serveri. Spēj tik meklēt naudu! Par laimi, viņa spēja.

Starptautiskais uzņēmums JP World Service bija piedāvājis investēt, tiesa, ar nosacījumu, ka viņi strādās, ievērojot norādes - Līkcepures darbība nekādi nedrīkst skart atsevišķas personas, apvienības vai izdevniecības, lai ne tieši, ne pastarpināti neradītu kaitējumu JPWS interesēm citur.

Līkcepure, respektīvi, Dagne un Ints, bija ar mieru. Pirmo reizi viņi redzēja tik lielas starptautiskas kompānijas interesi par to, ko līdz šim bija darījuši klusībā un, ja godīgi, ne pārāk legāli, nemitīgi mainot serverus, interneta pakalpojumu sniedzējus un digitālās adreses.

Kā vajāti noziedznieki! Un kāpēc?

Viņi taču tikai rūpējās, lai ikvienam būtu brīva pieeja jebkuram mākslas, mūzikas, zinātniskajam, vēsturiskajam vai literārajam darbam, lai cilvēkiem, kuriem nereti trūkst naudas pārtikai, būtu bezmaksas iespēja izglītoties digitāli, ja reiz valdība šādu deklarēto iespēju atņēmusi reālajā dzīvē.

Protams, nedaudz mulsināja JPWS nosacījumi - neaizlikt to un to! bet Dagne bija praktiska sieviete un zināja, ka visu nevar dabūt, tāpēc jāiztiek ar to, kas ir, izspiežot maksimālo izdevīgumu. Galu galā - vai tīmeklis bez dažiem māksliniekiem kļūs nabagāks, vai viņa ar tiem bagātāka?

Diemžēl nu bija jādomā, ko darīt. Kā atjaunot darbību, lai turpinātu iesākto? Kur iekārtot jaunās telpas? Kā atdabūt no policijas tehniku? Un visbeidzot - kur lai rauj otru tik velnišķīgi labu tehniķi, kuru neinteresēja nekas cits kā vien datori un veicamā misija. Ne personīgās dzīves, ne vaļasprieku, ja vien par tādu neuzskata zālīti. Nu, bet katram savs! Viņai garšoja labi Čīles vīni, viņam - smaržīgs dūms, kas uzlabo radošās domas lidojumu un paver apvāršņus.

Pirmdienas rīts uzņēmīgajai Brensones kundzei un viņas ambiciozajam, pie siltuma, ērtībām un apčubināšanas radušajam mājas kaķim, hmm, mīļākajam, bija atnesis nepatīkamu pārsteigumu policijas darbinieka Jura Grīšļa izskatā.

Abi mīlnieki Dagnes Ārrīgas namā vēl nebija ne pamodušies, ne iebaudījuši rīta kafiju, kad pie dārza vārtiņiem uzstājīgi zvanīja, zvanīja, zvanīja. Pagaidīja un zvanīja atkal.

Pārskaitusies, nikna kā fūrija, Dagne Brensone metās cauri mājai uz durvju pusi, lai noliktu pie vietas to neaudzināto idiotu, kurš astoņos no rīta uzskata par iespējamu traucēt cienījamus pilsoņus viņu noslēgtajā pasaulē!

Protests atdūrās pret divmetrīgu skapi ar dienesta apliecību. Pieklājīgi apsveicinājies, skapis laipni izskaidroja -notiek slepkavības izmeklēšana Inta Lokmēļa lietā, tāpēc viņai, Dagnei Brensonei, ir divas iespējas - vai nu ieaicināt viņu uz rīta kafiju un no sirds parunāties, vai doties līdzi uz Lielo Māju Rīgā, kur saruna notiks citā gaisotnē.

Dagne Brensone bija ne vien praktiska, bet arī gudra sieviete - viņa izvēlējās omulīgu papļāpāšanu savā labi iekārtotajā virtuvē, ar itāļu kafijas automātā gatavotu espreso un miniatūrām vēja kūciņām.

Arī Juris Grīslis bija ērtību cienītājs, tāpēc, nemanāmi ieslēdzis diktofona ierakstu, plati smaidīdams, atslīga mīkstajā virtuves zvilnī un paņēma kafijas tasīti.

- Un tā, Brensones kundze, kur jūs bijāt naktī no sestdienas uz svētdienu?

- Lūdzu, sauciet mani par Dagni, - viņa koķeti pārmeta kāju pār kāju.

* * *

Man ir meita, un viņai ir skaists vārds.

Rozes vārds. Tāpat kā viņas mātei, kuru es nespēju darīt laimīgu.

No sirds vēlos, lai vismaz meitai nebūtu jāuzaug, pielāgojoties cilvēkzvēru likumiem.

Kaut viņa nekad neuzzinātu to, ko zinu es…

Anna Elizabete atkal un atkal būrās cauri vectēva dienasgrāmatai. Viņš bija rakstījis ļoti īpatnēji. Lietišķas piezīmes mijās ar aforismiem, precīzas laikmeta skices - ar liriskām etīdēm. Viņa lasīja un mocījās šaubās - varbūt tomēr parādīt vecmāmiņai? Lai nebūtu tā, ka Anna Roze tā arī neko neuzzina par savu vīru.

Pēdējā laikā Anna Elizabete arvien vairāk raizējās par Pūču Mājas vecļaudīm.

Visiem jau krietni pāri…, vai dieniņ, no astoņdesmit divi līdz simtu trīs!

Viņa nespēja iedomāties, kā būtu, ja kāda no viņiem pēkšņi vairs nebūtu, tāpēc darīja visu iespējamo, lai savus veču-kiņus pasargātu un apčubinātu.

Par laimi, visi bija pie skaidra prāta un diezgan labas veselības, ja neskaita īslaicīgus sasirgumus, ar kuriem itin labi tika galā vai nu viņa pati ar Vecās Lavīzes zāļu recepšu grāmatiņu un Bišu Miķeļa medus podiem, vai nopietnākos gadījumos tika mobilizēts dakteris Konrāds.

Abi savārgušie pēc ārsta apskates tika nolikti gulēt, norīkojot Omīti par nikno Cerberu. Mika vīri, apspriedušies un izdzēruši divus litrus kanēļkafijas, kolonnā bija aiznesušies uz Rīgu. Bet Anna Elizabete, izskrējusi ar suņiem obligāto rīta apli pa piesarmojušo Pūču parku, ar lielu krūzi medainas vīgriežu tējas un vectēva Viljama dienasgrāmatu ierik-tējās lielajā gultā zem segas.

Beidzot mazs mirklītis tikai sev.

8. nodaļa. Agri vai vēlu

Pie durvīm pieklauvēja, un spraugā pabāzās Ilgas Lokas galva. Viņa izskatījās moža un atpūtusies, acis spoži mirdzēja no enerģijas pārpilnības. Ne miņas no vakarnakts bēdu sagrauztās un histērijas māktās atraitnes.

Varētu domāt, ka viņas dzīvē viss ir labākajā kārtībā.

- Labrīt, Annīt, vai drīkstu ienākt? - mīļi smaidot, Ilga jau kāpa pār slieksni.

Grāfs un Rūsa klusu, dobji ierūcās, Barons stiepti ieņau-dējās. Ilga apstājās kā iemieta.

Annai Elizabetei ļoti negribējās, lai viņas guļamistabā ienāktu kāds svešais, ienesot līdzi nelabas enerģijas. Jo sevišķi - cilvēks, kuram viņa nespēja noticēt.

- Ilga, varbūt iesim lejā uz virtuvi, tur ir silti, plīts kuras, uzēdīsim brokastis un parunāsim. Rūsa ļoti sargā savu kucēnu, mums te nebūs miera.

Piedod, mīļā, jaukā, viņa nodomāja, uzdāvināšu tev jaunu graužamkociņu.

Rūsa kā saprazdama ierūcās vēlreiz.

- Labi, Annit, tad es aiziešu pēc meitiņām. Mēs tevi gaidīsim virtuvē!

Nē, nudien, trakums! Kā apmainīta. It kā ne vīrs gājis bojā, ne bērni palikuši bez tēva, ne bēres jārīko, ne draudu zvani dzīvi maitā, ne firma bez vadītāja…

Spurdz kā draisks taurenītis!

Brīdi domājusi, Anna nosūtīja Kārlim īsziņu:

Virtuvē būs šovs. Lūdzu, ieraksti!

- Annīt, man jāatzīstas - es tev vakar neizstāstīju visu, -maisot krūzē kafiju, Ilga apņēmīgi iesāka. Mazulīte Elīza, ar apetīti iztukšojusi piena pudelīti, saldi susuļoja zīdaiņu kurvī, bet divgadniece Elizabete bija atradusi ērtu guļvietu Grāfa mīkstajā līkumā. Pelēcis bija pārsteigumā noskatījies uz ķiparu, kurš vispirms bezbailīgi pārrāpās viņam pāri, tad ierotījās vissiltākajā vietiņā un ar sīko roķeliti sakampa kuplo asti. Anna nočukstēja - nedrīkst, maziņš! un vilks, smagi nopūties, padevās liktenim. Ko tu maziņam padarīsi!

Vērodama viešņu, Anna Elizabete klusēja.

Jo lielāks aktieris, jo lielāka pauze. Džūlija Lamberte.

Ilga neizturēja pirmā: - Labi, jūs tāpat to uzzināsiet… Patiesībā es Dināru neesmu redzējusi vairākas dienas. Ar vīru pēdējo reizi redzējāmies pirms trim, nē, nu jau četrām dienām, kad briesmīgi sastrīdējāmies šo viņa iecerēto gaidāmo pārmaiņu un draudu dēļ.

- Tad kāpēc tu teici, ka vēl vakar no rīta sabučojāties un atvadījāties? - Anna it kā starp citu painteresējās. - Vai tam būtu tik liela nozīme?

- Es ne… negribēju, lai Dināra nāve tiktu saistīta ar mūsu strīdu. Kāds varētu padomāt, ka esmu vainīga. Bet es tikai vēlējos, lai viņš vairāk ir mājās, ar mums.

Nu, nu. Anna ļoti skaidri atcerējās gan to, ko Ilga bija teikusi tad, kad viņas runājās divatā, gan to, kas jau ar nelielām, taču būtiskām niansēm izskanēja vēlāk, viņu kopīgajā sarunā, Mika klātbūtnē.

Taisnība vien būs profesoram Mihailovam - šī sieviete, tieši tāpat kā reiz viņas dvīņumāsa, meloja ar augstas raudzes aktrises meistarību. Un pat nesarka.

- Labi, bet ja tā, tad kā tu domā, kur tavs vīrs varēja būt visu šo laiku?

- Kur, kur? Pie tās slampas, protams! - Ilga uzsprāga. Emocijas bija īstas.

- Atvaino, nesapratu… Tu gribi teikt, ka tavam vīram, ar kuru jūs esat kopā labi ja trīs gadus, jau ieviesusies mīļākā?

- Baigais brīnums, vai ne? - Ilga pēkšņi kļuva ironiski rūgta. - Vai viņš pirmais vai pēdējais direktors, kurš pavilcis zem sevis sekretūti? Lauciņš bija tāds pats.

- Nu-u-u, tu salīdzināji Loku ar Lauciņu, - Anna tēloja naivulīti. - Divi pretpoli.

- Es arī tā domāju. Izrādījās - tas pats velns, tikpat melns. Pēc četrdesmit večiem nelabais biksēs dīdās, un tā zilzeķe Daga ar savu saldo mēli viņu laikam novārdoja. Tas sākās aptuveni pirms pusgada… Pēkšņi Dinītim vairs nebija no darba jāsteidzas mājup, pēkšņi vairs negaršoja mājas ēdiens, bet vajadzēja pa ceļam paēst krogā, jo ēst mājās būtu par vēlu un tas kaitētu viņa slaidajai figūrai. Es biju stāvoklī, pēdējos grūtniecības mēnešos, izskatījos pēc milzu ziloņa, bet Daga ir smalka sīkpirdīte.

Oho, smalkā miljonāres kundze atcerējusies audžumātes sulīgos izteicienus! Šī viņu reiz saukāja par bālo, vārīto pleksti, Ilga savu konkurenti - par sīkpirdīti.

- Ilga, kāpēc tu aizgāji no pašas veidotās izdevniecības? -Anna tieši pajautāja.

- Nu, šis bija viens iemesls. Otrs - Igors Boicovs, jaunais redaktors. Jau kopš pirmā brīža, pirmās dienas, kad viņš ieradās Magnum Lux, es sajutos… vajāta, apgrābstīta lipīgiem, neķītriem skatieniem, bet brīžos, kad Dināra nebija līdzās, Ig… Boicovs pat atļāvās palaist rokas un mani aiztikt. Pasūdzējos vīram, bet viņš atjokoja - tev rādās! Tomēr, iespējams, Dins Igoram tika kaut ko teicis, jo dažas nākamās dienas viņš uzvedās kā cilvēks, pēc tam uzmākšanās atsākas ar jaunu sparu. Anniņ, tas vīrietis nesaprot vārdus nē, liec man mieru, atšujies! Kādu dienu viņš bez ceremonijām ienāca manā kabinetā, iezvēlās krēslā, iepletās un noņir-dzās - nu, vecenīt, tagad klausies: gribēsi palikt savā amatā, mācīsies sū***, vari sākt tūliņ pat. Tas mani satracināja līdz baltkvēlei - paķēru krēslu un laidu viņam pāri galdam -trāpīju tieši pa degunu, šķiet, salauzu. Vēl nokliedzu, ka nākamo reizi būs gatavs uz vietas.

- Un tālāk? Boicovs sūdzējās policijai vai tavam vīram?

- Ne vienam, ne otram. Bļaudams aizskrēja uz tuvāko poliklīniku… ģipsi likt.

- Uz deguna?

- Nuja. Žēl, ka neuzlika žņaugu… - Ilga no pārdzīvotajām atmiņām trīcēja.

- Kāda bija tava laulātā drauga reakcija uz notikušo?

- A nekāda! Noklausījās, padomāja, tad ierosināja uz gadu vai diviem paņemt “akadēmisko no darba”, tā teikt, atpūtināt pārpūlētos nervus. Vienkāršāk sakot, nenoticēja. Nezinu, kā, bet tam tirliņam Boicovam pār Dinu ir vara.

- Kāda vara? Maģija? Ilga, tu esi matemātiķe - loģisks cilvēks! - Anna iebilda.

- Nesaki vis. Ikreiz, kad viņi abi bija apspriedušies divatā, Dins izskatījās tāds kā jocīgs, kā appīpējies, kā novārdots. Nezinu, ko tas jefiņš ar viņu darīja…

- Ilga, vai Boicovam varētu būt kāds kompromats par Loku vai viņa darbību?

- Es nezinu… it kā jau nekā tāda, ko es nezinātu, nebija…

- Un mīļākā? - Anna jutās nelāgi, Ilgai par to atgādinot.

- N-nu… nezinu… Vai ar tādu sīkumu mūsdienās pietiek, lai kādu iespaidotu? Dins nelīda politikā, bet biznesa ļaudis maz interesē, kurš ar ko un cik bieži guļ. Ja vien tā, protams, nav biznesa partnera sieva… vai mīļākā.

- Ilga, tu pati atbildēji uz manu jautājumu. Kas ir šī Daga?

- Hmm… nekas īpašs. Nekāda skaistule nav, sīka špidrilka, izkaltusi pīpmane, kastaņrudi krāsotiem peisakiem, plankumainu ādu un līkām kājām. Bet veči ap viņu spieto kā zilās mušas ap treknu sūdu. Un šī tik zibina protēzes!

- Skaidrs, tev viņa nepatīk. Bet ja objektīvi? Ko tu par viņu zini? Kā viņu sauc pilnā vārdā, kur dzīvo? Cik sen pie jums strādā? Ko darīja līdz tam?

- N-nu… viņu sauc Dagne, uzvārdā Brensone - kā tam britu miljardierim, mēs vēl mēdzām viņu apcelt - ko tad tu par sekretāri, ja rados tāds čiekurs? Tas viņai nepatīk. Cik sen? Hmm… gadu vai drusku vairāk. Iepriekšējā sekretāre aizgāja dekrētā, Dagne viņu nomainīja. Ja tu jautā, no kurienes šī uzpeldēja, - nezinu, mani tas neinteresēja, visas administratīvās un personāla lietas kārtoja Dinārs, manā ziņā bija žurnālisti, redaktori un fotogrāfi. Tad tev jāprasa viņai pašai - cik zinu, dzīvo kaut kur Ārrīgā, uz Iļģuciema vai Bolderājas pusi.

Ko-ooo?

Annai jau labu mirkli vēderā bija skrāpējušies kaķi, bet nu iedegās brīdinājuma spuldzīte un ieaurojās signalizācija.

- Ilga, vai Dagne ir kreile?

- J-jā, laikam… Jā, ir! Vēl sūdzējās par labročiem domāto datorpeli, - Ilga nedomājot attrauca, tad samulsa, - bet kāpēc tu jautā? Tu viņu pazīsti?

- Atvaino, steidzami jāatbild uz vienu e-pastu, - Anna pagrāba viedtālruni un nosūtīja īsziņu Mikam un Egonam:

Dagne Brensone ir Dināra Loka sekretāre un mīļākā. Kreile, dzīvo Ārrīgā: Iļģuciemā vai Bolderājā. Iespējams, Loks pie viņas nakšņojis.

100

- Ilga, var tev ko pajautāt? - pēc ilgāka klusuma brīža, vērojot, kā viešņa tukšo jau trešo kafiju ar sesto ābolkūkas gabalu, Anna Elizabete ierunājās.

- Protams, Annīt! - Ilga atgādināja smaidošu kāmi piebāztiem vaigiem.

- Kāpēc tu toziem atlaidi Zani? Kas tam bija par iemeslu?

Septītā kūciņa sastinga pusceļā: - Viņa tev nepateica?

- Nu, teiksim tā - viņa man izstāstīja savu versiju. Gribētos dzirdēt tavējo.

- Es negribu par to runāt. Vismaz ne tagad, - Ilga saīga. - Kāda tam nozīme?

- Tici man, - ir, ja vaicāju. Vai viņa netika galā ar uzticētajiem pienākumiem?

- Nu-u-u… Arī tas, jā. Tas ir, ne īsti netika galā, bet -nebija valdāma. Ja ko ieņēma galvā, nevarēja apturēt. Ar savām pārsteidzīgajām publikācijām, kuras pati uzskatīja par žurnālistisko izmeklēšanu, sastrādāja tādas ziepes, ka man nācās ilgi skaidroties ar… nopietniem cilvēkiem, kuriem tas ļoti nepatika.

- Ja pareizi atceros, pēc Lauciņa slepkavības, apvienojot uzņēmumus un aicinot Zani nākt pie jums strādāt, viens no solījumiem bija redakcionālā brīvība, taču viņa man teica ko citu. Tu esot likusi rakstīt nepieņemamas lietas.

- Zini, ne vienmēr viss ir tik vienkārši, kā šķiet… - Ilga pacēla balsi, tad aprāvās. - Medijos ir bijuši un būs gadījumi, kad kaut kas jānopublicē tāpēc, ka vajag. Bet Zanes gadījumā bija vēl kas… Viņa… kantējās klāt manam vīram!

Pēdējo teikumu Ilga Loka burtiski izkliedza, pamodinot aizmigušos bērnus un suni. Grāfs miegaini ierūcās, taču nepakustējās, bet abas meitiņas sāka unisonā brēkt. Ilga šņākdama metās tās šūpot, glāstīt un aijāt, pārmetoši uzlūkojot Annu Elizabeti, it kā viņa būtu tā, kas tīšuprāt sacēlusi visu šo trādirīdi.

Anna neviltotā šokā raudzījās uz Ilgu.

Vai tiešām viņa bija tā pārņemta ar slimīgām iedomām, ka citas sievietes spēja uztvert tikai kā vīra mīļākās un draudu savai nestabilajai laulībai?

Pazīstot Dināru Loku, Annai šāda doma nebūtu ienākusi prātā - jā, viņš bija savstarpējā komunikācijā brīvs un atvērts - kā jau visi mediju cilvēki. Bet sānsoļi? Taču, no otras puses, ja atceras Zanes Zālītes pēdējā laika aktivitātes seksa portālos, sociālajos tīklos, Ģirta Meldera medības, centienus pielīmēties vispirms Kņazevam, tad Pērkonam… Kas zina, kā bijis. Šajā pasaulē iespējams itin viss…

- Pieļauju, ka tu nevēlies to atminēties, tomēr - kā izpaudās šī kontēšanās?

- Kā, kā? Kā maniakāla vajāšana un uzmācība! Viņa tam piesekojās visās internēta komunikācijas vietnēs, sociālajos tīklos, forumos. Laikoja un dalījās ar katru ierakstu, arī tos, kas uz viņu nekādā veidā nevarēja attiekties. Smējās, nu, lika smaidiņus pie katra viņa joka vai bildītes. Komentēja, kur vajag un nevajag. Biju spiesta brīdināt, ka darba laikā ar to nevajadzētu nodarboties. Uz brīdi norima, bet turpināja ārpus darba, no mājas datora, no telefona.

- Tu tik ļoti tam visam sekoji? - pabrīnījās Anna.

Tad kurš te lielāks maniaks?

- Bet protams! Man taču jāzina, kas notiek ar manu vīru! - Loka madāma atcirta kā ar cirvi. Tad, pēkšņi aprimusies, pavaicāja: - Starp citu, kur viņa ir?

- Kas - viņa?

- Nu, Zane taču, kurš gan cits? - Ilgas balsī ieskanējās ērcīgas notis.

- Ā, Zane… Slimnīcā, ārstējas.

- Slimnīcā? Kas tad viņai…? Kaut kas nopietns? Un sen jau? - Ilga tincināja.

- Atvaino, Ilga, manuprāt, Zanes Zālītes slimība uz šīs sarunas tēmu it nemaz neattiecas, vai ne? Turpretī neatbildētais jautājums - kurš bija tas uzņēmējs, kas grasījās investēt Magnum Lux krievvalodīgā virziena izveidē? - gan. Tu divreiz izvairījies no atbildes, izliekoties kurla un nezinoša. Ja neatbildēsi tagad, nākamā saruna - jau oficiāla! - tev būs ar pulkvežleitnantu Kaķīti un diviem ģenerāļiem. Tad tev vienkārši nāksies atbildēt.

- Vai, Annīt, nu kāpēc tu tā? - Ilga bija pārvērtusies silta vaska pikucīti. - Es taču to nedarīju tīšām, goda vārds, laikam izkrita no prāta… Tas cilvēks… tas cilvēks… bija Jānis Pērkons. Jā, jā, tas pats Jānis Pērkons, kurš jau toreiz vēlējās pārpirkt Lauciņa izdevniecību, tikai mēs izrādījāmies veiklāki. Nu, tagad viņš ierosināja Dinam mesties kopā, lai attīstītu izdevniecības un tai pakārtotās mediju grupas krievu atzaru. Tik un tā agri vai vēlu tas būs vajadzīgs, tad labāk būt pirmajiem! Tā viņš teica…

Anna Elizabete noskurinājās. Agri vai vēlu būs vajadzīgs…

Un tā teicis radikāli labējā spārna politiķis, kurš publiski izcēlās ar savām nacionālās labklājības virzienā orientētajām runām, taču kuluāros bija dzirdams pavisam cits - par regulāriem braucieniem uz Maskavu, Pēterburgu, Oren-burgu, Voroņežu, Krimu un Baikālu, par viesībām Jūrmalas villās un mākslas baudīšanu miljonāru ložās, par divgadīgo trīnīšu pieteikšanu Oksfordā. Tāds politiķis pilnīgi noteikti dienu un nakti ir nomodā par savas tautas nākotni!

Atceroties nesenos traģiskos notikumus ar neatkarīgo JP TV komerckanālu un tā odiozajiem personāžiem, iezīmējās pavisam netīkama kopbilde…

Bet pag - kādā sakarā gan Dināram Lokam būtu bijis jābrauc pie Jāņa Pērkona runāties par biznesu, ja Pērkons, cik zināms, jau labu brīdi kā pamucis uz Taizemi?

- Ilga, vai tu esi pilnīgi pārliecināta, ka Dins vakar devās pie Pērkona?

- N-nu… tā viņš teica… pa telefonu. Mēs sazvanījāmies.

- Skaidrs. Labi, vēl tikai viens jautājums - kādu pulksteni nēsāja un kādu viedtālruni lietoja tavs vīrs, un kāds izskatījās viņa kabatas portfelis?

- Kāpēc tu uzdod tādus jautājumus…? - Ilga ieplestām acīm paraudzījās uz Annu, tad apjēgusi ieraudājās. - Ā, s-skai-drs… Pu-pulkstenis Rolex, te-telefons Sony Xperia, bet ma-maks… melns kro… krokodilādas portfelis.

Ja kauli sadeguši tā, ka DNS nav nosakāma, toties telefons, pulkstenis un maks tikai apgruzduši, bet dokumenti vispār kā jauni, likumsakarīgi, uzprasās secinājums - dārgajiem pakaļpalicējiem tiek pasniegta tāda informācija, kāda nepieciešama, lai tiktu izdarīti vēlamie secinājumi.

Atliek viens vienīgs jautājums - kas ir mirušais mašīnā?

* * *

- Tātad jūs, Boicova kungs, apgalvojat, ka Dinārs Loks pats piedāvāja jums šo amata pozīciju? - Miks Kaķītis sēdēja izdevniecības Magnum Lux jaunā galvenā redaktora kabinetā, mīkstajā stūrī, ļoti neērtā klubkrēslā, kurā sēdētājs iegrima līdz ausīm. Turpretī Boicovs bija izvēlējies nelielu, polsterētu ķeblīti, kas ļāva sēžot saglabāt staltu stāju un attiecīgi - pārākumu pār sarunu biedru.

Zināma skola, Miks nosmīnēja un izgāzās krēslā kā pūpēdis. Kad jau, tad jau!

Viņš tikko bija saņēmis trīs izsmeļošas īsziņas - no Līz-betes par Dagni Brensoni kā Dināra Loka mīļāko un kreili, pēc tam par Igora Boicova seksuālo uzmākšanos Ilgai Lokai, Jāni Pērkonu kā Magnum Lux krievvalodīgā atzara investoru un tikko ceturto - no Mazā Kārļa: Igors Boi-covs ar nesen arestēto JP TV komerckanāla izpilddirektoru Vadimu Kņazevu mācījies vienā augstskolā - mediju tehnoloģijas un komunikāciju stratēģijas. Maskavā, protams.

- Vispirms atļaujiet man izteikt, cik ļoti mums visiem šeit, izdevniecībā, žēl, ka gājis bojā lielisks, talantīgs cilvēks, un vēl tik jauns! - Boicovs iesāka.

Kaķītim ausīs ieskanējās tipveida runas, mūžībā aizejot padomju ģenerālsekretāriem.

Tikai Gulbju ezera trūkst…

Tieši tādiem vārdiem pēc producenta Zigmāra Knoka traģiskās nāves bija runājis JP TV komerckanāla izpilddirektors Vadims Kņazevs.

Laikam viņiem tur ieborē jau gatavas formulas visiem gadījumiem…

- Jūs man vaicājāt, kā es te nokļuvu? Jā, direktors Loks pats mani uzaicināja. Teica, viņam kāds esot mani ieteicis kā lielisku profesionāli. Gribēja atvērt otru mediju kompānijas atzaru, lai varētu dublēt visu informāciju krievu valodā - galu galā mums visiem te jādzīvo un jāsadzīvo, kāpēc naidoties, labāk izveidot kvalitatīvu informācijas platformu. Šim uzņēmumam ir lielisks potenciāls - trīs žurnāli, trīs laikraksti, divi portāli, profili sociālajos tiklos un citās komunikāciju vietnēs. Ar to var tik daudz iesākt!

Protams, saskalot smadzenes ļoti lielam skaitam cilvēku. Kaķītis klusēja.

- Redziet… es vēl daudz ko līdz galam nesaprotu, tomēr man šīs nedēļas laikā šķita, ka direktors bija… pārlieku saspringts, satraukts. Varbūt baidījās?

- Sakiet, Boicova kungs, kādas bija jūsu attiecības ar galveno redaktori, Dināra Loka dzīvesbiedri Ilgu?

- E-e-e, zināt, man īsti nebija iespējas viņu iepazīt. Faktiski tikko es sāku te strādāt, viņa paziņoja par aiziešanu -gribot padzīvot sev, apnikušas negācijas, apnikusi lielā politika un vispār… Ja pavisam godīgi, man šķiet, viņa to izdarīja manis dēļ - es jau no pirmās dienas viņai ārkārtīgi neiepatikos.

- Kāpēc?

- Atvainojiet, tā ir tāda… delikāta lieta, - Igors Boicovs samulsis atteica.

- Šī ir slepkavības izmeklēšana, tāpēc par delikātumu nāksies aizmirst. Varbūt es palīdzēšu - vai gadījumā Ilgas Lokas nepatiku neradīja jūsu seksuālā uzmācība?

- Ko-o-o?! Kāda uzmācība?! - Boicovs burtiski uzsprāga.

- Mana?! Patiešām?!

- Ko jūs gribat teikt? Ja ne jūsu, kura tad? - Kaķītis ieurbās viņā ar skatienu.

- Viņa pati man uzmācās! Kā sērga! No pašas pirmās dienas. Igoriņ te, Igoriņ tur. Nezināju, pa kurām durvīm mukt. Kad ieraudzīju viņu gaiteņa galā, slēpos tualetē un tupēju tur pusstundu, gaidot, kamēr viņai apniks. Reiz ienāca manā kabinetā, aizslēdza durvis un… - viņš apklusa.

- Negribu aprunāt sievieti…

- Un…? - Kaķīša balsī ieskanējās rūdīts tērauds.

Boicovs saprata, ka izlocīties vairs neizdosies un nāksies vien atbildēt.

- …un izteica nepiedienīgu piedāvājumu. Bija pamatīgi uzvilkusies, solīja, ka mēs abi kopā varētu izdevniecību apgriezt kājām gaisā. Tas, protams, skanēja ļoti vilinoši, taču es atteicos. Pirmkārt, man ir sieva, nu, vēl ne sieva, bet līgava. Otrkārt, esmu lojāls un negrasījos aiz sava darba devēja muguras uzsākt šašņas ar viņa sievu. Tas būtu zem mana goda. N-nu… Madāmai Ilgai Lokai atteikums nepatika, un viņa meta man ar apmeklētāju krēslu. Trāpīja tieši pa degunu, salauza kaulu, redziet, vēl joprojām zili sarkans un pietūcis. To var apstiprināt visi redakcijas darbinieki, kuri tobrīd bija darbā…

Miks - Annai

Boicovs apgalvo, ka tieši Ilga seksuāli uzmākusies viņam, bet, saņemot atraidījumu, sarīkojusi grautiņu un metusi ar krēslu, salaužot viņam degunu. Redakcijā to apstiprina.

Anna - Mikam

Pajautā B. viņa civilsievas uzvārdu.

9. nodaļa. Tad rīkosimies mēs!

- Nevēlaties pusdienas? - Igors Boicovs ierosināja. Viņi sarunājās jau krietnas tris stundas, pulksteņa rādītāji bija pietuvojušies pusdiviem. No bravūras vairs nekas nebija palicis pāri. Jaunais šefredaktors knosījās un dīdījās, it kā viņam vajadzētu uz tualeti, taču būtu kauns prasīt atļauju.

- Es varētu likt sekretārei atnest…

- Paldies, nē, mēs drīz beigsim. Ā, sakiet, vai tā ir tā pati sekretāre, ar kuru jūsu direktoram bija ļoti ciešas attiecības? - Kaķītis pasmīnēja.

- Kā jūs… ā, nuja, šī taču ir slepkavības izmeklēšana, un jūs, poliči, zināt visu…

- Tāpat kā jūs, žurnālisti, - pulkvežleitnants atbildēja ar vieglu dzēlienu.

-Vainīgs, - Boicovs pasmaidīja. - Jā, tā pati. Es pats viņus pie rokas pieķēris neesmu, arī šefs par ko tādu nav minējis ne vārda, taču redakcijas darbinieki runāja visādi. Ilga Loka vispār… tās dažas dienas, cik nu mēs nostrādājām kopā, burtiski tupēja Dagnei uz dvēseles. Bez vajadzības stāvēja vestibilā pretī viņas darba vietai, skaļi runāja pa telefonu un valšķīgi smējās, izrādīja man uzmanību un, kā jau minēju, sekoja soli solī. Pieļauju, ka tas viss varēja būt adresēts Dināram Lokam, lai pievērstu viņa uzmanību un izprovocētu greizsirdību.

Gudrs džeks, pat ļoti, stāsta daudz un atklāti, izrādot nepārprotamu vēlmi sadarboties un palīdzēt. Teorētiski viņam varētu noticēt. Labi, pamēģināsim…

- Igor, kā sauc jūsu civilsievu? - Miks Kaķītis visnotaļ draudzīgi pavaicāja.

- Ina. Bet kam jums tas? - Boicova skatienā pirmoreiz pavīdēja tramīgums.

- Ja reiz vaicāju - vajag. Lūdzu, pilnu vārdu! Nepieciešams izmeklēšanai. Uzrakstiet te viņas vārdu, uzvārdu un tālruņa numuru, lai varu viņu sazvanīt.

- Jūs… gribat viņu nopratināt? - galvenais redaktors bija jūtami satraucies.

- Nē, tikai uzdot dažus jautājumus par vakarvakaru. Neuztraucieties, mēs neesam necilvēki, - Kaķītis pastiepa roku. Boicovs drūmi ielika tajā papīra lapu.

Inese Pērkone. M. t. 257888xx.

Neko neteicis, Kaķītis viedtālrunī uzspieda šo numuru, sagaidīja izsaukuma signālus un izgāja gaitenī. Pēc piecām minūtēm atgriezies, palika stāvam kājās.

- Paldies, Boicova kungs, esmu uzzinājis gandrīz visu, ko vēlējos. Vēl tikai pēdējais jautājums - kādu lomu jūsu iecelšanā par Magnum Lux galveno redaktoru spēlē topošais sievastēvs un pazīstamais politiķis Jānis Pērkons?

- Es nepazīstu nekādu Jāni Pērkonu! - Boicova seja bija ieguvusi zaļu nokrāsu.

- Ja vēlaties kādu nepazīt, turpmāk nefotografējieties ciešā apskāvienā ar viņu un viņa meitu mājas ballītē. Omulīga bilde - šašliki, ugunskurs, ozollapu vainagi. Un datums - šī gada vasara! - Kaķītis pastiepa uz sarunu biedra pusi viedtālruni, kur Ineses Pērkones feisbuka profilā minētā bilde bija redzama visā košumā.

- Man nav jāatskaitās par savu ģimenes dzīvi! - zaudējis savaldību, Boicovs pēkšņi sāka kliegt. - Ja neesmu apsūdzēts, atstājiet manu kabinetu. Tūlīt!

- Es jūsu vietā nu gan nebūtu tik noraidošs, - Kaķītis laiski apsēdās mīkstajā krēslā. - Mēs neesam beiguši sarunu. Lai gan - ja vēlaties to turpināt Lielajā Mājā, laipni lūgti! Diemžēl tur nav tik ērtu klubkrēslu, arī sekretāres nav…

- Labi! Ko vēl jūs gribat zināt? - sašļukušais šefredaktors atkrita otrā krēslā.

- Precizēsim - vai Lokam jūs ieteica Jānis Pērkons?

- Jā. Viņš jau sen ir viens no lielākajiem Magnum Lux akcionāriem. 30 %.

- Skaidrs, un ar jūsu iebīdīšanu amatā Pērkons cer pastiprināt ietekmi?

- Apmēram tā, jā, - Boicovs pamāja ar galvu. - Kas tajā slikts? Just a business.

- Jā, tikai bizness. Tad paskaidrojiet, Boicova kungs, kā varēja sagadīties, ka neilgi pēc bijušās galvenās redaktores Ilgas Lokas aiziešanas no darba tiek izlaists žurnāla Viss par visiem un visu speciālizlaidums, veltīts seksuālajiem noziegumiem, vēl vairāk - tām krimināllietām, gan atklātajām, gan neatklātajām, kurās kā prokurors bijis Vitolds Virsnītis, kurš - kāda sagadīšanās! - nogalināts tieši šajās dienās? Man nav jums jāatgādina, ka tieši Magnum Lux grupas mediji par Virsnīša nāvi tīmeklī paziņoja paši pirmie, neaizmirstot minēt arī apstākļus, kādos tika atrasts viņa līķis. Un tā - kur jūs dabūjāt šo informāciju?

- Atļaujiet jums atgādināt, ka Preses likums nosaka -žurnālistiem nav jāatklāj informācijas avoti. Mēs sargājam savus cilvēkus.

- Lieliski! Varēsiet turpināt sargāt Īslaicīgās aizturēšanas izolatora kamerā, - Kaķītis, laipni smaidot, pamāja ar galvu. - Boicova kungs, es jau teicu, šī ir slepkavības, nē, nu jau divu slepkavību izmeklēšana, un šajā gadījumā jūsu pieminētais avotu anonimitātes princips vairs nedarbojas. Varu pēc mirkļa atgriezties ar tiesneša un prokuratūras sankciju. Otrs variants - jūs varat doties man līdzi uz Lielo Māju un sagaidīt sankciju tur. Vai arī - pastāstiet, kā uzzinājāt informāciju, ka M. zonas virsprokurors atrasts dubultapbedījumā Mežāju kapsētā?

- Painteresējieties savā dežūrdaļā! - Boicovs grīni nosmīnēja. Pat iedzīts stūrī, viņš kā žurka centās šņakstināt zobus un kost. - Varbūt maksājiet darbiniekiem normālas algas, lai viņiem nerodas vēlme piepelnīties? Viss, tālāk meklējiet paši, vediet mani kaut vai uz Centrālcietumu. Nevienu nogalinājis neesmu, jums nav tiesību mani aizturēt! Bet piekasīties cilvēkam tikai tāpēc, ka topošais sievastēvs ir ietekmīgs politiķis, nu, tas ir vairāk nekā zemiski. Nešaubieties ne mirkli, mēs par to uzrakstīsim!

- Nešaubos, - Miks tādā pašā toni atcirta. - Bet, lai jums neienāktu prātā sagrozīt mūsu jaukā un neapšaubāmi ierakstītā dialoga tekstu vai izraut kaut ko no konteksta, es jums šo to parādīšu, - viņš nolika uz galda miniatūru digitālo diktofonu. - Sirsnīgi brīdinu - ja kaut vārds no šīs sarunas parādīsies presē, mēs tiksimies citā laikā, vietā un apstākļos. Un, lūdzu, pagaidām neatstājiet pilsētu, pat ne tādēļ, lai apciemotu dārgo topošo sievastēvu. Cik zinu, jūs dzīvojat Pārdaugavā? Nu tad: Mūkusalas iela-Pārdaugava, turp-atpakaļ. Jauku dienu!

Braukdams uz Lielo Māju, Miks prātā vēlreiz pārcilāja šo sarunu. Vienbrīd pašam bija šķitis, ka uzņēmis pārāk skarbu toni, taču pēc mirkļa, kad Boicovs sāka stāstīt acīmredzamas pasakas un darīt to izaicinoši lecīgā tonī, miermīlīgajā Kaķītī bija pamodies plēsoņa.

Labi, džekiņ, gribi paspēkoties? Lai notiek!

Jau drīz viņiem būs vēl viena tikšanās, un tā Igoram Boicovam ļoti nepatiks.

- Palasi šo! - ģenerālis Boze sveiciena vietā pastiepa Mikam Kaķītim pabiezu žūksni - žurnāla VVV tiešsaistes versijas svaigāko rakstu un komentāru izdruku.

Galvenās tēmas - prokurora Vitolda Virsnīša slepkavība, viņa pārstāvētās krimināllietas, neadekvātie sodi, pazudušie bērni un valsts iestāžu bezdarbība.

Atsēdies turpat uz galda stūra, Kaķītis pa diagonāli caurlūkoja tekstus. Varēja redzēt, ka raksti pieder vienai spalvai, pēc žultainuma un izteicieniem spriežot, iespējams, pašam Boicovam, turpretī komentāros valdīja viedokļu juceklis.

Pie raksta par piecu gadu garumā radinieku seksuāli izmantoto meitenīti un valsts apsūdzības uzturētāja prokurora Virsnīša pieprasīto neadekvāti vieglo sodu - sabiedriskie darbi un naudas sods - cilvēki, jo sevišķi sievietes, neslēpa sašutumu, taču visam pa vidu bāzās kāds vai kādi, kuri ņirgājoties jauca gaisu.

Mamma: Jebkurš šāda tipa noziedznieks vienkārši jāiznīcina - bez klasificēšanas.

Dix: Meitenīte nav tikusi grupveidā izvarota, kā to skaļā sašutumā raksta prese. Onkuļi viņai likuši taustīt savus krāniņus. Arī tas, protams, ir noziegums, bet ar citu klasifikāciju. Sabiedrības lielākā nelaime ir tā, ka nevadāmies no faktiem, bet gan no baumām.

Mamma: Pašķirojiet nodarīto tās mātes priekšā, kuras bērnam kāds onkulis licis pagrābstīties gar viņa mantiņām, kādēļ bērns līdz pieaugušā vecumam naktīs lec stāvus gultā. Pasakiet šai mātei - tas taču nav nekas, lūk, ja jūsu bērns būtu izvarots vai nogalināts,

tad gan tas būtu nopietni un viņa jūs kailām rokām saplēsīs gabalos. Un pareizi darīs!

Mamma2: Sievietes un bērna NĒ tieši to ari nozīmē. Vienmēr un visur.

Dix: Sieviete grib vīrieti. Viņš atsaka. Sieviete izskrien uz ielas un sāk kliegt “mani izvaroja”. Saskrien pūlis un nosit vīrieti. Normāli? Seksuāla rakstura noziegumi ir sarežģīti un ļoti grūti atrisināmi.

Jurists: Mūsdienās jebkurš noziegums ir grūti atrisināms samudžinātā kriminālprocesa un advokātu trušveidīgās vairošanās dēļ.

Temīda: No kurienes rodas pedofili? No šādiem Dixiem, kuri meklē gradācijas un noteikti arī paši ikdienā slideni dzīvo starp variācijām pilnīgi bez mugurkaula. Reizēm melns ir tikai melns un balts - tikai balts, un pa vidu ir šaura robeža, kuru nepārkāpt palīdz sirdsapziņa. Ja vien tāda ir.

Dix: Aicināt uz linča tiesu? Kā dalīsiet atbildību, ja noziegums izdarīts grupā?

Temīda: Kāda starpība - grupveidā vai vienatnē? Onkulis, kurš sešgadīgai meitenei liek taustīt savu krāniņu, ir by default iznīcināms, kremējams un iemaisāms betonā! Diemžēl noziegumu klasifikācija pie mums ir tāda problēma, ka prasmīgs advokāts beigās pierādīs, ka grīda bija slapja un slidena, bērniņš krita, labajam onkulim rokās bija servīze, un šis varonīgi pastiepa savu daiktu, ko bērns saķēra, tā paglābdamies no drošas nāves. Un tā piecus gadus no vietas. Sanāks vēl, ka pedofils ir īsts varonis.

Jurists: Baigā jezga sacēlusies, bet viss aiziet nepareizā gultnē. Ja paskata minēto noziegumu klasifikāciju, pēc likuma viss OK. Nekas tāds jau nav noticis, un tiesa visu izdarījusi pareizi. Vai nevajag mainīt pamatu pamatus?

Mamma: Dixam - “izvarošana” ir arī tad, ja tā nav fiziska!!! Jā, es saku “izvarošana” un “varotāji”, un šiem vārdiem segums IR arī tad, ja nav notikusi mehāniska izvarošana (ja tā labpatīk piesieties vārdiem), bet arī psiholoģiska, emocionāla un seksuāli aizskaroša vardarbība pret bērnu, to taču, es ceru, tu nenoliegsi. Interesanti, ar ko piespiedu krāniņa taustīšana atšķiras no izvarošanas? Trauma mazāka? Asiņu mazāk? Nav jāšuj? Apdomā, pirms bārsti gudrības. Ka nepaņemu šķēres…

Opis: Dix, var veikalā palūgt sauju ledeņu, bet nevar mazu bērnu mazliet izvarot.

Negantais: Dix, jāsāk ar tevi. Pedofilu aizstāvji paši ir pedofili. Un neāksties - tie ir mūsu bērni mūsu pašu zemē. Ja citviet par to soda ar nāvi, tad šeit par pedofiliju apsūdzētais tiek padarīts par nabaga garīgo invalīdu. Mūs māca just līdzi tādiem, kam vieta septiņas pēdas zem zemes anonīmā kapā.

Kleopatra: Lai tie maitas tiek nolādēti līdz pat septītajai paaudzei! Tici man, Negantais, tas būs vairāk nekā nāves sods. Tie būs septiņi nāves sodi…

Tīrītājs: Kriminālkodeksu un Civilkodeksu neviens nav atcēlis. Pedofilu aizstāvēšana arī ir noziegums. Jā, likums ir absurds, lēns, klibs, kurls un brīžam akls. Bet mēs neesam.

Dziļi ievilcis elpu, Kaķītis pavērās tiešajā priekšniekā:

- Domā, ka tas ir tas?

- Lasi, lasi tālāk! - Ģenerālis smagi apsēdās aiz galda.

Nākamais bija analītisks materiāls par pēdējo desmit gadu laikā reģistrētām, atklātām un līdz tiesai novestām seksuālo noziegumu lietām. Statistika visnotaļ bēdīga, tendences - vēl bēdīgākas. Raksta autors īpaši uzsvēra, ka vairāk nekā ceturtā daļa reģistrēto kriminālnoziegumu bijusi seksuāla vardarbība pret bērniem, uzdodot arī retorisko jautājumu - cik liela ir aisberga neredzamā daļa, proti, nereģistrētie noziegumi, ja aptaujās noskaidrots, ka katrs piektais cilvēks (abu dzimumu) bērnībā cietis no šādas vardarbības, katrs desmitais nav uzklausīts, bet fizisku vai seksuālu vardarbību piedzīvojušas 40% sieviešu, turklāt visbiežāk no saviem tuviniekiem vai paziņām. Komentāri bija iznīcinoši.

Miise: Nereti tām institūcijām, kam būtu jāsniedz palīdzība, ir sievieti vainojoša attieksme - izvarotā sieviete pati vainīga, ne tā apģērbusies vai lietojusi alkoholu.

Lapsa: Pajautājiet viņiem, kā viņi paši izturas pret savām sievām un bērniem. Cik daudzas no viņām regulāri ieskrien stenderēs?

Zīlīte: Beigsim liekuļot, apgalvojot, ka seksuālie noziegumi pret sievietēm un bērniem aktualizējušies vien tagad, līdz ar imigrantu uzņemšanu! Šie noziegumi ir neiznīdējami.

Kruķis: Gadā izvarošanu skaits nepārsniedz simtu, ko jūs cepaties, tas taču nekas nav! Pašas te grib, te negrib, te sūdzas, ka nesamaksā. Nu, ar sīčiem ir nopietnāk…

Čūska: Tam domātas sociālās organizācijas. Bet vai tās ko dara? Esmu bijusi ģimenēs, par kurām ir aizdomas, ka notiek šāda veida vardarbiba. Tur saka - “ko bāžaties, tā ir mūsu ģimenes darīšana!” Viņiem palīdzība nav vajadzīga. Tādas sievas vai bērni nekad nevērsīsies pret vīru, tēvu vai radinieku. Esmu redzējusi piekautus bērnus, sievas, kuriem steidzami vajadzētu palīdzību, bet uz jautājumu, kā iet, ar trīcošu lūpu atbild - la-a-bi. Un cik neesmu dzirdējusi draudus, kad mēģinu noskaidrot aizdomīgu situāciju - “kur lien, tev par maz problēmu, gribi zilu aci, pa purnu, cauras riepas, parunāsim klusā vietā?” Daļa cilvēku kļuvuši par zvēriem, daļa - auksti un vienaldzīgi kopš dzimšanas. Varžcilvēki.

Temīda: Sakrālā frāze - pie nodarījumiem vienmēr vainojams upuris! Sievietes saka Nē, vīrieši to uztver kā Jā, bet mazas meitenītes un puisīši (izvirtuļi sīkie!) to vien dara kā pavedina pieaugušus onkuļus un tantes. Nez viņi teiktu to pašu, ja upuris būtu kādas augsti stāvošas un bagātas prominences bērns vai sieva?

Negantais: Tas jau ir kompleksi - TV, por-nokanāli, tīmeklis, Briseles un pašmāju valdības lobijs perversijām… Sekas ir tādas, kādas ir - viss liekas normāli un pieņemami: rozā, zili, bērni, dzīvnieki, līķi… jo tā ir seksuālā brīvība un dažādība un katram ir tiesības uz brīvību… un ko nabaga pervertiem darīt, kā dzīvot, ja neviens viņus nesaprot?

Tīrītājs: Vai tiešām nav bail, ka vienā jaukā dienā mūsu pacietīgās un vēsās tautas mērs

būs pilns, un šeit atdzims senlaiku paražas, kas par šādiem noziegumiem paredzēja vienu vienīgu risinājumu - galvu nost un uz mieta? Kas notiks, ja mēs rīkosimies paši?

- Diez kas nav, - Kaķītis drūmi rūca, pāršķirdams lapas. - Diemžēl tajā liela daļa taisnības. Šos noziegumus gan atklāt, gan pierādīt visgrūtāk. Cietušie mēdz atsaukt liecības, nereti pēdējā brīdī pirms tiesas, cik nav tā bijis. Atceries konfekšu vīra lietu? Astoņi liecinieki atteicās liecināt!

- Nu, vecais, ja tavs tēvs būtu izbijušais rajona izpildkomitejas priekšsēdis, tevi ne no tādiem sūdiem vien izpestītu. Zini, kas notika tālāk - bērnumīlis šobrīd dzīvo Anglijā, ne bez tētiņa svētības. Var tikai minēt, kā viņam tur klājas.

Pēdējā izdruku paka attiecās uz prokurora Virsnīša nāvi un tās apstākļiem. Turklāt - un to Miks pamanīja uzreiz -komentāros vairākkārt pavīdēja mājieni, ka vairākus gadus meklētais Mēteļvīrs bijis neviens cits kā pats prokurors.

Negantais: Tu esi pelnījis visu, kas ar tevi noticis. Sapūsti ellē, maita!

Mamma: Lai kurš to būtu darījis, paldies visu vecāku vārdā! Šāds prokurors bija ņirgāšanās par upuriem, tiesas institūciju un mūsu ticību likumam.

Duo: Atriebība ir ēdiens, kas jāēd auksts.

Mūks: Neturiet naidu! Atriebjoties cilvēks pielīdzinās pāridarītājam, atsakoties no atriebības, paceļas tam pāri. Kā atriebties ienaidniekam? Izdariet viņam kaut ko labu un tad aizmirstiet viņu. Labākā atriebība - aizmirstība, tā apbeda ienaidnieku viņa pīšļos.

Niknais: Nemuldi, melnsvārci! Kā ar tiem astoņiem simtiem izvaroto kora zēnu?

Negantais: Piedot ir daudz vieglāk, ja esi jau paguvis atriebties.

Mūks: Ja senatnē cilvēki gribēja nogalināt lāci, viņi ņēma smagu baļķi un pakarināja to virs medus poda. Lai tiktu pie medus, lācis baļķi grūda malā. Baļķis iešūpojās un uzgrūdās lācim. Tas lāci sakaitināja, viņš baļķi grūda prom aizvien stiprāk, bet baļķis aizvien stiprāk sita lāci. Pēdīgi baļķis lāci nogalināja. Cilvēki rīkojas tāpat, atriebjot ļauno.

TVseja: Ja eksperimentā ar pierādījumiem pie rokas noķer piecus pedofilus, bet prokuroram ar to par maz, kas tā par sistēmu? Kāds murmulē “visi dzimumnoziedznieki nav vienādi, daži ir tikai paklupuši cilvēki, kuri meklē asas izjūtas”. Vēl kāds pasaka - “sīkie paši vainīgi, gribēja nopelnīt”. Bet prokurors dziļdomīgi klusē un nervozi slidina rokās pildspalvu. Šurpu turpu, šurpu turpu…

Homunkuls: Jūs esat varmākas! Kur lai cilvēki iepazīstas, ja viss nets zem lupas?

Ome: Kad jāķersta nepilngadīgie pīpmaņi, policija ir uzdevumu augstumos. Bet, kad jādara īsts darbs un jāpasargā bērni no slima pedofila, nekas neiet uz priekšu. Vājprāts.

Mamma: Un kad noķers, mums viņš būs visu mūžu jāuztur?

Vecis: Tā vien liekas, ka tās ir policijas mācības vai arī kādam jānoslēpj lielāki mēsli.

Kruķis: Tā ķērām, tā ķērām pedofilus, ka 27 neīstos noķērām.

Rupucs: Varbūt pedofils pats strādā policijā? Noziedznieks vada savu meklēšanu…

Temīda: Droši vien tāpēc, ka īsto sargā ieņemamais amats, nauda vai… imunitāte.

Negantais: Varbūt vairs nesargā?

Tīrītājs: Varbūt vairs nesargā…

- Jopcik, kas ir Negantais un Tīrītājs? - Kaķītis izsaucās. - Baigais fatālisms.

- Tāpēc jau es tev iedevu to mapi, - teica ģenerālis Boze.

Puiši no analītiskās daļas pacentušies. Saskaņā ar Mēteļ-vīra direktīvu viņi tagad sēž un vāc visu, kas kaut attāli varētu likties intereses vērts. Es te redzu četras personas…

- Neganto, Tīrītāju, Temīdu un Juristu?

- Mjā. Lai gan faktiski - vajadzētu papētīt arī Mammu, Kruķi un Čūsku. Šie personāži bieži pavīd arī citās diskusijās par kriminālajām aktualitātēm. Tā vien šķiet, ka šie cilvēki ir ne tikai labi informēti par notiekošo, bet viņiem ir visnotaļ nopietni viedokļi, un baidos, ka varētu būt ari tikpat nopietni plāni.

- Tas par Virsnīti? - Kaķītis uzrauca uzaci.

- Ne tikai. Klau, parādi šos papīrus Kārlim, tur ir arī saites, gan pats atradīs. Neprasīšu, kā, bet būtu labi, ja viņš pa saviem kanāliem spētu atrast komentāru izcelsmes vietas -ja ne fiziskās, tad vismaz IP adreses. Tālāk jau mēs…

- Domā, viņi būs tik glupi, lai tik atklāti zīmētos?

- Visticamāk ne. Taču pamēģināt var un vajag, vai ne? Starp citu, ir kāda informācija par to @Anonymous, kurš Annai paziņoja par Loka nāvi?

- Kā akā. Kārlis nocīnījās pusi nakts, bet velti. Viņš likvidējis savu tviterkontu.

- Velns un deviņi pērkoni! - Boze daiļrunīgi nolamājās.

Un… Koršunovs?

- Pazudis. Darbā neieradās, lai gan pēc grafika viņa dežūrmaiņa. Mājās nav. Bija informācija, it kā nokļuvis slimnīcā - plīsusi aklā zarna. Neapstiprinājās. Nevienā Rīgas slimnīcā viņa nav, Rīgai tuvākajās arī ne, tālākās tiek pārbaudītas. Juris izteica minējumu, ka Koršunovs varētu pamukt uz ārzemēm. Pārbaudījām lidostu - tur ziņu nav, starptautiskajā dzelzceļa stacijā nekādu pēdu. Bet viņš var būt aizbraucis ar personīgo vai kāda drauga auto. Robežas vaļā, nekādu šķēršļu.

- Stulbi, - Boze norūca. - Man būtu šis tas vaicājams par caurumiem sietā…

- Es arī par to iedomājos. Nupat jau šādi signāli ienāk no visām pusēm, tīri nelabi metas, iedomājoties, kas mums atradies līdzās. Naudas dēļ?

- Tu domā atradies? Domā - tāds bijis tikai viens? Labāk saki joprojām ir. Ehh! - Boze atmeta ar roku. - Brīžam tā vien šķiet, ka mūsu rindās jāatkārto deviņdesmito gadu tīrīšana. Toreiz mēs centāmies izravēt atjaunotajai Latvijas valstij nelojālos darbiniekus, vērtējot valodas prasmi, attieksmi pret Interfronti un PSRS atjaunošanas ideju. Diemžēl daudzi labi darbinieki pakļuva zem sitiena, lai gan būtu varējuši turpināt dienestu, ja vien nedaudz pacenstos. Toties palika dažs labs tāds, kam, izlūkos ejot, nedrīkst uzgriezt muguru, ja negribi attapties beigts purva akacī.

- Un ko nu? - Kaķītim kļuva lielā šefa žēl. Arī krusttēvs bija teicis to pašu.

- Neko. Strādāsim tālāk. Tikai esiet ļoti uzmanīgi. Mums ir daudz nelabvēļu.

Super, tā tiešām ir uzmundrinoša ziņa. Daudz nelabvēļu.

Vai kādreiz viņu būtu trūcis?

10. nodaļa.Lūdzu, neiesaisties…

- Šef, negribi aiziet pusdienās? - Kaķītis uzrunāja ģenerāli Gunti Bozi. - Mēs ar Egonu esam badā. Droši vien Viktors un puiši arī neko nav ēduši.

- Mhm. Laba doma. Pēc piecpadsmit minūtēm tur. Paēdīsim klusumā.

Ar tur bija domāta klusā istaba aiz Lielās Mājas ēdnīcas zāles. Bet paēst klusumā nozīmēja nepieciešamību parunāties bez ausīm. Pēc pārsteiguma, ko Pērkona tehniķi bija sarūpējuši Bozes kabinetā, viņš bija kļuvis ļoti piesardzīgs.

- Nu, blēži, kas uz sirds? - iekodies mednieku desiņā, ģenerālis vaicāja.

- Anna uzskata, ka Dinārs Loks ir dzīvs! - Kaķītis izšāva kā no ložmetēja.

- Ko-a-kha-kha… - desa iesprūda nerīklē. Egons uzdeva šefam pa muguru.

- Gunti, paklausies! Mums nav neviena pierādījuma, kas apliecinātu, ka tas patiešām bija viņš, kas meža vidū uzsprāga un sadega džipā, - lēni un prātīgi skaidroja Dambergs. - Telefons izkusis, bet simkarte vesela… Jā, pēc tās mēs noskaidrojām numuru un īpašnieku - Dinārs Loks. Tur ir kontaktu saraksts, un viss. Ne īsziņu sarakstes, ne bilžu, ne mūzikas, pilnīgi nekā. Pat ne ienākošo-izejošo-neatbildēto zvanu. Viss nodzēsts. Pieprasījām operatoram visu iespējamo informāciju, redzēs, kas būs. Tālāk. Atslēgu saišķis karstumā sakusis vienā pikucī, bet Rolex pulkstenis

ar veltījuma gravējumu tikai apkvēpis. Stikliņš saplīsis, rādītāji pakusuši, iekšas veselas. Un visbeidzot - melnais krokodilādas kabatas portfelis. Laikam krokodili ir tik karstumizturīgi lopiņi, ka tos neņem ne uguns, ne sprāgstvielas - maks drusku apgruzdis, dokumenti iekšā - kā jauni…

- Nu, tad jau Anniņai atkal taisnība, - Boze norūca. - Kā pēc pasūtījuma…

- Līzbete teica - viss pasniegts kā uz paplātes, - Kaķītis piebilda. - Acīmredzot kādam svarīgi radīt iespaidu, ka Dinārs Loks ir beigts un pagalam. Jautājums - kam? Pašam, sievai vai dārgajam konkurentam Jānim Pērkonam, kurš tā tīko pārņemt Loka izdevniecību, ka iesūtījis savu emisāru -topošo znotu Igoru.

- Ko? Bet vai tad Pērkons nav aizmucis uz Taizemi? -ģenerālis Boze iesaucās.

- Laikam taču jau paguvis atmukt atpakaļ, - Dambergs pasmīnēja. - Nez, vai nebūtu jāapciemo. Ja tik zinātu, kur viņu meklēt…

- Boicova kungs laipni atklāja, ka viņa līgava Inese Pērkone mitinoties tēva mājās Piekrastē, netālu no Kaijciema -atceraties viesnīcas raganu, kura bija apslaktējusi pusi savas dzimtas? - Kaķītis apcerīgi ierunājās. - Lūk, divdesmit kilometrus uz rietumiem Pērkonam pieder prāvs meža un kāpu gabals, bet kraujas malā uzcelta trīsstāvu stikla un betona villa - Kāpas. Tur dzīvo viņa sieva Liliāna ar trīnīšiem, aukli un pavāri, un jau mēnesi - ari meita Inese.

- O, tad mēs varētu viņu apraudzīt. Apjautāties par pašsajūtu pēc garā, grūtā ceļojuma un pie viena uzmest aci darba kabinetam, - Egons grīni pasmīnēja.

- Nevaram vis! - Boze viņu atsēdināja. - Tam mums nepieciešams nopietns iemesls un kaudze sankciju, citādi Pērkona advokāti un mediji piebrēks pilnu pasauli par policijas patvaļu, tiesiskuma neievērošanu un bandītiskām metodēm. Vai tad jūs nezināt, ka bagātie un varenie ir šķīsti un nevainīgi kā Dieva jēri, pat pieķerti pie rokas ar nolaistam biksēm, kamēr īstie noziedznieki ir trūkumcietēji, pensionāri, bezdarbnieki un vientuļās mātes ar bērniem?!

- Gunti, tev pilna sirds, vai ne? - Dambergs paklapēja šefam pa plecu.

- Tas nav īstais vārds, puiši. Ja jūs zinātu, kādas glupības šorīt bija jāklausās lielajā sanāksmē! Kaut kāds kaktu sociālantropologs prezentēja pētījumu, kādi sociālie, ekonomiskie un kultūrvēsturiskie apstākļi provocē konkrētus noziegumu veidus un regularitāti. Mūsu ministra vietā es no kauna būtu zemē ielīdis, bet šis mierīgi gremoja košļeni. Toties nu es zinu, ka slepkavības tiek izdarītas spontāni, sadzīves strīdu rezultātā un veicinošie faktori ir alkoholisms, kā arī nelabvēlīgi apstākļi ģimenē. Jā, un miesas bojājumi visbiežāk tiek izdarīti sadzīvisku strīdu un konfliktu rezultātā kopīgas alkohola lietošanas laikā.

- Tas ir bijis varens pētījums, - Kaķītis paironizēja un paraudzījās uz puišiem.

Lūk, praktiķi, kas dienu un nakti strādā ar noziegumiem un labāk par visiem zina, kas un kāpēc izdara noziegumus. Tikai viņiem neviens neko nejautā, bet cenšas noslīcināt nejēdzīgās un pretrunīgās pavēlēs. Labi, ka Boze ir monolīts buferis un vismaz pagaidām spēj pasargāt savējos no nevajadzīgas birokrātijas.

- Varens gan. Starp citu, Kaķīt, vai zināji, ka angļu zinātnieki atklājuši - noziegumu skaita pieaugums reālajā dzīvē esot tieši proporcionāls tādu pašu noziegumu īpatsvara pieaugumam TV un kino ekrānos? Mūsu lektors nāca klajā ar ģeniālu secinājumu - vajag piespiest televīzijas koriģēt programmas, izvācot no tām vardarbību, un dzīve sakārtosies.

Telpa uzsprāga skaļos smieklos. Pieci rēcoši tēvaiņi un viens rejošs suns izpauda attieksmi pret Bozes stāstījumu.

- Pi-pirmkārt, aizvācam Kobru - tur dauza mašīnas! -sauca Dambergs.

- Nē, labāk Mentus un Šamani - tur dauza purnus! -smējās Viktors.

- Pilnīgi noteikti vairs nedrīkst rādīt Cieto riekstu, Nāvējošo ieroci, Rozā panteru, Viens pats mājās, Tomu un Džeriju, jo tā ir klaja vardarbība - sit, dauza, spridzina, met pa logu, apmētā ar ķieģeļiem un bundžām, - Boze piekrita.

- Toties Vieglu garu!, Dāvana vientuļai sievietei, Vella kalpi un mūsu ļautiņu tik iemīļotais Ugunsgrēks ir viena vienīga dzeršanas un izlaidības propaganda!

- Bet Nu, pagaidi! māca cietsirdīgu izturēšanos! - Viktors sprauslāja.

- Atliek Zaķīšu pirtiņa un Sēd uz sliekšņa pasaciņa, -Miks noslaucīja asaru.

Sirsnīgā izsmiešanās visiem bija uzlabojusi omu un atdevusi mundrumu.

- Vīri, es gandrīz aizmirsu kaut ko izstāstīt! - iesaucās Grīslis. - Kad šorīt apciemoju smalko Brensones kundzīti, lai parunātos par pirātiem, man radās lielas un pamatotas aizdomas, ka viņa savā ārpilsētas namiņā nedzīvo viena pati. Precējusies nav, taču hallē pamanīju lielas vīrieša kurpes. Krokodilādas, starp citu. Augšā negāju - kādas gan man tiesības? -, taču klusi nočiepu iekšzoles gabaliņu un noglabāju maisiņā. Viktor, Egon, vai tas varētu noderēt zināmas personas identificēšanai?

- Varu mēģināt, - Egons noteica. - Viss atkarīgs no kurpju vecuma.

- Mēs ar Zorro arī varam pamēģināt. Suņa deguns ir… - …10 līdz 100 tūkstošu reižu jaudīgāks nekā cilvēkam, jo suņiem ir 300 miljoni ožas receptoru, Viktor, mēs to zinām! - Miks smaidīdams noglāstīja melnā vilka galvu. - Nu ko, puiši, pie darba?!

* * *

Vēlu vakarā atgriezies mājās, Miks bija nepatīkami pārsteigts, neatradis ne Annu, ne Kārli, ne suņus, ne Ķirša Kundzi. Stāvlaukumā nebija arī Ilgas baltā Lexus. Hallē kūrās kamīns, bet mājā valdīja klusums. Kur visi palikuši?

Omīte un Bišu Miķelis virtuvē dzēra piparmētru tēju.

- Ja meklē Līzbeti un Kārli, viņi ir Mežmuižā. Aizbrauca uz tikšanos ar Maigu Lācīti. Ilga ar mazajām pie daktera Konrāda - laikam apaukstējušās, pēkšņi sacēlās drudzis. Ģenerālis viesistabā lasa nedēļas presi, baronese turpat liek pasjansu, - Omīte noziņoja. - Tu viens? Egus ar Viktoru nebūs? Un profesors?

- Iespējams, puiši atbrauks tuvāk vakaram. Profesors gan ne - viņam darbā dežūra. Taču lūdza jūs pasveicināt -vakar esot bijusi ļoti saturīga saruna.

- Vai, paldies! - Omīte priekā piesarka. - Anna Roze ar profesoru, ģenerāli un Miķelīti diskutēja par laikiem un tikumiem, es atvērtu muti klausījos un mācījos.

Miks pasmaidīja. Lai cilvēks astoņdesmit septiņu gadu vecumā mācītos!

- Kas Līzbetei par tikšanos ar Lācīti? Nav jāiet palīgā?

- Nez vai, viņai taču līdzi trīs suņi, - Omīte pavīpsnāja.

Pūču Mājā nevienam nebija noslēpums, cik ļoti Maigai Lācītei nepatīk lielsuņi, jo īpaši vilki. Un, ja Anna Elizabete uz tikšanos bija paņēmusi līdzi gan Grāfu, gan Rūsu, gan mazo Rokiju, saruna solījās būt īpaši sirsnīga.

- Tu esi mīļa, Omīt, - Kaķītis noguris atsēdās mīkstajā virtuves stūra dīvānā.

- Līzbete mani nosauca par zelta gabaliņu, - večiņa piemiedza viņam ar aci.

- Ja iedosi tēju un maizes ņuku, es tevi saukšu par simtkarātu dimantu! - Miks pirmoreiz no sirds pasmaidīja. Viņš beidzot bija mājās, siltumā, savā miera ostā.

Šādu dienu viņš nenovēlētu pat ienaidniekam. Vienā skriešanā, zvanīšanā, pārbaudēs un apspriedēs. Un visi rezultāti pa tukšo. It kā kāds būtu notīrījis, nodzēsis aiz sevis visas iespējamās pēdas un novācis pierādījumus.

Jura Grīšļa iztaujātā Dagne Brensone beigtā datorpirāta lietā nekādu lielo skaidrību neieviesa. Jā, sestdienas vakarā bijusi pie Lokmēļa, strādājuši pie projektiem. Kādiem? Nu, ja reiz datorus konfiscējāt, baudiet paši. Radošiem, radošiem projektiem! Vai kas licies aizdomīgs? Nē, viss kā parasti. Gandrīz pabeiguši, tad Lokmēlim apsāpējusies galva un viņš atvēris logu, lai ielaistu svaigu gaisu. Viņa nosalusi, pagatavojusi abiem karstu, stipru kafiju. Tad turpinājuši strādāt, jo laiks minis uz papēžiem, bija jāizpilda klienta pasūtījums. Kas ir klients? Atvainojiet, tas ir noslēpums, kam nav nekāda sakara ar Intu Lokmēli, ari viņš pats to nezināja. Darīja, kas darāms, un viss.

Arī par Dināru Loku viņai nebija gandrīz nekā stāstāma. Jā, viņa jau labu laiku strādājot izdevniecībā Magnum Lux par biroja vadītāju - iepriekšējā sekretāre Gunta aizgājusi dekrētā un savā vietā ieteikusi viņu. Viņai mediju specifika nav sveša, pašai ir firmiņa, kas nodarbojas ar rakstu spec-pasūtījumiem. Attieksme pret Ilgu Loku? Vislabākā. Ilga ir profesionāle, neļaujas emocijām, vienmēr korekta. Kā pret viņu izturējies kompānijas īpašnieks Dinārs Loks? Brīnišķīgi! Ļoti sirsnīgi un iejūtīgi. Tāpat kā pret visiem.

Egons un Viktors bija solījušies pārbaudīt Brensones mājā nočiepto zoles kumosiņu, cik jau nu neuzkrītoši iespējams, liela melna vilku suņa kompānijā apciemojot izdevniecību, lai to izošņātu un nočieptu kādu personīgo mantu.

Grīslis un Zariņš devās aprunāties ar prokurora Virsnīša atraitni, bet Kaķītim pirms pašas mājās braukšanas smagu sirdi nācās parakstīt iekšējās lietošanas apkārtrakstu par dežuranta Sergeja Koršunova izziņošanu meklēšanā un piespiedu aizturēšanu. Pagaidām viņš nekur nebija atrodams.

Ģenerālis Boze, painteresējies, kā klājas vecākajam amatbrālim, un uzzinājis, ka vecajam ģenerālim Kārlim Basam bijis slikti ar sirdi, sadrūma.

- Nu, tad neko. Saki, lai nestreso un veseļojas! Mēs to sapulci paši… Taču, ja ko vajag, tikai pasakiet. Sagādāsim vislabākos ārstus!

* * *

Kaudamies ar miegu un nogurumu, Kaķītis mēģināja atsaukt prātā, kas šodien bija un kas nebija izdarīts.

Johaidī! Vajadzēja sazināties ar to apbedīšanas firmu “Obelisks”, nē, labāk nevis sazināties, bet apciemot. Otra lieta - Valdis Āmurs un viņa sieva. Nez, vai viņiem nebūtu stāstāms kas izmeklēšanai noderīgs?

Kaķītis ielūkojās pulkstenī. Astoņi.

Ātrs brauciens līdz Olainei, kur padomju laikā būvēto blokmāju pudurī dzīvoja Āmuri, neprasītu vairāk par pusstundu. Ideāli, ja varētu paķert līdzi Līzbeti - viņai vieglāk izdodas atrast kopsaucēju ar sievietēm.

Domāts - darīts. Palūdzis Omītei termokrūzi ar stipru kafiju, Kaķītis ielēca mašīnā un nesās uz Mežmuižu.

Pagasta priekšnieces kabineta platajā logā vīdēja kustīgs stāvs, kurā varēja atpazīt Maigas Lācītes ducīgo siluetu. Viņa vētraini žestikulēja ar rokām kā vējdzirnavu spārniem.

Laikam šoreiz mātes barotājas un Annas Elizabetes stratēģiskie un taktiskie redzējumi nesakrīt.

Miks pasmīnēja. Viņam Baigās Šefotājas izdarības pēdējā laikā pamatīgi krita uz nerviem - pagasta dižgalva bija iedomājusies, ka pašvaldības jumta līgums ar Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūru dod viņai privātas tiesības zvanīt jebkurā diennakts laikā, nešķirojot - darbdiena, brīvdiena vai svētku diena, bet brīžos, kad Anna, mēģinādama kaut nedaudz noslēpties no ārpasaules, necēla telefonu, Lācīte vienkārši ieradās pati - kultūras centrā, Basa detektīvbirojā vai pat Bergu namā. Jo, raugi, viņai vajadzēja tagad un tūlīt!

Šī nekaunība bija novedusi pie niknām pūčmājnieku sarunām ģimenes lokā un lēmuma - izrunāties ar Lācīti, bet tā, lai saprot; savukārt, ja nesaprot, lauzt līgumu, atsakoties no daļas veicamo darbu, proti, no piāra un reklāmas lietām, ko viņa izmantoja nevis Mežāju pagasta vai iedzīvotāju interesēs, bet savu spalvu spodrināšanai. Lācīte pieprasīja reklāmrakstus par sevi gan reģionālajos, gan centrālajos drukātās preses izdevumos (un dāsni maksāja par tiem no Mežāju kases), ar plašu roku aicināja viesos TV raidījumu Stunda dārzā un Lauku radio žurnālistus - Annai Elizabetei nācās vai no biksēm izlēkt, lai viņus pārliecinātu, ka Mežāju pagasta galva Maiga Lācīte patiešām ir uzklausīšanas vērta, bet viņas dārzs - īsts paradīzes stūrītis. Par to, cik grūti nācās Maigas stūrajā galvā iedabūt runājamo un kā (apmaiņā pret labu atzīmi praktiskajā dārzkopībā) Mežāju Lauksaimniecības skolas audzēkņi pļāva, ravēja, pucēja un čubināja mātes barotājas zaļo zonu, vēsture klusēja.

Ja Līzbete no viņas atteiksies, ar Maigas Lācītes spožo publisko tēlu būs cauri…

Negribēdams jaukties divu temperamentīgu dāmu sarunā, Miks Kaķītis nolēma ieiet doktorātā apciemot Arvi Konrādu un apvaicāties, vai Pūču Mājas viešņai Ilgai Lokai nav vajadzīga kāda palīdzība. Simpātiska vai ne, taču viņš jutās nedaudz atbildīgs par viņu un abiem sīkučiem. Muitas stāvvietā Kaķītis bija manījis balto limuzīnu.

Daktera Konrāda valstībā gaudoja urbji un spalgi vaimanāja slīpmašīnas - tur meistari izcīnīja pēdējo kauju pirms krāsošanas. Doktorāts pamazām pletās un, ja tā turpināsies, drīz aizņems visu Mežmuižas labā spārna pirmo stāvu.

Trīs pazudušos - Arvi Konrādu, viņa asistenti Ievu un Kārli - Miks atrada daktera kunga ģērbtuvē tupam uz grīdas un dzeram tēju ar baranciņām. Viņi bija noputējuši, nošķiedušies krāsām un pa gabalu oda pēc šķīdinātāja.

Divas doktorāta telpas jau bija ietērpušās jaunās drānās, vēl trīs jāizkrāso. To remontnieki cerēja paveikt vēl šonakt, lai pa rītdienu krāsa daudzmaz apžūtu un doktorāts pamazām varētu atsākt darbu. Šobrīd par ārsta pieņemšanas telpām kalpoja viesnīcas pārvaldnieka Helmūta laipni iedalītie divi pusprivātie kambari aiz muižas kroga lielās ēdamzāles - parasti lielāku svinību gadījumos tur atradās ziedu novietne un muzikantu atpūtas istaba.

Uzzinājis, ka Ilga Loka no Pūču Mājas pārvākusies uz Mežmuižas viesnīcu, kur viņai un mazajiem būšot ērtāk, Miks atviegloti nopūtās. Nebija jau tā, ka viņam nepatiktu ciemiņi, taču - konkrēti šī viešņa radīja tikai melnas izjūtas.

Nosūtījis Annai īsziņu un nolēmis sagaidīt viņu pagalmā, tikmēr papļāpājot ar Kārli un Arvi un paklusām uzsmēķējot (gan jau puiši nenosūdzēs), Miks, uzmanīgi laipodams gar krāsu podiem, virzījās uz durvīm, kad aizdurvē pamanīja rosību. Līdz kaulam policists būdams, viņš aši pameta skatienu sāņus un… klusi izgaisa.

Ahā, Kārlis beidzot ķēries pie privātās dzīves kārtošanas! Sen bija laiks! Tad jau drīz pie Pūču Mājas galda būs par vienu ēdāju vairāk. Cerams, Omītei pret daktera Konrāda jauno, smējīgo asistenti un zobārsti Ieviņu nebūs iebildumu.

- Ko priecājies, Kaķit Miķelīt? - vakara krēslā nemanāmi piezagusies, Anna Elizabete viņam baisi iečukstēja ausī. Miks izlikās pagalam satrūcies, notirinājās kā koka lellis un ievēlās lapu kaudzē, pamatīgi izbiedējot suņus. Grāfs un Rūsa, skaļi riedami un smilkstēdami, metās pie viņa un centās atdzīvināt, bakstot ar purniem un laizot ar siltajām, slapjajām mēlēm. Annas azotē ķaukstēja Rokijs.

- Kaķīt, ja esi beigts, iesaku gulēt un necelties, bet, ja vēl dzīvs, mēs tevi tūliņ nokutināsim! - Anna viņam draudīgi tuvojās, pastiepusi garas vampīra ķetnas.

Miks negaidīja, kamēr Līzbetei radīsies iespēja viņu nomušīt, - pielēca kājās, sagrāba baiso radību un sabučoja.

- Ko tad tas nozīmē? - pēc krietni salda brītiņa viņa pajautāja. Jauks vakars!

- Varbūt to, ka tu man vienkārši esi mīļa, bet varbūt to, ka vajadzētu beidzot savest kārtībā radurakstus un apprecēties, - Miks, lapās izlaidies, prātoja.

- Ak, vecmāmiņa tikusi tev klāt! - Anna jautri iesmējās.

- Kāpēc vecmāmiņa? - Kaķītis bija neizpratnē.

- Tāpēc, ka viņa jau otro nedēļu borē, kaļ un zāģē mani par to preces lietu.

- Ak tā… Un tu negribi, negribi, negribi? - Miks apcēlās.

- Zini… Nevis negribu vispār, bet negribu nekādas ambrāžas, - Anna Elizabete nopietni viņā paraudzījās. - Mēs tik daudz kam esam gājuši cauri, ka tagad būtu pastulbi vilkt baltu kleitu un apkārties ar gaisīgu šleijeru, kas velkas nopakaļ kā veco brūtgānu žēlabas. Nu, nē - es gribētu tā ātri, klusi, kaut kur pie jūras vai pie kāda dižozola. Tikai mēs divi un ceremonijmeistars. Nu labi, laikam vajadzēs arī lieciniekus… Kārli un Arvi jau droši vien nevarēs, vai ne?

- He, Kārli varēs, tikai citā kompānijā. Saturies, Līzbet, tavs jaunatklātais radagabals ir iemīlējies un, kas zina, var-būt tiks pie sievas ātrāk nekā es!

- Ko nu muldies, Kaķīt, kamī tad šamais samīlējies? -Anna zobgaļojās.

- Smukajā doktorāta Ieviņā - abi tā krāso sienas, ka šņakst vien!

- Oho-oho-oho! Tad jau ar darbistabu Kārlītim drīz vien vairs nepietiks…

- Nepietiks gan, - Miks piekrita. - Klau, bet viņi taču var dzīvot Dravās, pie Bišu Miķeļa! Vectēvs tomēr! Un tā māja ir vienkārši milzīga. Superīga. Ja mums nebūtu Pūču Mājas, es ļoti gribētu tādā dzīvot - prom no visiem, meža vidū…

- Kā tad, lai naktīs vilki, lāči un mežacūkas nāktu skrubināt kāju īkšķus! Būtu jātur bise blakus gultai, lai kāds pa kluso neapēd.

- Jopcik, Līzbet, es, tevi ieraudzījis, pavisam aizmirsu, kāpēc braucu šurp! - Miks ieblieza ar delnu sev pa pieri.

- Mums steidzami jāaizbrauc uz Olaini…

- Pie Āmuriem? - viņa nevērīgi pārvaicāja.

- Jā, bet kā tu… - Kaķītis uzrauca kreiso uzaci.

- Pirms stundas runāju pa telefonu ar Valdi Āmuru. Kārlis pa saviem kanāliem izčekojis IP adresi, dzīvesvietu un mobilā tālruņa numuru, nu, un es piezvanīju. Iepazīstināju ar sevi kā žurnālisti, kuru interesē, kas toreiz noticis ar viņa meitiņu, ko viņš domā par tiesas lēmumu un ko iecerējis darīt tālāk. Āmurs bija ļoti pretimnākošs, sarunājām rīt satikties pie viņa mājās.

- Līzbet, jūs ar Kārli esat triku meistari! - Miks izsaucās.

- Un man ne vārda…

- Tāpēc, ka tu burkšķētu - lūdzu, neiesaisties! Vai ne? -Anna atteica. - Bet es ļoti gribu iesaistīties un būt noderīga.

Kaķītim nekas cits neatlika kā norīt krupi.

Līzbetei kā parasti bija taisnība.

Protams, viņš būtu centies atrunāt, novirzīt sāņus, pasargāt… Un, protams, agri vai vēlu nonāktu pie tā, ko jau sen bija sapratuši gan abi ģenerāļi, Egons un Viktors, gan jaun-pienācēji Juris un Ritvars - tikai apvienojot visus spēkus un resursus, var atpiņķerēt apzināti satīņātos mudžekļus.

Jo pēdējā laika noziegumi vairs nebija noziegumi klasiskā izpratnē - kur kāds kādu apzadzis, aplaupījis, piesitis, piežmiedzis, nē, “klasiku” nomainījuši reti izsmalcināti, apzināti ļaunprātīgi, lai neteiktu - ar sadistisku prieku un baudu izplānoti noziegumi - bērnu tirdzniecība, sadzīviskā un seksuālā vardarbība, dārgu auto nolaupīšana, slepkavojot autovadītājus, sevišķi lielu apmēru valsts izzagšana, piesedzoties ar neizpaužamām biznesa un politiskām interesēm, banku rekets pret iedzīvotājiem, neierobežota krāpšanās virtuālajā vidē…

Tā vairs nebija interešu pārdale deviņdesmito gadu stilā, ādas jakas atlokā slēpjot lomiku vai kabatā - norakstītu vai nozagtu makarovu, tā nebija sadošana pa purnu dzēroņu domu apmaiņā, tā nebija ikmēneša jumtošana.

Tas bija kaut kas daudz baisāks - kaut kas, ko radījuši smalkos un dārgos uzvalkos tērpušies sazombēti androīdi, kuri sevi uzskatīja par izredzētajiem, uz kuriem neattiecās nekādi cilvēku sabiedrības likumi un kuru acīs vērtība bija tikai viņu pašu dzīvībai, viss pārējais - saimnieciskajā procesā norakstāmi resursi, atlikumi…

Studējot Juridiskajā fakultātē un Policijas akadēmijā, toreiz divdesmitgadīgais Miks Kaķītis uz mazas lapiņas bija izrakstījis sava iemīļotā profesora K. atziņu:

Ikvienai valstiskajai iekārtai un sabiedriskajai formācijai pienāk tāds attīstības posms, kad tā draud noslīkt pati savos saražotajos mēslos. Tas ir pirmais trauksmes signāls, kuru ignorējot sākas pašattīrīšanās.

Šo lapiņu, četrreiz pārlocītu, Kaķītis bija ielicis tolaik plānajā naudas maciņā un jau divdesmit piecus gadus nēsāja līdzi, palaikam pārlasot. Mazais papīriņš bija nobružājies, apdilis, apspuris, ar zīmuli rakstītie burti pabālējuši. Tikai pēdējie divi vārdi “sākas pašattīrīšanās” joprojām bija tumši un skaidri salasāmi.

Un nu šis pašattīrīšanās process bija sācies.

Drīz tas kļūs neapturams un absolūti neatgriezenisks…

11. nodaļa. No sevis paša neizglābsi

- Kaķīt, ko darīsim? - Annas balss viņu atsauca īstenībā.

- Ieiesim krusttēva birojā un iedzersim kafiju. Divatā. Gribas brīdi pabūt prom no visiem, - Miks viņu silti apskāva. Pēkšņi tas likās svarīgāk par visu.

Anna neko neatbildēja, tikai cieši saspieda viņa plaukstu.

- Klau, vai tev nešķiet savāda Ilgas Lokas rīcība, ar abiem apsirgušajiem mazuļiem pārceļoties uz viesnīcu? - sildīdams rokas pie karstās kafijas krūzītes, ierunājās Miks. Tikko uzlietā maltā kafija fantastiski smaržoja. Telpā bija silti, un no Rīgas dzīvokļa nesen atvestie vecie, padilušie ādas klubkrēsli likās pats omulības un mājibas iemiesojums.

Tā varētu vienkārši atlaisties un aizmigt…

- Neguli, apzags! - Anna piesēda uz krēsla malas un iekoda viņam degunā.

- Līzbet!!! Sāp!!!

- Es tā domāju… - viņa nemanīja Mika vaimanas. - Ja nu kas, dakteris te tiešām tuvāk. Varbūt viņa mūsu saspiestībā jutās neērti - pie Loku mājas plašumiem pieradušai, Bergu namā nebija, kur apgriezties. Bet varbūt…

- …varbūt viņai vienkārši vajadzēja tikt prom no acīm, jo pēkšņi radās apjausma, ka mēs neesam tik lētticīgi, mēdzam visu pārbaudīt un par uzzināto viņai neatskaitāmies?

- Es gribēju teikt to pašu. Man ir kāda maza iedoma…

- Nu, tad stāsti! Agri vai vēlu tavas iedomas piepildās, -Miks mudināja.

- Kaķīt, ja apcelsies, neteikšu ne vārda!

- Prātā nav nācis, esmu pati nopietnība. Stāsti!

- Miku, tu šahu spēlē? - jautājums aizdzina pēdējās miega paliekas.

- N-nu, ne pārāk labi, bet jā. Un…?

- Iztēlojies, ka raugies uz dēlīti tuvplānā - ko tu redzi? Vienu, augstākais, divus kauliņus, vai ne? Bet, atejot nost no galda, - visu spēles laukumu kopumā!

- Tu gribi teikt…

- …ka mēs pārāk pietuvināti pētām to, kas jāskata no attāluma, - Anna noteica.

Kaķītis labu brīdi klusēja, kaut ko pārcilādams prātā.

Jā, Līzbetes vārdos bija dziļa jēga, un tie sakrita ar viņa paša pēdējā laika pārdomām un secinājumiem par noziedzīgās pasaules pārprofilēšanos.

- Riskēšu izteikt vēl kādu minējumu… - Anna turpināja.

Pēdējā laikā mums bieži trāpās Pērkona vārds. Varbūt vērts viņa biznesu papētīt zem mikroskopa? Ja, būdams Taizemē, viņš spēj risināt sarunas par mediju koncernu pārņemšanu - jo iecerētā investēšana Magnum Lux krievu plūsmas izveidē beigtos tieši ar to! -, viņam nav itin nekādu šķēršļu attālināti likt novākt traucējošos spēles elementus. - Vai nu viņš tik varens ir? - Kaķītis šaubījās. - Domā, viņš ir Lielais Zirneklis?

- Nezinu. Viņš vai kāds cits, tuvu esošs. Cik zinu, mūsu postpadomju reģionā nav otra tik finansiāli ietilpīga, ekonomiski un politiski aktīva miljonāra, lai gan droši vien pareizi būtu teikt - miljardiera. Un vai gan ne viņam pieder spārnotā frāze “ja gribam konsolidēt valsti, vispirms jāsāk ar mediju konsolidēšanu”?

- Mjā… labi, es parunāšu ar abiem B. Cik zinu, viņiem ar Pērkonu savi rēķini.

- Tad vēl… par ģenerāli… Vai zini, ka viņš jau labu laiku lieto digoksīnu?

Miks saausījās: - Un ko tas nozīmē? Tas ir slikti?

- N-nu. Pirmiņ runāju ar dakteri Konrādu. Zāles Basam izrakstījis viņš, tikai brīdinājis pārāk neaizrauties. Krusttēvam ir vāja sirds, nu, mazspēja, un kā blakne - aritmija. Vienā gadījumā digoksīns palīdz, otrā - var kaitēt. Lai gan, protams, viss ir individuāli. Redzi, Arvis ģenerālim ieteicis nedēļu atpūsties Sirds centrā, kur strādā viņa studiju biedrs, šobrīd - viens no spēcīgākajiem kardioloģijas speciālistiem.

- Un krusttēvs… neko?

- It kā tu viņu nepazītu! Kā ar cirvi nocirtis - esmu šobrīd vairāk vajadzīgs puikam un mājiniekiem! -, un saruna beigusies. Arvis izspiedis vien solījumu zvanīt jebkurā diennakts stundā, ja gadījumā kas…

- Nu, es viņam! - Miks pielēca kājās. - Ak viņš spēlēsies ar savu veselību!

- Kuš, kuš, netrako, rāmāk! Es tev to nestāstīju, lai ģenerāli Basu rokudzelžos vestu uz slimnīcu. Vienkārši - lai tu zinātu un pasaudzētu viņu. Man ir nelabas aizdomas, ka jūs, veči, esat izplānojuši kādu slepenu operāciju, kurā man un omītēm lomas nav iedalītas. Tā ir, vai ne? Vari neko nestāstīt, tikai pasaudzējiet ģenerāli Basu! Ja neesat pamanījuši, viņam drīz būs astoņdesmit trīs…

- Līzbet, es… mēs gribējām… - Miks jau vēra muti, lai atklātu kārtis, taču skaļi iezvanījās Annas mobilais.

Toreadora ārija. Zane Zālīte?

Taču tā nebija Zane, bet profesors Mihailovs.

Viņš ļoti atvainojās: - Labvakar, Anniņ, man dikti neērti traucēt šādā stundā, taču… Nu, khm, es zvanu jūsu… draudzenes uzdevumā. Viņa ļoti lūdz, nē, kategoriski uzstāj, lai jūs atbrauktu šurp, uz Jelgavu, un ar viņu satiktos. Esot kas svarīgs stāstāms. Varat braukt jebkurā laikā. Man dežūra.

Apmulsusi Anna atstāstīja Mikam profesora teikto.

Viņa pirmā reakcija bija krasi noraidoša: - Man tas nepatīk .Zālite atkal kaut ko sagudrojusi un grib tevi izmantot!

- Bet ja nu tas ir svarīgi? - Anna svārstījās. Viņai negribējās braukt, taču…

- Tādā gadījumā es braukšu tev līdzi, un viņai nāksies ar lo samierināties.

- Zini… varbūt aizskrienam tagad? Līdz Jelgavai viens žigls rūciens un stiepiens.

- Var. Puišu tik drīz nebūs, Egons tikko atsūtīja ziņu, ka aizķersies. Braucam!

Mika sudrabainās toijotas amortizatori bija daudz labākā stāvoklī nekā Ķirša Kundzes pa lauku ceļiem izsistās atsperes, un ierastās kratīšanās vietā auto liegi šūpojās, suņu trijotne aizmugures sēdekli uzvedās kā eņģeli, MP3 atskaņotājs klusi dudināja Orākulu - Annas iecienīto latviešu komponista Artura Nīmaņa jauno instrumentālo albumu, un viņa saldi nogulēja līdz pat galapunktam.

G. muižas masīvie vārti bija ciet, nācās zvanīt profesoram, lai ielaiž. Balti un nebeidzami gari līkloču gaiteņi ieveda viņus divsimtgadīgās būves dzīlēs.

Annai Elizabetei te nepatika - gaiss likās piesūcies ar cilvēku bēdām un ligām, ko nav iespējams izārstēt, tikai apārstēt un gaidīt nākamo slimības saasinājumu. Viņa pašķielēja uz Miku - arī viņš izskatījās neparasti saspringts, - Klāt esam! - Mihailovs noteica. - Šis ir mans kabinets, Iūdzu, iekārtojieties, es aiziešu pēc Zanes.

Anna Elizabete zināja, ka līdztekus darbam privātklīnikā profesors konsultē arī citās ārstniecības iestādēs, bet, ka viņam G. muižā ir pašam savs labiekārtots kabinets, bija pirmā dzirdēšana. Tātad viņš te ir vairāk nekā konsultants!

Turklāt viņa nez kāpēc bija iedomājusies, ka Zane, tāpat kā Ģirts Melderis, ārstējas pie profesora viņa privātklīnikā Rāmavā, Daugavas krastā. Protams, Zanes gadījumā tā nevarētu būt, jo Rāmavas klīnika bija atvērtā tipa ārstniecības iestāde.

Mihailova darba kabinets izstaroja rāmu mieru. Tumškoka mēbeles, klusināta gaisma, silti tekstiliju toņi, pie sienām dabas ainavu akvareļi, divās vāzēs ziedi - mārtiņrozes. Trīs milzīgi grāmatu skapji: divi slēdzami - zinātniskajai, viens vaļējs - daiļliteratūrai.

Nedzirdami atvērās durvis, un, profesora pavadīta, kabinetā ienāca Zane.

- Nu sveika, Aņka, sveiks, priekšniek! - balss skanēja izaicinoši un raupji.

Anna Elizabete un Miks Kaķītis šokēti saskatījās.

Aņka, priekšniek? No kurienes Zanei tādi zeku izteicieni?

Mihailovs nokrekšķinājās. - Zanīt, jūs man apsolījāt…

Lecīgais, Zanei līdzīgais radījums itin kā sapurinājās, ar abām rokām izbrauca cauri krietni ataugušajiem matiem un mirklī pārvērtās agrākajā Zanē Zālītē.

- Atvainojiet, profesor, biju aizdomājusies. Anna, Mik, paldies, ka atbraucāt!

- Atstāšu jūs trijatā, - Mihailovs pagājās uz durvju pusi.

- Apstaigāšu valdījumus, pārbaudīšu, vai viss kārtībā.

Iestājās dziļš klusums, tikai Zane skaļi šņākuļoja. Laikam apaukstējusies.

- Tu gribēji mūs redzēt, - Anna Elizabete klusi ierunājās.

- Nē. Es gribēju redzēt tevi. Bet… lai viņš paliek, tā būs pat labāk, - Zane bija ierasti ērcīga. - Gribēju kaut ko pastāstīt. Kamēr vēl atceros. Gan jau drīz mani nozāļos un pārvērtīs par dārzeni. Tad jums visiem beidzot būs miers… un arī mani grēki būs izpirkti.

- Zane?!

Labi, labi, pajokoju. Viss ir labi. Mihailovs ir kolosāls Večukiņš, būtu jaunāks, varētu mēģināt piecirst kanti. Nē, patiešām, viss kārtībā, tikai… galva bieži sāp.

Profesoram teici? - Anna satraucās. Miks nikni nošņācās - atkal sākas manipulācijas un ķeršana uz līdzjūtību! I - Teicu, teicu. Ar viņa svētību mani tagad staipa uz visādam pārbaudēm, sprauž klāt vadiņus, bāž trumuļos. Jūtos kā kosmonaute debesbraucēja! - Zane pasmīnēja. - Bet ne jau tāpēc jūs esat šurp braukuši, vai ne, lai klausītos vienas Vecas zeķes vaimanas par pamaitāto veselību. Tad, lūk, tā sacīt jāsaka, bļiže k telu… Līzbet, nezinu, vai esmu to nosapņojusi, vai tā notika īstenībā, bet nespēju aizmirst skatu -Panorama Plaza debesskrāpja bibliotēka, liels, tumšs galds, kāds vīrietis stāv pret mani ar muguru un runā pa stacionāro telefonu; runā vāciski: “Drīz viss būs gatavs, varēsim sākt. Gatavojiet tehniku!” - Nevienu konkrētu vārdu vai uzvārdu neminēja? - Kaķītis asi pajautāja.

- Nē, vismaz es neatceros. Bet varbūt minēja, tikai es tobrīd biju atslēgusies?

- Vari vismaz aprakstīt to vīrieti, kurš runāja pa telefonu? - Kamdēļ aprakstīt? Viņš pagriezās pret mani ar seju. Tas bija Jānis Pērkons.

- Ko tu par to visu domā? - Miks vaicāja Annai, kad viņi pēc krietnas stundas pa naksnīgo šoseju brauca mājup.

- Pagaidām vēl neesmu līdz galam izpratusi. Viens gan skaidrs - Zanei bail, mežonīgi bail. Gan no tā, ko pastrādā-jusi, gan no tā, kas notiks turpmāk - gan fiziskā, gan metafiziskā nozīmē. Pamanīji? Dažu nedēļu laikā viņa tā izkritusies, ka pēc mēneša vairs nekas nebūs palicis pāri. Pastāvīgs nervu stress ir baisa diēta. Turklāt… - viņa apklusa.

- Kas - turklāt? - Kaķītis iesāņus palūkojās un satrūkās. Anna raudāja.

- Saproti, ar Zani ir slikti… ļoti slikti. Kamēr tu smēķēji, mēs ar profesoru mazliet parunājām. Protams, tā vēl nav galīgā diagnoze, vēl būs vairāki konsiliji un tā, bet… Mihailovs ir pārliecināts, ka viņai ir ātri progresējoša šizofrēnija.

- Tu joko… - Auto salēcās un sastreipuļoja. - Vai tik jauniem tā mēdz būt?

- Un kā vēl. Diemžēl šī slimība nešķiro ne vecumus, ne dzimumus. Ārsti paši saka - tā ir viena no mūsdienu psihiatrijas lielākajām problēmām. Slimība, par kuru nekas nav līdz galam skaidrs - ne tās izcelsme, ne ārstēšanas metodes. Ir tikai hipotēzes un taustīšanās. Vieni uzskata - vainojama iedzimtība, pārmantojamība vai agrīna nervu sistēmas saslimšana, citi piesauc ārējos faktorus - skābekļa badu dzemdību laikā, ķīmisku intoksikāciju vai nepareizu neirobioloģisko vielu sintēzi organismā, fiziskas vai psihotraumas, pat vīrusu infekcijas.

- Izklausās teju pēc AIDS netaustāmās formas…

- Gandrīz. Šai slimībai ir daudz paveidu un izpausmju. Valda uzskats, ka 1-3% cilvēku (Latvijā - vairāk nekā 15 000) ir tāda vai citāda šizofrēnijas forma. Tā var parā dīties gan pieaugušiem cilvēkiem, kuru dzīve un darbs ir stresa pilni - māksliniekiem, mūziķiem vai politiķiem, gan pusaudžiem pubertātes vecumā. Tā var būt lēna un salīdzi noši nekaitīga, bet var arī strauji progresēt un novest pie t.s. šizofrēniskās plānprātības, kad intelekts, atmiņa un sprieša nas spējas saglabājas, taču rodas īpatnējas, neatgriezeniskas pārmaiņas personībā - emocionāls trulums un ēmpātijas trūkums, dzīvesprieka zudums, vienaldzība pret nopiet niem, smagiem notikumiem un pārāk liels jūtīgums pret sīkumiem utt. īpaši smagos gadījumos parādās vienlaicīga pretēju jūtu līdzāspastāvēšana un pat personības dalīšanās. - Un to visu tu iemācījies tajās dažās minūtēs, kamēr es piedūmoju gaisu?

- Ne gluži… Lielu daļu es jau zināju. Atceries, kad pagājušajā ziemā mums bija tās neizprotamās problēmas ar manu mammu, bet šovasar - ar Ģirtu, es pārraku visu pieejamo medicīnas literatūru, meklējot risinājumu.

- Skaidrs. Klau, bet tas tiešām izklausās baisi, - Miks domīgi novilka. - Ja ir tāda diagnoze, kas ar šiem cilvēkiem notiek tālāk? Ko viņi var darīt?

- Principā - dzīvot tāpat kā mēs, protams, ievērojot zināmu piesardzību un ārstu norādījumus. Apmēram piek-la daļa slimnieku mierīgi nodzīvo savu mūžu bez lielām Izmaiņām ikdienas ritmā, aptuveni tikpat ir neārstējamo, vairāk vai mazāk apārstējamo - no remisijas līdz remisijai; 5-10 % slimnieku agri vai vēlu pamet šo pasauli, bet pārējie - dzīvo, dzer neiroleptiķus un/vai antidepresantus, palaikam atrādās ārstiem, daži pat izveido ģimeni un laiž pasaulē bērnus. Cik tas ir droši, nezinu; valda uzskats -jo tuvāka radniecība (vecāki, brālis, māsa) ar šizofrēnijas slimnieku, jo lielāks risks (1/10) saslimt. Katrā ziņā - cilvēks, kuram apkārt ir labvēlīga vide, mīloša ģimene un labi draugi, pat ar šādu diagnozi var nodzīvot diezgan laimīgu mūžu. Un pretēji - ja šizofrēnijas slimnieks paliek viens, bez psiholoģiska un emocionāla atbalsta, viņš…

- Līzbet… tu taču nemēģini pateikt, ka grasies uzņemties Mātes Terēzes lomu? - Kaķītis ierūcās. Viņš Annas balsī bija pamanījis slēptas vibrācijas, kas draudēja ar nepatikšanām.

Vai reiz nepietiks? Vai tiešām Līzbetei neko neiemācīja pirmā mīlestība - aktieris varmāka un narkomāns Edgars -un viņa ambiciozā, pustrakā māte?

Vai bija par maz sāpju Ģirta Meldera un viņa psihopātisko šķietamo bērnu dēļ? Par maz Zanes nemitīgo melu, apzinātus izvēles neredzēt realitāti, sagrozīt faktus un apstākļus sev

par labu un visbeidzot - atņemt cilvēka dzīvību, pārkāpjot visas sarkanās līnijas? Varbūt Anna piekritusi arī turpmāk spodrināt Lācītes piāru?

Ilgi klusējusi, Anna Elizabete nedzirdami noteica:

- Nē, Mik, nesatraucies - cilvēku no viņa paša spēj glābt tikai viņš pats. Zanei šis ceļš būs jāiet bez mums. Galu galā -viņai ir dzīvi vecāki, brālis un māsa, ir lauku mājas - tur būs gan daba, gan klusums, gan iespēja strādāt fizisku darbu, kas šīs slimības gadījumā ir būtiski. Tas ir, būs būtiski, ja viņa saņems ārstu komisijas atzinumu, ka notikušajā vainojama slimība, ja apzinīgi ārstēsies un ja ar laiku iegūs atļauju uzturēties brīvā režīmā. Nāksies vien Zanītei sadzīvot ar pašas ģimeni. Jā, viņai tas nepatiks, taču neko darīt - es neļaušu apdraudēt Pūču Māju, mūsu večukus un… arī mūs. Tāpat jau pārāk daudz ēnu visapkārt.

Kaķītim no sirds novēlās akmens pustonnas smagumā.

Malacis, Līzbete!

Bija neiespējami iztēloties, ko Annai Elizabetei maksājusi šī smagā izvēle, taču Miks zināja - reiz pieņēmusi kādu lēmumu, viņa to vairs nemainīs.

Anna Elizabete iesāņus viņu vēroja un domīgi klusēja.

Šis nebija īstais laiks, lai stāstītu Mikam, ka profesors Mihailovs Annai atklājis vēl kaut ko, proti, milzu pārmaiņas Ģirtā Melderī. Nebrīdinot ieradies profesora klīnikā Rāmavā, viņš paziņojis - prom nebraukšot, jo dzīvoklī ieviesušās balsis, bet jumts tā vien tīko aizlidot. Daudzmaz savests kārtībā, palicis klīnikā… par brīvprātīgo palīgu. Tur arī dzīvojot un strādājot. Nepārtraukti strādājot.

- Anniņ, es pavisam piemirsu pajautāt: kā beidzās tava saruna ar mūsu maigo ķepainīti? Tikāt līdz kaut kādam kompromisam?

- Nez vai tā var sacīt. Lācītes kundze palika kabinetā dusmīga, neapmierināta un apvainojusies uz visu pasauli, tā arī nesapratusi, ka Mežāji nav “viena liela un laimīga māja, kur ļaudis nāk un iet”, jo pati to pārvērtusi par iebraucamo sētu. Kad pateicu, ka mūsu aģentūras pēdējie darbi šīs domes valdīšanas laikā būs Ziemassvētku gadatirgus un gadu mijas koncertuzvedums, bet turpmākām aktivitātēm, sevišķi pašvaldību vēlēšanu organizatoriskajai pusei, no Jaungada viņai jāmeklē cits sadarbības partneris, Lācīte izgāja no rāmjiem. Sāka brēkt - kā es tā varot, pēc visa, ko viņa mūsu labā darījusi, neaizmirstot pieminēt Konrādam tikko iedalītās divas telpas doktorāta paplašināšanai.

- Ceru, tu viņai atgādināji, kurš kuram labu darījis un kurš kuru no baigiem mēsliem vairākkārt izpestījis? -Mikam sāka raustīties plakstiņš.

Nu, pie velna šīs izmantotājas! Zane Zālīte, Ilga Loka, Maiga Lācīte - dēle dēles galā! Rīt no rīta viņš aizies pie pagastvecenes un reizi par visām reizēm pateiks, ko mežājnieki patiesībā domā par viņas valdīšanu!

- Tas nebūs nepieciešams, Kaķīt, viņa to saprata jau šovakar, - Anna uzlika vēsu delnu uz viņa rokas, un Mika trauksme pagaisa kā aizslaucīta.

Pūču Mājas logos dega siltas gaismiņas.

Egons uz lieveņa kūpināja pīpīti (esot mazkaitīgāk nekā cigaretes), Viktors mājas priekšā dauzījās ar Zorro, Omīte viesistabā klāja naksniņgaldu, bet abi Kārļi - ģenerālis un Mazais - darbistabā kaut ko tik čakli meklēja interneta plašumos, ka pat nepamanīja viņu ierašanos.

- Klau, Līzbet, neteiksim viņiem šovakar neko par Zani, labi? Gribas mieru.

- Neteiksim. Ne šovakar, ne vispār. Tā būs labāk visiem.

12. nodaļa. Pēdas putekļos

Nākamās divas dienas aizritēja tik strauji, ka pūčmājnieki pēkšņi attapās - aizparīt valsts svētki, bet parīt Mežmuižas zālē notiks koncerts, kuru rīko Lauksaimniecības skolas audzēkņi, goda viesu statusā ar strēlnieku dziesmām uzstāsies kaimiņpagasta vīru ansamblis, bet savus rokdarbus rādīs visu paaudžu mežājnieces.

Taču bija kāds “bet”- ģenerālis Kārlis Bass un pulkvežleitnants Miks Kaķītis ar kundzēm bija ielūgti Rīgas pilī uz svētku brokastīm. Ielūgumi bija atsūtīti krietni pasen, taču kaut kur paklīduši, bet nu, divas dienas pirms pasākuma, abiem kungiem piezvanīja svinīgo brokastu organizatori, lai pārliecinātos par viņu piedalīšanos, vēl īpaši uzsverot:

- Prezidents ļoti priecāsies jūs redzēt.

- Un es biju tāds muļķis, ka apsolījos ierasties, - ģenerālis Bass pie brokastu galda sirdījās. Šorīt viņam negaršoja ne omlete, ne maizītes, ne vīgriežu tēja.

- Nekreņķējies, krusttēv, es arī, - Miks nosmaidīja. - Ko mēs tagad darīsim?

- Kā - ko? Metīsimies uz viena ceļa daiļo dāmu priekšā un lūgsim baronesi un Līzbeti mūs pavadīt.

- Baronesei bronhīts, dakteris Konrāds nelaidīs.

- Tikpat labi viņš varētu apturēt pilnā gaitā no kalna braucošu lokomotīvi.

- Krusttēv, atzīsties, tu ar viņām jau visu esi sarunājis? -Miks tincināja.

- N-nu-u-u, - Bass kaitinoši vilka laiku.

- Es tev nestāstīšu neko no tā, ko šodien uzzināju!

- Labi, labi, izspiedēj, viss ir norunāts un sarunāts, - Kārlis Bass nosmaidīja.

- Un Līzbete piekrita? Viņai taču muižā jāvada koncerts! - Viņai ne. To darīs Lauksaimniecības skolas puiši. Kārlis nopogās.

- Nu, la-a-abi, - Miks norūca. - Bet man nav smokinga. - Nekas, būs labi arī ar tumšu uzvalku. Vai vēl labāk -Iesim formā!

Omīte, uzzinājusi, ka abas Bergu dāmas kopā ar abiem staltajiem policistiem dosies uz pieņemšanu pie Prezidenta, neviltotā aizkustinājumā apraudājās - tāds gods!

Turpretī Anna Elizabete uz šo brīvprātīgi obligāto akciju raudzījās krietni piezemētāk - ja reiz jāiet, iesim, galvenais, lai viss norit bez starpgadījumiem.

* * *

Ekspertu šefa Egona Damberga izteiktais minējums par amonija nitrātu un fosforu saturošas sprāgstvielas izmantošanu Dināra Loka automašīnas uzspridzināšanā apstiprinājās. Vēl vairāk - atsevišķas pazīmes norādīja, ka šāds spridzekļu sastāvs ticis izmantots gan padomju armijas pēdējo gadu varonīgajās kaujas operācijās afgāņos, gan vēlāk Gru-zijā, Groznijā un Ukrainā.

- Ko tas mums dod? - Kaķītis kārtējo reizi nervozi mēroja Bozes kabinetu.

Nespēdams izsekot viņa straujajām kustībām, Dambergs skaļi nokrakšķināja pirkstu locītavas - šī skaņa Kaķīti tracināja. Jā, viņš momentā sastinga.

- Lūdzu, kaut īsu brītiņu pastāvi mierā! - Dambergs izmantoja izdevību un kā no ložmetēja sāka bērt pārbaužu rezultātus. - Pirmkārt, tas mums dod divus aizdomās turamos - Džemu Pīcku un Valdi Āmuru. Abi savulaik dienējuši padomju armijā, sakarniekos, Afganistānas pierobežas specvienībās. Pārbaudījām - dienesta gadi viņiem nesakrīt. Bet atbilstošas zināšanas ir abiem.

- Ja es vēl kaut ko atceros no reiz mācītā un piedzīvotā, amonija nitrāts ir ļoti izplatīts rēķinu kārtošanas līdzeklis, -domīgi ierunājās ģenerālis Bass. - Tieši tāpēc, ka šī viela ir tik vienkārša, viegli iegūstama un izplatīta sadzīvē. Agrāk to plaši izmantoja kā minerālmēslojumu, tagad - mazāk. Amizanti, bet vēl pirms simts gadiem nevienam i prātā neienāca, ka šī viela labi sprāgst, tikai pareizās attiecībās jāsajauc īstie komponenti - slāpekļskābe, amonjakūdens un vēl šis tas. Pēc Pirmā pasaules kara, kad šie spridzekļi sevi pierādīja kā efektīvi, lēti un viegli pagatavojami, tos sāka ražot rūpnieciskos apmēros. Lēti un labi. Miera laikā noderēja raktuvēs, ceļu un tuneļu būvē, diemžēl tos iecienīja teroristi, tāpēc daudzās valstīs amonija nitrāts pasludināts par nelegālu ķīmisko vielu. Bet deviņdesmitajos gados Krievijā un diemžēl arī pie mums šis bija viens no spēcīgākajiem biznesa sarunu argumentiem. Un nu, kā izskatās, vecās metodes atgriežas ar jaunu sparu un uzlabojumiem!

- Mjā, - Kaķītis norūca. - Par biznesa sarunām… Man šorīt agri piezvanīja izdevniecības Magnum Lux jaunieceltais galvenais redaktors Boicovs. Gribēja padalīties ar svarīgu informāciju, proti, vakardien apmulsumā aizmirsis pastāstīt, ka pats pierunājis Dināru Loku publicēt speciālizlaidumu par Vitolda Virsnīša pārstāvētajām lietām un to dīvainajiem spriedumiem un izdevējs, pēc labākiem reitingiem un lielākas peļņas alkdams, piekritis. Viņi, Magnum Lux, spējuši šādu apkopojumu izveidot, jo kāds augstu stāvošs tieslietu sistēmas darbinieks anonīmi nodevis. redakcijas rīcībā visu lietu kopijas. Jā, un tuvākajā laikā viņš, Boicovs, gatavojot publicēšanai nākamo bumbu -dažu labu valdības locekļu tikšanās ar ēnu biznesa pārstāvjiem pie vakariņu galda kādā viesu namā dziļos laukos, kur netrūkst labu ēdienu un dzērienu, skaistu meiteņu un slavenu mūziķu, bet visu nakti skan džezs. Nē, viņš neatklās viesību sarunu ieraksta autora vārdu, jo prese atšķirībā no policijas savējos sargā. Ja kas - šī persona visiem ir labi pazīstama. Un nē, tas neesot viņa topošais sievastēvs Jānis Pērkons, lai kā mums to gribētos, bet pavisam cits cilvēks.

- Savādi, lai neteiktu - ļoti savādi, - klusi ierunājās Anna Elizabete, kuru ģenerālis Boze īpaši bija lūdzis piedalīties rīta apspriedē. - Cik nu es pārzinu izdevējdarbības plānošanu un ritmu, tāds žurnāla numurs nav izveidojams dažās dienās, pat ne nedēļā. Ja Boicovs Magnumā strādā nepilnas desmit dienas, bet žurnāls iznāca pirms trim dienām, tad teorētiski viņam no pirmās darba dienas līdz liktenīgā numura iznākšanai bija nedēļa laika, lai to visu paveiktu. Es nesaku, ka tas nav tehniski izdarāms, taču - vairāk nekā skaidrs, ka, atnākot uz Maģnumu, Boicova pūrā jau bija ja ne visi raksti, tad vismaz to sagataves.

- Vērtīgs aizrādījums, - Boze pamāja ar galvu. - Tas nozīmē tikai vienu…

- Novērošanu 24/7. Skaidrs, šef! - Grīslis piesita divus pirkstus pie deniņiem.

- Tikai uzmanīgi un klusu… - ģenerālis iesāka, bet viņu partrauca smiekli.

- …tā kā sniedziņš snieg! - puiši kori pabeidza.

- Ņirgas! - Boze pasmīnēja un mirklī kļuva nopietns. Kaķīt, ko darīsiet ar Pīckas piederīgajiem un Āmuru?

- Brauksim ciemos. Uzreiz pēc sanāksmes. Ar Līzbeti jau viss sarunāts.

- Tātad Boicovs gludina sev taciņu, imitējot aktīvu sadarbību? - Anna Elizabete domīgi švīkāja piezīmju blociņa lapu, kamēr Miks uzmanīgi līkumoja pa kārtējo reizi pārrakto Brīvības ielu. Šķita, ka Rīgas dome nolēmusi, ziemai nākot, samaitāt ielas, atstājot rīdziniekus kājniekos.

- Tieši tā, turklāt - viņa balsī skanēja patiesa nožēla par to, ka šis biznesa projekts laikam esot radījis zināmu spriedzi Loku laulātā pāra starpā.

- Cik aizkustinoša gādība! - Anna pavīpsnāja.

- nerunā, - Miks piebalsoja. - Nonācis pat tiktāl, ka Igors, redzot Ilgas neapmierinātību, pats centies atrunāt Dināru Loku no šīs idejas, taču viņš bijis iededzies un gatavs uz visu. Tāpēc arī pierunājis sievu atkāpties no amata.

- Klau, tur kaut kas neklapē, nesakrīt hronoloģija! -Anna saausījās.

- Protams, nesakrīt. Līzbet, man tev kāds lūgums…

- …vēlreiz parunāt ar Ilgu Loku zem četrām acīm?

Kaķītis ievilka elpu un pamāja ar galvu.

Kam lieki tērēt vārdus?

Līdz Mārupei, kur Lakstīgalu ielas 13. numurā dzīvoja Loki, bet turpat līdzās, krustojumā ar Ziedu ielu, - Džems Pīcka ar savu ģimeni, viņi brauca ilgi, daudz ilgāk nekā jebkad agrāk. Anna vēroja garāmslīdošās pilsētas ainiņas un prātoja, kāpēc šogad pirmssvētku nedēļā ir tik dīvaina sajūta - it kā nekas no tā visa nebūtu īsts…

Varbūt tāpēc, ka pēdējo mēnešu daudzie notikumi tik masveidīgi bija izgriezuši uz āru gan atsevišķu ļautiņu, gan sabiedrības kreiso pusi, atsedzot tos melnumus, ko parasti klāja pūdercukura glazūras kārtiņa.

Bet varbūt tāpēc, ka paralēli veiktie vēsturisko materiālu pētījumi bija radījuši apjausmu - lai kā gribētos, cilvēka dabu nav iespējams mainīt; mainās laiki un iekārtas, taču cilvēki paliek tie paši: no vienas puses, ideālisti un labsirži, kuri visiem spēkiem cenšas darīt pasauli kripatiņu labāku, no otras - varaskāri, ambiciozi alkatas, kuriem, pat uz zelta podiem sēžot, arvien ir par maz. Labi vēl, ja tādiem bēniņos viss kārtībā. Bet, ja nav, tad brīnies vien par jaunām sektām, mliģijām, partijām, globālajām idejām un sabiedriskajām kustībām, kuru lietderību neviens nespēj izskaidrot.

Kamēr multimiljonārs Pērkons pērk un pārdod medijus, veidojot impērijas un meklējot arvien jaunus līdzekļus tautas zombēšanai, tikmēr tepat līdzās vientuļi večuki un invalidi aiziet no dzīves, nosalstot vai nomirstot badā, un viņiem ir pilnīgi vienalga, ar cik lielu procentpunktu pārsvaru vēlēšanās uzvarējusi tā vai cita partija. Viņu sūrajā ikdienā šīs izmaiņas nespēlē nekādu lomu, jo, pie varas tikuši, solītāji parasti saslimst ar amnēziju smagā formā, bet, no troņa izmesti, kā likums, visās neizdarībās un kļūdās vaino citus.

Izņēmums nebija ari komerctelevīzijas JP TV Show Production direktors Vadims Kņazevs, kurš, nonācis tiesībsargājošo iestāžu gādībā un sapratis, ka viņa līdzšinējais patrons Jānis Pērkons nebūt negrasās algot labākos advokātus, lai izpestītu viņu no apsūdzības slepkavības mēģinājumā, kūdīšanā uz slepkavību un vēl trīs nāves gadījumu līdzzināšanā, bija sācis runāt, atklājot izmeklētājiem tādas lietas, no kurām mati cēlās stāvus. Tas vairs nebija stāsts par biznesa nišu pārdali vai mediju pārņemšanu, par traucējošu konkurentu vai bijušo partneru nosūtīšanu atpūtā, nē, šie ūdeņi bija daudz dziļāki, un cilvēkiem kā tādiem šajos plānos bija atvēlēta vien biomasas loma.

Anna Elizabete skaidri saprata to juridisko strupceļu, kādā bija nokļuvuši Mika Kaķīša vīri - pat ar divu ģenerāļu un (viņai bija aizdomas) vairāku citu uzticamu kār-tībsargājošo struktūru atbalstu šos zirnekļus dabūt burkā nebija iespējams - viņi uzspļāva tiesiskumam, demokrātijai, likumu kodeksiem un tiesu sistēmai kā tādai. Jo viņiem ir sava pasaules kārtība, kur likumus raksta nauda vai ļoti liela nauda, bet, ja tā nelīdz, tiek iedarbinātas citas sviras -vājību un atkarību veicināšana, brīdinājumi, draudi ģimenei un visbeidzot - traucēkļu novākšana.

Acīmredzot Pērkons ilgojās beidzot pabeigt to, pēc kā viņš bija alcis jau trīs gadus, kopš iepriekšējām pašvaldību vēlēšanām. Toreiz viņš gribēja pārņemt Roberta Lauciņa izdevniecību Magnum, taču Dinārs Loks izrādījās ātrāks, un tapa Magnum Lux, bet nu, pēc Dināra Loka īstās (vai šķietamās) nāves, Pērkonu vairs nekas neapturēs.

Diez vai Ilga Loka ar diviem mazuļiem uz rokām riskēs stāties pretī viņa miljoniem un juristu armijai.

Daži dumpinieki jau bija mēģinājuši - režisore Birmane gandrīz aizgāja bojā, iesprostota stikla akvārijā - hermētiski noslēdzamā tehnikas telpā, kur neieplūst gaiss; viņas asistents Maigurs Cinis vēl ilgi ārstēs avārijas sekas Gaiļezerā; modes dizainere, miljonāre Monta Merkmane un advokāts Rafaels Zommers, iecerējuši kopīgu nākotni (bez Pērkona) Austrijā, abi kopā ielidoja aizā; aktrise Aira Zukule, kurai sakārojās pašai savas spēles, beidza dzīvi kanalizācijas akā…

Un nu izskatās, ka arī Dinārs Loks, pretojoties Pērkona kļūšanai par akcionāru, parakstījis sev nāves spriedumu. Diemžēl neko no tā visa nevarēja pierādīt…

- Par ko tu domā, Līzbet? - Kaķītis ievaicājās, kad auto uzbrauca uz Mārupes pārvada un nogriezās pa labi, jaunbūvju virzienā.

- Par producenti Lindu Lauri. Nez kā viņai šobrīd klājas?

Miks iekšēji salēcās - Anna kārtējo reizi bija nolasījusi viņa domas. Arī viņš tikko bija domājis tieši par to pašu, un šīs pārdomas bija vairāk nekā drūmas.

Agri no rīta bija pienākusi ziņa - ieslodzītā Laure piedzīvojusi neizskaidrojamu lēkmi, pēc kuras iestājusies pilnīga ķermeņa paralīze un nespēja sazināties.

Iepriekšējā dienā sievieti apmeklējis viņas jaunais advokāts Renārs Skara, abi ilgi runājušies. Vakarā Laure paēdusi vakariņas, brīvajā laikā kaut ko rakstījusi, tad devusies gulēt. Bet no rīta… Dārzenis. Šobrīd pārvesta uz Gaiļezeru.

Kaķītis to vēl nebija paspējis izstāstīt nevienam, izņemot ģenerāli Bozi un Egonu Dambergu. Tagad arī Annai…

Noklausījusies viņa tikai mēmi pamāja ar galvu:

- Viņš apcērt galus.

- Klāt esam! - sudrabainā toijota nobremzēja pie Ziedu ielas pirmā nama.

* * *

Vecā Mežāju makšķernieka Jāzepa Pīckās vienīgā dēla Džema sieva Ilona izrādījās reti nelaipna un rupja būtne, jau no pirmā brīža bez jebkāda iemesla izrādot klajas antipātijas pret Miku, Annu un Grāfu. Taisnības labad jāsaka, šīs izjūtas bija abpusējas, un Kaķītis pat necentās būt diplomātisks vai saudzīgs.

- Pīckas kundze, kad pēdējoreiz redzējāt savu vīru?

- Pirms es vispār kaut ko saku, gribu zināt, uz kāda punkta pamata jūs mani nopratināt un ko te dara tā tur, - druknais sievišķis ar nodzerto, sarkanzilo seju un noskretušo halātu, kas nekādi negribēja turēties ciet uz kuplās bistes, ar garu, nekoptu, netīru nagu pabakstīja Annas virzienā.

Grāfs dobji un draudīgi ierūcās.

Anna klusi nočukstēja - mierā!

- Šī te, kā jums labpatika izteikties, ir mana kolēģe. Tas tur - mūsu dienesta suns. Bet es vadu izmeklēšanu jūsu kaimiņa Dināra Loka slepkavības lietā, kurā jūsu vīrs Džems Pīcka ir viens no galvenajiem aizdomās turamajiem. Vai es visu paskaidroju pietiekami saprotami, Pīckas kundze? Tātad - vai jūs būsiet tik laipna atbildēt uz mūsu jautājumiem, vai arī vēlaties doties mums līdzi uz Rīgu?

Mika Kaķīša skarbais balss tonis darīja savu. Paģirainā sievieškārtas būtne mirklī zaudēja bravūru, saplaka uz pusi mazāka un pat mēģināja sakārtoties.

- Es jau neko. Es tikai… mā-ā-jās vie-e-na, nabaga sieviete… vīrs prom, bērni prom… bet apkā-ā-rt visādi staigā. Vai, bet ko es tā - nāciet, nāciet iekšā! At-atvainojiet, man te nelie-la nekārtī-ī-ba, apteksnei šo-o-dien brī-i-vdiena…

Labāk viņi būtu palikuši ārā!

Tādu elles un cūkkūts krustojumu Anna Elizabete redzēja un oda pirmoreiz mūžā. Māja - liela, skaista Mārupes jaunbūve - no ārpuses atstāja koptas, visai glītas ēkas iespaidu, taču iekšā… viss izvandīts kājām gaisā, it kā tur velni ar raganām nedēļu no vietas būtu lēkuši rokenrolu.

Cik varēja spriest, te dzīve notika pirmā stāva istabā, kas apvienota ar virtuvi. Vismaz tā šķita pēc visur izmētātajiem netīrajiem šķīvjiem, pannām un katliem, kuros pretīgi smakoja ēdienu atliekas. Kompozīciju pilnīgāku darīja visāda lieluma, pilnuma un caurspīdīguma pakāpes glāzes, kas atradās pat tik neiespējamā vietā kā plazmas TV augšmala. Dažās bija izveidojusies jauna, balti zaļi pūkaina civilizācija, kas neapšaubāmi varētu rosināt dabas pētnieku interesi. Šur un tur stratēģiskajos punktos pa kādai tukšai, pustukšai vai puspilnai pudelei. Grīdu biezā kārtā klāja sadriskāti papīri un savalkātās drēbes, bet televīzijas ekrānā savas viltotās kaislības pilnā skaļumā izdzīvoja kulta seriāla Viņas arī raud… varones.

- Sēdieties, sēdieties, nestāviet kājās! - saimniece gandrīz laipni mudināja, pati ar lielu troksni smagi atkrizdama stūra dīvānā, kas žēli nokrakšķēja.

Anna Elizabete klusā panikā paraudzījās visapkārt, neredzēdama neko tādu, uz kā apsēsties, neriskējot pielipt. Miks it kā nevērīgi atspiedās pret durvju stenderi, un pat Grāfs palika stāvot, ar sānu cieši piespiedies Annas kājai.

- Un tā, Pīckas kundze, kad jūs pēdējoreiz redzējāt savu viru? - Miks vēlreiz atkārtoja reiz jau uzdoto jautājumu.

V-velns, viņai bija iespēja sagatavoties!

- Lūdzu, nesauciet mani par Pīcku, es šo uzvārdu nekad neesmu varējusi ciest. Mans vārds ir Ilona. Reiz biju Ilona Grandāne. Pirms sasējos ar to stulbeni…

Miks Kaķītis draudīgi ieklepojās.

- Vai, piedodiet! Jūs vaicājāt… pēdējoreiz… šķiet, tā bija aizpagājusī piektdiena, nē, ceturtdiena… Redziet, mēs… esam sastrīdējušies, un Džems jau labu laiku nenakšņo mājās. Viņam, redz, te nepatīkot, te neesot mājīgi, trūkstot sievietes rokas pieskāriena! Nez kas tad es esmu, ko?

- Jūsu vīram ir cita? - Anna bez aplinkiem pavaicāja.

- Kā jūs… - Ilona ex Grandāne norīstījās un pastiepās pēc dīvāna stūrī iestutētā viskija. Kaķītis vēlreiz ieklepojās. Grāfs viņu atbalstīja ar klusu rūcienu.

- Nu… tā varētu teikt, jā. Tā bezbikšainā kantora žurka, grāmatvede, bļin!

Pamazām, Ilonai cīnoties ar nepārvaramu vēlmi ieraut skoču un pašas mēli, kas to vien darīja, kā izlocīja vienu rupjību pēc otras, Mikam un Annai izdevās uzzināt, ka Džems Pīcka jau vairākus mēnešus esot prom. Novārdots -paša grāmatvede Žanna šo ievilkusi gultā un nelaižot laukā. Viņai esot izteikts VTO. Vīrieša trūkums organismā. Un šis, no dabas tekulis bēgulis, priecīgs censties - it kā pašam piecas mutes nebūtu jābaro; ar viņu, Ilonu, kopā sešas!

- Vai zināt, kur šī Žanna dzīvo? - Miks atvēra elektronisko piezīmju grāmatiņu.

- Kaut kur centrā. Vai varbūt Pārdaugavā. Adresi gan nezinu, tikai to, ka viņa uz pusslodzi piestrādā pie Džema, bet pamatdarbā skaitās pie tā, nu, Loka. Viņš te netālu kaimiņos dzīvo, pajautājiet šim, gan jau pateiks.

- Pīckas kundze, Ilona… Dinārs Loks aizvakar traģiski gājis bojā. Nogalināts!

Tādas pārmaiņas kāda cilvēka vaibstos Anna redzēja pirmoreiz - viņas acu priekšā no Ilonas Pīckas sejas pazuda visa krāsa, atstājot vien zaļi bālu, uztūkuši viepli. Tad viņai sāka raustīties plakstiņi un drebēt lūpas, visbeidzot - trīcēt rokas. Par spīti Mika brīdinošajam uzsaucienam Pīcka mudīgi sakampa viskija pudeli un tāpat no kakliņa pārlēja sevī trešo daļu brūnīgi zeltainā šķidruma.

Vienā stiepienā Anna pielēca pie viņas un izrāva no rokām pudeli: - Pietiek lakt!

Ilona Pīcka ex Grandāne pārsteigumā nožagojās un gandrīz atskurba.

- Kur šobrīd atrodas jūsu pieci bērni? - Anna Elizabete metās uzbrukumā.

- E-es ne-e-zinu. A-abas vecā-ā-kās mā-cās Dā-nijā, bet pui-i-kas lai-i-kam pie-e vec-tē-ē-va… - Ilonas balsī skaidri nolasījās viņas dzimtā puse.

- Ko-o? Jūsu trīs jaunākie bērni atrodas Mežājos?

- Kā-ā-dos Me-e-žājos, tai čū-ū-ks-lī jau no-o-rmā-ā-ls cilvē-ē-ks var no-o-beigties! - madāmas balsī skanēja tāds nicinājums, ka ikvienam acumirklī bija skaidrs - pasaulē nav otras tik briesmīgas un atpalikušas vietas kā Mežāji.

Kā pa celmiem, kā pa bedrēm tomēr izdevās noskaidrot, ka trīs jaunākie Pīcku bērni šobrīd atrodas pie vectēva, tas ir, Ilonas tēva, Latvijas platajā galā, jo tur ir svaigs gaiss, piens, sviests un zaļumi. Kāpēc bērni nav skolā? Ai, tā sanācis - viņai ar vīru nelabs brīdis, nolēmuši bērnus uz laiku aizsūtīt prom, lai neklausās, kā senči strīdas. Nē, ko jūs, ar skolotājiem sarunāts, puikas apsolījuši mācīties mājās! Vai bērni aizbrauca pirms vīra pazušanas? Jā, protams, citādi viņa nebūtu tos nekur laidusi, vismaz būtu atspaids bēdās…

- Pīckas kundze, kādās bēdās? - Anna kā bulterjers pieķērās šim vārdam.

- Nu, ē-ē, vī-ī-rs tak aizgājis! - Ilona ar skatienu meklēja nākamo pudeli.

- Sen jau dzerat? - Kaķītis tieši un nekaunīgi uzprasīja.

- Ko-e? E-es? Es ne-dze-ru. Ti-i-kai zā-ā-ļu tiesai… - To var redzēt, - Mika balsī skanēja dziļš riebums.

- Pīckas kundze, vai zināt, ka pirms pusotras nedēļas tika apbedīts jūsu vīratēvs Jāzeps Pīcka? Bēres sarīkoja pagasts, tie paši čūkslīgie Mežāji, kurus jūs nonicinājāt, bet jūs, pārdzērušies, seriālus pārskatījušies jaunbagātnieki, nespējāt pacelt pēcpuses, lai pavadītu viņu pēdējā gaitā!

- Mē-mēs neko ne-nezinājām! - mājas saimniece atgādināja sapļekušu sēni.

- Labi, lai tas paliek uz jūsu sirdsapziņas, - Miks asi noteica. - Lūdzu, te būs - uzrakstiet uz lapas jūsu bērnu vārdus un telefona numurus, tāpat jūsu vecāku vārdus, adresi un telefona numurus, lai varam ar viņiem sazināties.

- Ka-kam jums ta-tas? - Ilona izskatījās pārbijusies. Kaķītis nepūlējās atbildēt, tikai norādīja uz papīra lapu.

Trīcošiem pirkstiem pūloties novaldīt rakstāmo, Pīckas madāma skribelēja citu vārdu pēc cita, ilgi cīkstēdamās ap cipariem, kuri nekādi negribēja stāties rindā.

Vai tiešām šis uzblīdušais, uztūkušais violetais vieplis reiz bijis glītas sievietes seja?

Izgājuši, nē, drīzāk izsprukuši laukā no Pīcku mājas, abi ilgi rija svaigo gaisu.

- Bijāt apciemot mūsu Iloniti? - līdzās ierunājās vecišķa, laipna balss.

Tas bija sirms vīrs, salicis zem smagas gadu nastas. Izvedis pastaigāties tikpat vecu sunīti, kurš tomēr izrādījās gana žiperīgs, lai gribētu iepazīties ar Grāfu.

- Mums lietišķas dabas tikšanās, vecotēv, - Miks Kaķītis pieklājīgi atbildēja.

- Ak tā! Jūsu lielo suni ieraudzījis, nodomāju, ka esat no policijas, - večuks noteica. - Te pēdējā laikā tādas lietas notikušas, ka nebūtu nekāds brīnums…

- Mja, - Miks norūca un izvilka no jakas iekškabatas dienesta apliecību.

- Nu re, vai tad uzreiz nevarējāt pateikt!? - vecais iejūsmojās. - Nāciet, jaunie cilvēki, uz manu namiņu, iedzersim šīs vasaras liepziedu tēju, paša vākums, uzreiz viss rādīsies citā gaismā. Klausiet mani, veco skolmeistaru Auziņu!

Divkājaini četrkājainā trijotne rātni un apzinīgi sekoja vecajam skolotājam.

Mazais krāšņiem, mūžzaļiem apstādījumiem apaugušais vecais namiņš, kurā mita pensionētais skolotājs Jānis Auziņš ar savu omulīgi apaļo kundzīti, bija kā diena pret nakti, salīdzinot ar Pīcku lepno, moderno māju.

Ik stūrītis apčubināts un ērti iekārtots. Radās sajūta -iekšpusē mājiņa ir divreiz lielāka.

Manot savu viesu atzinīgos skatienus, vecais Auziņš ar smaidu atzinās - abi ar sievu visu mūžu mācījuši mājturību un darbmācību, grēks savu mitekli nesakārtot. Lai tad nu viesīši paraugot un novērtējot, kā patīk!

Patika, dikti patika!

Kokgriezumiem rotātās, paša rokām darinātās mēbeles, krāšņās, sulīgos toņos ieturētās vecmodīgi tamborētās lupatiņu grīdsegas un musturoti austie dīvānu un krēslu pārklāji. Skaisti!

Omītei te noteikti gribētos brīdi uzkavēties un parunāties ar saimniekiem, Anna Elizabete nodomāja un pavaicāja: - Auziņa kungs, vai jūsu dzīvesbiedre gadījumā nav mācījusies Kaucmindē?

Sirmais kungs ilgi un pētoši viņā noraudzījās, tad rāmi pasmaidīja:

- Jūs, jaunkundz, pazīstat drēbi! Jā, mana Martina ir pēdējā kaucmindiete.

Nevar būt! Laiks met cilpas? Ja tā, tad Omītei būs dāvana!

- Vai viņa nav mācījusies reizē ar Annu Līzi Milleri? -Anna taujāja tālāk.

- Jaunkundz, to gan vaicājiet pašai, rau, kur nāk ar tējas traukiem! Iesim dziļāk istabā, pie kamīna! Nekas tā nerosina sarunu kā tēja un dzīva uguns.

13. nodaļa. Slimība ir jāiznīcina!

Pēc stundas, nobaudījuši trīs veidu zāļu tējas ar Martas kundzes cepumiem un citronkūku, apsolījuši atvest ciemos Omīti - Martas bijušo kursabiedreni Annu Līzi Milleri - ar visu Bišu Miķeli un trīsdesmittrīsgadīgo mazdēliņu Kārlīti, viņi beidzot atvadījās. Abi vecie ļaudis, mīļi apskāvušies, durvju ailē māja ardievas.

- Jauks pāris tie vecie Auziņi, - Miks ierūcināja motoru. - Vērīgi. īsti detektīvi!

Anna neatbildēja. Vajadzēja padomāt, tagad nu patiešām vajadzēja padomāt! Pēc šodien uzzinātā daudz kas no agrāk izsecinātā rādījās pavisam citā gaismā.

- Līzbet, ko darām? Braucam pie Āmuriem uz Olaini? Piecpadsmit minūtes…

- Braucam gan! - viņa atsaucās.

Jā, pie Āmuriem vajadzētu aizbraukt… Lai gan, ja ir tā, kā nolasāms starp rindām, tad - pat ja Valdis Āmurs ir tīmekļa bieds Negantais, ne jau viņš būs īstais vainīgais uzpirktā prokurora nāvē. Tur darbojušies pavisam citi spēki…

Labi, visam savs laiks. Izrunāsies, tad redzēs, kas par lietu.

Daudz interesantāka bilde veidojās, saliekot kopā Pīcku madāmas stāstīto un veco Auziņu novērojumus. Melns pret baltu. Kā tad nu sanāk?

Mārupes pirmiedzīvotāji Auziņi izsenis mitinās savā namiņā - piedzīvojuši gan jauno māju būvniecību, pirkšanu, pārdošanu, gan daudzās kaimiņu maiņas.

Redzējuši, kā baltajā Lakstīgalu ielas namā ievācas Loki, cik mīļi dzīvojuši sākumā, kā dūdojuši pēc pirmā mazuļa piedzimšanas un cik skaļi lamājušies, lai neteiktu - rēju-šies - vēl pavisam nesen. It kā būtu apmainīti. Un cik nepatīkami par to runāt, bet - vai tam par iemeslu nevarētu būt Loka kundzes aizraušanās ar to dīvaino puisi uz motocikla, kas, skaļi dārdot un rūcot, nesās cauri visai Mārupei ikreiz, tikko Loka kungs bija devies uz darbu? Dīvaini, pēdējo divu nedēļu laikā braucējs neesot manīts, toties nu ir pazudusi pati Loka kundze.

Uzzinājuši, ka Dinārs Loks gājis bojā auto sprādzienā, večuki apstulba, ilgi klusēja, tad saskatījušies reizē ierunājas - vai tik pie vainas nebūšot Pīcka, nu, Džems Pīcka. Viņš bijis tāds kā savāds, kā apsēsts - muldējis par deviņi mēmi, stāstījis dīvainas lietas par radiovadāmiem lidaparātiem, ar kuriem varot filmēt, pārvadāt kravas un izsekot cilvēkus, kuriem tas nav jāzina. Pīcka, redz, agrāk strādājis Rīgas Radiorūpnīcā, nu, Popovā, laikam instrumentālajā cehā, toties tagad viņam esot firma, kas nodarbojas ar visādām sadzīves elektronikas lietām.

Rau, arī viņiem pilnu māju piedāvinājis ar visādiem krāmiem - kā pateicību par sava midzeņa uzkopšanu: Pīckas kundzei esot pārāk smalkas rokas un alerģiska āda, lai varētu turēt rokās lupatu un tīrāmos līdzekļus. Tad nu viņi reizi nedēļā ejot turp satīrīt, lai gan ar katru reizi tas kļūst arvien grūtāk un grūtāk, jo Pīckiene esot nolaidusies gandrīz līdz dzīvnieciskam stāvoklim. Re, ko nodara sieviešu alkoholisms un aizbēdzis vīrs.

Kā viņi zina? Nu, to jau runā visa Mārupe - pati Ilonīte izbļāvusi pa labi, pa kreisi apkaimes veikalos, aicinot vietējos just līdzi viņai, varonīgajai piecbērnu mātei, un nosodīt tekuli bēguli Džemu, kurš sapinies vecas ālavas lindrakos un aizmirsis, kur atrodas mājas. Tikai Ilonīte būtu varējusi

paskaidrot arī to, kāpēc viņai atņemtas mātes tiesības un kāpēc trīs jaunākie Pīcku bērni atrodas vecvecāku aizbildniecībā un dzīvo Latgalē.

Redz, pirms pieciem gadiem, kad viņai uzbrucis pirmais dzeršanas vilnis, pats jaunākais bērns uzgāzis sev virsū karstas zupas katlu. Dzīvību gan ārsti izglābuši, bet no smukuma nekā. Vīrs un pārējie bērni notikušajā vainojuši māti, bāriņtiesa panākusi, lai viņai atņem tiesības uz jaunākajiem bērniem, tāpēc vecvecāki žigli aizveduši puikas pie sevis -lai neatņem, lai neieliek bērnunamā.

Kopš tā laika abu lauleņu attiecības sašķobījušās un sabrukušas - Džems nodevies darbam, Ilona - mērķtiecīgai dzeršanai. Abas lielās meitas mājās nav rādījušās jau četrus gadus - kopš tēvs viņas aizsūtīja mācīties uz Dāniju. Izmācījās un palika tur. Kas gan viņām te būtu pazudis?

Aha, tātad - ja Ilona Pīckā, ex Grandām, ir tā aizdzērusies, ka nezina ne to, kas noticis ar pašas vīru, ne kaimiņu, tikai murmulē - “abi bija nešķirami draugi, vakaros tusēja Džema laboratorijā vai brauca uz Rīgu maukās” -, tad ticēt viņas stomīgajam apgalvojumam - “nekad mūžā neesmu dzirdējusi Vitolda Virsnīša vārdu” - ir tukšs numurs. Tam bābietim prātiņš aizgājis pastaigāties un nez vai atgriezīsies.

Drīzāk tiešām jāpatirpina Loka kundze - lai pastāsta par sava vīra un Džema Pīckas kopīgajiem tusiņiem laboratorijā un Rīgas braucieniem.

Nevar būt, ka viņa nezinātu, ja tādi patiešām būtu bijuši!

- Līzbet, esam atbraukuši! - Miks papurināja domās nogrimušo Annu aiz pleca. Viņi bija apstājušies kāda Olaines dzīvojamā rajona stāvlaukumā. - Ejam?

- Ejam. - Kā transā viņa izkāpa no mašīnas un atvēra aizmugures durvis: - Ejam, sunīt! Tu tur būsi vajadzīgs.

- Paga, paga Par ko tu prāto? - Kaķītis raizīgi pajautāja.

- Patiesībā - ne par ko. Smadzenēs urdās tikai viena doma - vecā Jāzepa bērni tagad dabū maksāt par to, ko viņi gadiem ilgi darījuši abiem večukiem. Par savu alkatību un vienaldzību. Vecīši visus - īsto dēlu un piecus pieņemtos bērnus - izaudzināja un nolika uz kājām, bet tie, piedod, lopi, neatbrauca ne uz bērēm, ne uz pārbedīšanu, jo, redziet, viņiem neviens to nav pateicis. Ķēmi, ne cilvēki!

- Es tev pilnīgi piekrītu, Līzbet, tie ir… - Miks apklusa un saspieda viņas roku.

Anna atspieda pieri pret viņa plecu un bridi tā pastāvēja.

- Labi, raudzīsim, ko mums pastāstīs Āmuru saime!

* * *

- Jūs taču teicāt, ka esat žurnāliste un jūs interesē patiesība par to, kas toreiz notika! - Valda Āmura balsī skanēja slēptas dusmas. Viņš knapi valdījās.

Annai Elizabetei pietika ar vienu skatienu, lai saprastu, kāpēc. Interneta niknais komentētājs, no kura baidījās, kuru respektēja, uz kura rakstīto reaģēja pat tiesibsargājo-šās instances, bija… invalids ratiņkrēslā. Viņam nebija kāju.

- Mūs patiešām interesē patiesība, lai arī neesam žurnālisti, - ierunājās Kaķītis un pastiepa Āmuram savu dienesta apliecību. - Ir izveidota īpaša grupa seksuālā maniaka Mēteļvīra notveršanai, un, tā kā jūsu meitas gadījums, ļoti iespējams, attiecas uz šo lietu, gribējām parunāties. Varbūt varat sniegt izmeklēšanai vērtīgu informāciju. Esmu Smago noziegumu pārvaldes vadītājs, Anna Elizabete - mūsu konsultante, bet Grāfs - sargs un vislielākais palīgs.

Pelēcis, dzirdēdams labvēlīgi pieminam savu vārdu, cienīgi apsēdās un pastiepa Valdim Āmuram ķepu, paveikdams to, kas pirmajā bridi neizdevās cilvēkiem.

- Labi, nāciet istabā un sēdieties, - vīrietis atmaiga. Pagriezis ratiņus, viņš viesiem pa priekšu ieripoja lielākajā istabā. - Rudīte tūliņ atnesis kafiju. Vai man pasaukt ari Viviānu? Viņa ir savā istabā. Klausās mūziku un mācās.

- Vēl ne, - Anna rāmi atteica. - Vispirms parunāsimies mēs. Nav vajadzības likt viņai vēlreiz to visu pārdzīvot.

- Paldies jums, - Āmurs aizkritušā balsī nočukstēja.

- Lai notiek - vaicājiet!

- Āmura kungs, Valdi, sakiet, lūdzu, jūs esat Negantais?

Istabā labu brīdi valdīja dziļš klusums, tad Āmurs čerkstoši iesmējās.

- Varens Negantais, vai ne? Bezkāju kroplis ratiņkrēslā, nevienam nevajadzīgs invalīds, kurš tik vien spēj kā dusmīgi lamāt valdību! Un, pat ja būtu, kas no tā?

- Nekas, es tikai pavaicāju, - Kaķītis mierīgi atbildēja.

- Redziet, līdz ar Mēteļvīra parādīšanos valstī strauji pieaudzis dažāda veida seksuālo noziegumu skaits, un mums ir zināms iemesls uzskatīt, ka tie nav viena vai dažu cilvēku ļaunie darbi, bet gan organizētas, plānotas noziedzīgās darbības. Jautājums - kāpēc, ar kādu nolūku un kam no tā tiek labums? Jūs savos interneta komentāros esat nikns, brīžam agresīvs, taču tajā pašā laikā - jūsu spriedumi ir reti loģiski, pamatoti ar faktiem un secinājumiem. Tāpēc gribēju lūgt -palīdziet mums, lai beidzot varam ar šo nelietību tikt galā!

Saspringumā trīcēdams, Valdis Āmurs alkaini tvēra katru Mika Kaķīša vārdu.

Beidzot! Beidzot kāds skaļi pateica to, ko viņš visu laiku bija domājis, par ko bija atļāvies čukstus ieminēties tikai sievai, kura viņu kušināja un rāmināja - ko nu vīrs runājot, tā nevarot būt… vai nu kāds ar nolūku darītu pāri bērniem?

- Droši vien tādā gadījumā man jums vispirms jāparāda šis, - pieripojis pie sekcijas, viņš atvēra vidējo nodalījumu un izņēma biezu mapi. - Te ir viss.

Anna vēroja, kā mainās Kaķīša sejas izteiksme, pāršķirot katru nākamo lapu. Tā viņš bija izskatījies toreiz, pirms trim gadiem, pētot slēptuvē atrasto kara laika noziegumu uzskaitījumu. Tātad Āmurs bija veicis sistemātisku izpēti! Nu, to varēja paredzēt pēc Negantā komentāriem - rakstītājs zināja, ko runā.

Miks klusēdams padeva mapi Annai un pievērsās dzīvokļa saimniekiem. Valda sieva Rudīte, nedzirdami ienākusi ar kafijas paplāti, kā sargājot bija nostājusies vīram aiz muguras un apskāvusi viņa plecus.

- Valdi, sakiet, ar ko jūs ikdienā nodarbojaties? - Miks it kā nevērīgi pajautāja.

- He, he, nu gan pajautājāt! Ar ko tāds ķēms var nodarboties? - Āmurs atkal iesmējās. Rudītes sejā iezagās rūgta grimase. - Ne ar ko. Sēžu pie datora.

- Vai spējat vadīt automašīnu? - Miks turpināja taujāt.

- Ja ar automātisko ātrumkārbu, tad jā. Bet kāpēc…?

- Valdi, ko jums apsolīja Virsnītis par klusēšanu, kad slēdza jūsu meitas lietas izmeklēšanu? - Anna asi pavaicāja.

- Kā jūs to…? - Āmurs tramīgi paraudzījās vispirms uz sievu, tad uz abiem viesiem un smagi nopūtās. - Viņš nesolīja. Viņš draudēja. Pasmējās, ka viena kropļa prasība plus nepilngadīga skuķa liecība nav vērā ņemams pamats lietas turpmākai izmeklēšanai, lai es liekoties mierā un labāk nopērkot miega zāles. Skuķis jauns, pāris nakšu cieša miega, viss aizmirsīšoties. Kas tur liels, tagad visas agri sākot sek-sot, vai nu šī kāds izņēmums. Bet Viviānai ir tikai divpadsmit gadu, un tobrīd tikko bija apritējuši vienpadsmit!

- Jūs kabinetā bijāt divi? - Miks paliecās uz viņa pusi.

- Nē. Bija arī Virsnīša palīgs, jauns puisis, viņam tāds dīvains uzvārds - ne ta’ Zālītis, ne ta’ Niedrītis, - saraucis pieri grumbās, vīrietis centās atcerēties.

Annai vēderā sāka skrāpēties ilgi nejustie kaķu nadziņi.

Grīslis? Juris Grīslis?

Viņa iesāņus pašķielēja uz Miku Kaķīti. Uzrauktā uzacs liecināja - pamanīts.

- Ar ko tā saruna beidzās? - viņš pavaicāja.

- Es aizgāju. Precīzāk - novēlēju, lai viņš sapūst ellē, un aizbraucu, aizcērtot durvis. Tas jaunais puisis vēl izskrēja man pakaļ gaitenī un atvainojās…

- Valdi, lūdzu, neapvainojieties, bet man jums jāuzdod viens jautājums - kur jūs abi ar sievu bijāt pagājušās nedēļas nogalē - no ceturtdienas līdz sestdienai?

- Kas tāds noticis, ka tā jautājat? - Valdis Āmurs aizdomīgi paglūnēja caur pieri.

- Vispirms atbilde, tad komentārs, - Miks stingri noteica.

- Hmm… Kur biju, kur biju… Slimnīcā biju. Atkal uznāca fantomsāpes… kājās, kuru nav. Rudīte aizveda mani uz Linezeru, tur tādiem ķēmiem kā es sniedz vismaz kaut kādu palīdzību. Pārējās slimnīcas tikai kratās vaļā - nav vietu, nav apdrošināšanas, nav tādu speciālistu, nav, nav, nav… Varētu padomāt, ka mēs toreiz no laba prāta skrējām ar dušmaņiem karot! - viņš nikni iesaucās. - Jā, tā bija cita valsts, kuras armijā mēs tikām iesaukti, bet tas nenozīmē, ka mēs neesam cilvēki, ka ar mums drīkst nerēķināties!

- Kuš, kuš, Valdiņ, neuztraucies, - sieva maigi glāstīja viņa plecu. - Viņi jau tikai dara savu darbu. Tāpat kā tu… toreiz. Nūja, kā jau vīrs teica, viņš bija Linezerā - tikai vakarrīt atgriezās. Drusku apārstēts, līdz nākamajai reizei…

- Jūs man neatbildējāt, - Āmurs īgni norūca. - Kāpēc…?

- Tāpēc, ka ceturtdien vai piektdien ar šāvieniem sirdī un galvā nogalināts bijušais M. zonas virsprokurors Vitolds Virsnītis un aprakts dubultā apbedījumā Mežāju pagasta vecajā kapsētā, - Kaķītis lietišķi atbildēja, gaidot reakciju. - Lai Dievs viņam žēlīgs! - Rudīte pārmeta krustu. Viņas acis vidēja sajūsma un triumfs.

- Tad nu beidzot! Maitas gabals nonācis īstajā vietā -dīc! - Āmurs skaļi iesaucās. Nevarētu teikt, ka viņa balsī skanētu līdzjūtība. - Lai kurš to izdarīja, sirsnīgs paldies viņam visas mūsu ģimenes vārdā!

- Valdi… - sieva pārmetoši ierunājās, taču vīrs bija iekarsis. - Tas nelietis to sen bija pelnījis! Ja papētīsiet materiālu mapi, redzēsiet, cik daudziem viņš salauzis dzīvi. Sāku vākt laikrakstu publikācijas, interneta rakstus, komentārus un katru mazāko informācijas kripatiņu tūliņ pēc tam, kad Viviānas lietu nogrūda atvilktnē. Nezinu, kāpēc… Varbūt cerēju uz brīnumu. Uz godīgu tiesu. Šķiet, nu tā notikusi… Pareizi ir - slimība jāiznīcina, citādi tā iznīcinās tevi.

- Tas nav tik vienkārši, Āmura kungs, - Anna Elizabete noteica. - Ir nogalināts cilvēks, kurš bijis šīs noziedzīgās sistēmas starpposms, taču īstie vainīgie joprojām atrodas uz brīvām kājām. Diezin vai virsprokurors Vitolds Virsnītis bija tas, kurš pats personīgi nodarīja pāri jūsu meitiņai. Lai gan… Taču, jā, viņš piesedza vainīgo. Bet mūsu - un jūsu! -uzdevums - palīdzēt notvert īstos noziedzniekus.

- Jums taisnība, - ducīgais vīrs lēni un domīgi pamāja ar galvu. - Sakiet, kas man jādara!

- Vispirms es ļoti gribētu zem četrām acīm parunāties ar Viviānu, - Anna palūdza. - Ja drīkst, protams. Sakiet, vai viņai patīk dzīvnieki?

- Viva tos dievina! - Rudīte iesaucās. - Sevišķi policijas suņus. Pati redzēsiet - visa istaba pilna ar Rekša un Muhtara plakātiem! Valdi, es viņu aizvedīšu, ja?

- Ved. Tikai, lūdzu, esiet saudzīga, labi? - uzticīgi, kā liels bērns viņš paraudzījās tieši Annai acīs. - Meitiņa jau tāpat ir gana daudz cietusi…

- Es jums gribētu ko piedāvāt, - nogaidījis, līdz aiz abām sievietēm aizveras istabas durvis, ātri ierunājās Kaķītis.

- Vai nāksiet pie mums strādāt?

- Kā jūs to domājat? - Valdis Āmurs izskatījās apstulbis.

- Kur strādāt? Kādam darbam, jūsuprāt, derīgs tāds bezkāju gliemis? Īstais bandītu ķērājs…

- Manā komandā vajadzīgs spēcīgs analītiķis, kurš vēro tīmekļa procesus, vāc materiālus, salīdzina tos un meklē kopsakarības. Redzu, ka jūs to lieliski spējat - jūsu materiālu mape ir vienkārši izcils darbs! No savas puses varu piedāvāt darba vietu, algu, veselības apdrošināšanu un rehabilitācijas pasākumus. Plus apmaksātu degvielu. Bet varbūt jums būtu ērtāk strādāt no mājas, onlainā?

- Es… man… - Āmurs apsviedās un aizripinājās līdz logam. Miks netraucēja.

Kad Anna Elizabete pēc krietnas pusstundas iznāca no Viviānas istabas, cieši apkampusi Grāfa masīvo kaklu, viņai sekoja tieva, bāla meitenīte.

- Mammu, tēti, mēs sadraudzējāmies! Grāfs man deva ķepu un izpildīja visas komandas. Viņš ir vēl jaukāks nekā policijas suņi televīzijā! - viņa skaļi smējās.

- Nezinu, kā jūs to panācāt, bet - paldies, - Āmurs nočukstēja. - Tas ir pirmais smaids gada laikā. Pirmais. Tagad man būs spēks cīnīties. Es piedalos!

Vaicājoši pavērusies uz Mika pusi, Anna pamanīja viņa spožās acis un smaidu lūpu kaktiņos.

Skaidrs, kaut ko sarunājuši. Vēl tikai viens jautājums.

- Āmura kungs…

- Valdi! - viņš uzstājīgi izlaboja.

- Labi. Valdi, vai pazīstat viru vārdā Džems Pīcka? Pāris gadu jaunāks par jums, dienējis sakarniekos, pabijis gan afgāņos, gan bijušās padomijas karstajos punktos?

- Nē. Vai man viņš būtu jāpazīst? - Āmurs vienaldzīgi paraustīja platos plecus. - Es taču nekur neeju. Tas ir - daudzus gadus nekur negāju. Nevarēju. Kamēr tiku pie ratiņiem. No armijas mani pēc sprādziena munīcijas noliktavā un “ievainojumiem, kas nav savietojami ar dzīvību” mirklī norakstīja, demobilizēja un nosūtīja mājās. Mūsu ārsti izdarīja brīnumus, saliekot kopā to, ko varēja salikt, apārstēja un palaida uz visām četrām pusēm. Pareizi jau ir - kam tāds puscilvēks vajadzīgs? Ziniet, tādu kā es ir ļoti daudz. Ievainotu, sašautu, saspridzinātu, kontuzētu, no viņsaules atpakaļ šaizemē atrautu. Un nevienu mēs neinteresējam. Neīstā laikā dzimuši, ne tai varai kalpojuši. Atkritumi, kas lemti lēnai sapūšanai četrās sienās. Ja tādas ir. Tā nu mitinājos te, pie sencīšiem. Labi vēl, ka pirmais stāvs. Nevienam manis nevajadzēja. Man ari ne. Gulēju, lasīju, blenzu pa logu, un tā bezgalīgi. Līdz kādu dienu tēvs no darba atnesa lietotu datoru, nolika man priekšā un teica - mācies! Todien es piedzimu otrreiz un sapratu, ka izdzīvošu. Visiem par spīti. Lēnām iemācījos rakstīt ar datoru, tad maketēt tekstus, strādāt ar bildēm, pašmācības ceļā apguvu programmēšanas pamatus, bet, kad mājās ienāca internets, sāku piedāvāt savus pakalpojumus darba tirgū. Piedodiet… - viņš, pēkšņi sakautrējies, aprāvās. - Ne jau to jūs gribējāt dzirdēt.

- Arī to, - Kaķītis pasmaidīja un piecēlās. - Skaidrs. Labi, Valdi, tad norunāts - rīt no rīta gaidu Rīgā, Lielajā Mājā, uz apspriedi. Ar visiem materiāliem.

- Ja gribat, varat tos ņemt uzreiz, - Āmurs piedāvāja. Viņš sajūsmā staroja.

- Ne, ne. Mums vēl vairākas tikšanās, nebūs laika lasīt. Rīt, - Miks atvēcinājās, tomēr Anna biezo mapi paņēma.

- Nakts gara, papētīšu. Paldies.

- Jums paldies, Anna. Par… Viviānu, - Āmurs pastiepa lāpstas lieluma ķetnu.

Rudīte viņus pavadīja līdz ārdurvīm un atvadoties bez skaņas nočukstēja:

- Es par jums abiem lūgšu Dievu. Jūs nezināt, kādu dāvanu viņam… mums visiem šodien pasniedzāt. Meita smaida, un viņš atkal jūtas kādam vajadzīgs!

- Saudzējiet sevi, Rudīt! Ja reiz vīri vienojušies par sadarbību, domāju, mēs tiksimies drīzāk un biežāk, nekā varat iedomāties. Vēl pagūsim jums apnikt.

- Nesaki neko, citādi sākšu rupji lamāties, - mašīnā iekāpusi, Anna Elizabete aizvēra acis.

- Lamāsimies duetā, bet Grāfs piegaudos trešo balsi, -Miks mēģināja viņu sasmīdināt, lai gan arī pašam kaklā spriedās kamols.

- Nē, tu man pasaki, Kaķīt, kas tā par valsti, kas tik pretīgi izturas pret saviem cilvēkiem - bērniem, večiem, slimajiem, invalīdiem?! - Anna aizsvilās un vairs nespēja apstāties. - Kamēr tu esi vesels, strādā un maksā nodokļus, tikmēr tu esi cilvēks, bet pietiek tikai kaut kam atgadīties, viss, nulle, caurums no barankas!

- Ir tā. Stulbi un netaisni, - viņš pamāja ar galvu. - Tāpēc cilvēki arvien vairāk viens no otra norobežojas un saiet sviestā, bet tīmekļa zirnekļi svin uzvaru. Līzbet… ar mums taču tā nenotiks, vai ne?

- Nē. Mēs vēl mākam runāt. Un klausīties. Klau, ko darām tālāk?

- Braucam paēst. Gribu vistas kāju. Lielu, resnu, brūnu un smaržīgu!

Grāfs Mika izvēli atbalstīja ar skaļu un varenu rējienu.

- Kaķīt, vai tavs suvietis Juris Grīslis gadījumā nav agrāk strādājis vai praktizējies prokuratūrā? - maisot karsto so-ļanku, Anna starp citu pajautāja.

| - Tev vajadzētu mainīt arodu, Mis Mārpla! - Kaķītis tēloti nevērīgi attrauca. - Jā, ir tāda lieta. Es to zināju, taču man nebija ne jausmas, ka viņš bijis Virsnīša palīgs. Tobrīd pietika ar to, ka puisis pateica - viņš grib strādāt operatīvo darbu, tas ir, izsekot, aizturēt, strādāt ar cilvēkiem, nevis tupēt kabinetā un rakties papīros. Tāpat jau mums tās rakstīšanas daudz par daudz… Bet kāpēc tu par to ieminējies? Domā, Egona māsasdēls Juris Grīslis nomiedzis Virsnīti? -Kaķītis papūta karsto zupu.

- Nu-u-u, zināšanu viņam pietiktu, šaušanas iemaņu arī, taču nedomāju, ka Grīslis būtu tāds dunduks, lai vestu upuri glabāt pie mums uz Mežājiem, - Annas atbilde izskanēja tik nopietni, ka Miks teju vai aizrijās.

Viņa taču joko?

- Līzbet…

- Ko - Līzbet? Manuprāt, mums tagad vajadzētu aizšaut uz Obelisku, tad vēl mani ļoti interesē Virsnīša atraitne…

- Es turp jau aizsūtīju Grīsli un Zariņu.

- Ahā, tad tas atkrīt, - Anna paberzēja virsdeguni. Tā viņa darīja ikreiz, kad kaut ko saspringti domāja. - Klau, tad mājupceļā ieskriesim kādā vietā, labi?

- Kas tev padomā? - Kaķītim nepatika zaļā dzirksts viņas acīs. Atkal?

- Tad redzēsi. Apsolu, būs interesanti. Bet nu gan - ēdam, zupa apledojusi.

14. nodaļa. Metamorfozes

Apbedīšanas firmā Obelisks, kas atradās Rīgas pievārtē, pašā Vienības gatves galā, neviena nebija. Tas ir, nebija neviena cita, izņemot viscaur melnā tērpušos biroja administratori ar zilganmelniem matiem, atbilstoši saldsērīgu sejas izteiksmi un izjusti žēlabainu balsi. Annai, viņu ieraugot, sanāca smiekli - tik spilgtas bija asociācijas ar Adamsu ģimenes māmiņu Mortīciju.

Ieraugot ienācējus, administratore savilka ciešanu pilnu smaidu un, roku sveicienam pastiepusi, iznāca no savas datorizētās aizgaldes, kur, cik Anna pamanīja loga stikla atspulgā, bija apzinīgi sēdējusi feisbukā.

- Esiet sveicināti mūsu sēru namā! Kā varam palīdzēt jūsu bēdās?

- Elementāri. Mums vajadzīgs jūsu izpilddirektors Vitauts Gintars, - Kaķītis parādīja melnajai skaistulei atvērtu dienesta apliecību.

- Ak, tad pasūdzējās gan! Nu gan cilvēks - naudu paņēma, bet tomēr nostučīja policijai! - no līdzjūtības un sirsnības melnmatainās būtnes balsī vairs nebija ne smakas, viņa pēkšņi bija pārvērtusies gotiskā raganā no brāļu Grimmu pasakām.

- Kurš paņēma naudu? - Miks Kaķītis laipni pārvaicāja.

- Kā - kurš, nu, tas džeks ar motociklu! Vakar atskrēja, sataisīja haju, ka mēs viņa vectētiņu ne tur un ne tad esot apglabājuši, draudēja izvazāt pa tiesām un presi, sataisīt melno piāru un ko tik vēl ne, ja neatdosim vai nu vectētiņu, vai par bērēm iemaksāto naudu. Mēs ar kolēģi pārmeklējām visas reģistru grāmatas, nu, nav bijis mums neviena Vectētiņa! Pēdējais ieraksts - par vīrieti, kas jāglabā slēgtā zārkā, jo estētisku iemeslu dēļ tuvinieki negribot, lai to ver vaļā. Šodien vajadzēja būt bērēm… bet…

- Bet? - Anna Elizabete sievišķīgi ziņkārīgi paliecās tuvāk sekretārei.

- Jūs nespējat iedomāties, kas notika! - melnā ieturēja dramatisku pauzi, tad šņācoši nočukstēja: - Mums tā vīrieša līķi no saldētavas… nozaga!

- Kad? - Kaķītis asi pajautāja.

- N-nu, ē-ē… laikam kaut kad piektdien. Re, ceturtdien ir ieraksts par viņa atvešanu un piezīmes par vēlamo apbedīšanas norisi, bet piektdienas vakarā, kad kolēģis pirms prombraukšanas pārbaudīja telpas, izrādījās, ka saldētavā vienas durtiņas stāv pusvirus. Nu, tā viņš atklāja zādzību…

- Policiju izsaucāt?

- N-nu, l-laikam n-nē. Kolēģis piezvanīja šefam, tas pavēlēja neko nedarīt, bet gaidīt viņu. Kalsnais, nu, Vilnis Kalsens, piezvanīja man, žēlojās - vienam te esot kaut kā neomulīgi. Atbraucu, nogaidījām visu vakaru, nakti un vēl rīta cēlienu, bet Vitauts tā arī neatbrauca. Izdzērām divus konjakus un tepat, dīvāniņā, arī atlūzām. Sestdien ap dienas vidu beidzot izdevās šefu sazvanīt uz mobilo, likās, ka viņš ir nezonā, nokliedza, ka nevarot runāt, lai visu noslēdzot un paši ejot mājās, pirmdien visu sakārtošot. Bet šodien jau otrdiena, un viņa joprojām nav!

- Tā, skaidrs. Šausmene tīrā veidā. Līķis nozagts, šefs pazudis. Bet kas ar naudu?

- N-nu-u, tas džeks ar motociklu tik skaļi un nikni bļāva, draudēja ar visām iespējamajām problēmām, bandītus ieskaitot, ka mēs ar Kalsno nolēmām - labāk atdosim viņam naudu, lai liekas mierā ar visu savu neesošo vectētiņu.

- Liela summa?

- Četri simti eiru.

- Un jūs to tā atstāsiet? - Miks uzrauca uzaci.

- A ko? Ja šefu tas neuztrauc, vai man jācepas? Maz mana mūžā nepatikšanu, vēl jaunas jāmeklē? Nē, paldies! Es daru tikai to, kas man jādara, un viss.

- Skaidrs. Kā var sameklēt jūsu kolēģi Vilni Kalsenu?

- A viņš nav jāmeklē, - meiča nozibināja baltus zobus.

- Eu-u-u, Kalsnais, atnāc!

Brēciens bija tik skaļš, ka aiz durvīm sāka riet tur atstātais Grāfs, un Annai nācās tās atvērt un ielaist suni iekšā. Vilks apgūlās tieši telpas vidū un burtiski pielipa ar skatienu melnajai dāmitei. Viņa lēni ieplūda biroja krēslā.

- Vi-viņš taču nekož?

Anna gribēja pajokot - norij dzīvu! taču pieklājīgi atteica: - Bez iemesla ne.

Miks otrā telpas stūrī, pētīdams zārku drapēriju paraugus, iesprauslojās.

Viņam aiz muguras čīkstot atvērās durvis, pa kurām vairāk ieslīdēja nekā ienāca personāžs, kas pilnībā atbilda savai iesaukai. Vēl kārnāku būtni Anna vairs nespēja iedomāties - Vilnis Kalsens jeb Kalsnais nesamircis varētu izskriet cauri visniknākajai lietusgāzei.

Bet viņam taču ir pilnīgi beigtas aknas!

- Marianna, cik reižu jāsaka - lūdzu, netraucē mani, kad strādāju ar klientu!

- Tavs klients vairs neaizbēgs, bet policija gan negaidīs; grib aprunāties, - par Mariannu nodēvētā šerpi nostrostēja kolēģi. - Sēdieties, jūs visi!

- Jūs droši vien tā nozagtā līķa dēļ? Vitauts beidzot jums piezvanīja? Mēs jau domājām, ka būs baigās ziepes, tak jau cilvēks. Turklāt - tāds cilvēks! Kad šorīt interneta ziņās izlasīju, man it kā iedeva pa pieri - tas taču bija viņš!

Kas - viņš? Vectētiņš? - Marianna izbolīja savas melni krāsotās acis.

- Da kāds vectētiņš! Nav bijis un nebūs nekāda vectētiņa! Es runāju par to līķi, ko nospēra. Ar diviem šautiem caurumiem, kas man bija jāaiztaisa tā, lai nevar pamanīt. Diemžēl es līdz saviem mākslas darbiem netiku, jo viņu man nozaga! - Kalsena kungs, ja pareizi saprotu, jūs apgalvojat, ka no saldētavas izzagtās mirstīgās atliekas piederēja virsprokuroram Vitoldam Virsnītim?

- A to! - Kalsnais bravūrīgi apstiprināja. - Redzēju bildi. Toč-toč viņš!

- Skaidrs. Tātad vispirms nokopējiet mums jūsu pasūtījumu žurnāla atvērumu ar šo ierakstu, - Miks pieklājīgi palūdza. - Un pēc tam pamēģiniet atcerēties: kas, kad un kādā veidā pieteica apbedīšanu?

- O, to es atceros ļoti skaidri! - Marianna palepojās. - Tā bija sieviete. Vispirms viņa piezvanīja pa telefonu. Ja nemaldos, trešdien agri no rīta, visu izprašņāja - par pakalpojumiem, cenām, servisu. Vienojāmies, teicu, ka gaidīsim ierodamies pašu un… klientu. Dāma atbrauca ceturtdien reizē ar klientu - to atveda savāda gara, melna mašīna - ne katafalks, ne transportētāji, bet smalks pikaps. To lietu kārtoja pats šefs. Manis gandrīz vairs nebija uz vietas, steidzos pie friziera. Garām skrienot, pamanīju tikai melnu plastmasas maisu - nu, tādu, kādus rāda kriminālfilmās, kur uz notikuma vietu atbrauc tiesu eksperti.

- Kāda šī dāma izskatījās? - Anna painteresējās.

- N-nu-u, ne visai. Sīka auguma, rūsganiem, īsi apcirptiem matiem, pamatīgi nopīpējusies, ļoti lielu muti - kā Carevnai Vardei, - viņa iespurcās.

- Uz kā vārda tika noformēts pasūtījums? - Miks turpināja iztaujāšanu.

- Pagaidiet, es tūliņ… Bet te nav! - Marianna pārsteigta blenza uz gandrīz tukšo ailīti. - Te rakstīts: vīrietis, 50, sakopt, slēgti, AK, 1000, bn. Un viss.

- Paskaidrosiet sīkāk?

- N-nu-u, vīrietis, 50 gadu, uzdots sakopt un sapucēt, taču norādīts glabāt slēgtā zārkā un to neatvērt, visu pēc augstākās kategorijas - ziedus, mūziku, izvadītāju, sveces, segas; skaidrā naudā iemaksāts tūkstotis. Bez kvīts, tātad…

- …bez nodokļiem, - Anna rāmi pabeidza. - Skaidrs. Un kurā kapsētā?

- N-nezinu. Te nekā nav, - Marianna apmulsusi blenza žurnālā. - Svie-ie-sts…

- Vai kāds no jums var aprakstīt motobraucēju, kurš kašķējās par savu nepareizi apbedīto vectēvu? Starp citu, kā to pazudušo nelaiķi sauca?

- Bija tāds savāds uzvārds… tā kā pīķis, tā kā puļķis, nē, ne tā… ne tā…

- Pīcka? - Anna Elizabete klusi pajautāja. Kaķītis pavērās viņā lielām acīm.

- Jā! Pīcka, Pīcka! - Marianna atkal ietaurējās. - Kā jūs to zinājāt?

- Jūs neko nepateicāt par motobraucēju, - Miks atgādināja. - Pazīstams?

- E-e-e, nu, džeks kā džeks. Nekad agrāk nebija redzēts. Pagara auguma, viscaur melnās ādās, nesimpātisks - deguns par resnu, kā kartupelis. Zilgans - moška uzdauzīts. Runāja latviski, ar slāvu akcentu. Ā, atceros, viņam piezvanīja, laikam sieva, jo šis pēkšņi pārvērtās, kļuva dikti salds - jā, Gucīt, nē, Gucīt…

- Marianna, vai jūs esat simtprocentīgi pārliecināta, ka viņš teica Gucīt?

- Par ko jūs mani uzskatāt? Man maksā par to, lai es pareizi sadzirdētu!

Miks ar Annu saskatījās.

Ak tā? Motociklists un Gucīte?

I - Skaidrs. Labi, tad mums atlikuši trīs jautājumi - vai jūsu firmas apbedītāji tērpjas melnos kombinezonos, ar kādām automašīnām pārvietojas un kur var sameklēt jūsu šefu Vitautu Gintaru? - Kaķītis pavērās abos darbiniekos.

- Melnu kombinezonu mums nav. Mums vispār nav nekādu kombinezonu, tas ir lētais gals! Mūsējie darbinieki tērpjas melnos īpaša piegriezuma uzvalkos, lai skaisti un lai ērti strādāt, - ar lepnumu noteica Kalsnais. - Par mašīnām nemācēšu teikt. Sava autoparka mums nav, kad vajag, nomājām no kolēģiem, to gan vienmēr kārtoja pats Vitauts. Ir bijušas visādas - gan limuzīni, gan vaļēji kravas auto, gan zirgu pajūgi. Kā pasūta. Bet, kur šobrīd sameklēt šefu, -nezinu. Iespējams, Lietuvā, pie mātes. Viņa dzīvo kaut kur uz Klaipēdas pusi, pie jūras. Varbūt apslimusi?

- Paldies, jūs mums ļoti palīdzējāt, - Miks piecēlās. Anna vēl vilcinājās.

- Sakiet, Marianna, Vilni, vai šajās dienās te nav noticis vēl kaut kas savāds, nu, kaut kas tāds, kas neiederas parastajā notikumu kārtībā?

Abi uzrunātie saskatījās. Viņu skatienā skaidri varēja nolasīt - teikt, neteikt?

- Nu, kad jūs tā jautājat… - Marianna iesāka, tad saminstinājās. - Viendien man piezvanīja kāda sieviete un šausmīgi ilgi, sīkumaini un detalizēti iztaujāja par kremācijas īpatnībām - kā tas notiek, cik karstas liesmas, cik ilgi jādedzina, lai nekas nepaliek pāri, vai sadeg arī zobi, zobu implanti un kaulos iedzīvinātās medicīniskā metāla skrūves? Godīgi sakot, tādus jautājumus nekad nebiju dzirdējusi - man bija grūti atbildēt, nācās saukt Kalsno.

- Ja godīgi, izlikās, ka tai dāmītei visi nav mājās, - Vilnis Kalsens nodrebinājās, it kā no atmiņām vien viņam būtu sameties nelabi. - Tā bija patoloģiska interese.

- Varat aprakstīt zvanītājas balsi? - Annai kaut kas ienāca prātā. Un ja nu…

- Dīvaini, ka jautājat. Mēs pēc tam abi nospriedām, ka kremēšanas pētnieces balss mats matā līdzinās tās sievietes balsij, kas pasūtīja noslēpumainā vīrieša, tas ir, prokurora Vitolda Virsnīša, apbedīšanu un kura pēc tam atveda klientu uz mūsu saldētavu… - stāstīja Marianna. Pēkšņi viņas gotisko seju apgaismoja kāda atklāsme. - Es sapratu, kāpēc te nav atzīmes par kapsētu! Viņi to grasījās kremēt! Pēc tam jau var kaut uz naktsgaldiņa lādītē turēt…

- Līzbet, tu esi monstrs! Izdomāt šitādu jautājumu! -Miks uzslavēja Annu Elizabeti, kad viņi brauca atpakaļ uz Rīgu. - Un kurp tagad?

- Uz Ģirta pagalmu, - viņa attrauca.

- Uz Hos… pitāļu ielu? - Miks pārsteigumā gandrīz aizrijās ar konfekti.

- Jā, apciemosim kādu cilvēku.

- Tikai nesaki, ka tevi interesē gaišreģe Madame Fosa.

- Tieši tā. Man viņai ir kas vaicājams. Nepuksti, labi?

Nu, ko tu padarīsi? Mīļi paskatās ar lielajām kaķacīm, noplivina skropstas, un tu, policijas pulkvežleitnants, nesies kā velns cauri visai Rīgai. Jo tā vajag. Labi. Ja vajag, tad vajag. Pavēles neapspriež, bet izpilda. Ātri un precīzi.

- Līzbet, vai tu domā to pašu, ko es?

- Par motociklistu, Gucīti, pīpmani un Pīcku vectētiņu?

- Mjā, - Kaķītis noņurdēja. Viņa tiešām bija domājusi to pašu. - Es tikai nesaprotu, kā šajā kombinācijā iederas vectētiņš…

- Ne-a, Kaķīt Miķelīt, ne jau vectētiņš ir lieks, bet trūkst viena personāža.

Neko sīkāk paskaidrot viņa nebija pierunājama.

Divi draugi un kaimiņi - Dinārs Loks un Džems Pīcka -pa vakariem kopīgi rosās garāžā iekārtotā laboratorijā. Abiem ir sievas, abiem mīļākās. Abiem viena grāmatvede, kura ir arī Džema Pīckās mīļākā. Dināra Loka mīļākā ir viņa sekretāre, kurai vienlaikus pieder arī pašai sava mazfirmiņa.

Tajā pašā laikā abu draugu mīļākās strādā vienā darbavietā - Lokam piederošajā izdevniecībā Magnum Lux. Un abi draugi šobrīd burtiski izgaisuši no zemes virsas. Pazuduši. Viens (teorētiski) miris - uzsprādzis un sadedzis, pārvēršoties pelnu kaudzītē -, par otru vispār nekādu ziņu. Burvīga kombinācija!

Interesanti, kā tajā iederas lāga vectētiņš Jāzeps Pīcka, Mežāju kapsēta, ar diviem šāvieniem nobeigtais prokurors Virsnītis un beigtais pirāts Lokmēlis?

- Esam klāt, kundze, lūdzu, izkāpiet! - Kaķītis pajokojās.

Ģirta Meldera mājas iekšpagalmā izskatījās tieši tāpat kā pēdējo reizi, kad viņi te bija pirms divām nedēļām. Vienīgi milzīgās lapu kaudzes bija aizvestas, zeme tumsnēja pavisam kaila, gaidot pirmā sniedziņa maigās mežģīnes.

- Uznāksi līdzi? - satumsušā balsī Anna palūdza Mikam. Viņš pamāja.

Kā gan citādi! Uz to midzeni viņš Līzbeti vienu nelaidīs!

Liels bija abu pārsteigums, Madame Fosas birojdzīvokļa vietā ieraugot izgāztas durvis un remontdarbus. Kāds no strādniekiem, tuvāk durvīm būdams, skaļi uzsauca:

- Jums kaut ko vajadzēja?

- Jā. Mēs ieradāmies pie Madame Fosas, gaišreģes.

- Kundzīt, jūs laikam esat sajaukusi gadsimtus. Te tādas nav un nekad nav bijis. Mēs te jau mēnesi taisām remontu, līdz nedēļas beigām jāpabeidz. Ja tas ir viss, lūdzu, ejiet savu ceļu un netraucējiet strādāt! Vazājas te visādi…

Anna Elizabete lielām acīm paraudzījās Mikā un nočukstēja: - Bet mēs taču…

- Līzbet, ej lejā pie Grāfa un gaidiet mani tur. Es mazliet ar viņu aprunāšos.

- Tikai esi uzmanīgs, ja?

Vai viņai būtu jāsaka Mikam, ka gājiens ir veltīgs?

Vai pagātnei ir vara pār šodienu? Tā Anna bija jautājusi gaišreģei, bet viņa atbildes vietā bija uzdāvinājusi rūnu kauliņus un pateikusi - tas tev jānoskaidro pašai.

Un nu viņa bija pazudusi. Izgaisusi. Tāpat kā visi pārējie, šajā zirnekļa tīklā ielipušie. No dažiem bija atlikušas izsūktas čauliņas, no citiem - tikai ēnas.

Pēkšņi Annai Elizabetei līdz sāpēm sagribējās būt pie savējiem Pūču Mājā. Kaut nu Miks ātrāk tiktu galā ar strādniekiem! Ir laiks braukt…

* * *

- Nē, bet jūs man paskaidrojiet, kas tik interesants un saistošs ir tajos jūsu internetos, ka to dēļ cilvēki cits citu galē nost, sūdz tiesā un maksā milzīgas naudas? - nikni šķindinādama karotes, Omīte purpināja.

Jo vairāk viņa klausījās tajā, ko stāstīja Anna, Miks un viņa puiši, jo mazāk saprata šo pasauli. Kā var kaut kādus dzelžus, tīklus un vadus vērtēt augstāk par cilvēku dzīvībām?

Vakariņas bija pagājušas rāmi omulīgā gaisotnē, skābu kāpostu zupa ar ribiņām un lauku rupjmaizi gāja pie sirds visiem, jo īpaši abiem Kaķīša palīgiem Jurim Grīslim un Ritvaram Zariņam, kuri atbrauca tik pārguruši, ka spēja vien truli blenzt sienā. Labas vakariņas un dubultkafija darīja brīnumus, un nu viss pulciņš, cieši saspiedušies, tupēja ap virtuves galdu un malkoja ūpenīti.

- Redzi, Anna Līze, mūsu jaunībā bija avīzes un žurnāli, kuru redakcijās strādāja nopietni cilvēki, ar ļoti labu akadēmisko izglītību un augstu inteliģenci, daudzi pat bija zinātnieki. Jā, mēs varam runāt par varas un ideoloģijas zīmogu, taču profesionalitātes ziņā viņi atradās trīs gaismas gadu attālumā no šodienas skribentiem, ar kādiem pilni ziņu portāli. Atcerieties, mēs jau pirms gada par to runājām - toreiz vēl mūsu vidū bija arī Zane -, ka žurnālistika šī vārda labākajā izpratnē Latvijā ir beigusies. Palikušas tikai biznesa un politiskās intereses, kas ietērptas masu mediju ādiņās, - ģenerālis Kārlis Bass aizkūpināja pīpīti.

- …un tas savukārt nozīmē - dari visu, raksti visu, lai tikai nāk nauda, - Anna ļaunīgi pasmīnēja. - Štrunts par patiesību un faktu atbilstību, štrunts par ētiku un apten-koto cilvēku izjūtām! Viss tiek aizsegts ar preses un vārda brīvību, jo šodienas medijiem galvenais - klikšķu skaits pie katras ziņas. Tā ir dzīva nauda.

- Nesaprotu… Klikšķis - nauda? - Omīte vērās viņos savām zilajām neaizmirstulīšu acīm. - Kā tas var būt?

- Elementāri, Omīt, nāc, apsēdies, es parādīšu! - Kārlis novilka apbēdināto večiņu līdzās pie galda un atvēra planšetdatoru. - Skaties! Mēs ieejam internetā, nu, piemēram, delfos, un paskatāmies, kas šodien noticis. Re, te ir ziņu rubrikas, vari izvēlēties, kādas ziņas gribi lasīt, bet te, uz leju -parādās virsraksti un piesaistītās bildes. Ja ar pelīti uzklikšķina uz virsraksta vai bildes, atveras pats rakstu gabals, ko tagad var izlasīt pilnībā. Bet, lūk, pašā apakšā ir komentāri un lodziņš, kurā tu vari ierakstīt arī savu viedokli.

- Vai man tas obligāti jādara? - Omites jautājums izskanēja tik tīri un naivi, ka klātesošie vienkārši apstulba.

Patiešām - vai tas obligāti jādara?

- Nē, Omīt, tas nav jādara, un vismazāk te būtu ko darīt tiem, kam vispār nav nojēgas par uzrakstītajām lietām. Diemžēl tie parasti ir lielākie komentētāji, kuri zina visu par visiem, prot visu un neskopojas ar privātām ķengām.

- Re, paskaties! Ziņa “Deputāts Lejasosis aizmidzis Saeimas sēdes laikā” un bilde. Trīs teikumi teksta, bet zem pašas ziņas - 638 komentāri, un tici man - tur nav neviena viņam labvēlīga. Vai cita ziņa “Aktrise Lejiņa pievērsusies režijai”. Un atkal - 493 komentāri, un visi žultaini…

- Tās taču ir tiesu lietas! - sirmā večiņa izslējās visā savā smalkajā augumiņā.

- Protams, Omīt, - Miks Kaķītis rāmi piekrita. - Tās IR tiesu lietas. Ja mums būtu sakārtota likumdošana, lai nepieļautu tādu interneta mediju patvaļu, bet to īpašniekiem juridiski un finansiāli būtu jāatbild par katru anonīmo aizskārumu, apmelojumu un draudu, ticiet - šis peļņas avots ātri kļūtu neienesīgs daudzo tiesas prāvu dēļ. Kamēr tā nav, mēs cīnāmies ar vējdzirnavām - komentāros ikviens var pļeterēt uz nebēdu, gānīties, draudēt, necenzēti lamāties, un medija īpašniekam par to nekas, jo, raugi, likumdošanas ietvaros komentāru sadaļā iestrādātas divas izvēlnes -anonīmā un reģistrētā, un viņš, labticīgais nabadziņš, nav vainīgs, ja neaudzinātie cilvēki izvēlas izpausties anonīmi.

- Tu aizmirsi piebilst, ka liela daļa šādu mediju īpašnieku algo savas troļļu fermas, kas gādā par klikšķiem, proti, ziņu skatījumu daudzumu un komentāru skaitu, kas savukārt kalpo par statistisko argumentu reklāmdevējiem, - Kārlis smīnēdams papildināja. - Visi zina, ka tas būvēts uz meliem, bet tik un tā turpina tā darīt, jo - cipari taču griežas! Turklāt - tā dara visi.

- Nolādēts aplis, no kura nav izejas… - nomurmināja vecā baronese.

- Diemžēl, Anna Roze, jums taisnība, - piekrītoši pamāja ģenerālis Bass. - Jau Nostradams pareģoja: cilvēci pazudinos kauliņi, un tā atgriezīsies pie spalvām.

- Tur laikam nekas nav darāms, vismaz pagaidām, - apcerīgi ierunājās dakteris Arvis Konrāds. - Sabiedrība kopumā nav gudrāka par mazu bērnu - ja teiksi, ka nedrīkst, darīs tieši to, ko nedrīkst; bet, ja vēlēsi darīt tā, rīkosies tieši pretēji. Jāļauj izslimot un pašiem ieskriet ar pieri sienā tā, lai sāp. Tad sapratīs, ka tā nevar. Nedrīkst.

- Bet zināt, kas visā šajā komentāru un troļļu būšanā ir pats smieklīgākais? - pavaicāja Kārlis. - Kad šādu trolli izseko un uzrunā personīgi, vienalga, vai tas notiek turpat tīklos vai pa telefonu, vai piezvanot pie viņa mājas durvīm, viņš kļūst par zaļi bālu galertu. Vareni un drosmīgi tikai anonīmajos komentāros, dzīvē viņi ir pēdējie gļēvuļi un lupatas. Briesmīgākais, ka šībrīža mediju politika un sabiedrības kopējā ideoloģija virzīta tieši uz to, lai cilvēkus padarītu par bezmugurkaula radībām, glumiem gliemjiem, kas vairs nespēj piecelties kājās, bet pārvietojas lienot un aiz sevis atstājot gļotainu sliedi…

- Tas pats ir ar likumpārkāpējiem, īpaši - sērijveida noziedzniekiem. Kad tādu maniaku savaņģo drošības iestādes, viņš pēkšņi kļūst tik balts un pūkains, ka neviens, pat vispiekasīgākais prokurors viņa rīcībā vairs nespēj saskatīt nekādu nozieguma sastāvu, un galā sanāk - cilvēks vienkārši kļūdījies, - īgņojās Miks.

- Protams, protams, kļūdījies, - pavīpsnāja Kārlis. - Un tā septiņpadsmit reižu no vietas. Tikai tīmekli nez kāpēc parasti “kļūdās” tie, kuri savu aptenkojamo objektu pat acīs nav redzējuši, taču tas viņus neattur no viedokļa paušanas.

15. nodaļa. Vilki un hiēnas

- Daudz sliktāk, ja ar šādiem glumžiem kādu laiciņu ir nācies dalīt vienu darba vietu, mājokli vai pat maizes riku. Tu tādam saki labrīt, pretī saņem iestudētu dežūrsmaidu, bet aiz muguras jau tiek asināts tutenītis un lāpstiņa…

- Līzbet, nojaušu, uz ko tu tēmē, - pasmīnēja Kaķītis. - Taču šis būtu jautājums profesoram Mihailovam. Visticamāk, liela daļa šo cilvēku ir ne tikai emocionāli nestabili, bet ari psihiski slimi. Diemžēl katram psihiatra izziņu nepieprasīsi…

- Bet vajadzētu! - noskaldīja Egons Dambergs. - Mums būtu mazāk darba.

- Vienkāršākais ceļš - izveidot Latvijas troļļotāju reģistru, proti, publisku reģistru, kurā pēc zināmām pazīmēm iekļaut brālīšus un māsiņas no trollīšu cilts, - sapņaini ierunājās Kārlis. - Tehniski tas nebūtu tik grūti, jo izsekošanas programmu ir gana daudz… gan oficiālu, gan… mazāk oficiālu. Ja nopietni, tas būtu viens no Valsts datu inspekcijas pienākumiem, kas risināms tandēmā ar drošībniekiem. Realitāte diemžēl ir tāda, ka viena otra testa režīmā nopeilēta IP adrese aizved uz tādiem serveriem, kuru turētāji vismaz vārdos ir vislielākie tiesību sargātāji, kamēr darbos -attiecīgās iestādes darbinieki troļļo uz nebēdu un to nedara no saviem viedtālruņiem! Interesanti pavērot, kā samazinās komentāru daudzums, beidzoties iestāžu darbalaikam.

- Skatos, esi krietni pētījis, - ģenerālis Bass cieši paskatījās vārdabrālī.

- Esmu gan. Man ir sakrājies dikti smuks dosjē ar mīļo trollīšu nedarbiem…

- Klausieties, man ir ideja! - iesaucās Juris Grīslis. - Bet kas notiktu, ja izdotos izveidot pozitīvo kontroles mehānismu? Piemēram, aiziet trollis uz veikalu, grib norēķināties, bet karšu lasītājs izdod informāciju, ka šomēnes šim cilvēkam pārtiku nedrīkst pārdot, jo pārkāpti vairāki interneta ētikas noteikumi. Vai ari - “par rupjībām internetā jums šomēnes tiek divkāršoti nodokļi!”.

- Nu, dēls, tu esi sadistiņš! - nosmējās Dambergs. - Viss manī. Bet, ja nopietni, pietiktu ar to, ka bankomāts neapkalpotu viņu bankas kartes. Taču tas iespējams tikai tad, ja konkrētās personas bankas dati, e-pasts un elektroniskais paraksts piesaistīts konkrētai, nemainīgai IP adresei, diemžēl (vai par laimi) vairāk nekā puse Latvijas izmanto dinamiskās IP adreses. Un tad sanāk tā - šodien ar to komentē deputāts Jānis, rīt - sētnieks Antons, parīt - vēl kāds. Toties statiskie IP adrešu diapazoni ļauj labi nopeilēt konkrētu iestādi. Teiksim, no savas pieredzes varu teikt, ka lielākie internetklimtēji darba laikā mīt skolās, pašvaldības iestādēs, dažādās izdevniecībās un mediju kompānijās.

- Nu, pēdējie var atrunāties ar to, ka viņiem internets akūti vajadzīgs darbam - nepārtraukti jātur roka uz pulsa, lai konkurenti ar kādu informācijas kripatiņu neaizskrien garām, jo tas būtu profesionālais krahs un dzīves gals, -Anna paironizēja. - Taču reālās aizkulises ir daudz prastākas un neglītākas. No ziņas skatījumu biežuma atkarīgs tās reitings attiecīgās dienas ziņu topā, attiecīgi - autora honorārs. Savukārt lielāku unikālo klikšķu skaitu var uzdzīt tikai tad, ja ziņai tiek atļauti komentāri un ja komentētāji vēl tiek mākslīgi uzkūdīti. Lūk, tad veidojas lasītāko ziņu topi, par kuriem mēs, ļautiņi parastie, brīnāmies - kurš šo ārprātu lasa? Un atkal iegriežas nolādētais aplis: ja topā, tātad labs

un interesants - jāizlasa! Bet stāsts pavisam par ko citu par naudu. Kā parasti, tikai un vienīgi par naudu un reklāmdevējiem, kuriem jānotirgo reklāmas laukumi, bet tie pie lasītākām rubrikām maksā dārgāk.

- Līzbetiņ, tā taču ir apzināta krāpšana! - Omīte satraukusies ņurcīja rokās trauku dvielīti. - Vai tad neviens par to nezina? Kā valdība var ko tādu pieļaut?

- Vecmāmiņ, vecmāmiņ, tu esi tik mīļa un jauka, ka es negribu tev stāstīt par to, kā tiek pasūtītas viltus ziņas, aptaujas un statistika, - Kārlis apskāva sīko večiņu. - Jūs stāstījāt, ka padomju laikos vēlēšanu dienā par vienīgo partiju nobalsojušo pilsoņu skaits varēja pārsniegt simts procentus. Nu, to pašu var teikt par šodienas sabiedriskajām un ekonomiskajām tendencēm. Ir tā, kā vajag.

- Tad tie vairs nav meli, bet sērga, nāvējoša sērga! -baronese Anna Roze asi noteica. - Labi, Līzbet, ka aizsūtīji Loceni prom. Man no viņas aukstā skatiena šermuļi skrēja pa kauliem. Ja tādi cilvēki strādā par izdevējiem…

- Kam nauda, tam teikšana, - ģenerālis Bass sirdīgi pabikstīja pipīti.

Ar pusausi klausīdamās, Anna Elizabete ar garu pirkstu bakstījās pa Kārļa planšeti, kaut ko meklējot.

Lūk, lūk, te jau tas bija!

- Re, ko par to raksta gudri ļaudis ar grādiem, - viņa ar karotīti pieskandināja pie krūzītes. - Un tā: “Līdz ar moderno tehnoloģiju attistibu strauji pieaug sociālo tiklu fenomena loma cilvēku dzīvē, kas ir īpaši izdevīgi visiem, kuri kaut ko ražo vai pārdod,” pilnīgi atklāti stāsta Mr. Cuker-mans, kura radītais megatīkls ir aprijis pasauli. Viņš nenoliedz - soctīklu īstā funkcija ir nevis komunicēt, bet pārdot. Idejas, preces, vajadzības, pakalpojumus un, jā, arī atkarības. Komunikācija ir tikai patīkama blakuslieta. Diemžēl gan cukuriņš, gan mūsu pašmāju draudzīgie komunikatori nav izdarījuši neko, lai aizsargātos no viltus profiliem, un šobrīd soctīklos to ir desmitreiz vairāk nekā reālo lietotāju. Atcerieties, mūsu Zanītei bija septiņi tikai feisbukā vien! Tā ir kopīga interneta platformu iezīme - reitingu un naudas dēļ uzrādīt vairāk lietotāju nekā īstenībā, provocēt mākslīgas diskusijas, rakstīt viltus komentārus, lielīties ar lielāku draugu vai sekotāju skaitu. Igaunijā, rau, šo lietu atrisināja vienkārši - pāris paraugprāvu par datu viltošanu, un pēkšņi ēterā iestājās patīkams klusums. Cik zinu, tas ietekmējis ari kriminālo statistiku - samazinājies ar tīmekli saistīto, tajā skaitā seksuālo, noziegumu skaits. Un vēl - tie paši igauņu analītiķi izpētījuši, ka pēdējā laikā mūsu kaimiņi internetu sākuši pastiprināti lietot biznesa un arvien retāk - privātajām vajadzībām. Acīmredzot viņi savu “urbānās vientulības fenomenu” risina citādi. Reālajā dzīvē.

ļ - Tajā pašā laikā - nevar noliegt, ka tīmeklis var dot daudz laba, - Kārlis metās palīgā nabaga internetam, kas, kā viņam šķita, tūliņ tiks nolinčots un atslēgts uz mūžu. - Mēs varam strādāt no mājas, nokārtot bankas maksājumus, pasūtīt ceļojuma vai teātra biļetes, iepirkties, gūt neierobežoti daudz visādu zināšanu, kas, pareizi atlasītas, spēj ārkārtīgi palīdzēt un izglītot. Un vēl - tīkls ļauj atrast sev līdzīgos - domubiedrus, vienā virzienā domājošos. Ļauj radīt savu pulciņu, pirmatnējo kopienu, kas var augt un plesties, bet var arī saglabāt sākotnējo struktūru un apjomu. Tam, protams, ir gan pozitīva, gan negatīva nozīme, jo savējos meklē un atrod gan labi cilvēki, gan noziedznieki…

- Runājot par noziedzniekiem un tīmekli, Kārli, vai tev izdevās izrakt kaut ko noderīgu par mūsu pirātu Lokmēli un viņa sakariem? - Kaķītis ievaicājās.

- Mhm, jā, kaut kas atradās gan, - Mazais Kārlis ābolmaizes pilnu muti atņurdēja, tad, padzēries tēju, sāka stāstit. - Izpētot nozieguma vietā konfiscēto datoru cietos diskus, operatīvās atmiņas un interneta pārlūku vēsturi, izgaismojās interesanta ainiņa - Ints Lokmēlis pēdējā laikā vairākkārt saņēmis gan lietišķas brīdinājuma vēstules pārtraukt savu pirātisko darbību, gan solījumus tiesāties, gan tiešus un nepastarpinātus draudus sadot pa zobiem ar stellatslēgu, lai visu atlikušo dzīvi varētu ēst tikai šķidras putriņas. E-pastu sūtītāji - sabiedrībā labi pazīstami cilvēki - dzejnieki, rakstnieki, izdevēji, mūziķi, fotogrāfi, žurnālisti. Visi, kuru darbus Lokmēlis pri(h)vatizējis un digitalizējot izlicis globālajā tīmeklī. Viņa interneta vietnēs bija un joprojām atrodas vairāk nekā desmit tūkstoši piratizētu darbu, par kuriem, pēc Lokmēļa prāta, to radītāji jau sen atlīdzību saņēmuši, tāpēc turpmāk tiem par brīvu jābūt pieejamiem visiem un ikvienam.

- Un? Ir kāds īpaši aizdomīgs autors?

- Patiesībā pieci, - Kārlis pasmaidīja. - Nikni, dusmīgi un saērcināti gan zādzību, gan Lokmēļa nekaunības dēļ.

- Vai mēs viņus pazīstam? - dzīvi painteresējās Omīte.

- Un kā vēl. Kad nosaukšu vārdus, jūs būsiet mērenā šokiņā! - viņš vilcinājās.

- Kārlēn, nespēlē teijāteri, stāsti, citādi noplūkšu ausis! -ģenerālis iebasojās.

- Te nu bija, pat slavas mirkli neļaujat izbaudīt, skauģdeguņi! Labi, labi, klausieties - izstāstīšu visu kā pie bikts!

* * *

Pirmais nopirātotais autors bija sirmais vēsturisko romānu rakstnieks Aldis Kursis, kura prāts un spalva savulaik radījuši vairāk nekā divdesmit stāstu par senatni. Un visi darbi, pēdējo, pagājušogad izdoto Mantojumu ieskaitot, digitalizētā veidā bija brīvi pieejami Lokmēļa pirātu vietnēs.

Savus spožākos slavas brīžus piedzīvojis vēl padomju laikā, Kursis joprojām turpināja rakstīt, vienīgi nu šos darbus vairs neizdeva simt tūkstošu metienos kā agrāk, tirāža labi ja sasniedza tūkstoti. Vecais virs mita dziļos laukos, tālu prom no pagasta centra, veselība pašvaka, garais mūžs liec pie zemes, līdzās neviena, kurš parūpētos par sadzīviskiem sīkumiem, kur nu vēl par literārā mantojuma lietām vai autorprocentiem par agrāk publicētajiem un joprojām labi lasītajiem darbiem. Tā arī dzīvojis - no niecīgās pensijas, iejūtīgu kaimiņu piena kanniņām un sapņiem par paša darbu bibliotēku. Ne skaļvārdīgie tautas gara mantojuma sargātāji ministri, ne mutvārdu daiļrades centru vadoņi viņa labā nepakustināja ne pirkstiņu. Tā viņš arī nomira -viens savā mežmalas būdiņā.

Bet nākamajā dienā pēc vecā rakstnieka nāves pirāta

Lokmēļa e-pastā bija iekritis īpatnējs vēstījums:

Tu atņēmi Kursim maizes kumosu, es atņemšu tev dzīvību. Gatavojies.

Sūtītājs - kāds, kurš tieši šim nolūkam radījis e-pasta adresi vikings@inbox.lv, nosūtījis ziņu un adresi likvidējis.

Gluži kā @Anonymous tviterkonts, Anna Elizabete nodomāja. Izdara un izgaist.

Otrs Lokmēļa apzagtais autors bija pirms desmit gadiem aizsaulē aizgājušais fotogrāfs Osvalds Kronis, kura savdabīgās, melnbaltās dabas bildes un aktus augstu vērtēja gan bijušās padomijas, gan Eiropas fotomākslinieki.

Šodien viņa darbu oriģināli, jo sevišķi negatīvi, maksāja ļoti lielu naudu, kas slavenā fotogrāfa ģimenei būtu liels atspaids, taču Lokmēlis, nez kā piekļuvis darbu negatīviem, bija visus ieskenējis superaugstā kvalitātē un izlicis tīmekli.

Anna atcerējās - dzeltenā prese pirms gadiem trim rakstīja par savādo iebrukumu Kroņa laboratorijā, kas pēc mākslinieka nāves stāvēja tukša, tikai reizēm atraitne ļāva tajā ieiet kādam žurnālistam, kurš gatavoja publikāciju. Toreiz kāds bija uzlauzis laboratorijas durvis, savandījis negatīvu kastītes, taču paņemts nekas nebija. Policijai bija versija, ka tās ir kaimiņbērnu blēņdarības, kamēr mākslas un foto aprindām pietuvinātie mēļoja - tur kāda daiļa būtne nesekmīgi meklējusi savu zudušo jaunību.

Lai nu kā, uzreiz pēc fotogrāfiju nonākšanas tīmeklī Lokmēlis saņēmis sūtījumu:

Tu esi pamanīts. Klik - izlidos putniņš!

Sūtītājs -fotoacs@delfi.ru - savu pastkasti bija likvidējis.

Trešā vērā ņemamā draudu vēstule Lokmēļa pastkastē bija no izdevniecības Genesis, kas specializējās vietējo un tulkoto autoru populārzinātnisko darbu - psiholoģijas, ezotērikas, dažādu diētu, vingrojumu kompleksu, vispasaules ētikas mācības, naudas piesaistes un senindiešu mīlas mākslas - izdošanā.

Pēdējo desmit gadu laikā, kopš Ints Lokmēlis saimniekoja tīmeklī, viņš bija pārskenējis un augšupielādējis simt četrdesmit deviņas Genesis grāmatas, faktiski visu izdoto, kas nelielajam izdevējam radīja milzīgus zaudējumus. Labus padomus veselīgai, labklājīgai dzīvei vēlējās daudzi, par velti - vēl vairāk.

Izdevniecības Genesis vadība uz Lokmēļa interneta krātuvēs izaicinoši norādīto e-pastu vairākkārt bija sūtījusi lietišķas, pat pārāk pieklājīgas vēstules, aicinot izbeigt autordarbu nelegālo augšupielādi un izplatīšanu, bet viņš ne reizi nebija uzskatījis par vajadzīgu atbildēt. Toties pēdējā vēstule, ko sūtījis Genesis mārketinga direktors Atis Auniņš, bija pilnīgi pretēja - visīstākie draudi:

Negribēji nokārtot lietas mierīgā ceļā, tagad būs jāraud. Tiksimies tiesā, un pēc tam es uzdejošu uz tava kapa.

Šī bija vienīgā vēstule, kuras sūtītāja pastkastīte aa@genesis.eu joprojām bija dzīva un aktīva, bet pats Atis Auniņš -atrodams un pat sazvanāms.

- Es viņu dabūju rokā, pateicu, ka centralizēti apkopojam informāciju par autortiesību pārkāpumiem un gribētu aprunāties. Solījās rītvakar pats atbraukt uz Mežmuižu, -Kārlis noziņoja un pastiepa Annai tukšo tējas krūzi.

Ceturtā uz Lokmēli dusmīgā bija kāda producente, kuras firma Dej un smej! nodarbojās ar literāri muzikālo brīvdabas hepeningu producēšanu, iesaistot šajos pasākumos pazīstamus aktierus, mūziķus un literātus. Kādā no izbraukumiem acīmredzot bija patrāpījies Lokmēlis ar videokameru, un visa trīs stundu garā programma viens pret vienu tika nofilmēta un izlikta jūtūbē ar saiti Lokmēļa krājumu vietnē. Protams, atļauju neprasot un pārkāpjot visu izpildītāju un arī koncertā izskanējušo darbu autoru tiesības.

Lai cik un kādas vēstules ar juridisko pantu piesaukšanu Lokmēlim rakstīja producente Lilija Lapiņa, lai kā apelēja pie viņa latviskās sirdsapziņas, nekāda reakcija tā arī nesekoja, un Lapiņas kundzei nācās vien šo koncertprogrammu norakstīt zaudējumos.

Par notikušo viņa savā blogā bija ievietojusi nelielu, skaudru eseju: “Tā mums bija skarba mācība. Nekad, nekad, nekad neko neatstāt pašplūsmā. Un - lai vai kā, radošie, esiet nomodā par saviem darbiem un tiesībām. Mēs taču no tā dzīvojam, pat ja pārējai pasaulei liekas, ka mēs neko jēdzīgu zemes virsū nedarām, tikai virinām muti…”

Daudzi domājoši ļaudis bija pauduši atbalstu un nosodījuši laupītāju, taču kāds komentārs lika aizdomāties…

“Ko var cepties? Neviens taču nefilmēja iedzīvošanās nolūkos, tikai kā notikušu pasākumu… Par ko cemme? Nav taču nekāda augstā māksla! Bet, ja nedrīkstēja filmēt, vajadzēja jau sākumā pateikt. Paši vainīgi, pamuļķi!”

Dienu pēc Lilijas Lapiņas bloga publiskošanas Lokmēļa pastkastē iekrita audiovēstule no Āksta:

Pamuļķis dej un smej, bet tu būsi stings kā koka lelle.

Un smiekli - baismīgi, krekstoši, ilgi, ilgi smiekli…

Visbeidzot - piektais aizdomīgais, saniknotais autors -trilleru rakstnieks PePo par savu piecu darbu bezmaksas izlikšanu tīklā bija publiski nozvērējies pirātu norakt, kaut vai tam būtu jāveltī nākamie pieci gadi. Zīmīgi sanāca -pirmo PePo romānu Ints Lokmēlis izlika tīmeklī tieši piecus gadus pēc signāleksemplāra iznākšanas, tajā pašā datumā, kas rakstniekam bija licis uzdot dažus skaļus jautājumus par publiski pieejamajām līgumu datubāzēm, proti, cik un kam ir pieeja jutīgiem datiem. Šāda situācija turpmāk atkārtojās ik gadu - precīzi tajā pašā dienā, kad bija iznācis kārtējā trillera signāls, tikai ar piecu gadu nobīdi…

PePo bija sūdzējies policijā, prokuratūrā, gari un plaši izklaigājies visos masu medijos, bet neko vairāk par līdzjūtīgu galvas pašūpošanu, acīs skatoties, un ļaunīgiem smiekliņiem aiz muguras nebija izcīnījis. Nevienu neinteresēja otra ķezas vai ķibeles, nevienu neinteresēja tas, ka šodienas mazo tirāžu apstākļos rakstniekam grāmatas nopludināšana tīmeklī ir ne tikai sāpīgs sitiens pa maku, bet reizēm pat izdzīvošanas jautājums.

Visbeidzot PePo bija atmetis ar roku taisnības meklēšanai un pārstājis rakstīt, ignorējot izdevēja lūgumus un solījumus. Viņam bija viens noteikums - atsākšot rakstīt tikai tad, kad grāmatzaglis būs aiz restēm vai pie vietas.

Un nu, vairākas dienas pēc Lokmēļa nāves uz nelaiķa e-pastu pienāca līksma apsveikuma kartīte:

Man būs jauna grāmata, bet tu to vairs nedabūsi!

Spriežot pēc izteiksmes, rakstītājs nebija PePo, bet kāds viņa fans, lai gan - trilleru rakstniekam teorētiski vajadzētu spēt savērpt gana gudru intrigu, lai īstenotu iecerēto, pašam paliekot ārpus aizdomām.

- Lūk, tādi mani šīvakara stāstiņi, - Kārlis runādams bija palicis bez elpas.

- Bet… kā un kur tu to visu dabūji? - Anna, pamatīgi pārsteigta, ievaicājās.

- Roku veiklība un nekādas krāpšanās, - viņš atjokoja.

- Tas viss atradās viņa datorā un tīmekli, vajadzēja tikai mazliet laika un pacietības.

- Nu ko, puiši, tas nozīmē, ka jums rīt būs ko paskraidīt, lai visu pārbaudītu un iegūtu papildinformāciju, - Miks Kaķītis priecīgi uzrunāja Ritvaru un Juri.

- Skaidrs, šef! Un ko… jūs? - Grīslis piemiedza ar aci. - E-es? Nē, mīļie, vaicājiet - ko mēs? Rīt ir valsts svētku priekšvakars, un mēs ar ģenerāli Basu un dāmām dosimies uz brokastu pieņemšanu Rīgas pilī.

- Tiešām pie Paša? - tēlotā bijībā paironizēja Dambergs.

- Tiešām, tiešām. Jāatņem kodēm parādes forma, - Miks atkodās. - Jā, puiši, rīt no paša rīta uz darba sanāksmi ieradīsies mūsu jaunais kolēģis - analītiķis Valdis Āmurs. Es jūs iepazīstināšu, bet tālāk gan - esiet labi, nē, esiet vienkārši forši. Tam džekam dzīvē sūri gājis, bet viņš ir… krietns vecis.

- Vecais, kolosāli, ka tu tomēr mani paklausīji, - Dambergs silti pasmaidīja un sniedza Kaķītim savu prāvo ķetnu.

Anna neizpratnē grozīja galvu no viena pie otra, līdz saprata - Miks, braucot pie Āmuriem, par Valdi zināja visu!

- Egu, Valdis ir tavs dienesta biedrs? - viņa ieņurdējās.

- Lizbet, tikai nesit ar mīklas rullīti! Ir, un tas ir smags stāsts, ne šim vakaram. Labi? Tikai, lūdzu, nedusmojies, ja?

* * *

Nākamais rīts aizlidoja steigā. Pucēšanās, ģērbšanās, tad teju lidojums uz Rīgu, kur Lielajā Mājā notika piecminūte.

Ģenerālis Boze un Kaķīša komanda bija šokā, ieraugot Neganto, Valdi Āmuru - ratiņkrēslā, bet neprātīgi laimīgu un gatavu strādāt divdesmit piecas stundas diennaktī, astoņas dienas nedēļā. Līdzās abiem milzu suviešiem - Grīslim un Zariņam - Valdis ar saviem garajiem matiem un bārdu izskatījās pēc rūķa, taču viņa unikālās, enciklopēdiskās zināšanas pēdējo gadu noziegumu hronikā līdz ar apbrīnojamo spēju saskatīt līdzības tur, kur citi tās nemanīja, uzreiz tika novērtētas. Rūķis vai pusrūķis, taču zobratiņi griežas!

Atstājis Dambergu par galveno un apbēris puišus ar darba uzdevumiem, Miks lēkšiem aizjoza uz kafejnīcu, kur gaidīja ģenerālis Kārlis Bass ar abām dāmām.

- Kā gāja? - Anna Elizabete raizīgi pavaicāja un nopriecājās, ieraugot Mika augšup pacelto īkšķi, jo mute bija aizņemta ar biezpienmaizītes nomiegšanu.

- Braucam? Nebūtu glīti nokavēt, - ģenerālis lēni un prātīgi piecēlās. Miks ar Annu nemanāmi saskatījās - vai viņam atkal būtu nelabi? - Viss kārtībā, beidziet bolīt acis, mani nav tik vienkārši nobeigt! - Bass dusmīgi ierūcās.

* * *

Rīgas pils Lielā zāle bija cilvēku pārpilna. Svinīgi sagaidīti un pa sarkano tepiķi aizsoļojuši līdz valsts pirmajam pārim, lai pateiktos par izrādīto godu, pūčmājnieki ar gādīgo oficiantu pienestām šampanieša glāzēm rokās pagāja maliņā - telpas dziļākajā stūrī, no kura visa zāle bija pārredzama kā uz delnas.

Kā tik te nav, un kādu tik te nav! Anna Elizabete vēroja viesus un šausminājās. Vilki un hiēnas! Vienbrīd tu šo cilvēku foto skati skandāllapās un dzeltenajos portālos, lasi vāji maskētas apsūdzības valsts izzagšanā un dažādās mahinācijas, bet pēc pāris dienām tās pašas sejas līksmi smaida līdzās amatpersonām, kurām, vismaz teorētiski, ir tiesības uzlikt veto nejēdzīgiem likumiem vai izsludināt papildizmeklēša-nas daudzās norakstītās lietās…

Vienīgais cilvēks, kurš izbaudīja šo absurdo pieņemšanu, bija vecā baronese Anna Roze fon Berga. Līksma un moža kā balts zvirbulītis viņa grozīja galvu uz visām pusēm: - Klau, Līzbetiņ, paskaties tur, pa kreisi, otrā stūrī, tikai lēni un neuzkrītoši. Vai tā nav tava draudzene Ilga Loka?

Anna zibenīgi apsviedās.

Jā, tā bija Ilga. Oho! Vīrs tikko gājis bojā, palikusi viena ar diviem bērniem - divgadnieku un pupzīdi -, bet dauzās apkārt. Un kas nez ir tas bārdainais vīrs, ar kuru viņa tik aizrautīgi koķetē un valšķīgi smaida? Vai tiešām Jānim Pērkonam ir tik daudz nekaunības, lai ierastos šajā pasākumā? O, un vai tā, mazliet tālāk, nav viņa sieva Liliāna? Hmm, Loka kaut kur atstājusi savus mazuļus, un arī Pērkoni ieradušies bez trīnīšiem. Tā, te acīmredzami kaut kas briest!

Neuzkrītoši izvilkusi no rokassomiņas viedtālruni, Anna Elizabete ieslēdza filmēšanas režīmu un lēni aizslīdēja aplūkot Lielās zāles arhitektūru.

- Viņa ir nelabojama, - Miks Kaķītis piemiedza baronesei fon Bergai ar aci. Arī viņš bija pamanījis Ilgu Loku. Taču tad viņš ieraudzīja vēl kādu citu…

16. nodaļa. Kumoss rīklē

Nākamajās pēcsvētku dienās gan centrālie, gan reģionālie preses izdevumi sacentās slavas dziesmu dziedāšanā baltu un latvju zemju sendienu varenībai, atmiņās par vēsturisko godību un īsās pamācībās zīmju skaidrošanā un tautas tērpu darināšanā, paretam atminoties arī par Brīvības cīņām un to varoņiem. Vietējās televīzijas programmās netrūka ne Ilgā ceļa kāpās, Likteņa līdumnieku, Rīgas sargu un Baigas vasaras, ne Vella kalpu un Melnā vēža…, toties draudzīgo kaimiņvalstu telekanāli kā sarunājuši uz nebēdu grieza cauri te Runci Leopoldu, te Gardemarīnus, te Katrīnu Lielo, te Minhauzenu, tik neuzkrītoši kā ar mietu pa galvu atgādinot, cik agrāk bija silti un labi un cik pareizi būtu dzīvot draudzīgi, aizmirstot visus vēsturiskos pāridarījumus un ar gaišu skatu raugoties nākotnē.

Todien, braucot mājās pēc svinīgās pieņemšanas Rīgas pilī, visi bija klusējuši. Nebija ne prieka, ne gandarījuma, ne pacilātības. Baronese kaut ko rakstīja savā mazajā piezīmju grāmatiņā, kas neiztrūkstoši atradās viņas somiņā. Ģenerālis nikni kodīja ūsu galus. Anna Elizabete, pievērusi acis, izlikās snaužam. Bet Miks, kaut ko īgni bubinādams zem deguna, stūrēja savu sudraba sapni uz Mežājiem.

Kaķītis nevarēja nedomāt par kādu it kā nejaušību, it kā nelaimes gadījumu, par ko pārējie vēl nezināja, proti, svinīgo brokastu laikā, kas vienlaikus notika vairākās telpās, pils augšējā zālē, kur pulcējās tikai VĪPi, K-bankas direktors aizrijās ar austeri un minūtes laikā dabūja galu. Protams, notikušo taktiski pietušēja, apsardze cietušo zem rokām šķietami izveda (precīzāk sakot, iznesa) no zāles, zibenīgi Izsauktie ārkārtas situāciju mediķi un reanimatologi darīja, ko spēja, taču… velti. Beigts ir beigts. Kaķītis saņēma steidzamu SMS mobilajā telefonā un bija spiests pamest kompāniju, lai steigtos uz augšējo zāli, kur jau bija priekšā ģenerālis Boze un ekspertu šefs Egons Dambergs.

Ātri gan tas notiek, Kaķītis pavīpsnāja. Pietiek vienam čiekuram atdot galus, lai visas drošības struktūras nostātos uz ausīm. Turpretī, ja kas notiek parastam cilvēkam, nevienam gar to nav nekādas daļas.

Vēl jautrāk kļuva brīdī, kad Dambergs pēc neilgas apspriedes ar mediķiem izteica savas aizdomas par to, ka tas nav bijis nelaimes gadījums - aizrīšanās -, bet gan… slepkavība, saindējot austeru mērci ar indi, kuras garša nomaskēta ar eksotiskām garšvielām.

- Nekādā gadījumā neizlaidiet šo informāciju presē! -ģenerālis Boze atkal un atkal brīdināja. - Pietika ar tiem diviem labējā spārna politiķiem, kuri šopavasar, Austrijas kalnos slēpodami, pēdējā banketā pēkšņa elpas trūkuma dēļ neizēda savas porcijas, bet mājās atgriezās bagāžas nodalījumā. Kas toreiz notika, mēs laikam nekad neuzzināsim, lai gan Interpols joprojām ar šo lietu strādā. Toties mūsu līdzcilvēku reakciju gan varējām novērot atliku likām - internēta portālos vienīgi zobgalības - tā viņiem vajadzēja!

- Grūti prasīt, lai aitas mīl savus cirpējus, - Dambergs filozofiskā mierā noteica.

Boze viņā pārsteigts paraudzījās, nokremšļojās, nomurmināja kaut ko līdzīgu “mja” un, aši apsviedies, aizgāja.

- Nu lielajam aste bluķī, - Dambergs pasmīnēja. - Kā tagad atšausies?

- Vecais, tu arī labais - šitā! - Kaķītis nosmīnēja.

- Bet vai tad mēs paši ne…?

- Tā ir cita lieta, par ko nav jābļauj. Tik klusi, klusi…

- …kā sniedziņš snieg - zinu, zinu, - nošņāca Dambergs. - Kad jel šī līšana un locīšanās beigsies, tu man pasaki, kad?

- Nezinu, Egu. Darām savu darbu un tinamies, man te kļūst nelabi.

Pēdējam teikumam nogurušais ekspertu priekšnieks piekrita no visas sirds.

* * *

- Divi jautājumi, - toijotas klusā motora rāmo dūkoņu pārtrauca Annas Elizabetes balss. - Kāpēc Jāni Pērkonu dēvē par Leļļu pavēlnieku? Un kas tik ekstrēms atgadījās, ka bija vajadzīgs krīzes mediķu helikopters? Kurš beigts?

Vellos, viņai tiešām ir divi pāri acu un ausu, Kaķītis nodomāja. Teikt, neteikt?

- Iesauka Leļļu pavēlnieks Jānim pielipa jau tad, kad viņš vēl ar puķēm ņēmās. Lai kā tobrīd bija ar naudu, viņš vienmēr atrada strādātgribošas meitenes un sievietes, kuras nodarbināt savās siltumnīcās un kuras strādāja nekurnot. Tikai vēlāk, pēc vairākiem gadiem, kad Pērkons jau bija ieguvis miljonāra statusu, bet joprojām audzēja puķes rūpnieciskos apmēros, dažas strādnieces beidzot sāka runāt un sadūšojās pasūdzēties par neizmaksātām algām, - ģenerālis Bass savu bijušo aizturēto un smagos noziegumos apsūdzēto, taču “pierādījumu trūkuma dēļ” atbrīvoto pazina kā kaimiņu suni. - Pēc viņu teiktā, Pērkons ar darbiniekiem reizi nedēļā esot ticies uz tādu kā darba apspriedi, tādu kā kafijas pauzi, kuras laikā parunājies ar katru, nevienu neizlaižot, un runājis tieši par to, kas cilvēku interesē. Turklāt katru sarunu nobeidzis ar vieniem un tiem pašiem vārdiem - “es zinu, mēs kopā to spējam, tu to vari, es tev ļoti ticu”. Šodien to sauc par NLP, toreiz - par leļļu dīdīšanu…

- Skaidrs. Paldies, krusttēv, - Anna viņam sirsnīgi uzsmaidīja. - Nekreņķējies, gan jau reiz pienāks diena, kad tu viņu dabūsi aiz restēm! Un nu - helikopters?

- Līzbet, - Miks žēli nopūtās. - Es nevaru…

- Tātad man taisnība. Kāds resnais ir beigts, bet tev tādēļ jātur mute, ja?

-Jā-

- Vai tik beigtais nav tas milzu valis, kurš, trīs zodus tricinādams, klīda apkārt ar šampanieša glāzi katrā rokā?

Tas bija precīzs K-bankas direktora Tusovska apraksts. Miks pasmīnēja. Tuklā baņķiera negausība bija tik liela, ka par viņu klīda brīdinājumi - ja aicināt uz VIP pasākumu Tusovski, noteikti pasūtiet visu dubultā, citādi viesi paliks neēduši. Jo viņš ēda, nē, rija visu. Juku jukām gaļas plates un kūkas, siera plates un karstos salātus, tortes un zivju izstrādājumus. Tusovskim bija iemīļots izteiciens - nav ko ņemt galvā pieklājības normas, vēderā tik un tā viss sajauksies!

- Hmm… interesanti… Pirms kāda laika dzeltenie rakstīja kaut ko par mega konfliktu divu smagsvara spēlētāju starpā, kā rezultātā viens visus savus bankas aktīvus pārcēlis uz citu banku, atstājot pirmo 57 miljonu mīnusos.

- Līzbet, tu par Pērkonu un Tusovski? - Kaķītis saausījās.

- Par viņiem, mīļumiņiem. Un redz, cik savādi - ja man viesību zālē kaut kas parēgojās, tad varu derēt - tev bija tādas pašas halucinācijas. Pieņemšanā pili bija Pērkons ar savu sievu Liliānu, un vienbrīd viņi sarunājās ar Tusovski.

- Tu taču negribi teikt… - Kaķītis smagi nopūtās.

- Es neko negribu teikt, tikai atstāstu redzēto. Vai nu tas bija pats Pērkons, vai arī izcils viņa dubultnieks. Katrā

ziņā - rokās bija slavenie baltie smalkādas pretmikrobu cimdi. Tātad viņi kādu brīdi trijatā pastāvēja līdzās, parunājās, saskandināja un iedzēra pa malciņam šampanieša, tad Pērkons uz brīdi aizgāja, bet atgriezās ar divām viskija glāzēm - sev un Tusovskim. Sieva turpināja malkot šampanieti. Pēc mirklīša Liliāna pamanīja Ilgu Loku un atvainojusies atstāja vīriešus divatā, bet pati aizsteidzās pāri zālei. Cik nu varēju viņām izsekot, dāmītes ir vairāk nekā draudzīgas - apskāvās, saskūpstījās, tad zem rokas devās kaut kur tālāk - laikam uz klusāku vietiņu.

- Nu, Līzbetiņ, tu esi riktīgs špions! - ģenerālis aizmugures sēdeklī dārdoši iesmējās. - Raugi nu, krustdēl, kas sanāk - uzaicinām dāmas uz ballīti, bet viņas klusi un neuzkrītoši atklāj noziegumu…

- Smejies vien, smejies, Kārli, bet, ja izrādīsies tā, kā Annīte teica, tu trīs svētdienas pēc kārtas cepsi pildītās pankūkas! - baronese stingri noteica.

- Zini, krusttēv, Līzbetei tiešām varētu būt taisnība, -Miks negribīgi piekrita. - Kad jozu augšā uz zāli, ne pa ceļam, ne augšā neredzēju ne Pērkonu, ne viņa sievu, ne tavu draudzeni, Anniņ. Acīmredzot viņi aizbraukuši kopā.

- To mēs tūliņ uzzināsim. Miku, ieskriesim Mežmuižā!

- Tu domā…?

- Pārbaudīsim. Mani interesē, kur viņa likusi bērnus.

Kā jau varēja paredzēt, Ilgas Lokas Mežmuižas viesnīcā nebija. Bērnus viņa veiksmīgi bija atstājusi daktera Konrāda palīdzes Ieviņas gādībā, un, cik nu varēja spriest, tiem nekas nekaitēja - nebija ne drudža, ne saaukstēšanās.

Tātad tas bijis tikai iemesls, lai tiktu prom no Pūču Mājas brīvākā vidē, Anna secināja.

Vakar vēlu, pirms pašas gulētiešanas, viņa bija mazliet palasījusi vectēva dienasgrāmatu.

Cik precīzs šodienas kontekstā bija viņa rakstītais:

Vairāk klausies, mazāk runā.

Ja vari nepierakstīt - nepieraksti. Nevienam tu nevari ticēt, nevienam nedrīksti uzticēties. Nevienam nevari stāstīt, kas uz sirds.

Labāk visu vai vismaz lielāko daļu paturēt nepateiktu - prātā, jo vismaz tas ir tikai tavs.

Bet atceries gan visu.

Interesanti, ko būs izdevies notvert viedtālruņa kamerai?

Pamanījusi viņu interesējošās personas, Anna Elizabete bija ieslēgusi filmēšanas režīmu un ar saviesīgu smaidu uz lupām, šampanieša glāzi vienā un viedtālruni otrā rokā bija apstaigājusi viesību zāli, paužot dziļu un neviltotu interesi par arhitektūru, stuka veidojumiem, kokgriezumiem un sienu gleznojumiem, kolonnu ģeometriju un telpas uzbūvi, jo sevišķi par klusākiem stūrīšiem.

Un vai gan skaista dāma nevar būt mazliet apmulsusi, lielā un svinīgā pasākumā meklējot delikāto telpu?

Anna tobrīd pat iedomāties nevarēja, ka viņas viedtālruņa kameras ieraksti aizsāks tādu notikumu lavīnu, kuru vairs nekas nespēs apstādināt.

Tovakar pēc svētku koncerta Mežmuižas zālē un pēc omulīgām vakariņām Pūču Mājā viņa palūdza Kārlim pārkopēt videoierakstu lielajā datorā, bet pati jau kuro reizi centās sazvanīt Ilgu Loku - viņa tā arī nebija parādījusies.

* * *

Panorama Plaza debesskrāpja XX stāva apartamentos iedegās klusināta gaisma, kāds mīkstiem soļiem ātri izsteidzās cauri dzīvoklim uz bibliotēku. Puskrēslā kaut kas nošķindēja, nožvadzēja, pēc brīža smagi aizcirtās durvis, un tie paši soļi aizskrēja izejas virzienā.

Lielās Mājas dežūrdaļā uz pults iemirgojās trauksmes podziņa, kas liecināja - aktivizējies kāds no īpašajiem objektiem, un tur kaut kas notiek. Miks Kaķītis savā mobilajā telefonā saņēma lakonisku īsziņu:

Objekts P bija tornī. Sekojam drošā attālumā. Dodas Dižjūras virzienā.

- Ko tu domā darīt? - ģenerālis Bass kūpināja savu ķirškoka pīpiti, laizdams dūmus kamīnā. Viņi ar Miku un Egonu bija pārvākušies uz bibliotēku, atstājot darbistabu Kārlim, kurš tobrīd pa kadram analizēja Annas uzfilmēto, vienlaikus labākos kadrus izdrukājot kā fotoattēlus.

- Neko. Pagaidīsim, kādas ziņas atnesīs puiši un ko būs uzzinājis Valdis Āmurs.

- Šķiet, tev ar viņu būs paveicies, - domīgi bilda ģenerālis. - Un viņam ar tevi arī. Kāds kauns visai mūsu tiesībsargātāju sistēmai - tādi cilvēki mētājas apkārt bez darba, bez jēgas! Bet varētu taču palīdzēt, būt noderīgi! Ne visiem darbiem vajadzīgas kājas un abas rokas, daudzreiz pietiek ar gudru galvu!

- Tā notiek, ja esi dzimis neriktīgā laikā, dienējis ne tajā armijā, strādājis citas varas laikā un maksājis nodokļus citai valstij, - rezignēti noburkšķēja Dambergs, laiski plūkādams aiz auss Grāfu, kurš kā pelēks paklājs bija izlaidies viņam pie kājām un labsajūtā ņurdēja. - Beigās izrādīsies, ka vispār neko neesi nopelnījis un vienīgais, kas tev vēl atliek, -Ietīties baitā palagā un rātni soļot uz kapsētu.

- Egu, tu to par ko? - Kaķītis pārsteigts paraudzījās draugā. - Tev taču viss kārtībā, gan alga ir, gan pensija būs -šāda vai tāda, bet būs.

- Ta es ne par sevi, bet par tiem puišiem, ar kuriem kopā bijām afgāņos! Zini, kā dzīvo lielākais vairums? Kaut kādās alās, kur ne virtuves, ne vannasistabas, labi ja gultai un drēbju pakaramajam vieta. Valstij par viņiem nospļauties, io tie taču bija citas valsts, citas armijas karavīri. Tāpat kā valstij nospļauties par tiem, kurus ar varu aizdzina likvidēt Černobiļas AES avārijas sekas un kuri tagad gadiem stāv rindās pie onkologiem, lai galu galā tik un tā nosprāgtu! Bet lādi Tusovski, kas ne reizi mūžā nav pacēluši neko smagāku par pildspalvu un savām kājām nav aizgājuši tālāk kā no dīvāna līdz podistabai, toties izzaguši miljonus un nolaiduši dibenā divas bankas, rij austeres svinīgajās pieņemšanās. Un aizrijas. Jā, karma ir gudra maita… pareizi izdarīja!

- Tā vien šķiet, ka tu šo slepkavnieku attaisno, - Kaķītis nīgri pasmīnēja.

- Nē, neattaisnoju. Bet arī neraudāšu par viņa upuri. Un tie, kuru ieguldījumus viņš noskaloja podā jeb, precīzāk sakot, nozaga, ari neraudās! Jūsu zināšanai - Tusov-skis bija cieši saistīts gan ar mūsmāju pirmo komercfirmu Mēnestiņš, gan B-banku, gan Akropoli, kas pārņēma X-ban-kas atliekas, un nu visbeidzot nokļuva K-bankā - vispirms valdē, pēc tam tronī, kas viņam ļāva netraucēti visu nolaist uz grunti. Un mūsu draugam Pērkonam visās bankās bija milzīgi noguldījumi.

- Tu gribi teikt, ka Pērkons ir viens no galvenajiem iein teresētajiem personīgā atriebībā par zaudēto naudu? Cik zinu, neviena no šīm bankām nelaiķēm saviem klientiem nav atmaksājusi pat desmito daļu zaudētā.

- Un, visticamāk, arī neatmaksās, jo visa naudiņa sen jau drošā vietā ofsoros, bet paši ar bēdīgiem ģīmjiem fleitē par pasaules finanšu krīzi, - Bass norūca.

- Tad loģiski, ka lielie ieguldītāji, nesagaidījuši situācijas uzlabojumu, ieslēdz skaitītāju vai ķeras pie radikāliem līdzekļiem, - Egons iemeta kamīnā pagali. - Nekas nav mainījies, izņemot apģērbu - agrāk biznesmeņi staigāja melnās ādas jakās un trenūzenēs par sotaku, tagad - Armani uzvalkos un Gucci kurpēs par tūkstošiem. Bet būtība tā pati!

- Tu taču negribēsi teikt, ka Pērkons pats savām rokām svinīgajā pieņemšanā būtu noindējis savu izbijušo baņķieri? - ģenerālis Bass šaubīgi ievaicājās.

- Pats vai ne pats, tas mums būs jānoskaidro. Nedomāju, ka Tusovskim trūktu arī citu nelabvēļu, un var gadīties ari tā, ka šī tikšanās pie viskija glāzes ir tikai un vienīgi velnišķīga sagadīšanās, - Kaķītis noteica.

- Labi, liksim mierā Tusovski un Pērkonu, - Bass nožāvājās. - Kas zināms par citām lietām? Ir kādi jaunumi?

- Virsnīša atraitni puiši mājās nesastapa. Kaimiņi agri no rīta manījuši piebraucam taksometru, tajā steigšus ietuntuļojusies Virsnīte ar diviem milzu čemodāniem. Dīvaini, mēs taču viņu brīdinājām, lai pagaidām neatstāj pilsētu.

- Nekā dīvaina. Ja cilvēks bēg, jo jūt sviluma smaku, viņam pie… kājas visi brīdinājumi! - Dambergs nosmīnēja. - Vai arī… vai arī viņai piedraudēts.

- Lai nu kā, lidosta, dzelzceļš, autoosta, mikrobusu dispečeri un takšu firmas apziņotas, atliek vien gaidīt, - Kaķītis nopūtās. - Dīvaini, bet kaimiņi neatcerējās, kas tas bija par taksi. Tikai to, ka bijis melns. Riga Taxi, Panda Taxi? | - Varbūt negribēja atcerēties? Varbūt teica to, ko bija lūgti teikt? - ģenerāļa Basa balsī skanēja ironija. - Gan jau Virsnīša kundzei bija veids, kā pateikties. Nedomāju, ka sieviete var dzīvot blakus tādam… glumzim un nejust, kas notiek. Bet, ja jūt un zina, taču turpina kopdzīvi, tātad tas sakrīt ar pašas vērtībām, un tad nav brīnums, ja efektīvākais veids, kā panākt vēlamo, - nauda vai draudi.

- Krusttēv, tu gribi teikt, ka manējie kaut ko palaiduši garām? - Kaķītis saīga.

| - Ne gluži. Bet varbūt pie mīļajiem kaimiņiem vajadzētu aizbraukt Annai kā žurnālistei un Kārlim kā fotogrāfam? Es tik prātuļoju… Noskaidrojāt, ar ko tā Virsnīte šobrīd nodarbojas? Kādreiz esot strādājusi izglītības nodaļā…

- Galina Virsnīte, bijusī Piekrastes reģionālās izglītības nodaļas vadītāja, tagad tās pašas administratīvās teritorijas bāriņtiesas vadītāja, un, cik zīmīgi, viņas vadītā iestāde cieši saistīta ar lielāko daļu prokurora Vitolda Virsnīša virzīto, līdz tiesai nenonākušo, pierādījumu trūkuma dēļ atteikto vai ar neadekvātiem sodiem beigušos krimināllietu, kurās vainīgie apsūdzēti pedofilijā, seksuālā, fiziskā, psiholoģiskā vai emocionālā vardarbībā pret bērniem vai vardarbīgā attieksmē pret ģimenes locekļiem, - nemanāmi ieslīdējis bibliotēkā, noreferēja Mazais Kārlis. - Vēl vairāk - pret Gaļinu Virsnīti vairākkārt mēģināts rosināt dienesta pārbaudes par neatbilstību ieņemamajam amatam, bet ikreiz kāds viņu piesedzis un visas sūdzības atsitušās kā pret stikla sienu. Ikreiz pēc šādām pārbaudēm Virsnīte ārēji pierāvusies, bet darba vidē kļuvusi vēl zvērīgāka.

- Dēls, kur tu to visu sadabūji? - Kārlis Bass platām acīm vērās vārdabrālī.

- Tīmeklī. Tur, kur oficiālie meklētāji parasti neieskatās. Cita starpā, tur ir daudz interesanta. Piemēram, Gaļinai Virsnītei agrāk bijušas romantiskas attiecības ar Jāni

Pērkonu, bet vēlāk viņa visiem spēkiem atbalstījusi tā jauno politisko partiju Mājai un Ģimenei, kuras viens no galvenajiem postulātiem bijis - katram bērnam savu ģimeni! Tiesa, praksē Virsnītes kundze aktīvi lobējot bērnu adopciju uz ārzemēm; viņas kūrētajos bērnu namos bērnu mainība esot virs vidējā. Jā, un arī kadru mainība krietni pārsniedz vidējo. Forumos mēļo, ka pret tiem, kuri atļaujas runāt pretī vai domāt savas domas, Virsnītes kundze esot visnotaļ neizvēlīga izteicienos un reizēm pat mēdzot palaist rokas…

- Ai-jai-jai, kas par spožu putniņu! - Dambergs pazo bojās. - Re, kas nu sanāk? Šai pazūd mīļotais vīrs - pirms mēneša! -, bet šī tikai pagājšnedēļ dara to zināmu policijai, īsi pirms vīriņa nošaušanas. Hmm, var gan tā sagadīties!

- Labi, labi, ņirga, beidz mani grauzt, uzēd labāk ābolu! Likšu, lai šo daiļavu izziņo meklēšanā! - Kaķītis piekrītoši pamāja ar galvu. - Un parunāšu ar Annu.

Aiz loga dobji iedūcās Ķirša Kundzes motors un nošvirk-stēja grants. Grāfs acumirklī bija augšā un metās uz durvīm, notriekdams no kājām Mazo Kārli, taču atdūrās pret aizslēgtajām ārdurvīm un sāka dusmīgi riet.

- Nu, nerājies, nerājies, sunīt, gan viņa atbrauks, - Kārlis mierināja satraukto vilku, kurš ar nagiem skrāpēja divsimtgadīgo ozolu tā, ka skaidas lēca.

- Klau, kaut kas nav labi, Grāfs parasti tā neuzvedas, -Miks bažīgi ierunājās. Viņa teikto apstiprināja trokšņaina dipačošana lejup pa kāpnēm, un nu ārdurvis skrāpēja jau divi lielsuņi - zeltainās stafenes Rūsas nagi bija krietni asāki.

- Labi, suņi, pierunājāt - braucam! - Kaķītis padevās, paķēra no pakaramā jaku un uzsauca pārējiem: - Turpināsim, kad atgriezisimies. Kārli, tu ar mani?

- Mjā, jo tālāk, jo jautrāk, - ģenerālis Bass noteica, aizvērdams durvis un pa logu noraudzīdamies Mika toijotas Izgaistošajās gabarītugunīs. - Nez kas varētu būt noticis, lai Anna Elizabete viena pati mestos laukā no mājas?

- Kārļonkul, paskaties, Mazais Kārlis atstājis bilžu mapi. Tās ir no Līzbetes telefona filmas, - Dambergs ātri pārskatīja izdrukas un pēkšņi sastinga. Neticīgi pavērās otrreiz, pielika tuvāk acīm, tad izvilka no kabatas lupu…

- Tikai nesaki, ka skaties uz kadru, kur Pērkons lej Tusovska glāzē ģifti, un man trīs nedēļas būs jācep pankūkas?

- Nē, ir vēl trakāk, Kārļonkul. Re, kas tas ir? Kaut kā neticas, ka aizgājēju gari apmeklē prezidenta pieņemšanas!

- Nu, nu… - ģenerālis Bass paņēma izdruku un lupu, ilgi pētīja attēlu, grozīja tā un šitā, tad smagi nopūtās: - Viņai atkal taisnība. Bet kas tad ir mirušais?

- Ja man ļauts minēt, tad neviens cits kā Džems Pīcka, turklāt vairāk nekā iespējams, ka viņu uzlaida kosmosā paša rokām darināts izgudrojums. Ko citu gan viņi abi ar sirdsmīļo kaimiņu pa vakariem būtu meistarojuši tajā garāžveida laboratorijā? Jautājums cits - kamdēļ viņam tas bija vajadzīgs?

- Ar viņam tu, protams, gribēji teikt - Dināram Lokam?

Ģenerālis Kārlis Bass izteiksmīgi paklauvēja pa fotogrāfiju, kuras centrā skaidri bija redzams, kā bojā gājušais izdevējs Dinārs Loks sirsnīgi sarokojas ar Jāni Pērkonu, bet fonā smaida viņu abu sievas.

17. nodaļa. Tikai trīs minūtes

- Es nespēju tik ātri savākties, turklāt sīkie jau guļ! Braukšu rīt no rīta. Un nekliedz uz mani, ja? Atradies te direktors rīkotājs!

- Stulbā zeķe, jo ilgāk tu tur paliksi, jo ātrāk viņa tevi izskaitļos. Es taču teicu, ka nevajadzēja bāzties pie Annas. Tas pilnīgi neko nedeva! Alibi? Ha!

- Tāpēc, ka tu neparko nespēji palikt beigts un visu sačakarēji!

- Tu labi zini, kāpēc. Bet pasaki man, kas tev tur bija meklējams? Ak Jānīti gribēji satikt? Noilgojusies, naivā muļķīte! Tādas kā tu viņam steriem un štābeļiem, un savu bērnu jau kāds pusducis no visām trim sievām. Domā, viņš gribēs tavu bandubērnu adoptēt pat tad, ja es palikšu miris? Mīļā, tu esi aizmirsusi, ka Jāņa sieva ir daudz koptāka par tevi un krietni seksīgāka!

- Nezināju, ka vari būt tik zemisks nelietis…

- Mīļumiņ, es ari daudz ko par tevi nezināju. Līdz šim. Taču, kopš esmu miris, man ir vieglāk daudz ko pārbaudīt. Un atklāt interesantus jaunumus, piemēram, par tavu mīļo Igoriņu un viņa melno motociklu. Ak tāpēc tev parādījās tāda aizraušanās ar baikeru apģērbu? Un es, muļķis, domāju, ka daru tev labu, piedāvājot atpūtu no darba stresiem un jaunā vietnieka uzmācības, bet, izrādās, tu mani esi izčakarējusi pēc pilnas programmas.

- Tāpat kā tu čakarēji mani. Pēc pilnas programmas. Ar to kaulaino maitu Dagni, kurai visās vietās silikons. Domā, es nezinu? Ha, dārgais nelaiķi, ja sadomāsi mukt no valsts, neiedomājies viņu ņemt līdzi lidmašīnā - ka nepārplīst pupi! Sanāks liela šmuce.

- Es bez mazās Elizabetes nekur nebraukšu!

- I neceri. Es tev bērnus neatdošu! Tie ir mani bērni, un tā arī paliks. Galu galā - mīļo vīriņ, tu taču esi beigts un pagalam. Sadedzis, izkūpējis gaisā tā, ka pat DNS pēdas nav palikušas. Ko gan mironis var gribēt?

- Es gribu savu bērnu. Savu. To otro vari paturēt. Morālai kompensācijai.

- Nē, dārgais, drīzāk es tevi savām rokām nožņaugšu nekā atdošu Betiņu, lai tu viņu samaitātu tāpat kā tos pārējos bērnus! Tikai paskaties uz mūsu pusi, un es tevi nositīšu kā traku suni. Šoreiz iesaku ticēt man uz vārda. Ņem savu padauzu, un vācieties uz visām debess pusēm, es jums pat iedošu ceļanaudu, tikai aizmirsti, ka tev reiz bija sieva un meita. Esmu visu pateikusi.

- Tu to nožēlosi, Ilga. Ilgi, ilgi nožēlosi…

- Nedraudi man. Es par tevi daudz ko varu pastāstīt, kam vajag un kur vajag. Pagaidām tu esi beigts nosacīti, bet, ja nerimsies, ātri vien sekosi savam čomam, nekādi miljoni nepalīdzēs. Mīļumiņ, atceries vienu - visi tavi īpašumi un bankas konti juridiski šobrīd atrodas

manā valdījumā. Tu pats biji tas, kurš to ierosināja, tad nu rēķinies ar sekām. Cik zinu, atdzimt no mirušajiem šobrīd galīgi nav tavās interesēs, vai ne? Tad nu nesprēgā. Atā!

Valdis Āmurs pārkopēja tikko ierakstīto sarunu digitālajā pierādījumu arhīvā, tad saspieda failu un pārsūtīja uz divām e-pasta adresēm - Mikam un Annai.

Gan viņi zinās, ko darīt tālāk. Bet viņš vēl pastrādās ar savu mapīti… Pārējiem neliešiem gaidāmas jautras dieniņas!

* * *

Piebraukusi pie Mežmuižas, Anna jau iztālēm pamanīja Ilgas Lokas balto Lexus ar iedegtām gaismām, rūcošu motoru un atvērtu bagāžas nodalījuma vāku. Pie stūres neviena nebija, tātad Ilga bija devusies pēc bērniem un mantām, bet neizslēgtais motors bija skaidrākā liecība, ka prombraukšana ir neplānota.

Nopīkstēja signāls, un viedtālruņa ekrānā izgaismojās aploksnīte. Jauna vēstule.

Taču tā nebija vēstule, bet audioieraksts. Trīs minūšu saruna, kas daudz ko paskaidroja gan par Loku laulātā pāra attiecībām, gan biznesa metodēm.

Noklausījusies divreiz, Anna Elizabete aizdomājās.

Faktiski šī saruna bija tiešs pierādījums tam, ka Ilga zināja gan par to, kurš aizgāja bojā uzsprāgušajā Loka automašīnā, gan par vīra ilggadējām biznesa attiecībām ar Jāni Pērkonu.

Vēl vairāk - viņai ar to bija savas attiecības, kas acīmredzot neaprobežojās tikai ar lietišķo pusi. Un, interesanti, nekāda nolieguma savam sakaram ar Igoru, toties mežonīgs naids pret vīra mīļāko Dagni. Kāpēc?

Vai gan šis nebija klasiskais dots pret dotu gadījums?

Hmm… Taču tur bija vēl kaut kas… Vēl kāds vārds…

Vai varbūt - vārdi?

Līdzās Ķirša Kundzei strauji nobremzēja Kaķīša toijota ar Miku, Kārli un suņiem. Anna pielika pirkstu pie lūpām, norādot - tikai klusu -, un pastiepa Mikam vienu, bet Kārlim otru tālruņa austiņu. Vēl trīs minūtes…

- Viņa ir iekšā? - noklausījies un atdevis austiņu, Miks Kaķītis čukstus pavaicāja.

- Tā vajadzētu būt. Laukā nav nākusi.

- Tātad tā - Kārli, ņem Rūsu un žigli pie daktera Konrāda un viņa palīdzes; ja bērni vēl ir tur, brīdini nekādā gadījumā neatdot. Mēs pēc brītiņa nāksim…

Kārlim divreiz atkārtot nevajadzēja. Aprauti uzsvilpa sunei, un abi izgaisa.

- Līzbet… nedari tā vairs, labi? - Kaķītis pievilka viņu sev klāt. - Es par tevi uztraucos.

Anna nogrozīja baltu aci, pacēlās pirkstgalos un iekoda Mikam degunā. - Labi.

Skaidrs, nekāds “labi” nesanāks, viņa darīs tā, kā gribēs.

- Gaidīsim vai iesim iekšā? - viņa paraudzījās uz Miku.

- Iesim iekšā. Grāfam ļoti patīk viesnīcas mīkstie tepiķi, vai ne, sunīt?

Pelēkais vilks apmierināti norūca momm-momm-momm un bija gatavs gājējs.

Mežmuižas viesnīcas pārvaldnieks Helmūts, ieraudzījis nācējus, jau gribēja līksmi apsveicināties, taču pirksts pie lūpām un gaisā uzvilktā jautājuma zīme lika viņam saprast, ka nav ne īstais laiks, ne vieta saviesīgām sarunām.

Klusi aizslīdējuši līdz pirmā stāva 3. numuriņam, kura durvis bija pusvirus, bet iekšā valdīja skaļa rosība, viņi laipni palaida pa priekšu Grāfu un tad sekoja paši. Tieši laikā, lai ieraudzītu, kā Ilga Loka, atkāpusies līdz drēbju skapim un pati stāvēdama tam priekšā, ar roku cenšas kaut ko sataustīt pusatvērtajā atvilktnē.

- Lai ko tu tur meklē, Ilga, neiesaku izmantot to pret suni. Būs ilgi jāārstējas, - Annas balss skanēja vēsi un klusi. Grāfs sēdēja nekustīgi, izstarodams draudus.

- Vai, Annīt, tā esi tu? - Ilgas sejas izteiksme acu priekšā pārvērtās; drausmo naidu nomainīja sabiedrības dāmas bezpersoniskā laipnība. - Es tevi nepazinu!

- Varbūt tāpēc, ka tik ļoti steidzies aizbēgt, Ilga Loka? Manuprāt, pienācis īstais brīdis izrunāties un tikt ar visu skaidrībā. Pirmkārt - ar taviem meliem.

- Nav tā, kā izskatās… - Ilga pārbīlī ieīdējās un strauji pacēla labo roku, kurā metāliski tumsnēja kāds priekšmets. Beretta! Miks instinktīvi aizsedza Annu.

Nākamajā mirklī Mežmuižas viesnīcai nocēlās jumts -Ilgai izdevās varens šoka un sāpju viepiens. To harmoniskāku darīja Grāfa draudīgi basīgā rūkšana.

Zibenīgā lidojošā uzbrukumā pelēkais vilks bija nogāzis Ilgu zemē, izsitot šaujamo no rokas, un nu, uzlicis abas priekšķepas gūsteknei uz pleciem, nikni ņurdēja.

Lūk, ko nozīmē Viktora skola! Ne skaņas, ne brīdinājuma rējiena… Malacis!

Miks Kaķītis demonstratīvi izvilka no kabatas neskartu kabatlakatiņu un ar to pacēla ieroci. Beretta 84 Cheetan, 9 mm. Divrindu magazīna, trīspadsmit patronas. Lielisks ierocis. Prasmīga šāvēja rokās - nāvējošs.

Mjā, un šī bija gatava darbam…

Līzbet, atsauc suni! - viņš vērsās pie Annas Elizabetes, kura joprojām stāvēja kā sastingusi.

Vai Ilga tiešām būtu šāvusi? Uz ko? Precīzāk, uz kuru? - Anna, Grāfs! - Miks skaļāk atkārtoja, neriskēdams šobrid viņai pieskarties, lai lieki nesatrauktu suni, kurš joprojām sargāja savu medījumu…

- Grāf, brīvi! Pie manis! - Anna vieglītēm paplikšķināja sev pa kāju.

Neuzticīgi uzrūcis Ilgai, vilks viņu atlaida un nogūlās pie saimnieces kājām. Pabužinājusi lielo galvu, Anna skaļi nočukstēja - labs suns, ļoti labs suns!

- Ilga, varat celties augšā un apsēsties tā, lai būtu redzamas rokas, - Miks nokomandēja. - Ar suni otrreiz jokoties neiesaku, viņš var šķist mierīgs, taču ir nopietni apmācīts .uzturēšanai, uzbrukumam un bēgļu ķeršanai.

- S-slepkavas, jūs esat s-slepkavas, - Ilga Loka, uzstutējusies uz tuvākā krēsla un paslēpusi seju rokās, skaļi ieīdējās. Šobrīd viņa ārkārtīgi atgādināja savu māsu Elgu brīdī, kad Miks Kaķītis viņu arestēja par divkāršo slepkavību.

Laikam jau tomēr noziedzības gēns iedzimst un pārmantojas, lai ko teiktu tā sauktie demokrātiskie humānisti, kuri uzskata, ka ar labestību un mīlestību pat recidīvistu varot pāraudzināt par baltu, pūkainu lācīti, Anna nīgri nodomāja.

Viņa sliecās piekrist profesoram Mihailovam un ekspertu šefam Dambergam, diviem praktiķiem, kuru sūrā pieredze liecināja ko citu - tie, kas pārkāpuši sarkano līniju vienreiz, agri vai vēlu to izdarīs atkal un atkal, vai tas attiektos uz zagšanu, laupīšanu, izvarošanu, vardarbību vai slepkavību.

Ir ārkārtīgi svarīgi zināt, kas ir noziedznieka vecāki, brāļi un māsas, taču daudz svarīgāk - kas bijuši viņa vecvecāki un vecvecvecāki, jo tāpat kā liela daļa garīgo slimību,

kas latentā formā var pārnesties no paaudzes uz paaudzi, nekādi sevi neizrādot, bet pēkšņi uzliesmojot visdrausmīgākajā veidā, pārmantojas arī noziedzīgās tieksmes un vardarbīgās rakstura šķautnes, kuru esamībai jāpievērš uzmanība jau agrā bērnībā, citādi vēlāk būs gan nobendēti augi un dzīvnieki, gan piekauti un sakropļoti vājākie ģimenes locekļi, par pretī runāšanu vecākiem, klaiņošanu, agrīnām un neizvēlīgām seksuālajām attiecībām pat nerunājot.

Abu māsu - Ilgas un Elgas - gadījumā tas viss bija, un neko nespēja mainīt arī adopcija, jo vairāk tāpēc, ka audžumāte Ninele pati izrādījās ar reti izsmalcinātu noziedznieces talantu apveltīta būtne. Dambergam bija izdevies atrast adopcijas dokumentus un tajos ieskatīties. Meiteņu īstais tēvs bija trīskāršs slepkava…

- Par piederību slepkavnieku ciltij mums būs pilnīgi cita saruna, Ilga, jo man šķiet, ka šīs skaistās pistoles aptverē varētu trūkt vismaz divu, bet varbūt četru patronu, un vēl man šķiet, ka mūsu eksperts Egons Dambergs ļoti priecāsies par šo mantiņu, jo tā uzreiz atrisinās prokurora Vitolda Virsnīša slepkavību…

- Es nevienu neesmu nogalinājusi un nepazīstu nekādu Virsnīti! - Ilga skaļi iegaudojās. Apķērusi sevi ar rokām, sāka strauji šūpoties - uz priekšu un atpakaļ, uz priekšu un atpakaļ. Ne mirkli neapstājoties.

Marķē. Tieši tā, kā bija brīdinājis profesors Mihailovs.

Pagājusi nostāk, Anna Elizabete uzspieda daktera Konrāda tālruņa numuru un nosūtīja īsziņu:

Viesnīcā. Ilgai trakuma lēkme.

- Ilga, kurp un kāpēc grasījāties doties? - Miks vaicāja.

- Tā nav tava darīšana, glumais sūda okšķeri! - viņa izspieda caur zobiem.

Fui, cik rupji! - Kaķītis pasmīnēja. - Labi, es vēlējos Vienkārši parunāties, bet jūs mani spiežat izsaukt operatīvo grupu un aizturēt jūs uz aizdomu pamata par divu, nē, trīs ci lvēku slepkavību un slepkavības mēģinājumu. Nu, Ilga, jūs būsiet pārspējusi savu māsu un audžumāmiņu!

- K-kādu t-trīs ci-cilvēku? - Ilga Loka šokā sāka žagoties. - Prokurors Vitolds Virsnītis - nošauts no Beretta pistoles, jūsu vīrs Dinārs Loks un uzņēmējs Džems Pīcka - viens vai abi sadeguši uzsprāgušajā auto, bet pirms tam, visticamāk, nošauti no šī paša ieroča… Gan eksperti noskaidros.

- Meli!!! Dinārs ir…

- …dzīvs, vai ne? Jūs pirms stundas ceturkšņa ar viņu runājāt pa telefonu? Lieliski. Tas nozīmē, ka apsūdzību papildinās noziedzīga vienošanās un vairāku, kopīgi izdarītu noziegumu slēpšana, - Kaķītis bezkaislīgi turpināja.

- Idiots! Tu pat iedomāties nespēj, ko viņš ar tevi izdarīs, - Ilga nošņācās.

- Kurš tieši, Ilga? Tavs it kā beigtais, tomēr visnotaļ dzīvais vīrs Dinārs Loks, tavs izbijušais mīļākais un jaunākā bērna tēvs Jānis Pērkons vai tavs jaunākais mīļākais un tavs zicvietnieks, baikeris Igors Boicovs, kurš pavisam nejauši ir Pērkona topošais znots, respektīvi, saderinātais viņa meitai no pirmās laulības? - Anna Elizabete ar vieglu smīnu pārjautāja. - Jā, ir gan tādi sarežģīti raduraksti, bet jūs, bagātie un varenie, laikam citādi neprotat… Bizness pāri visam?

- Ū-ū-ū, tu, ragana, - Ilga atkal iegaudojās, - pat to izostījusi, ja? Pareizi teica jūsu pašu Zane: ar tādiem kā jūs nedrīkst sasieties - izsūks un izspļaus! Ū-ū-ū!

- Nezinu, Ilga, kādu spēlīti jūs ar Dināru Loku un Pērkonu pāri esat iecerējuši, taču nāksies apbēdināt - vismaz šodien jūs nekur nebrauksiet. Un tas, vai vispār jelkad kaut kur brauksiet, būs atkarīgs tikai no jūsu atklātības un vēlēšanās sadarboties.

- Tātad es tā kā būtu arestēta? - ledaini ironiska balss; vairs ne miņas no apmulsuma, nekontrolējamām emocijām vai labilas psihes.

- Nē, pagaidām aizturēta. Līdz apstākļu noskaidrošanai nākamās 24 stundas būs jāpavada Melnpils Īslaicīgās aizturēšanas izolatorā. Ja nepietiks, tad vēl 48 stundas. Bet, ja vēlaties, varam braukt uz Rīgu. Varu painformēt arī jūsu advokātu, tas laikam bija jūsu māsas šķirtais vīrs Blūms?

- Nē, manu advokātu sauc Renārs Skara! - Ilga atcirta.

Anna sarāvās kā dzelta. Skara? Tas pats Skara?

- Ilga, ja šo advokātu ieteica Pērkons, tev ir lieliskas izredzes līdz tiesas zālei nenokļūt, - viņa ierunājās. - Dažiem advokātiem piemīt fantastiskas dotības dārzeņkopībā.

- Ko tu gribi teikt, Līzbet? - Ilga mirklī kļuva nopietna. - Līzbet!!!

- Neklaigājiet, Ilga, tas nelīdzēs. Anna Elizabete vienkārši gribēja pabrīdināt - dažreiz dzīvē gadās dīvainas sakritības, kad pēc advokāta vizītes visnotaļ vesels cilvēks neatgriezeniski iekrīt komā un zaudē jebkādas psihiskās, garīgās un fiziskās spējas, pārvēršoties dzīvā dārzenī. Nezinu, vai pazīstat Lindu Lauri…

- K-kas ar viņu ir? - Ilgas lūpas bija zaudējušas krāsu.

Tātad pazīst gan.

- Jums vajadzētu vaicāt - kā ar viņu nav, - Miks vēsi atteica. - Viņas ķermenis no Iļģuciema sieviešu cietuma tika pārvests uz Gaiļezeru, kur nekustīgi guļ, pieslēgts sistēmām un aparātiem. Bet kur atrodas viņas gars, nemāku pateikt. Varbūt pie viņas, varbūt jau sen prom.

- Es… M-man… jāpadomā… - Ilga izmocīja.

- Domājiet, Ilga, domājiet. Un padomājiet arī par to, ka jums ir divi bērni. Ja jūs arestēs, tiesās un ieslodzīs cietumā - par šādām apsūdzībām sods būs krietni liels -, kas notiks ar abām meitenītēm? Jūs tiešām novēlat viņām tādu pašu bērnību un jaunību, kāda bija jums ar māsu?

Ilga Loka sastinga, it kā tikai tagad būtu apjēgusi, ka pasaulē ir arī bērni un tie neatrodas citā, paralēlajā izplatījumā. Tad atsāka šūpoties un mēmi īdēt…

Pie durvīm kautrīgi pieklauvēja. Dakteris Arvis Konrāds.

Mēmi noraudzījies drūmajā ainā, ne vārda nesakot, piegāja pie Ilgas, satvēra viņas roku, pārbaudīja pulsu, pacēla vienu plakstiņu, tad otru, ieskatījās acīs…

- Viņai ir šoks, ja neko nedarīsim, tas var pāriet stuporā. Vedīsim pie manis.

- Vai tā slēgtā istaba pieejama? - Anna klusu pavaicāja.

Ārsts pamāja ar galvu.

Tā istaba nozīmēja telpu bez logiem, ar kušeti un armētā stikla durvīm. Dakterim tādas bija divas - vienu pirms pāris nedēļām bija iemēģinājusi Zane Zālīte, otru - arestētais JP TV komerckanāla izpilddirektors Vadims Kņazevs.

- K-kur m-mani bērni? - Ilga šķietami attapās.

- Pie mums, Ilga. Pie Ieviņas. Turpat, kur jūs tos no rīta atstājāt, - Arvis viņai skaidroja kā mazam bērnam.

Anna vēroja Ilgu un cīnījās ar uzmācīgu domu.

Vai tas vispār iespējams? Par kaut ko līdzīgu bija lasīts, kaut kas tāds bija dzirdēts, taču realitātē viņai līdz šim ne ar ko tādu nebija nācies saskarties.

Bet, ja tā, tad kļūst skaidrs, kāpēc visi cilvēki, kuri dažādu lietu ietvaros tikuši aizturēti un kuriem ir vai ir bijusi kaut neliela saikne ar Jāni Pērkonu, vai nu nerunā, vai runā pilnīgas muļķības, vai pārvēršas bezprāta idiotos - dārzeņos.

Ja tas tiešām ir iespējams, tas nozīmē - Ilgai Lokai vairs nav laika. Jautājums - vai to var apturēt?

Steidzami nepieciešama konsultācija ar Mihailovu!

- Es tūlīt! - viņa izslīdēja no viesnīcas istabas, pagāja tālāk gar stūri, apsēdās uz palodzes lielas palmas aizsegā un uzspieda profesora Mihailova numuru.

Pēc piecu minūšu sarunas, pilnīgi apstulbusi, Anna Elizabete iebāza telefonu kabatā.

To neviens un nekad nespēs pierādīt. Neviens! Kur nu pierādīt, neviena tiesa, neviena prokuratūra neticēs, ka kaut kas tāds vispār iespējams. Un viņš atkal izspruks sveikā, jo visi, kas būtu varējuši liecināt pret, būs pārvērsti dārzeņos. Vai nošauti. Vai uzspridzināti. Vai nogāzti no klints aizā. Vai noindēti. Bet Ilgai vēl ir iespēja. Tas ir, ja viņi paspēs. Un ja profesoram izdosies…

* * *

- Līzbet, tā ir baismīga lieta, - daudz pieredzējušais izmeklētājs Miks Kaķītis nespēja atgūties no nelabuma, jau tikai iztēlojoties vien to, ko viņiem šovakar, pēc Ilgas Lokas atvešanas, bija izstāstījis profesors Mihailovs.

Miks bija šo to dzirdējis un lasījis par superslepeno NLP metodi, pie kā Pirmā pasaules kara laikā vienlaikus strādāja gan krievu, gan britu pētnieki, sākotnēji paredzot militārajām vajadzībām - ienaidnieka gūstekņu psihiskai apstrādei, spiegu un superaģentu apmācībai, kā arī paši savu cilvēkre-sursu motivēšanai turpināt ciņu arī acīmredzami neiespējamās situācijās, kādas kara apstākļos gadās bieži.

Redzot cilvēkprogrammēšanas neticamos panākumus, varneši nolēma iet tālāk un ķērās pie eksperimentiem, lai ar psihes manipulāciju palīdzību mainītu cilvēku sāpju slieksni, iznīdētu līdzjūtību un nomāktu sirdsapziņu. Psihogēnie treniņi, hipnoze, medikamenti, hormoni, mūzika un vārdi kā atslēga uz apziņu…

Daudzās pasaules valstīs aizsākās supermenu, kiborgu, universālo kareivju, robotcilvēku ēra, ko veiksmīgi nodēvēja par zinātniskās fantastikas uzvaras gājienu un piesedza ar komiksiem, TV šoviem un seriāliem, lielbudžeta filmām un tamlīdzīgi. Par īstajiem eksperimentiem, kas notika gan oficiālās valsts laboratorijās, gan pagrīdē - ar ieslodzītajiem, bērniem, nedziedināmi slimajiem, vecajiem, reliģiskajiem un etniskajiem ekstrēmistiem un citām cilvēku grupām -ziņu nebija. Toties apķērīgākie naudas rausēju prāti ātri vien Izdomāja, ka tās pašas metodes, kas darbojas kara laikā, lieliski strādās arī miera apstākļos, un pielāgoja tās biznesam, nosaucot par “supermetodēm, kas ļauj iegūt visu, ko vēlies” un par lētticīgo klientu naudu organizējot “superkursus ar superatlaidēm: tikai te un tagad, tikai tev un vēl vienam, ko atvedīsi līdzi”. Tāda jau ir cilvēka daba - gribēt ietekmēt citus, lai sasniegtu to, ko kāro pats…

- Prāto par programmēšanu? - Anna piegāja pie Mika istabas loga un pavērās uz rudenīgo, spoži izgaismoto Hospitāļu ielu. Rīga bija kļuvusi tik sveša.

Aizveduši spēji apklusušo un sevī iegājušo Ilgu Loku pie Mihailova uz Rāmavu, Miks un Anna nolēma palikt Rīgā.

ja nu viņa nāk pie prāta un grib parunāties…

Mika mājoklis bija labākais risinājums - centrs, silts, apkure pieslēgta, visur viegli nokļūt. Arī Grāfam te patika. Dakteris Konrāds ar Kārli gan nolēma atgriezties Mežājos -tur taču palika Ieva ar abiem mazuļiem!

Reti stulba situācija - Ilga nokļuvusi klīnikā, tiek turēta aizdomās par smagiem noziegumiem, bet viņai divi mazi bērni. Kas notiks ar tiem? Bērnu nams? Sociālais dienests? Zinot, kas notiek šajā jomā, ne pūčmājnieki, ne dakteris Konrāds par to pat neieminējās. Vajadzēja būt citai izejai. Ja Ilga attapsies un sāks runāt, varbūt nebūs tik ļauni…

- Visbriesmīgākais šajās metodēs ir to necilvēciskums, jo faktiski tās visas ir veidotas pēc principa - izdzīvo stiprākais, uzvara par katru cenu, ej līdz galam, bez cīņas nav uzvaras un tamlīdzīgi. Pat tās, kas it kā vērstas uz pašpilnveidi un (teorētiski) palīdz atrast savas vājās vietas un tās izlabot, faktiski rada kiborgus, androīdus, necilvēkus, kuri gan veic tiem paredzētās bioloģiskās, sociālās un profesionālās funkcijas un pat it kā spēj pasmaidīt, taču ir zaudējuši jebkādu empātiju. Viņiem viss ir - nothing special, just a business, - Anna rūgti teica.

Miks klusēja. Un mēģināja pārkārtot domāšanu, profesora stāstīto ņemot par argumentu.

Ja kaut ko nevar pataustīt, tas vēl nenozīmē, ka tā nav.

- Bet vis-vis-vissliktākie ir tā sauktie enkuri, par ko NLP adeptiem un hipnozes speciālistiem tik ļoti patīk gari un plaši spriedelēt intervijās, sak’, saliksim īstos enkurus, iestrādāsim tos, noglabāsim dziļi jūsu zemapziņā, un tālāk jau ies kā pa sviestu - jums atliks tikai pašam ar sevi pareizi pastrādāt ar īstajiem vārdiem, mūziku vai video, jūsu zemapziņa aktivizēs vajadzīgo programmu, un jūs atkal varēsiet enerģiski un motivēti strādāt, jums gribēsies dzīvot un iekarot jaunas virsotnes, un tā tālāk, un tā joprojām. Taču realitāte ir drusku cita un ne tik saulaini rožaina. Tieši tāpat, pilnīgi nemanot, cilvēka apziņā un zemapziņā var salikt enkurus, lai attiecīgās personas savās interesēs varētu vēlāk ar viņu manipulēt pilnīgi citā virzienā, liekot darīt lietas, ko šis cilvēks, pie normālas sajēgas būdams, nekad nedarītu - nožņaugt, nošaut, nosist, nodurt, uzspridzināt citu personu. Vai arī pašam izlēkt pa logu, pārgriezt sev vēnas, mesties zem braucoša auto riteņiem, vai… pašiznīcināties, ieejot sevī… Tieši tik vienkārši - saliekot īstos enkurus…

- Mihailovs gan teica, ka tādu rezultātu bez ārējas iedarbības grūti panākt, nu, vismaz lai tas darbotos ilgtermiņā, -Miks mēģināja saskatīt gaismas stariņu.

- Jā un nē. Runājot par Ilgu Loku, pilnīgi pietiktu ar šodienas tikšanos pilī. Nu jau gan vakardienas, - Anna paskatījās pulkstenī. Pāri pusnaktij. Kā parasti.

- Tu gribi teikt, ka, pārvaldot manipulatīvās tehnoloģijas, kādam, piemēram, Pērkonam, pietiktu šo cilvēku satikt, lai pagrieztu vēlamajā virzienā?

- Jā, ar nosacījumu, JA ar šo cilvēku iepriekš būtu veiktas kādas no minētajām manipulācijām, proti, salikti vajadzīgie enkuri, un ja šā cilvēka apziņa un uztvere pret manipulatoru būtu atvērta. Vārtiņi var būt dažādi - jūtas, atkarība, sekss, alkohols, bailes, arī it kā kopīgs mērķis…

- Ko saka Mihailovs? Ir izredzes? - Miks painteresējās.

Ja Ilgai aizies ciet šīberis, viņi atkal būs nulles punktā un varēs sākt visu no sākuma. Bet, ja viņa atgūsies un sāks runāt, daudz kas varētu kļūt skaidrāks…

- Varbūt. Viņš šobrīd zvana savam draugam, arī profesoram, slavenam hipnoterapeitam, kurš dzīvo Pēterburgā un šajā jomā esot baigais korifejs. Redzi, šādos gadījumos vissvarīgākais - meklējot izeju un acīm ciet taustoties apkārt, nenogāzt vēl lielākus podus. Neiznīcināt.

- Bet…

- Miku, es vairs negribu par to runāt, vismaz ne šonakt. Ļausim speciālistiem strādāt un iesim vai nu dzert tēju, vai gulēt. Vai varbūt es vēl drusku pastrādāšu ar tavu datoru -ko saki, drīkst?

- Nē, strādāt nedrīkst. Drīkst visu ko citu. Vannu. Tēju. Gultu. Mani… Turklāt tikai pareizā secībā! - Miks norūca.

Viss, šim vakaram pietiek slikto ziņu! Nedrīkst būt tā, ka pasaules negācijas aprij to laika mazumiņu, kas viņiem kopa atvēlēts uz šīs zemes.

Cilvēkus nepārtaisīsi, ja viņi gribēs būt nelaimīgi, viens otru galēt un slaktēt, viņi to darīs. Tik un tā. Un tas, vai tu būsi gulējis trīs vai sešas stundas, viņu nostāju nemainīs. Tavu veselību un pašsajūtu gan.

Anna neiebilda. Vakara noslēgums solījās būt labāks par visu garo dienu kopā.

Cerams, ka ar mājiniekiem viss kārtībā.

Viņa aizdipināja uz virtuvi uzliet vīgriežu tēju - derēs iekšķīgi un ārīgi. Nu tik kārtīgi izkarsēties un - migiņā (Annai kopš bērnības patika vārdu miga izrunāt tieši tā -skanēja mīlīgāk un siltāk). Čučēt. Vai arī - ne gluži čučēt…

18. nodaļa. Uzkopšana?

Valsts svētku dienas rīts atnāca ar četrām jaunām ziņām -trim nelāgām, lai neteiktu traģiskām, un vienu daudzsološu.

Dienu pirms svētkiem no dzīves šķīries slavens zinātnieks - vēsturnieks Samtainis, kura pētījumi savulaik plaši izmantoti vēstures grāmatu rakstīšanai. Kaimiņiene, kura reizi dienā nākusi piekopt virtuvi un sagatavot ko siltu ēdamu, atradusi veco vīru guļam gultā, aizmigušu mūža miegā. Bet uz naktsgaldiņa - tricelīgi uzskrīpāta zīmīte:

Es vairs nespēju tā melot. Piedodiet.

Saimnieciskā kaimiņiene izsaukusi policiju, un dežūr-grupā, par laimi, trāpījies kāds, kuram vecā vēsturnieka vārds nebija tukša skaņa, bet tukšā šņabja pudele pie gultas un miega zāļu kārbiņa uz plauktiņa likusies aizdomīga. Nez vai vīrs, kurš, pat uz veikalu ejot, vilcis uzvalku un licis galvā hūti, tā vienkārši no kakliņa laktu stoļičnuju vodku, uzkožot dimedrolu, kuram beidzies derīguma termiņš…

Kaimītiene zināja stāstīt, ka iepriekšējā dienā profesoram Samtainim bijuši viesi, nu, zināmi vīri, kuru ģīmjus bieži rādot pa televizoru, viņa tos neatšķirot, visi vienādi, uzvalkos un šlipsēs. Ilgi sabijuši, runājuši, strīdējušies. Viņa divreiz piedāvājusi tēju un sviestmaizītes, izdzēruši un apēduši, jo vēlāk, vācot traukus, nekas nebija atlicis. Laikam taču dzēruši ko stiprāku, jo viņa atradusi arī mazās glāzītes, visas novākusi un kārtīgi izmazgājusi, tur, virtuvē, uz trauku restītēm žūstot! Viņa esot laba saimniece, viņai netīri trauki

apkārt nemētājas! Jā, pēc tam profesora kungs juties saguris, atlaidies atpūsties, un, nē, nekādu tukšu šņabja pudeļu vai zāļu paciņu istabā nav bijis!

Ak jā, viesi esot atnākuši ar mazu kūku kastīti, bet aizgājuši ar prāvu koferīti. Neesot arī profesora vecā datora…

Iepriekšējā naktī Piekrastes novada daudzfunkcionālās slimnīcas galvenais ārsts Agnis Spalviņš atrasts savā darba kabinetā ar lielu šļirci kaklā. Ne pēdu, ne pirkstu nospiedumu. Šļircē bijušas lidokaīna paliekas.

Veicot sākotnējo izpēti, atklājies, ka Spalviņš, kurš praktizējis ginekoloģijā, pēdējo trīs gadu laikā bijis iesaistīts divpadsmit smagos tiesu procesos par nāves gadījumiem dzemdību laikā vai tūliņ pēc tām, deviņos procesos par nepareizu diagnozi un ārstēšanu, kas beigusies letāli, un pret viņu uzsākta arī dienesta izmeklēšana par nelikumībām medikamentu pasūtījumu jomā.

Vairākiem tiesu procesos iesaistītajiem slimnīcas vadītājs bija centies piedāvāt naudu, lai tie atsauktu prasības, diviem anonīmas personas bija draudējušas pa telefonu, bet vienai gados jaunākai sievietei vakarā uz ielas uzbrukuši huligāni, piekāvuši un atņēmuši datorsomu - viņa šo uzbrukumu saistīja ar savu sūdzību pret Agni Spalviņu.

Vakarā pirms nāves galvenais ārsts Spalviņš atradies savā darba kabinetā, jo tonakt bijusi viņa dežūra G. nodaļā, bet viņam tik ļoti nav paticis uzturēties pie bābiešiem, ka dežūru laikā Spalviņš arvien savā kabinetā skatījies televizoru vai spēlējis datorspēles, pat uz ļoti steidzamiem izsaukumiem reaģējot nesteidzīgi, atrunājoties, ka ātri tikai blusas ķer un kaķi pārojas.

Zīmīgi, ka par viņa nāvi slimnīcā neviens neesot pārāk satriekts, tieši pretēji - pa kaktiem smīkņājot - vecais beidzot saņēmis pelnīto algu…

Trešā ziņa, precīzāk, ziņas atnesējs, gaidot Miku Kaķīti pie dežuranta Lielajā Mājā. Neesot pierunājams ne doties prom, ne rakstīt iesniegumu. Gribot runāt ar galveno! Esot atklājis šaušalīgu lietu - kāds mudinot bērnus uz pašnāvību.

Šorīt agri no rīta atradis savu puiku aizmigušu pie datora, pa ekrānu peldējis zils valis, kam pieskaroties atskanējusi tehniski modificēta, monotona vīrieša balss, liekot izpildīt dažādas stulbas komandas, ko darīt ar sevi un savu ķermeni. Pēdējā pavēle bijusi - tu sevi nogalināsi, bet kā, to es pateikšu vēlāk.

Tas bijis par daudz, viņš datoru izslēdzis, izrāvis interneta vadu, pamodušos puiku nostrostējis un ielicis kaktā, bet pats tikmēr savā datorā izpētījis, kas par kukaini ir tas valis. No tā, ko uzzinājis, mati saslējušies stāvus, proti, Zilais valis esot tīmekļa nāves spēle, ko spēlējot ne vairs daži, bet simti un tūkstoši bērnu un jauniešu visā pasaulē. Tāpēc ņēmis puišeli aiz čupra un teciņiem vien - uz pašu galveno māju!

Tieciet jūs ar to visu galā, jums par to algu maksā!

Visbeidzot ceturtā ziņa pārmaiņas pēc bija laba.

Profesors Mihailovs, knapi nogaidījis līdz pieklājīgam laikam - astoņiem, piezvanīja ar prieka vēsti - izmantojot Pēterburgas kolēģa ieteikumu, Ilgu Loku izdevies dabūt pie sajēgas un varbūt pat sagraut viņas zemapziņā ielikto programmu. Katrā ziņā - viņa atrodas pie pilnas apziņas, runā, visu uztver un uz jautājumiem atbild adekvāti.

Ļoti grib satikt Annu Elizabeti.

Jā, ko viņam tagad ar pacienti darīt - paturēt Ilgu kādu laiku pie sevis klīnikā?

Un ko darīt ar pacientes mobilo telefonu - atdot viņai vai atstāt pie sevis? Parasti viņi pacientiem mobilos nedodot, bet te jau astoto reizi zvanot kaut kāda Liliāna. Varbūt tas esot svarīgi? Kā rīkoties?

- Profesor, mēs pēc brītiņa būsim pie jums, brauksim, cik ātri varēsim! - moži uzsauca Miks, kurš bija klausījies sarunu skaļruņa režīmā. - Un nē, mobilo Ilgai nekādā gadījumā nedodiet, vismaz ne līdz mūsu atbraukšanai!

* * *

- Ko darām vispirms? - Anna, gultu klādama, pajautāja.

- Teorētiski varētu sadalīties, praktiski mums ir tikai viens autiņš. Turklāt es gribētu, lai to Zilā vaļa stāstu dzirdi arī tu, Egons un Valdis Āmurs. Būtu derējis arī Kārlis… Klau, viņš drīkst braukt ar tavu Ķirša Kundzi?

- Protams! Kāpēc ne? Kājas taču līdz pedāļiem sniedzas… - Anna pasmīnēja.

- Mhm! It kā mēs nezinātu, ka par tavas mīļumītes aiztikšanu ripo galvas…

- Kam ripo, kam neripo. Labi, Kaķīt Miķelīt, stāsti tālāk, ko esi izdomājis.

Miks varonīgi norija Kaķīti Miķelīti un turpināja:

- Mēs ar tevi un Grāfu tūliņ aizskriesim līdz Rāmavai, izrunāsimies ar Ilgu Loku un sapratīsim, ko ar viņu darīt tālāk. Tikmēr lai Kārlis izbrauc cauri Olainei un savāc Āmuru, bet vēlāk visi tiksimies Lielajā Mājā. Loģiski?

- Loģiski. Starp citu, šodien ir svētku diena, cilvēkiem varbūt ir citi plāni…

- Kādi tur svētki, kādi plāni. Mums, uzkopējiem, visas dienas vienādas! - Miks pavīpsnāja, nepamanīdams Annas vērīgo skatienu. Uzkopējiem?

- Mja, tā viš i, - Anna pamāja ar galvu. - Kafiju?

- Divkāršu! Un milzīgu, ja drīkst lūgt.

- Divkāršu dabūsi, milzīgu ne. Uzdzersi aukstu ūdeni, efekts būs tas pats. Sevi vajag drusku pasargāt, tu man vēl kādu brīdi būsi vajadzīgs, Kaķīt Miķelīt! - Ak tā… - labi apzinoties, ka iebildumi nelīdzēs, Miks tikai noplātīja rokas.

- Tā gan! - mīļi saņēmusi aiz ausīm, viņa to skaļi nobučoja uz degungala.

Labi, bučas dēļ viņš piecietīs otro kafijas krūzīti. Pa kluso iedzers vēlāk darbā…

* * *

- Es laikam vakar sadarīju daudz muļķību, - Ilga Loka bilda sveiciena vietā. Šodien viņa izskatījās lieliski - sārtiem vaigiem, spožām acīm. Izgulējusies.

- Ja iztraucētu bēgšanu un mēģinājumu mūs nošaut var nosaukt par muļķībām, tad jā - bija kāds drusciņš, - Miks Kaķītis rezervēti atteica un apsēdās viņai tieši pretī aiz profesora Mihailova galda.

Anna Elizabete palika stāvam, atspiedusies pret durvju stenderi, ar Grāfu pie kājām. Suns neuzticīgi paskatījās Ilgas virzienā, bet neizdvesa ne skaņu.

Labi, lai tad tā arī paliek!

- Vispirms es gribu atzīties - jā, tā ir mana pistole, taču es nevienu neesmu nogalinājusi, vismazāk jau virsprokuroru Vitoldu Virsnīti, kuru pazīstu tikai no ziņām presē, tiesu hronikas rubrikām un fotogrāfijām.

- Kā jūs tikāt pie tāda ieroča? Tā, starp citu, ir kaujas pistole! Vai jums ir atļauja tās glabāšanai un nēsāšanai? - Miks lietišķi atvēra mazo planšetnieku.

- Nē, nav. Pistoli man uzdāvināja vīrs, kad mums… vēl bija labas attiecības, nu, neilgi pēc notikumiem ar Magnum dubultslepkavību. Teica, lai neraizējos, no kurienes tā nāk, bet lai arvien nēsāju līdzi. Pašaizsardzībai. Labākas neesot. Izmēģināju - patiešām laba. Ļoti precīza. Jūs varbūt

brīnīsieties, bet es kādreiz, agrā jaunībā un studiju gados, trenējos pieccīņā un lieliski šāvu. Šaut man patīk.

- Labi, pieņemsim. Tad kā jūs, Ilga, izskaidrosiet, ka tieši ar šāvieniem no šīs pistoles nogalināts prokurors Virsnītis? Es tikko saņēmu ekspertīzes rezultātus. Divi šāvieni - viens sirdī, otrs galvā. Kontrolšāviens. Abi ļoti precīzi.

- Izbeidziet, tā nebiju es! Es nevarētu… nogalināt…

- Ja ne jūs, tad kurš? - Kaķītis ar skatienu ieurbās Ilgas Lokas virsdegunē.

- Tas… būs bijis… Di-Dinārs… Tikai viņš varēja tikt klāt ierocim, jo zināja, kur es to glabāju… Un viņam uz Virsnīti varēja būt zobs - šķiet, bija kāds stāsts par Dina jaunāko māsu un huligāniem. Vai varbūt tie bija izvarotāji, neatceros. Viņš to reiz pieminēja un vairs neatkārtoja. Bet šķiet, prokurora vārds bija tāds. Kad, jūs teicāt, viņu nogalināja?

- Es neko neteicu, - Miks noraidoši atcirta. - Toties jūs savās liecībās par vīra mājās būšanu vai nebūšanu gan vairākkārt jaucāties un putrojāties.

- E-es negribēju mūsu šmuci iznest ārpus mājas, - Ilga pietvīka. - Jūs jau droši vien esat noskaidrojuši un pārbaudījuši, ka mums ar Dināru jau labu laiku bijusi katram sava privātā dzīve - viņam ir mīļākā, paša sekretāre Dagne Brensone, tas, protams, ir triviāli un banāli, bet tā nu tas ir. Viņai ir māja Rīgas pievārtē, vecajā Iļģuciemā. Droši vien arī tagad viņi abi ir tur, kur gan citur…

- Ilga, tad kam bija vajadzīgs tas viss teātris ar jūsu it kā strīdu par izdevumu krievu valodā, braukšanu pie naudas devēja un uzspridzināto mašīnu, kurā taču kāds atradās? -Anna strauji metās uzbrukumā. - Starp citu, kurš ir mirušais? Vai tiešām jūs abi mierīgā garā uzlaidāt gaisā savu kaimiņu? To pašu, ar kuru jūsu vīrs Dinārs pa vakariem un naktīm ņēmās pa viņa garāžu, kas pārbūvēta par laboratoriju? Ko viņi tur meistaroja - radiovadāmos spridzekļus? - Džemam nebija jāmirst… - pēkšņi nobālusi, Ilga izmocīja. - Dins brīdināja - nestiep to draņķi vāģī, vēl nekas nav gatavs, bet nē - šim vajadzēja izmēģināt…

- Ko izmēģināt? - Miks pārņēma stafeti. - Nu, tak to lidoni, dronu, ko gan citu!

- Ilga skaļi iesaucās. - Viņi, redz, bija izdomājuši, kā tikt galā ar visiem, kas traucē dzīvot. Uztaisīt lidoni, piekabināt nepieciešamo daudzumu sprāgstvielas, kas nomaskēta par nelielu videokameru, aizvadīt uz vajadzīgo objektu un tur detonēt. Ar šo viņi gribēja uzspridzināt…

- …Pērkonu, vai ne? - Kaķītis neticīgi pavīpsnāja.

- Ne gluži viņu. Viņa īpašuma apsardzes būdu. Tā teikt, brīdinājumam. Taču, braucot cauri mežam, kaut kas nogāja greizi. Vai nu sakratījās, vai kā… bet tas verķis sācis pīkstēt un sīkt, uz ekrāna parādījušies skrejoši cipariņi… Džems vēl mēģinājis kaut ko spaidīt un programmēt no sava viedtāl-i uņa, bet Dins atrāvis durvis, izlēcis no braucoša auto un Iemeties grāvī. Pēc dažām sekundēm nograndis drausmīgs sprādziens un viss uzliesmojis.

- Kā jūs to visu zināt? - Miks neticīgi nogrozīja galvu, - Vīrs pats izstāstīja… Piezvanīja uzreiz pēc sprādziena, prasīja, ko lai dara. Ieminējās, ka esot labs veids, kā tikt galā ar Pērkona virskundzību - likt domāt, ka viņš, Dins, gājis bojā, bet tikmēr sakārtot lietas tā, kā vajag. Tad ari nolēmām, ka jāiemet Dina telefons, pulkstenis un kabatas portfelis liesmojošajā mašīnā, lai liktos, ka sadegušais ir viņš… I abi, ka šoreiz pie stūres sēdēja Džems, esot par varītēm gribējis pavizināties ar Dina jauno autiņu.

- Kāpēc vīrs nezvanīja glābējiem, ja tas notika nejauši?

- Kāda jēga? Tur vairs nebija, ko glābt. Bet Dinam tā bija otrā iespēja sakārtot savu dzīvi un atbrīvoties no tā nezvēra, kas pēdējos gados gandēja ne vien mūsu, bet visu sev pietuvināto dzīvi. Ja jūs zinātu, kā viņš izturas pret Liliānu…

- Jūs domājat Jāņa Pērkona sievu Liliānu?

- Jā. Viņa ir mana studiju biedre. Es mācījos ekonomistos, viņa - juristos. Liliāna man bija daudz tuvāka, nekā jebkad spētu būt pašas māsa, mēs viena otru ļoti atbalstījām, turējāmies kopā… Bet, kad pie apvāršņa parādījās vīrieši, mūsu draudzība nedaudz atvēsa - ikviena no mums ļoti sargāja savu ieguvumu. Ja būtu zinājušas, cik maz tie vērti… - viņa nicīgi noskurinājās.

- Pieņemšanā pie prezidenta jūs likāties ļoti draudzīgas, - Anna ieminējās.

- Anna, mēs bijām priecīgas beidzot satikties. Līdz tam bijām runājušās tikai pa telefonu un interneta čatā, neatceros, kura pirmā uzmeklēja otru, taču nu jau krietnu laiku mēs, vīriem nezinot, uzturējām draudzīgas attiecības. Liliāna man daudz palīdzēja, laikus brīdinot par sava vira ambiciozajiem plāniem par mūsu izdevniecības pārpirkšanu. Jūs jau būsiet sapratuši, kā nauda stāv aiz šiem projektiem un kam tas būtu izdevīgi… Mēs to negribējām pieļaut, tieši pretēji, vēlējāmies atmaskot Pērkona politisko divkosību un izvest plēsoņu tīros ūdeņos. Tālab arī iefiltrējām viņu mājā Igoru. Es viņu pazīstu jau ļoti sen, kopš pieccīņas laikiem, kopā trenējāmies, mums tolaik bija nopietnas attiecības, tikai Ninelei… nu, audžumātei, jūs taču atceraties, nepatika, ka Igors nāk no jauktas ģimenes, un viņa iebilda. Tagad gan es domāju, ka tas bija ne tik daudz tautības dēļ, cik tāpēc, ka aiz Roberta Lauciņa viņa saskatīja naudu… Lielu naudu.

- Paga, paga, Ilga, tu gribi teikt, ka par abām ar Liliānu ieskapējāt Igoru par Jāņa Pērkona vecākās meitas Ineses mīļāko, tagad jau oficiālu līgavaini? - Anna pabrīnījās. - Kā kaut kas tāds iespējams - nav taču vairs viduslaiki?!

Ilga pirmo reizi gaiši iesmējās.

- Mīļā, tu nezini, kas viss ir iespējams! Ja ne visai gudra, bet smuka meiča brauc ar tēva dāvātu mersedesa džipu, neievērojot noteikumus, bet gudrs džeks ar moci īstajā brīdī izlido uz ceļa, tālāk viss notiek tā, kā tam jānotiek…

- Un par Igora iedabūšanu Magnumā parūpējās Liliāna? Izliekoties, ka tā ir dārgā vīriņa ideja? - Kaķītis pasmīnēja.

- Esat pareizi sapratis. Pērkons ir leļļu dīdītājs. Viņam patīk dominēt. Un viņam patīk apziņa, ka visas labās idejas dzimušas tikai un vienīgi viņa prātā.

- Ilga, vai tev Ineses nemaz nav žēl? Kas notiks, kad viņa sapratīs, ka jaunais vīrs ir tikai nosaukums, jo vienīgais, kas viņu interesē, ir fāterīša impērija?

- Zini, Anna… Tā skuķe savos divdesmit dažos gados tik daudziem paguvusi sabendēt dzīvi, notriecot ar mašīnu un sakropļojot, izēdot no darba un atņemot iztikas līdzekļus, ka viņas pazušana no zemes virsas būtu vislabākais risinājums. Bet mēs esam humānisti. Neliešus vislabāk sist ar naudu, ar viņu pašu naudu.

, - Mjā. Īsta mūsdienu robinhudu epopeja, - Miks nīgri nomurmināja. Par spīti dīvainībām, viņš sliecās šim stāstam ticēt. Tādu murgu grūti izdomāt, to var tikai piedzīvot. Un tomēr… - Labi, Ilga, atgriezīsimies pie Virsnīša. Kas varēja paņemt jūsu pistoli, jums nezinot, nošaut prokuroru, atlikt ieroci vietā un dzīvot tālāk, izliekoties, it kā nekas nebūtu noticis? Ja tā nebijāt jūs, tad kurš? Tiešām Dinārs?

- Varbūt papētiet Vitolda Virsnīša izcilo biogrāfiju?

- Jau papētījām. Jūs pirmiņ minējāt savu vīru. Viņš spētu aukstasinīgi nošaut cilvēku? Un vai viņam būtu pietiekams iemesls nogalināt prokuroru Virsnīti?

- Hmm… ja nopietni, nezinu gan. Varbūt. Dins dusmās varēja kļūt skaļš, bet lai kādu nogalinātu? Viņš pat… nujā, pat uzzinājis, ka otra meitiņa nav viņa bērns, spēja savaldīties. Vispār jau viņš nav slikts cilvēks… kad nelieto…

Oho, kas tad te notiek? Vispirms viņi pa telefonu vienu otru gandrīz nogalina un ierīvē grīdā, nu viņa lej milzīgo krokodila asaras, vīru žēlojot. Vai tikko teiktais nozīmē, ka Dinārs Loks ir atkarīgs no narkotikām?

- Ko viņš lieto, Ilga? Un kas ir tava otrā bērna tēvs - Jānis Pērkons vai Igors Boicovs?

- Balto. Sāka lietot, kad pie apvāršņa parādījās Pērkons ar kopīga biznesa piedāvājumiem. Faktiski - tas nebija pie dāvājums, bet neslēpts rekets. Tā viņš radis dabūt visu - ar spēku un manipulācijām. Visu un visus. Citādi viņš nemāk. Toreiz arī - bija uzprasījies Dinam līdzi pie mums ciemos, atveda veselu ziedu kalnu, visādi luncinājās un līmējās -ļ sak’, jāpaskatās, ar ko tad viņa mīļā sieva kopā studējusi un tagad tik čakli sarakstās, redz, bija pat to izčekojis! Ja, esot gan draudzene smuka un gudra, viņš to jau pēc acīm redzot… Nu, tā… Tagad domāju, ka viņš mani vai nu sazāļoja, vai nohipnotizēja, citādi es skaidrā prātā uz to bārdaini nebūtu pat paskatījusies, kur nu vēl ielaidusi savā gultā. Sevišķi pēc tā, ko biju dzirdējusi par viņu runājam… gan Liliānu, gan Dināru…

- Un tas būtu? - Kaķītis uzrauca uzaci līdz puspierei.

- N-nu… par viņu un bērniem… Pati redzējusi neesmu, taču runā, ka viņš esot radījis pats savu impēriju, kur dzīvo, strādā un… tikai bērni. Saprotat? Dažāda vecuma bērni. Un viņš gribēja pierunāt manu vīru līdzdarboties šajā projektā. Prasīja, lai viņš izstrādā tādu tīkla platformu, ar kuras palī dzību pievilināt, pieradināt, ieēdināt ar bezmaksas spēlēm, mūziku, filmām, pēc tam uzaicināt uz tikšanos un… Tas notika pirms gada, pēc tam, kad viņš mani… Dinārs atteicās. Tad Pērkons viņu nosauca par idiotu un noņirdza, ka Krievijā tāda platforma ar visu ideoloģiju sen radīta, mums vajadzētu tikai adaptēt un palaist gaisā. Esot ģeniāla interaktīvā tīmekļa spēle, kas neatgriezeniski ievelk visus - lielus un mazus liekot iesaistīties, darboties, iet uz koncertiem, tusiņiem, randiņiem, visu ko izmēģināt, jā, varbūt ari dažas ne pārāk legālas lietas. Tas esot veids, kā bērnus un jauniešus savest kopā. Viņš tos nosauca par 50 izaicinājumiem…

- Ilga, vai šīs spēles nosaukums nav Zilais valis?

- Jā. Kā jūs to zināt? - viņa pabrīnījās. - Cik zinu, viņi to spēli šeit nepalaida.

- Palaida, Ilga, palaida. Zilais valis peld pilnā sparā un aizrauj sev līdzi arvien jaunus upurus. Jo piecdesmitais izaicinājums, Ilga, ir nāve. Pazušana.

* * *

- Joprojām neesmu pārliecināts, ka rīkojāmies pareizi, -Kaķītis šaubīgi bilda, prātīgi stūrēdams toijotu pa pilsētas domes ceļu būvnieku sagandētajām, apledojušajām ielām. - Tas ir šāviens tumsā. Akla uzticēšanās. Ja viņa pievils…

- Gan jau nepievils. Un ģenerālis Bass arī teica, ka viss labi izdomāts, - Anna viņu mierināja, lai gan pati nebūt nejutās pārāk saulaini. Tikai nevis uzticēšanās, bet pavisam cita iemesla - drošības - dēļ.

Vai ar divām stiprām, gudrām un atjautīgām sievietēm un vienu entuziastu brīvmākslinieku pietiks, lai novērotu un izsekotu plēsoņu, zirnekļhaizivi, kas aprij visu, kas gadās ceļā, monstru bez sirdsapziņas un dvēseles, kas radījis valsti valstī un ne tikai dzīvo pēc paša noteikumiem, bet nu jau sācis tos uzspiest arī citiem, ievelkot savos lipīgajos tīklos?

Viņu saruna bija krietni ieilgusi, un tās gaitā Ilga Loka atklāja vairākas sīkas, bet interesantas nianses, kas ļāva sasiet agrāk šķietami nesaderīgas epizodes - kā un kāpēc liek veidotas it kā konkurējošas mediju kompānijas, kam

patiesībā ir viens īpašnieks; kā un kāpēc tiek mākslīgi radīti skandāli ap konkrētām personībām, tajā pašā laikā to aiz segā klusi nodarot lietas, par kurām neviens nekad neko neuzzina, bet kurām ir milzīga nozīme; kā un kāpēc tiek ierakstītas pat šķietami nevainīgākās sarunas - un kā izde vīgā gadījumā tiek izspēlēti no konteksta izrauti teikumi, kas runātājam var izrādīties liktenīgi.

Mika un Annas klātbūtnē Ilga Loka bija piezvanījusi Liliānai Pērkonei, lai apstiprinātu, ka ar viņu viss kārtība un nav iemesla uztraukumam, atgādinātu par draudzenes reiz izteikto ielūgumu paviesoties Kāpās un pajautātu, vai ši varētu būt tā reize - rau, pie viņas viesos atbraucis brālēns mākslinieks, kurš ļoti gribētu gleznot jūru; vai viņai neesot kāda dārza būdiņa, kur apmesties?

Viss izdevās labāk, nekā cerēts. Liliāna ļoti nopriecājusies - ciemiņi būšot pašā laikā, jo viņa atkal esot mājās viena - vīrs pazudis nezināmā virzienā. Lai tik Ilga braucot ar visiem bērniem un brālēnu arī lai ņemot līdzi - Kāpās visiem vietas pietikšot, mākslinieks varēšot iekārtoties lielajā jūras istabā - tur reiz atradusies veranda, kas pārveidota par istabu ar trim stikla sienām - gaismas pietiks!

Nākamais un riskantākais plāna posms - sazvanīt Bruno Kalpenieku, Krustu Kroga saimnieku, Annas Elizabetes vadītā Mežāju kultūras centra mākslinieku noformētāju, un lūgt viņa palīdzību šajā trakajā avantūrā. Miks Kaķītis gan klusi šaubījās, vai Bruno gribēs iesaistīties šajā tiesībsargā-jošo struktūru kūrētajā slepenajā operācijā, jo sevišķi tāpēc, ka pirms dažiem mēnešiem viņš, glābdams Annu Elizabeti, aizturēšanas operācijas laikā bija nošāvis Bruno māsu Teodoru - nelaimīgo Rīgas maniaci, septiņkārtīgo slepkavu.

Taču viņš bažījās veltīgi - Bruno, sava tēva dēļ atsēdējis divpadsmit gadus par smagu noziegumu, ko nebija izdarījis, pateicoties Annas uzstājībai un ģenerāļa Basa ietekmei, bija atguvis labo vārdu, saņēmis oficiālu valsts atvainošanos un kompensāciju par kaitējumu - un uzsācis jaunu dzīvi. Par spīti dažu mežājnieku ņerkstēšanai, Anna pieņēma Viņu darbā kultūras centrā, un Bruno Kalpenieka ilgi lolotais mākslinieka talants varēja pilnībā izpausties.

Viņš neko neprasīja - dienām un naktīm apgleznoja Mežmuižas telpu sienas. Bibliotēka, kultūras centrs, doktorāts, mēģinājumu zāle, Lielā zāle, halle, Basa detektīvaģentūra -visam telpām tika atbilstoša noskaņa, tematiski atbilstošas ainiņas, ornamentāli vai abstrakti motīvi.

Bet divām telpām viņš gāja ar līkumu - pagasta priekšsēdes Maigas Lācītes kabinetam un sekretāres Gunas priekštelpai. Tās Bruno nebija pierunājams apgleznot pat par divkāršu prēmiju. Uz Annas neizpratnes pilno jautājumu -kāpēc? - Bruno vien skumji noplātīja rokas - man nejauj…

Bet nu, uzzinājis par gaidāmo darbu - apsargāt sievietes un bērnus, novērot apkaimi, neuzkrītoši izpētīt māju un regulāri ziņot, bet, galvenais, fotografēt un gleznot jūru, viņš bija iededzies misijas apziņā un aizjoņojis uz Pūču Māju pie ģenerāļa pēc instrukcijām.

Annas un Kārļa Basa dēļ Bruno bija gatavs uz visu.

- Tad tu saki - būs labi? - Miks atkal un atkal pārvaicāja. Tādu operāciju viņi īstenoja pirmoreiz.

Protams, tuvākajā apkaimē atradīsies arī specvienības profesionāļu atbalsta grupa, taču pašā midzeņa centrā -četri neprofesionāli cilvēki un pieci mazi bērni…

Ģenerālis bija uzstājis, ka līdzi jābrauc arī daktera Konrāda palīdzei, feldšerītei Ievai. Kā guvernantei…

- Miku, būs labi. Jābūt labi! - Anna jau kuro reizi atkārtoja. - Tas ir tā vērts. Pat ja tikai uz dažām dienām. Pat ja Ilga un Bruno tikai izvietos raidītājus, arī tas jau būs daudz. Tu visu laiku sūrojies, ka trūkst pierādījumu, diedziņu, pie kā pieķerties. Nu lūk, būs tev diedziņi… Bet Ieviņa pieskat īs, lai viņi nesaaukstējas.

- Bet ja nu viņš neatbrauc? Tad viss velti?

- Hmm, nu, ne gluži. Tad Ilga būs atpūtusies, bet Bruno -uzgleznojis jūru.

- Uh-h, Līzbet, tu gan proti nomierināt, - Kaķītis beidzot pasmaidīja.

- Mja, - viņa nomurmināja. - Klau, Miku, vienu lietu gan vajadzētu - pasaki Āmuram, lai savāc visu iespējamo informāciju par Liliānu Pērkoni. Mani kaut kas mulsina… Ja reiz vīrs tik ļauns, ja reiz ideāli sabrukuši un mīlas vietā vilšanās, tad ko skraidīja šim līdzi uz Maskavu, Pēterburgu, Orenburgu? Modes skašu dēļ?

19. nodaļa. Zilā vaļa ēnā

Zilo vali atradušais tēvs ar dēlēnu bija pārgaidījušies un jau gribēja izplūst protestos, taču, pamanījuši pa garo gaileni skrienam divus vīrus pilnā bruņojumā, bet aiz viņiem trešo - sīkāka auguma puisi ar rūsu suni sekojam motorizētam ratiņkrēslam, kurā sēdēja bārdains rūķis -, saplaka. Pēc mirkļa gaiteņa pretējā galā parādījās gara auguma vīrietis un tumšmataina sieviete ar lielu, pelēku vilku suni. Viņiem ātri sekoja slaids puisis melnā ādas jakā, kuram cieši pie kājas gāja melns, garspalvains vilks. Visi pazuda aiz durvīm, uz kurām bija plāksnīte Smago noziegumu nodaļa.

- Tēti, iesim mājās, - puišelis sabijies iečīkstējās. Arī tēvam kļuva neomulīgi.

- Lūdzu, ienāciet! - Atvērtajās durvis parādījās jau redzētā sieviete. Viņai bija lielas, pelēkzaļas acis, kurās dzirkstīja spožas uguntiņas. Viņi paklausīja.

- Tātad tu, Kristap, saki, ka ar šo spēli tavā skolā aizraujas daudzi? - Anna Elizabete draudzīgi pajautāja sabiedētajam puišelim, kurš slēpās aiz tēva muguras. Grāfs lēni piegāja pie zēna, apsēdās un pacēla sveicienam labo ķepu.

- Oho, viņš prot sveicināties! - zēna bailes pazuda kā

nebijušas. Viņš apsēdās uz grīdas līdzās sunim un piesardzīgi noglāstīja lielo galvu. Grāfs nopūtās.

- Tēti, mums arī vajadzētu tādu suni! Varētu iet ārā staigāt, braukāt ar riteni, slēpot, skraidīt… un neviens nepiesietos. Viņš taču sargā, vai ne?

- Protams. Visi suņi sargā, tikai ar viņiem jāstrādā, Viktors apstiprināja. Ar īsu svilpienu piesaucis savu melni Zorro un Grāfu, viņš ar gandrīz nemanāmām roku kustībām lika tiem izpildīt virkni komandu. Puika ar tēvu skatījās, acis nenolaižot, pie katras nākamās komandas saskatījās un atzinīgi sasmaidījās.

- Tē-ē-ē-ti… - Kristaps iedīcās. Tēvs klusēja.

- Sarunāsim tā - vispirms tu, Kristap, parunāsies a mums un izstāstīsi visu, ko zini par Zilo vali, bet pēc tam mēs parunāsim ar tavu tēti un, kas zina, varbūt arī kaut ko sarunāsim, - Viktors uzrunāja puišeli, kurš bija apsēdies starp abiem suņiem un spīdošām acīm, pietvīkušiem vaigiem bužināja to kažokus.

- L-labi. Bet jūs nepiemānīsiet?

Uzzinātais nebija nekas patīkams. Vienpadsmitgadīga Kristapa tēvs Jurģis Pīlādzis bija pamanījis Zilo vali puikas datorā tikai tagad, taču, kā izrādās, tas tur peldējis jau krietni sen - vismaz trīs, ja ne četrus mēnešus.

Skolā ar šo spēlīti aizraujoties gandrīz visi puikas, meitenes ne, bet viņas jau vispār esot vārgules, nevarot ne koka uzkāpt, ne pa jumta malu nostaigāt.

Kas pastāstījis? Klasesbiedrs. Bet viņam - puikas no lielākajām klasēm. Informātikas stundās visu var pagūt - učuks, nu, skolotājs kaut ko dara aiz sava datora ekrāna vai raksta papīrus, bet klase vai nu pilda uzdotos darbiņus - smieklīgi viegli! -, vai dzīvojas pa draugiem un feisbuku. Vai spēlē dažādas spēles. Sākumā bijis neērti, jo valis bijis tikai krieviski, taču pirms pāris mēnešiem parādījusies arī latviskā versija. Baigi foršā spēle! Ar ko forša? Nu, ka viss notiek pa īstam. Ja kaut kur jāiet, jāskrien, jābēg, tad pa īstam, nevis datorā. Ja kaut kas jāizdara, tad arī pa īstam… Viņš pagaidām esot tikai piektajā līmeni. Interesanti, kas būs tālāk?

- Kristap, vai tu pazīsti kādu, kurš ticis tālāk? - drūmi lautaja Valdis Āmurs.

Puika neuzticīgi pavērās dīvainajā vīrietī, brīdi padomāja, tad papurināja galvu - nē, viņš pats nepazīstot, bet lielie puiši esot teikuši, ka tālāk esot cool.

- Dēls, vai tu zini, ko tas cool nozīmē? To, ka gadījumā, |a (iksi līdz galam, līdz piecdesmitajam līmenim, taviem vecākiem tā būs visbriesmīgākā diena mūžā. Kāpēc? Tāpēc, ka visiem, kuri sasnieguši šo līmeni, jāmirst - tā izdomājis jūsu krutās spēles radītājs, - Āmurs ieurbās viņā ar skatienu.

Puišelis sāka nervozi dīdīties.

Viņš zina kaut ko vairāk, Anna nodomāja.

- Kristap, vai pazīsti Ralfu Kokinu? - Kārlis pavaicāja.

- M-mmm, e-e-e-s… - puišelis sāka stostīties.

Tēvs pārsteigumā saslējās.

- N-nu-u, puika, tev uzdeva jautājumu!

- T-tas ir mans klases-b-biedrs, - viņš izstostīja.

- Un kas ar viņu noticis?

- Ne-nezinu. Jau nedēļu nav bijis skolā.

- Ak nezini… - Kārlis planšetē atvēra interneta pārlūku.

- Tād kāpēc tu nezinādams Draugu profilā raksti muļķības: Ralfam ir 50. Viss.

Jurģis Pīlādzis nikni nokremšļojās. Puišelis pietvīka un sāka skaļi raudāt. Bet Kārlis bezkaislīgi turpināja: - Redzat, bēda ir tāda, ka Ralfs Kokins ir miris.

- Ko-a?! - Pīlādzis ierēcās un kā atspere uzšāvās kājās.

Ko tad tas nozīmē?!

- Apsēdieties, - Kaķītis pavēlēja. - Tas nozīmē to, ka jūsu mikrorajona skolās šī spēle spēlēta vismaz trīs četrus mēnešus, ja ne pusgadu, un neviens - ne skolotāji, ne vecāki -par to nav bijis informēts. Bērniem šis ir piedzīvojums, kaut kas, ko var darīt slepus no pieaugušajiem, katrs atsevišķi, vienlaikus piederot pie kopīgas brālības. Žēl tikai, ka jūsu

rajona labāko spēlētāju pēc divām dienām guldīs kapos. Un dīvaini, ka jūsu klases audzinātāja neko nav par to teikusi.

- Skolotāja Gita vakar no mums atvadījās - viņa ar ģimeni pārceļas dzīvot uz ārzemēm. Bet solīja aizvest uz Enguri pie ūdensgovīm, - Kristaps žēli noteica.

Tagad, mācību gada vidū?

Tā vienkārši, pametot audzināmo klasi? Sviests!

- Jurģi, sakiet, jūs dzīvojat mājā vai dzīvoklī? - Anna it kā starp citu pajautāja.

- Mājā, pašā Imantas nomalē. Bet kāpēc…? - vīrietis bija neizpratnē.

- Vai jūs, lūdzu, neiznāktu ar mani un Viktoru gaiteni? Uz mazu brītiņu…

* * *

- Re! “Pirms nedēļas Rīgas nomalē, neapsargātā būvobjektā, noticis traģisks nelaimes gadījums - no nojaukšanai paredzētas divpadsmitstāvu celtnes jumta nokritis vienpadsmit gadus vecais R.K. Acīmredzot puika tur uzrāpies, lai sevi nofotografētu attēla ievietošanai sociālajos tīklos, bet paklupis un pārkritis pāri malai.” Šo ziņu publicējuši tikai daži portāli, un neviens - neviens! - to nesasaistīja ar tajā pašā laikā vecāku forumos notiekošajām diskusijām, -Āmurs pārslidināja pāri apspriežu galdam žūksnīti dator izdruku. - Atzīmēju tikai būtiskākās lietas.

Negantais: Man ir aizdomas, ka ziņa pie-koriģēta ar nodomu. Puišelis bija aizrāvies ar tīkla spēlēm, bet, lai respektētu ģimenes sēras, pagaidām klusēšu.

Mamma: Es pazīstu mammu, kuras dēlu nocēla no rūpnīcas jumta. Tas pats.

Fox: Mediju atbildība? Cik ātri viņi paklausīja policijas versijai - nekas nav noticis!

Negantais: Kad es pirms mēneša par to pirmoreiz iepostoju FB, mani norēja kā suņi -par to, ka sēroju dzeltenas ziņas, tipa feikus, un lielākais kliedzējs bija kāds uzņēmējs no mediju vides. Veicu savu izmeklēšanu un atradu virkni materiālu par līdzīgām lietām ārzemēs - Krievijā, Ķīnā, Kanādā, ASV, Rietumeiropā. Un tie nebija feiki. Bet izdevīgāk ir vispirms nezināt un tad noklusēt.

Mamma: Un trakākais, ka viņi zina! Bet nedrukā. Gaida pavēles?

Fox: Šodien sabiedriskajos medijos bija interesants manevrs - no rīta bija ziņa par spēlēm, bet pēcpusdienā jau piekoriģēta: Latvijā šādas problēmas neesot.

Negantais: Mūsējiem nav tādu IT spečuku, visi spicie darbojas citu interesēs.

Fox: Skaidri redzams, ka atzīt puisēna nāves sakaru ar tīkla spēlēm nozīmētu zibenīgu iekšlietu ministra demisiju. Taču tas nenotiks.

Mamma: Kāpēc klusē prese? Kāpēc klusē cietušo bērnu vecāki? Viņu taču ir daudz vairāk - ar traumām, griezumiem, apdegumiem, apsaldējumiem. Un viss tās nolādētās spēles dēļ! Vai tiešām to nevar aizklapēt ciet?

Kobra: Lai kaut kas izkustētos, vajag asu sabiedrisko rezonansi, patiesu publikāciju, bez “iespējams” un “varbūt”. Mums tādu žurnālistu vairs nav.

- Arī tas, - Boze smagi nopūtās. - Ko saka Kibernodaļa?

- Neko, - īgni norūca Miks Kaķītis. - Serveri Krievijā.

- Tātad problēma tomēr ir? - Boze sadrūma vēl vairāk,

- Ko mēs varam darīt?

- Daudz! Varam brīdināt Latvijas teritorijā strādājošos interneta provaiderus un mobilos operatorus, liekot obli gāti uzstādīt filtrus, kas datu plūsmā izķer, bloķē konkrētus vārdus, programmas un vietnes, vienlaikus palaižot izsekotājvīrusus, lai noteiktu to izcelsmes avotu un vietu. Tad ir vienalga, kur atrodas serveris un kāds tas ir - Ložņa ielīdis visur un atradis visu.

- Ložņa ir tava programma? - Mazais Kārlis ar cieņu pavērās Valdī. - Vecīt, respect, tas ir baigais verķis! Es to lietoju jau vairākus gadus. Vienreizēja!

- Labi, pārliecinājāt, dariet! - ģenerālis Boze iesaucās.

- Šef, tas nav tik vienkārši, - iebilda Juris Grīslis. - Visi tīmekļa un mobilo pakalpojumu nodrošinātāji ir privātas vai gandrīz privātas kompānijas, uz pliku aicinājumu sadarboties vienkārši nereaģēs un pasūtīs mūs trīs mājas tālāk. Viņus spēj ietekmēt tikai ierosināta krimināllieta un attiecīgie orderi. Bet tas nozīmē, ka šī lieta iegūs oficiālu statusu un, ja noplūdis kaut sīkākā ziņīte, viss momentā aizies gaisa medijos, un mums vairs nekas neizdosies.

- Jop… - Boze jau atvēra muti, taču pēdējā brīdi atminējās par Annu un aprāvās. - Un kādi varianti mums vēl ir?

- Dzīvais mērķis. Pīle, - Kārlis atteica. - Varam radīt viltus bērnu, kurš ieinteresējas par šo vali un sāk to spēlēt, reāli komunicējot tīklā un saprāta robežās izpildot pirmo līmeņu prasības. Bet tikmēr caur šo pašu komunikācijas saiti mēģināt sekot, meklēt un, ja nepieciešams, izmantot visas metodes, lai tiktu pie šiem datiem. Noteikti vajadzētu pieslēgt Interpolu… Ir tikai divi bet - būtu vajadzīgs reāla bērna profils un garantija, ka viņš un viņa ģimene būs drošībā. - Te, lūdzu, sīkākus paskaidrojumus! - ģenerālis Boze sarauca pieri. Vecajam policistam interneta padarīšanas akūti riebās, lai gan viņš apzinājās, ka virtuālā pasaule sāk dominēt pār reālo - gan dzīvē, gan noziedzībā.

- Atļausiet man! - dedzīgi iesaucās Valdis Āmurs. - Kārlim taisnība. Šī spēle veidota izsmalcināti viltīgi, tur nepietiek tikai ar profilu no kāda soctīkla, jo tos var elementāri noviltot. Nē, šis spēles radītāji gājuši tālāk un reģistrācijai prasa gan derīgu e-pastu, gan mobilā tālruņa numuru un pārsvarā gadījumu tos arī iegūst, jo bērns, kas pārņemts ar spēles ideju, neaizdomājas, ka šie ir viņa privātie dati, pēc kuriem, pareizi meklējot, var atrast visu pārējo - īsto vārdu un uzvārdu, personas kodu, adresi, vecākus, skolu, draugu un tuvinieku vārdus.

Tālāk - viņš tiek dažādos veidos mudināts veikt destruktīvas darbības ar savu ķermeni - nodarīt sev sāpes, griezt, Nīst, skrāpēt, lietot ķīmiskas vielas un tad izlikt šīs bildes sociālajos tīklos ar tagiem #imin #bluewhale #go50.

Neliela vēsturiskā atkāpe - pasaulē šie baisie “izaicinājuma spēļu”, “spēju robežu”, “drosmes pārbaudes”, “baiļu šovu” un tamlīdzīgi tīkli darbojas jau sen. Nosaukumi dažādi, būtība tā pati - piesaistīt un radīt atkarību. Pasaulē pirmais vilnis bija pārticīgajos zelta astoņdesmitajos. Tad -deviņdesmito pirmajā pusē, reizē ar privātbiznesa masveida attīstību. Pēc tam - īsi pirms Millenium, par īpašu mērķauditoriju izvēloties emocionāli svārstīgāko sabiedrības daļu - bez vecākiem un draugiem palikušus, vizuāli atšķirīgus, depresīvus pusaudžus, jo īpaši uzspiežot uz mūžīgajām grēku un piedošanas tēmām.

Amerikas, Kanādas, Zviedrijas, Beļģijas, Norvēģijas, Anglijas prese par to rakstīja (un raksta), viņu izmeklē-lāji ar šīm lietām cīnās raudādami, jo šādos nāves gadī-jumos (pašnāvībās) iejaukšanās no malas lielākoties nav

pierādāma. Vienīgi, ja ļoti paveicas… Padomijā līdzīgus lietas notika astoņdesmitajos un deviņdesmitajos, tikai par tām skaļi nerunāja. Latvijā tāda nāvīgā izaicinājuma spēle kursēja apkārt jau 2008.-2015. gadā, taču tolaik jauniešiem bija daudz citu lietu, ar ko nodarboties, lai nemēģinātu paš apliecināties caur nāvi… Toreiz izaicinājumi kursēja Draugos, Ask, Skaipā, nu, un citās līdzīgās vietnēs.

Tie ir tie paši daudzlīmeņu tīkli, kuru eksistenci tik labprāt gribētos noliegt… jo tas ir pārāk baisi. Arī narkotikas un AIDS taču savulaik noliedza - to nebija vai arī bija visur citur, tikai ne pie mums. Par to bija aizliegts runāt un rakstīt, lai nebojātu supertīro un spožo zināmās valsts tēlu. Jā, man var iebilst - šāda tipa “klubiņi” bijuši visos laikos, visos gadsimtos. Iemesli? Bezdarbība, augstprātība, vēlēšanās noteikt citu likteņus, diemžēl arī psihiskas novirzes. Bet galvenais -nauda un vara. Kādam ļoti gribas justies varenam, kingam, kurš drīkst spēlēties ar visdārgāko - citu cilvēku, jo sevišķi bērnu, dzīvībām.

- Maniem māsas puikām arī bija uznākusi kaut kāda dīvainu eksperimentu kāre - “ledus + sāls uz ādas”, “cik tu vari izdzert”, “ieliec mani kastē”, “ieslēdz mani uz balkona”. Esot noskatījušies internētā, - ierunājās līdz šim klusējušais milzis Ritvars Zariņš. - Mēs ar māsu gan šīs praktis kās dabas studijas izbeidzām ātri un konkrēti - ar dr. Bērziņa un medmāsiņas Siksniņas piedalīšanos, pārrunām un divām nedēļām bez interneta, toties ar radošu dabas mācības un fizikas uzdevumu - saskaldīt un sakraut šķūnīti malkas kaudzi. Tas tā, lai galvā nelien glupas domas.

- Ritvar, mūsu bērnu aizsardzības speciālisti jums pateiktu, ka tā ir ārkārtīgi nepedagoģiska rīcība, bērna personības pazemošana un paverdzināšana, - Anna uzjautrināta iesprauslojās. - Viņus taču pat publiski norāt vairs nedrīkst! - A man dziļi pie kājas, ko viņi saka! Es labāk zinu, ko ar tādiem zeņķiem darīt. Mans tēvs mani ir pēris vienreiz, ar siksnu un tā kārtīgi. Un bija par ko - mēs ar māsu ziemā uzlīdām uz Daugavas ledus un ielūzām, knapi izglāba. Vecais gari nemoralizēja, vienkārši pateica, par ko, un uzšāva. Par to vēl tagad paldies.

- Man laikam ir atbilde uz jautājumu, kāpēc nepieslēdzas mediji, bet citkārt sensāciju kārie žurnālisti nevēlas par šim tēmām rakstīt, - Kārlis triumfējoši pagrieza pret pārējiem planšeti, - joka pēc palaidu Valda Ložņu, un ko mēs redzam? Ziņu portālam A-News un trim spēļu serveriem ir kopīgs saimnieks; turpat bāzējas arī Magnum Lux Ru nepakustā versija. Vai tas neko neizsaka? Tieši tāpēc cerēt, ka šobrīd kāds preses izdevums gribēs veidot nopietnu pētījumu latviešu valodā, ir naivi un muļķīgi. Neviens negrib sarauties ar lielajiem un resnajiem, kuri rausta diegus.

- Mjā, deviņdesmitajos, kad naktīs uz ielām pazuda cilvēki, sevišķi jaunieši, visas runas par to tika apklusinātas, nosaucot par dzeltenu muldēšanu, baismu stāstiem, urbā-najām leģendām. Tas, ka šodien zinām, kas toreiz notika, nevienu neinteresē, - Kaķītis noņurdēja. - Vieglāk apstrīdēt informācijas avotus, ignorējot problēmu kopumā.

- Redz, ko šodien diskusiju paneļos raksta vecāki, - Valdis pārslidināja pār galdu nākamās svaigās izdrukas.

Uno: Runāju ar savu bērnu - nē, viņš neko tādu nezinot. Beidziet kladzināt!

Duo: Es arī nezināju. Un nezināju arī to, ka, izrādās, manu draugu ģimenē pusaudzis puika TO zināja un arī skolā par TO zināja. Tad kas ir labāk - dzīvot ar galvu smiltīs un domāt, ka viss ir baigi forši? Nezināt ir ērti?

Mamma: Interneta drošības centrs tikko paziņojis, ka Latvijā nekas tāds nav iespējams, jo visi tīkli tiekot rūpīgi monitorēti. Kā nav kauna muldēt? Vēl šorīt redzēju bērna datorā to pretīgo resno zivi. Izaicinājuma un nāves spēles pastāv!!! Izmisums pastāv, un arī jauniešu pašnāvības pastāv!!! Vai tiešām neviens nesaprot, ka tas ir bizness - spēles, šovi “uz dzīvību vai nāvi”, attiecību provokācijas, izaicinājumi - vai tu tā vari? Bet cilvēki reāli aiziet bojā. Vai tas ir apzināts veids, kā mūs piebeigt, sitot pa vissāpīgāko - mūsu bērniem?

Kobra: Policijai neesot nekas zināms par to, ka bērni izdarītu pašnāvības sociālo tīklu spēļu dēļ. Likumsargi nav guvuši pierādījumus, ka spēli organizētu kāds pieaugušo grupējums, neesot arī bažu par trešo personu, kas organizētu spēli. Jaunieši paši apmainās ar informāciju un izaicina viens otru.

Jurists: Smieklīgi. Ko policija var izdarīt? Katram tīnim pie viena sāna kruķi, pie otra učuku, mammu no pakaļas, lai tad visi trīs nonstopā čeko, ko sīkais dara draugos, feisī, vatsapā un citur? Kā jūs reāli iztēlojaties to ciņu ar zilo vali? Starp citu, vai jūs vispār esat lietas kursā, kādos soctīklos un ar ko tusē jūsu bērni? Esat parunājuši, noklausījušies jūsu tīņa sociāli pareizo atbildi uz stulbā senča tekstu - un viss. Neko vairāk jūs nevarat. Neviens nevar. Internetu neaizliegsiet.

Mamma: Toties Izglītības pārvalde visām skolām izsūtījusi brīdinājuma vēstuli. Laikam jau tāpat vien.

Fox: Neesat pamanījuši, ka ļoti bieži “savādās, viltotās, neīstās” ziņas ar laiku izrādās par vistīrāko patiesību? Tikai vienmēr ir brīdis, kad tās citādi (oficiāli, pagaidām) nav iespējas publiski izziņot kā tikai uz šaubu robežas.

Negantais: Kriminālanalītiķi par feikiem nesmejas, bet tos uzmanīgi pēta.

Fox: Kamēr pētīsiet, ar mums būs cauri. Bet kuru interesē realitāte, ka jaunieši kļūst arvien depresīvāki, jo vīlušies sagrautajās ģimenēs, sabiedrības vienaldzīgajā attieksmē… Nevienam neiet labāk, kamdēļ par to runāt? Bet! Ja kaut viens vecvecāks, vecāks, brālis vai māsa par to aizdomājas, ja kaut viens žurnālists sāks rakt, tā būs puse uzvaras.

Ments: Pie mums nekas tāds nenotiek!

Kobra: Protams, viss ir lieliski - bērni sevi nenobadina, ar lietussargiem no balkoniem nelec, vannā nemēģina aizturēt elpu, līdz noslīkst, viens uz otru ar paštaisītām bultām nešauj, mežā pie koka nesien, pa galvu ar akmeņiem nemet, neaprok un neaizdedzina. Arī vēnas negriež un miega zāles nedzer.

Negantais: Krievijā viena gada laikā šis spēles dēļ aizgājuši bojā vairāki simti, pie mums lielākās aktivitātes Rīgā un Piekrastē.

Opis: Lai tak spēlējas! To sauc par dabisko atlasi. Tā sauktā demokrātija jaunos ir tiktāl degradējusi, ka jābrīnās, ka viņi masveidā cits citam kaut ko negriež nost. Lieto visu, no kā var palikt stulbs, staigā notetovējušies kā papuasi ar riņķiem degunos un citās vietās, blenž tukšumā ar paplašinātām acu zīlītēm.

Tagad vēl šitā graizīšanās. Ja kāds grib sev darīt galu, nevajag traucēt, pasaulē būs par vienu muļķi mazāk. Ir arī normāli cilvēki!

Mamma: Vecie īgņas, sāciet ar sevi un saviem pieaugušajiem bērniem - atņemiet viņiem planšetes un telefonus - lai paceļ acis no ekrāniem, paņem ar stingru roku savus sīkos pie čupra un iemāca klausīt, nevis sludina - viņš man tāds indigo! Ja bērns jūtas pamests novārtā, ne tas vien var notikt.

Kobra: Trakākais, kas var būt, ir nesaprašanās un neuzticēšanās vecāku un bērnu starpā, tad arī rodas intereses ārpus ģimenes, un pārsvarā tās ir bīstamas un kaitīgas. Runājiet ar saviem bērniem un mīliet tos, kamēr viņi ir ar jums kopā. Nevar noskatīties uz tiem vecākiem, kas plosa sevi pēc tam, kad neko vairs nevar mainīt, kad jāstāv pie sava bērna kapa.

Paps: Vai nav laiks bērnu aizsargātājiem ieviest likumu, kas aizliedz pirkt bērniem aifonus, viedtālruņus, planšetes? Tā vietā jāiegādājas parasti mobilie tālruņi, kam ir tikai zvanīšanas un sms iespējas!

Vecais: Virtuālās spēles bērnos rada maldīgu uztveri par dzīvību un nāvi. Cik daudz man bija jāstāsta mazdēlam, ka dzīvība cilvēkam ir tikai viena!

Kobra: Vēl viens dzīves piemērs - ja kāds kaut ko būtu uzlauzis un publicējis, viņu ātri atrastu un sodītu, bet par šo nevienam nekādu uztraukumu - bērni cieš un iet bojā, bet ne bāriņtiesas, ne skolu tas neinteresē. Ka tik nesašmucētu savu godu un nesabojātu

statistiku. Starp bērnu un vecāku ir siena, bāriņtiesa jaucas tur, kur nevajag, bet neredz to, kas jāredz. Kamēr nesekos virkne gadījumu ar letālām sekām, nekas nemainīsies.

- Prieks, kur tu rodies! - Miks aizkaitināts nometa izdrukas uz galda. - Un kā parasti policija vainīga pie visām problēmām, arī pie vecāku laika un prāta trūkuma, lai apjēgtu, ka bērnus ne tikai taisīt, bet arī audzināt vajag.

- Nu jau tu runā klasiķes vārdiem, - Anna nosmaidīja.

- Taču, domāju, Valdis ne gluži tāpat vien atlasījis un izdrukājis šos komentārus. Man likās aizdomīgas divas frāzes -Mammas teiktais “vai tas ir apzināts veids, kā mūs piebeigt, sitot pa vissāpīgāko - mūsu bērniem?” un Kobras “neesot pamatotu bažu par trešo personu, kas organizētu spēli”. Kā tas sasaucas ar Valda pirmīt teikto “kādam ļoti gribas justies varenam kingam, kas drīkst spēlēties ar visdārgāko - citu cilvēku, sevišķi bērnu, dzīvībām” un ar Kārļa atradumu -"ziņu portālam A-News un vismaz trim spēļu serveriem ir kopīgs saimnieks; turpat bāzējas arī Magnum Lux Ru nepakustā versija”! Vai tas viss nevedina vienā virzienā, proti, pie personas, kuras bibliotēka pilna ar grāmatām par eigēniku, pārcilvēka teorijām un NLP pamatprincipiem un kuru mēdz dēvēt par Leļļu pavēlnieku?

20. nodaļa. Savējie un svešie

Esam galā. Ilga Loka bija ļoti mierīga un brauca lieliski. Mājā neviena cita nav, tikai sargs būdā pie vārtiem. Paēdām smalkas vakariņas. Abas dāmas ar bērniem un guvernanti Ieviņu uzgāja augšstāvā. Man iedalīja istabu ar trim stikla sienām gleznošanai un mazu kambarīti turpat līdzās - gulēšanai.

Pirmajā stāvā ir saimnieku darba kabineti un bibliotēka. Mēģināšu izpētīt.

* * *

- Līzbet, ja godīgi, es šo dienu biju iztēlojies citādu, Miks, pārguris līdz strīpainām pelītēm, stūrēja savu uzticamo auto Mežāju virzienā.

Bija pavēls, bet šodienai ieplānoto darbu saraksts knapi pāri pusei. Vajadzētu vēlreiz iebraukt Obeliskā, apjautāties, vai nav atradies pazudušais direktors. Leišu kolēģi bija pārbaudījuši gan viņa deklarēto dzīvesvietu Viļņā, gan aizbraukuši uz vecāku privātmāju Klaipēdā - nekur ne ziņas, ne miņas. Arī Rīgas adresē nav redzēts vairāk nekā nedēļu.

Viņš var būt jebkur. Latvijā, Lietuvā, ārzemēs.

Vai zem zemes…

Kaķītim nez kāpēc uzmācās drūmi paredzējumi.

Šajās pēdējo nedēļu lietās bija kaut kas baiss - tās it kā virpuļoja un griezās ap vienu asi, tajā pašā laikā - loģiski Izanalizējot un visu pārbaudot, katra lieta bija par sevi, bet kopīgo varēja vien nojaust vai iztēloties ar muguras smadzenēm, nevis ieraudzīt.

Vai tiešām pazudušais Dinārs Loks varētu būt nošāvis virsprokuroru Vitoldu Virsnīti? Ja tā, tad kāpēc? Un kā? Galvenais - kā viņš aizdabūjis līķi līdz Mežāju kapiem?

Turklāt, ja pie vainas Loks, kāpēc tumšmatainā administratore bija teikusi, ka skandālu par nevietā aprakto vectētiņu sarīkojis čalis ar motociklu, kas it kā norādītu uz Igoru Boicovu un, iespējams, Ilgas Lokas līdzdarbošanos?

- Līzbet, vai tev tovakar izdevās kaut ko jēdzīgu izburt no tās Āmura mapes?

- Izdevās gan, jā. Nupat par to atcerējos. Mājās pie kafijas izstāstīšu.

* * *

- Vai, mīļie, jūs jau otro stundu gaida kaut kāds Buciņš, Āzītis, nē, laikam taču Auniņš! - Miks un Anna vēl nebija izkāpuši no automašīnas, kā viņiem uzklupa viesuļvētra vārdā Omīte. - Šodien jau trešo reizi te. Ar ģenerāli Basu vai Egonu runāties negribēja, teica - tikai ar pašu galveno pirātu lietas izmeklētāju Kārli Saulīti! Gaidīšot kaut līdz rīta gaismai. Sēž hallē pie kamīna un lasa Kafku.

- Oi, jē, arī tas vēl! Izdevniecības Genesis direktors Atis Auniņš… - Mikam nolaidās rokas. - Līzbet, saki, ka tas ir sapnis un mēs kādreiz arī pamodīsimies!

- Nē, Kaķīt Miķelīt, tas nav sapnis. Saņemies, un ejam. Tas taču neturpināsies mūžīgi! - Anna viņu centās uzmundrināt. Ja viņa būtu zinājusi…

- Labvakar! Lūdzu, sekojiet man uz bibliotēku. Kolēģi tūlīt nāks, - Kaķītis ātriem soļiem devās uz bibliotēkas durvīm. Auniņš sīkiem solīšiem tipšināja nopakaļus, sava uzvārda cienīgā balsī dusmīgi blēdams par nekrietnu kavēšanos un godīgu pilsoņu laika tērēšanu.

Miks dusmīgi atskatījās par plecu. Blēšana apklusa.

Anna Elizabete, kopā ar Omīti pie virtuves durvīm stāvēdama, no aizturētiem smiekliem bija kļuvusi tumši sarkana. Pamanījusi pagalmā iebraucam Ķirša Kundzi ar Kārli un suņiem, izsteidzās viņam pretī:

- Dambergs ar ģenerāli strādā tavā darbistabā. Labāk ej uz bibliotēku glābt Kaķīti. Ieradies tas kauslīgais izdevējs, kurš internetā visiem sola pa purnu. Varbūt paņem līdzi pūkainīšus, es uzvārīšu kafiju un pēc brītiņa arī nākšu.

- Vai, Līzbet, tu esi visu mīļumu mīļums, - Kārlis nopūtās. - Šī diena laikam nekad nebeigsies, vai ne? Pat brūti jūs man esat nočiepuši un aizsūtījuši trimdā!

- Nu, nerūc, nerūc. Varbūt es pārvarēšu savu iedzimto skopumu un vēlāk izvilkšu no ledusskapja lielu kasti ar saldētu tiramisu… - Anna kārdināja.

- Labi, monstru māte, esi uzvarējusi. Eju… badīties!

- Līzbetiņ, kas mūsu mājā šodien notiek? - Omīte vērās Annā Elizabetē ar savām gaiši zilajām, spožajām acīm - tik bērnišķīgi uzticīgi, ka viņai nevērās mute stāstīt, cik ļaunuma un nekrietnību pilna ir šī pasaule. Vēl jo vairāk - darīt to valsts svētku nedēļas nogalē, kas vecākās paaudzes cilvēkiem nozīmēja daudz un normāli būtu jāpavada ģimenes lokā, pie svinīgi klāta galda, ar svecēm un labām domām, nevis izkārtām mēlēm dzenoties pakaļ resniem zirnekļiem, ziliem vaļiem, nezināmā virzienā aizbēgušiem miljonāriem un divkosīgiem politiķiem.

- Viss kārtībā, Omīt, viss kārtībā. Tūlīt tiksim galā ar pēdējo apmeklētāju un varēsim ēst vakariņas. Kā klājas baronesei un Miķelītim?

- Annīt, viņi atkal spēlē kārtis! - Omīte noslēpumaini pačukstēja. - Divatā. Tīri vai nezinu, ko domāt. Miķelītis man reiz tā jocīgi pateica, ka viņam ar baronesi esot interesantāk nekā ar mani, jo man jau tikai ģenerālis Bass un noziegumi vien prātā. Bet tā taču nav! Vienkārši es vairāk laika pavadu te lejā, virtuvē, un Kārlis, nu, ģenerālis Bass taču pirmā stāva darbistabā vai bibliotēkā strādā, tad nu arī ienāk pie manis uz kafiju, bet Miķelītis arvien vai nu prom savās Dravās, vai pie baroneses augšstāvā. Ko tad es lai tur daru? - viņa pasūrojās.

Va tu redzējies ko? Mīlestībai un greizsirdībai neviens vecums nav šķērslis, Anna nosmaidīja. Tas labi, tas labi -mazs pipariņš zupītei tikai piešķir garšu!

* * *

- Jūs taču nedomājat, ka es viņu nožmiedzu? - uzzinājis par Inta Lokmēļa nāvi, Atis Auniņš blēja bailēs trīcošā balštelē, kas lieliski piestāvēja viņa uzvārdam, sprogainajiem, rūsajiem matiem un bārdelei, taču totāli nesaderēja ar brango augumu, kas nu nekādi negribēja ietilpt paknapajās drēbēs, spīlējot vīles, plēšot pogas un raisot asociācijas ar teķi, kas tramīgi mīņājas uz strauta laipiņas.

- Tomēr e-pasta vēstule “Negribēji nokārtot lietas mierīgā ceļā, tagad būs jāraud. Tiksimies tiesā, un pēc tam es uzdejošu uz tava kapa” nākusi no jūsu pastkastītes, vai ne? -Kārlis vērsās pie ciemiņa ar pretjautājumu.

- E-e… tas bija tikai tāds dusmu uzplūds, - Auniņš taisnojās. - Tajā dienā atklāju, ka Lokmēlis augšupielādējis jau simt piecdesmito manas izdevniecības grāmatu - Veselīgs

dzīvesveids un pozitīvā domāšana. Jūs taču saprotat, cik tā šobrīd ir aktuāla un cilvēkiem vajadzīga. Kad apkārt ir tik grūti… - viņa speķainais vēderiņš patiesā līdzjūtībā vairāk kārt salēcās. Kārlis iespurcās.

- Nesmejieties, es zinu, ko saku! Jūs pat iedomāties nespējat, cik cilvēkiem es un mana izdevniecība šajos gados esam palīdzējuši, cik dzīves sakārtojuši!

Lai Dievs nogrābstās, vai šitais ilgi būs jāklausās?

Miks niknojās.

Glābējeņģelis parādījās Annas Elizabetes veidolā ar kafijas paplāti rokās.

- Jums sapņos nav rādījies, kādas šmuces notiek smalka jās aprindās, piemēram, izdevēju pasaulē, - manierīgi atlie cis mazo pirkstiņu, Atis Auniņš, baudkāri šmakstinādams, sīkiem malciņiem dzēra Annas slaveno kanēļkafiju. - O, ši ir burvīga, gandrīz kā Venēcijā, Piazza del Popolo kafejnīcā!

- Piazza del Popolo ir Romā. Jūs droši vien gribējāt teikt Sv. Marka laukumā.

- O, jā, protams! Es sajaucu! Paldies! Uzreiz redzams -esat inteliģenta dāma. Noteikti daudz lasāt. Vai drīkstu ieteikt kādu labu grāmatu? Kas jūs interesētu - ceļojumi, arhitektūra, varbūt lielākie pasaules noslēpumi?

- Tieši šobrīd - jaunākie kriminoloģijas un toksikoloģijas sasniegumi, DNS noteikšanas specifika un mantotu psihisko kaišu ietekme uz cilvēka fizisko ķermeni, - Anna, laipni smaidot, atteica. - Vai jūsu krājumos tādas ir?

Izdevējs Atis Auniņš saplaka kā gaisu izlaidis baloniņš.

- Jūs tā labi iesākāt par tām smalko aprindu šmucēm, -Kārlis mudināja.

- Ak jā, gribēju jums tikai paskaidrot, kāpēc mēs, literārās pasaules cilvēki, reizēm esam tik nervozi un nesavaldīgi. Redziet, es rakstu… rakstu jau sen. Bet mani kā neizdod, la neizdod. Arvien atsviež atpakaļ manuskriptu, aprakstītu ar zobgalīgām replikām par loģiska sižeta trūkumu un gramatiskām nepilnībām, nē, laikam otrādi. Mans hobijs ir zimātniskā fantastika - esmu tik daudz izlasījis, tik daudz zinu, ka nu man pilnīgi skaidra gan pasaules uzbūve, gan sabiedrības pārvaldes noslēpumi. To visu - skatījumu uz pasauli un cilvēkiem - es aprakstīju savā romānā “Es esmu Visums” un anonīmi iesniedzu diviem, nē, trim dažādu izdevniecību izsludinātiem literārajiem konkursiem. Un ko jūs domājat? Viņi visi to izbrāķēja, atsūtīja atpakaļ ar riebīgi dzēlīgām piezīmēm par nepieciešamību ārstēt grafomāniju un rekomendācijām tuvākajā laikā apmeklēt labu psihiatru. Taču arī tas vēl nebūtu nekas, pie visa kā jau pierasts, ja vien es savu grāmatu pēkšņi neieraudzītu Inta Lokmēļa elektronisko grāmatu vietnē. Augšupielādētu no mana manuskriptam līdzi iesniegtā CD - konkursa nolikumā tā bija obligāta prasība. Un, it kā ar to vēl nepietiktu, manam romānam bija norādīts cits autors! Ko jūs par ko tādu domājat?

- Jūs taču neteiksiet, ka Ints Lokmēlis publicēja jūsu romānu ar savu vārdu?

- Teikšu gan! - Auniņš triumfēdams saslējās. - Jūs tas izbrīna? Tad ziniet, šajā sfērā nav jābrīnās! Te zog visu -grāmatu nosaukumus, virsrakstus, idejas, epizodes, personāžus un viņu vārdus, un… arī pašus garadarbus. Man daudzi kolēgas par to sūrojušies - sākumā tevi kā tādu imbecīli apņirdz un nosunī par literārās pasaules plebeju, mēslu vedēju, bet pēc tam aplaupa.

- Bet kāpēc jūs savu romānu neizdevāt pats? - Anna Elizabete painteresējās.

- Man nav tādas naudas, - Auniņš vienkārši atbildēja. - “Visums” ir apjomīgs darbs. Es to rakstīju piecus gadus, un aplauztā versijā tam ir 1999 lappuses.

- Ci-i-k? Jūs gribējāt teikt - 199? - Kārlis pacēla skatu nu sava planšetdatora.

- Nē, jaunais cilvēk, tieši tik, cik teicu - 1999. Tas viss ir ar nolūku un jēgu. Kā man lika Visums, tā es darīju, - viņi atlaidās atzveltnes krēslā, svinīgi salika plaukstas lūgšanā un pacēla skatu pret debesīm. Brīdi paklusējis, turpināja. - Drukātā versijā būtu jābūt diviem vai pat trim sējumiem. Taču tagad sanāk tā - jebkurš cilvēks jebkurā zemeslodes vietā var iegūt šo darbu, nesamaksājis ne santīma! Turklāt -ar neīstā autora vārdu. Man laupīts ne tikai autora honorārs un iespēja turēt rokās savu nodrukāto garabērnu, bet ari pati autorība! Es vispār vairs neesmu nekas! Nulle, tukša vieta! - viņš saniknojies brēca.

Anna Elizabete raudzījās vecīgajā vīrietī ar žēlumu.

Jā, te patiešām bija iemesls dusmām un acīmredzama motivācija slepkavībai. Lai cik labs vai slikts būtu kāda grafomāna romāns, otra darbu piesavināties un uzdot par savu nekādi nedrīkstēja. Jautājums - vai par to varētu nogalināt?

- Ko jūs esat šajā sakarā darījis? - Kaķītis lietišķi pavaicāja. - Ziņojāt policijai?

- Kāda jēga? Vai tad mums ir kaut viens policijas darbi nieks, kurš prot bez kļūdām uzrakstīt protokolu un dzīvē izlasījis kaut ko vairāk par Kriminālkodeksu un Ceļu satik smes noteikumiem? - Atis Auniņš nicīgi atmeta ar roku, neliekoties manām Kaķīša satumsušo seju. - Biju aizgājis uz Lielo bibliotēku pakonsultēties, ko darīt šādā situācijā. Mani tur apsmēja un pasūtīja labi tālu. Kā gan es varot apgalvot, ka tas ir mans autordarbs, ja konkursam romāns iesniegts anonīmi? Teicu - man ir visi darba faili, uzmetumi, galu galā - iesniegtā CD kopija! Ā, to visu es esot varējis kaut kur dabūt, galu galā - nozagt. Iebildu, ka gandrīz visu savu darbu zinu no galvas, varu nocitēt jebkuru vidu. Tad mani laipni palūdza aiziet, pieaicinot palīgā divus apsardzes darbiniekus. Redz, viņiem neesot laika ar l.idiem sīkumiem krāmēties. Lai noalgojot sev advokātu un iniedzot tiesā prasību pret Intu Lokmēli, tad jau redzēšot. Hei tikmēr viņi no savas puses neko neuzsākšot un pārējās bibliotēkas nebrīdināšot. Ā, un es laikam nepateicu, ka daudzu bibliotēku mājaslapās, rūpējoties par savu lasītāju ērtībām un naudas makiem, var atrast saites uz pirātiskajiem portāliem, kas grāmatas piedāvā elektroniski par brīvu.

- Jūsu romāns “Es esmu Visums” kopš augšupielādēša-n.is brīža skatīts 399 reizes, lejupielādēts 191 reizi, - Kārlis negaidot ierunājās. Auniņš salēcās.

- Kā jūs to zināt? Kur to var redzēt? Lūdzu, parādiet!

- Nerādīšu. Vienkārši ticiet. Man ir speciāla programma, f - Bet tas taču ir ārprāts! Tā būtu dzīva nauda! Tagad jūs saprotat, kā viņš mani ir aplaupījis un cik ļoti pelnījis visu, kas ar viņu noticis. Bet kas īsti ar viņu noticis? Jūs teicāt -nogalināts? Kā? Nošauts? Nodurts? Noindēts?

- To nu jums, Auniņa kungs, vajadzētu zināt labāk par inums, ja reiz vēstuli Lokmēlim nosūtījāt divas dienas pirms viņa nāves. Tā, cienītais izdevēja kungs, kur jūs bijāt un ko darījāt naktī no sestdienas uz svētdienu? - Miks Kaķītis bija pārvērties bargā inkvizitorā.

- E-e-s? Es biju templī pie savas Garīgās Mātes, mēs kalpojām un lūdzāmies.

- Visu nakti? - Kaķītis neticīgi pārjautāja.

- Jā. No saulrieta līdz saullēktam.

- Kādā templī, kur tas atrodas, kā sauc jūsu māti? ' - Viņa nav mana māte, viņa ir mana Garīgā Māte!

- Atvainojiet, man vienalga. Kaut vai jūsu tēvs… Lūdzu, uzrakstiet vārdu, adresi, tālruņa numuru.

- E-e-s nevaru. Tas ir noslēpums. Svēts noslēpums, ko esmu solījies glabāt.

- Labi, Auniņa kungs. Mēs ari cienām svešus noslēpumus, - krietnu bridi klusējis, Kaķītis viņu sirsnīgi uzrunāja, - Jūs droši varat turpināt tos glabāt līdz pat tiesas dienai, jo nogalinātā tīmekļa pirāta Inta Lokmēļa slepkavības lieti šobrīd tieši jūs esat tā persona, kurai nav alibi, toties ir lielisks motīvs un, šķiet, bijusi arī iespēja tikt galā ar cilvēku, uz kura kapa solījāties uzdejot. Man neatliek nekas cits kā aizturēt jūs aizdomās par slepkavību ar iepriekšēju nodomu. Šo nakti pārlaidīsiet tepat bibliotēkā uz dīvāniņa, šo abu burvīgo suņu kompānijā, bet rit no rīta brauksim uz Rīgu, pie ekspertiem un uz Īslaicīgās aizturēšanas izolatoru. Iesaku sēdēt rāmi un nedīdīties, jo suņi gan ir labsirdīgi, taču apmācīti aizturēt bēgļus. Tikmēr atļaujiet atvadīties -mums bija ļoti smaga diena, izmeklējām vairākas slepkavības, nu, paldies Dievam, būs par vienu mazāk. Arlabunakti!

Pamājis Kārlim un Annai, Miks Kaķītis piecēlās un, skaļi nočukstējis - sargāt! -, neatskatīdamies devās uz durvīm.

Pārējie, smieklus valdīdami, sekoja.

- Pagaidiet! Neatstājiet mani te vienu! Es… es runāšu! -viņiem aiz muguras atskanēja skaļš blējiens, kam sekoja divi dobji rūcieni. - Palīgā, mani apēdīs!!!

- Nebaidieties, Grāfs un Rūsa liellopus neēd, - Kārlis pasmīnēja. - Mierā, suņi!

- Un tā, Auniņa kungs, mēs jūs ļoti uzmanīgi klausāmies, - Kaķītis piesēda uz galda malas. - Tikai es ļoti lūdzu, pārstājiet tērēt mūsu visu laiku un tēlot svēto Indijas govi! Labāk vienkārši atbildiet uz maniem jautājumiem! Kur jūs bijāt un ko darījāt naktī no pagājušās sestdienas uz svētdienu? Vieta, pulksteņlaiki, cilvēku vārdi, telefona numuri…

- Es… bi-biju pie sievietes! - Auniņš izmocīja, nosarcis līdz matu saknēm.

- Brīnišķīgi. Par ko jūs uztraucaties? Vai būtu labāk, ja jūs būtu pie vīrieša? - Kārlis pasmīnēja. - Lūdzu, te būs lapiņa un pildspalva. Uzrakstiet savas dvēseles draudzenes vardu, adresi un telefonu.

- E-es nevaru… es nezinu. E-es pat viņas vārdu atceros ar grūtībām… Varbūt Daiga, varbūt Dina, varbūt Dinga… Man pašam par to ir šausmīgs kauns…

Anna paskatījās uz Kārli un Miku. Viņi bija piefiksējuši.

- Auniņa kungs, vai jūsu dāmu nesauc Dagne, un vai viņa nedzīvo vecā Iļģuciema nomalē? - Anna paķircinājās.

- Vai, jūs viņu pazīstat?! - Auniņš nopriecājās kā bērns.

Vēl tik pietrūka, lai viņš pielēktu kājās un sāktu plaukšķināt, Miks iekšēji nopūtās.

- Kādi vēji tad jūs sestdienas vakarā aizpūta uz Iļģuciemu? - viņš jautāja.

- Tas bija piedzīvojums! - apaļīgais izdevējs bija gatavs stāstīt. - Manā mūžā tāds gadījās pirmoreiz! Bija pienācis laiks… Visu sestdienu kārtoju grāmatnīcu, saprotiet, māmiņa man iemācījusi ievērot tīrību un kārtību visās lietās, tad nu reizi nedēļā noslauku putekļus no grāmatu muguriņām un plauktiem, mazgāju grīdas un ar smaržīgām eļļām izkvēpinu telpas. Tā nu es darbojos, meditēju, skan Tibetas mūzika, te pēkšņi atveras durvis un ienāk… viņa. Skaista, tērpusies oranžos plīvuros, kā uguns liesma. Un uzrunā mani, niecīgo. Meklēja meditāciju rokasgrāmatu.

- Un jums, atradās? - Kārlis ne bez sarkasma piebilda.

- Pro-o-tams! - Auniņš jūsmīgi turpināja. - Atradu un uzdāvināju. Nevarēju pārdot cilvēkam ceļu pie Dieva, pie Patiesības. Vārds pa vārdam, sākām runāties. Izstāstīju par sava romāna likteni. Viņa ļoti ieinteresējās. Atzinās, ka esot žurnāliste un autortiesības esot viņas lauciņš. Apsolīja palīdzēt - uzrakstīt lielu rakstu, kas visu izpētītu un izskaidrotu. Vaicāja, vai negribētu doties pie viņas un sniegt interviju.

- Jūs, protams, gribējāt? - Kārlis, planšetē urbdamies, zobgalīgi nobubināja.

- Jā, protams, gribēju gan! Kālab ne? Tādu iespēju Dievs dāvā reizi mūžā, tā jāprot saskatīt un pieņemt. Mudīgi aizslēdzu veikalu un biju gatavs doties ceļā. Viņa bija ar mašīniti - mazu, zaļu vabolīti. Aizbraucām līdz viņas mājai lielai un vecai -, iegājām skaisti iekārtotā viesistabā, viņa iekūra kamīnu, iedzērām vīnu, tad viņa uzlika labu mūziku, teica, ka uz brīdi iziešot - uzkāpšot augšā pārģērbties un paņemt diktofonu un fotoaparātu, tūliņ nākšot. Un… viss.

- Kā - viss? - Kaķītis tīri vai pamodās no vieglās snaudas, kurā bija ieslīdzis, klausoties nejēdzīgo savārstījumu. - Un kur tad palika solītā intervija?

- Intervijas nebija. Es… laikam aizmigu. Iespējams, tas saldais vīns man bija par stipru vai par daudz - māmiņa nekad neļāva dzert vairāk par pusglāzīti, bet tovakar es izdzēru divas pilnas glāzes. Nu jā, un svētdienas rītā pamodos gultā - svešā! -, līdzās puskaila, skaista sieviete, es pats kā no mātes miesām nācis… Ko gan es varēju nodomāt, ko darīt? Saņēmu dūšu, pamodināju viņu un teicu, ka esmu gatavs precēt, ja nu reiz tā ir gadījies.

- Un… k-ko vi-viņa? - Kaķītis knapi valdīja smieklus.

- Neko. Pavēra vienu miegaino aci, nočukstēja - labi, labi, tikai tagad gan ļauj man pagulēt! - un aizmiga. Es… biju spiests retirēties.

- K-ko jūs bijāt spiest darīt? - Miks sprauslāja.

- Nu, doties prom taču! Retirēties! Vai tiešām jūs nezināt svešvārdus? - Auniņš tēloti nobrīnījās, manierīgi paceldams tuklās roķeles pret griestiem.

- Tik barbariskus aizguvumus ne. Mums, neaptēstiem policistiem, pietiek ar dzimto valodu un četrām svešvalodām, - Kaķītis ironiski iedzēla.

21. nodaļa. Pāri slieksnim

- Tas nu reiz bija ļauni, - Anna Elizabete skaļi smējās, burnīdama Grāfa kuplo kažoku. - Tu viņu sarīvēji skaidās un izbaroji vārnām. Jēziņ, man šķiet, viņš tagad par policistiem domās vēl sliktāk nekā līdz šim!

- Manis pēc - lai domā vai nedomā. Ja kāds ir ambīlis, tad tas ir uz mūžu.

- Mjā, nevaru nepiekrist. Bet klau, puiši, vai jūs sadzirdējāt to pašu, ko es?

- Par Dagni Brensoni un viņas Iļģuciema māju? - Kārlis atjautāja. - Jā, to pašu. Tas babulis laikam ir seksuāli nepiesātināms - viens augstas činas mīļākais darbā, otrs - pašas kantorī, kāda mārrutka pēc bija vajadzīgs vēl trešais?

- Varbūt tāpēc, lai pirmā prombūtnes laikā varētu tikt galā ar otro?

- Līzbet, ko tu runā?

- Neko, neko, tikai prātuļoju. Vai gadījumā, ja Ints Lok-inēlis savā pirātalā būtu darbojies ar Dagnes Brensones svētību vai līdzdalību un viņa, sajutusi gruzduma smaku, nolemtu saritināt biznesu un notīties, neatstājot pēdas un lieciniekus, šis nebūtu ideāls veids, kā to paveikt? Vīrišķis sievišķa gultā ir vislabākais alibi.

- Tu aizmirsi vienu lietu, Līzbet, - vīrišķis nomodā, -Miks piemiedza aci.

- Man, protams, patīk šis romantiski ciniskais domu gājiens, taču atļaušos jūs pavilkt atpakaļ uz mūsu grēcīgās

zemītes, - iejaucās Kārlis. - Kāpēc lai viņa tā darītu? Proti, kāpēc lai Dagne Brensone galētu pati savu zelta zosi? Tādai elektroniski apstrādātai mākslas darbu kolekcijai taču ir milzu vērtība, un diez vai viņa pati ir tik laba datoriķe, lai īzī-pīzī ar to visu tiktu galā viena. Tad kāpēc mušīt nost darbaspēku, pat ja viņai būtu septiņas iespējas to izdarīt?

- Nezinu. Tas mums būtu jānoskaidro, - Anna domīgi paberzēja virsdeguni.

- Tu gribēji teikt - tas jums, puiši, būs jānoskaidro, - Kārlis šķelmīgi precizēja.

- Starp citu, Līzbet, tu man mašīnā teici, lai atgādinu par Valda Āmura mapi. Tu tajā esot kaut ko atradusi, - Miks pēkšņi atcerējās.

- Ak, jā! Valdis ir apkopojis neticamu apjomu datu no visiem iespējamajiem avotiem, liela daļa ir no slēgtajiem mediju arhīviem. Lai nu kā, prokurors Vitolds Virsnitis tavu jauno kolēģi interesējis īpaši - soli pa solim izpētījis tā biogrāfiju un, ļoti iespējams, visas lietas, kurās Virsnī tīs bijis iesaistīts kā operatīvais darbinieks, vēlāk izmeklētājs un pēdējā laikā - prokurors. Pieļauju, ka mūsu Egum te būtu kas piebilstams par palīdzību veciem armijas biedriem, taču nedomāju, ka par to vajadzētu īpaši satraukties. Tādu informāciju, tikai krietni ilgākā un sarežģītākā veida varētu savākt arī labs pētnieciskais žurnālists.

- Līzbet, tavs ievads jau sniedzas līdz Mēnesim… - Kārlis zīmīgi ieklepojās.

- Mhm… tikai gribēju uzsvērt pētījuma pamatīgumu, -Anna mazliet tā kā apmulsa. - Labi. Tad klausieties. Visos gadījumos, kur Virsnītis līdzdarbojies seksuālās vardarbī bas noziegumu izmeklēšanā vai apsūdzibas uzturēšanā un kur nav panākts gandrīz nekāds rezultāts, iezīmējas saikne starp apsūdzēto un viņu vai viņa sievu Gaļinu. Nesaprotu, ka Valdis to atkodis, taču viņš katrai lietai pierakstījis komentārus par apsūdzētajiem: drauga draugs, skolasbiedrs, sievas jaunības draudzenes brālis, bijušās klases audzinātājas dēls, tiesneša mazdēls…

- Vā-ā-ks… - Kārlis novilka. - Tad jau tie noziegumi tika reāli piesegti…

- Visticamāk, jā. Protams, visas norādes vēl rūpīgi jāpārbauda, taču, zinot Valda pedantismu, visticamāk, tā arī būs. Taču nedomāju, ka to spēja izdarīt Virsnītis viens pats. Tas nozīmē, ka sistēmā ir spraugas, nē, kur nu spraugas, vārti, pa kuriem var izbraukt vesels sastāvs, un tas gadiem ticis veiksmīgi izmantots.

- Bet nu kādam apnicis un viņš nolēmis pielikt punktu… - Anna Elizabete nočukstēja. - Vai arī… prokurors kļūdījies - iesēdinājis kādu, ko nevajadzēja aiztikt, un ieinteresētā puse izdarīja pretsitienu. Iespēju ir daudz…

- Es gribu ēst. Omīte kaut ko teica par vakariņām, - Miks žēli iečerkstējās.

- Bet Līzbete man apsolīja izvilkt no ledusskapja tirāmisu! - Kārlis palielījās.

- Līzbet? - Kaķītis mirklī atdzīvojās. - Mums tomēr būs svētku vakariņas?

- Drīzāk naksniņas. Ejiet sakopties, es uzklāšu galdu un

sasaukšu pārējos.

Halles pulkstenis rādīja pusdivpadsmit.

Vislabākais laiks svētku mielastam, Anna domās paironizēja. Labi, ka rīt sestdiena, puiši dabūs kaut nedaudz izgulēties. Uz Miku vairs nebija iespējams skatīties bez līdzjūtības un žēluma - noskrējies un nonervozējies teju caurspīdīgs, bet vairākas dienas neskūtā bārda šo iespaidu vēl pastiprināja.

Simpātisks un valdzinošs rēgs…

* * *

- Tātad jūsu šodienas sarunu un darbības amplitūdu svārstījusies no psihes traucējumiem līdz atkarībām, no noziedzīgām manipulācijām ar cilvēka apziņu līdz literārām zādzībām. Nav ko piebilst… Kā būtu teicis Rūdolfs Blaumanis - vien šmucīg’ būšan, vai ne? - baronese Anna Roze ķecerīgi pasmaidīja.

- Blaumaņa Ābrams teica - Pindacīs, Pindacīs, tu toks ir vēn smucīg’ mātīt’! - Kārlis tik precīzi parodēja Ulda Dum pja Ābramu, ka visi sāka smieties.

- Bet, jā, vecmāmiņ, šo dienu pat atcerēties negribas, -Anna nopūtās. - Labāk pasaldināsim dzīvi ar kaut ko gardu. Krusttēv, tev vēl ir pērnā ūpenīte? Pie tā, ko tūlīt celšu galdā, tavs cēlais brūvējums garšos labāk nekā melnais balzams.

Pēc Omites kotletītēm ar kartupeļu biezputru un karsta jiem dārzeņiem Annas Elizabetes saldētais ruma tiramisu ar ģenerāļa ūpenīti garšoja pasakaini.

Neviens nerunāja, vienkārši baudīja piektdienas nakti kopā ar savējiem pie kamīna uguns. Bija labi. Bija ļoti labi.

Suņi siltumā laiski staipījās. Barons tēloja kamīnmalas pārsegu, bet mazais Rokijs izmisīgi centās noķert ruduča kuplo asti, kas nevērīgi nokarājās lejup.

Ģenerālis Bass, teju vai ielīdis kamīnā, ar trīs dāmu atļauju pakšķināja pīpīti un raudzījās liesmās.

Miks Kaķītis, atgūlies uz simtgadīgās lāčādas un izstiepies divmetrīgs, ielicis galvu Annai klēpī, saldi iesnaudies.

Kārlis atkal rakās savā mazajā superdatorā.

Dambergs, Bišu Miķelis, Omīte un baronese, sarūmējušies ap mazo žurnālgaldiņu, spēlēja durakus.

Anna Elizabete ar dziļu maigumu vēroja savu saimi un pateicās debesīm, ka visi ir veseli un kopā. Tas bija ļoti daudz. Pēc tās cilvēciskās vienaldzības, netīrības un nežēlības, ko viņi bija pieredzējuši šajās dienās, šāda maza siltuma un mīlestības saliņa bija visu pasaules dārgumu vērta.

Ausīs ieskanējās Harija Misiņa balss:

“Reiz vecos laikos, kad tie labie gadi bij, vienam kaķītim bij dzirnavas. Viņas gāja dien un nakti: murrā, murrā, murr… Tur bija riekstu gaņģi un mandeļu gaņģi… Apinīši gar dzirnavu sienu bij viegli apputējuši ar miltu putekļiem; viņu stīgas mūžīgi drebēja no dzirnu rūkšanas. Pa lodziņu ar vecu, zaļu rūti raudzījās rūķi: vai nebrauc malēji. Pats melderis baltā kažokā staigāja un skaitīja riekstu maisus un mandeļu maisus. Pa vakariem logos mirdzēja zelta ugunis. Dzirnas dūca, ūdens stabulēja, un kaķīša meitiņas dancoja ar jauniem kaimiņiem. Viņām bij garas zelta acis, un viņu nagi bij labi apslēpti rozā pēdiņās.

Visjautrāk tur gāja Ziemassvētkos. Tad baltās dzirnavās stāvēja zaļa eglīte ar zelta riekstiem un mirdzošām svecītēm. Un rūķi sēdēja kaktā pie novāktiem miltu maisiem, klusi turēja savās sarepējušās rokās baltas māla pīpes, kratīja galvas un teica: “Jā, tā ir lieta.”

Un, kad skujiņa sprakstēdama aizdegās un zils, pūkains dūmu bubulis pacēlās un aizlidoja gaisā, iznēsādams vieglu smaržu kā atmiņu no vasaras, tad viņi klusi slaucīja acis. Jo tie bij labi vīriņi, un viss viņiem viegli ķērās pie sirds…”

Šovakar Anna jutās kā Skalbes Baltais Kaķītis.

Gribējās, lai visiem ir labi, lai nevienam nesāp, lai neviens nav vientuļš un pamests, lai nevienam nedara pāri prāta spējās apdalīti ņirdzīgi puišeļi. Lai savējiem nekad nekā netrūktu, nekas nesāpētu, neviens nekļūtu vecs un vārgs, lai nebūtu jābaidās, ka pēkšņi, ne lūgts, ne aicināts, ieradīsies Melnais Runcis ar pieciem dzelžu ratos iejūgtiem velniem…

Vai maz ir kāda iespēja darīt šo pasauli labāku, tīrāku, galu galā - gudrāku? Anna atcerējās komentāros lasītās domas, tik polāras: no līdzjūtības līdz klajam noliegumam, no mīlestības līdz cinismam - ļaujiet dabai darīt savu!

Bet varbūt šajos it kā saltajos, skarbajos vārdos arī slēpjas vislielākā dzīves gudrība? Varbūt Baltajam Kaķītim uz brīdi jāpaiet maliņā, jāaizslēdz dzirnavu namiņa durvis un jāaizver logu aizvirtņi, ļaujot rūķiem un viņu palīgiem saņemt dūšu, tvert graudu liekšķeres un salmu dakšas, lai reizi pat visām reizēm tiktu galā ar Melno Runci un tā rokaspuišiem?

Iztīrīt Baltā Kaķīša dzirnavas, lai tās atkal var dien un nakti iet - murrā, murrā, murrā…

Iztīrīt cilvēku prātus no ideologu iezombētajām muļķībām un NLP enkuriem. Iztīrīt cilvēku sirdis no alkatības, vienaldzības pret līdzcilvēkiem un dzīvniekiem, kas ļauj vieniem mirt, lai citi varētu labi dzīvot.

Iztīrīt. Tas laikam ir īstais vārds. Kā pirms neilga laiciņa bija teicis vecais ģenerālis Kārlis Bass - mums visiem ir vajadzīgs Tīrītājs.

- Jā, mums visiem ir vajadzīgs Tīrītājs, - Anna atkārtoja balsī, turpinot vērot liesmu rotaļu un nepamanot četru vīru zibenīgi bažīgo saskatīšanos.

Miks Kaķītis, vairāk sajūtot, nekā izdzirdot vārdu Tīrītājs, acumirklī pamodās, bet ģenerālis Bass, Dambergs un Kār lis, vispirms iekšēji satrūkušies, to uztvēra mierīgi - ja reiz Līzbete visu izskaitļojusi pati, nav vērts vairs stiept gumiju…

- Mīļie, ja jums nav iebildumu, es laikam došos gulēt, -Anna Elizabete lēni piecēlās. - Nez kāpēc jūtos kā izžmiegts citrons. Traukus mazgāšu rīt.

Ar skatienu pavadot viņu un uzticamos suņus, kas ne soli neatstājās no savas saimnieces, četri vīri prātoja vienu un to pašu - ko un cik viņa zināja?

* * *

Agri nākamajā rītā, sešos, uztrūkusies no nepatīkama sapņa un nespēdama vairs aizmigt, Anna Elizabete bija klusi nozagusies lejā virtuvē un tur atradusi Kārli - uztraukušos, īgnu un pūcīgu. Ne vakar, ne šorīt viņš nebija varējis sazināties un parunāties ar Ievu. Kā viņai tur, Kāpās, klājas? - Kārlis joprojām uzskatīja - ideja ar izlūkbraucienu uz Pērkona mājām nav tā labākā, pat ja tā ir tikai viesošanās, nevis slepena kara operācija.

Nez kas tur vispār notiek? Un kāda no Ievas, jaunas skuķes, guvernante? Specaģente atradusies! Ja viņai kas notiks, Kaķītis un ģenerālis dabūs redzēt!

- Kārlīt, aizbrauksim līdz Pīckām. Tagad. Šurpu turpu…

- Kas mums tur pazudis? - viņš ņurdēja, taču negribīgi slējās kājās. Līzbete tik un tā mierā neliksies, tad jau labāk izkustēties nekā sēdēt un nervoties.

- Man ir maza domiņa, - viņa atteica, vilkdama zābakus. - Kā tad, tu un tavas mazās domiņas… Kas tad nu tagad jāņem līdzi - virvju kāpnes, lukturīši, cirvis vai pārtikas rezerves trim dienām?

- Nemurkšķi, auj kājas, un laižamies, kamēr suņi nav pamodušies!

- Ko tu gribi atrast? - rīta palsajā gaismā brienot pāri pļavai uz Pīcku māju pusi, Kārlis trīcošā balsī jautāja.

Bija vēsi un drēgni, bet vislielāko drebuli uzdzina doma, ka viņi neaicināti iet uz tā cilvēka mājām, kurš vēl pirms divām nedēļām bija plēsis jokus ciema veikalā, bet nu atdusējās Mežāju kapsētā, turklāt kāds bija nekrietni patraucējis viņa mieru, ielaužoties pēdējās atdusas vietā. Un nu viņi ar Annu grasījās pārkāpt arī viņa māju robežu. Vai tā būs labi?

- Būs labi, būs, - kā nolasījusi Kārļa domas, Anna atsaucās. - Mēs nedarīsim neko ļaunu, tikai apraudzīsim māju vai viss kārtībā, un tūliņ iesim prom.

…uz milzīga, bieza, nodrupuša akmeņu mūra, kas, iespējams, reiz bijis varenas kūts vai zirgu staļļa sienas daļa, pašā augšā kā nekustīga skulptūra tupēja liels, balts, pūkām kaķis neticami dzintarainām acīm un ar skatienu sekoja abiem atnācējiem. Viena auss kaķim bija tāda kā sadriskāta

Ja nezinātu, ka dzīvnieki nesirmo, varētu derēt, ka tas ir Moris! Tikpat liels, tikpat medaini dzeltenām acīm un tikpat inteliģents…

- Man no viņa tirpas skrien, - Kārlis nočukstēja.

- Ej nu tu, joks, kaķis kā jau kaķis, būs atklīdis no kaimiņiem pamedīt, te taču veca klēts un dziļais pagrabs, - Anna gan mierināja pārinieku, taču arī pašai ap sirdi bija tā, kā bija. Un vēl tā savādā, rēgainā dūmaka no upes!

- Klau, vai tev te kaut kas nešķiet dīvaini? - Kārlis norādīja uz veco klēti.

Platās ozolkoka divviru durvis bija vaļā - neaizslēgtas vien pievērtas. Cik nu viņi zināja Veco Pīcku, te ik lietai allaž bijusi sava vieta, visas durvis - aizvērtas un noslēgtas Nomalītē dzīvojot, pašam sevi jāsargā, viņš bija teicis.

Izskatās, ka nepilnu nedēļu pēc saimnieka bērēm te sākuši ložņāt praktiski orientētie tuvīnie vai tālīnie kaimiņi, kuri pēc principa - saimniecībā noderēs! - spēja aizstiept sev līdzi pusmāju. Tā bija noticis kara un pēckara gados, tā bija noticis jau nākamajā dienā pēc deportācijām četrdesmit pirmajā un devītajā - dažs, kļūdas pēc paņemts un laimīgi mājā atlaists saimnieks, pār slieksni pārkāpis, vairs nepazina savu māju - pāris dienu laikā tur bija atlikušas vien kailas sienas Toties kaimiņi, uzzinājuši par “atgriešanos no miroņiem”, šādus cilvēkus nīda līdz mūža galam, jo nācās atdot marodieriski paņemto un bija gan kauns par pašu rīcību, gan dusmas par neizdošanos…

Vai tiešām, laikam ejot, cilvēki tā arī nekļūst ne gudrāki, Hr tīrāki dvēselē?

- Ejam? - Kārlim rokās bija pamatīga koka boze. - Ejam, - Anna sataustīja kabatā piparu gāzes baloniņu.

Taču klētī neviena nebija. Tukšs un kluss. Ja vien, protams, neņem vērā totālo grautiņu, kuru kāds bija radījis, vai nu ārkārtīgā steigā ko meklējot, vai… izmisīgi bēgot un slēpjoties… Anna pietupās un, izvilkusi no džinsu kabatas zīmuļveida lukturīti, pagaismoja tumšāku pleķi uz grīdas.

Tās izskatās pēc asinīm, turklāt svaigām! Kas te atgadījies? Ja te kāds bijis, tad kur viņš palicis? Un kas ar viņu - cilvēku, dzīvnieku - noticis? V-velns, kā derētu Grāfa spicais deguns! Kurš varēja paredzēt, ka viņi te atradīs ko tādu?

- Līzbet, nāc šurp! - no klēts dziļumiem atskanēja čuksts. Kārlis bija atradis lielu, atvērtu, tukšu lādi, kuras dibenā mētājās brūna, bieza papīra skrandas ar pabālējušiem burtiem …namit. Papīrs izskatījās krietni vecs un kaut ko ļoti atgādināja. Abi meklētāji saskatījās. Dynamit? Nevar būt!

Tādā pašā, tikai saeļļotā papīrā bija ietīts pirms diviem gadiem Pūču salas un Mazkalniņu slēptuvēs atrasto munīcijas kastu saturs. Tas bija kara laika papīrs.

Vai patiesi Vecā Pīckas klētī visu laiku glabājusies Otrā pasaules kara laika munīcija, sprāgstvielas (vai vismaz to iepakojums), un neviens to nav zinājis? Un nu, pēc večuka nāves, kāds paklusām ieradies tai pakaļ. Johaidī, Miks un Dambergs galīgi nepriecāsies par viņu zvanu. Varbūt par atradumu neko neteikt? Bet ja nu tas kaut kā saistīts ar sprādzienu mežā? Tur gan esot bijis cits spridzeklis, un tomēr…

Pēkšņi Anna sajuta pār skaustu pārskrienam salta gaisa plūsmiņu. It kā būtu atvērtas tālas durvis. Viņa sasprindz nāja dzirdi. Top-top, to-top-to-top!

Baltais kaķis, viegli pieklibodams, cienigi nāca pa klēts eju, lavierēdams starp mantām. Pienācis pie Annas, pacēlās uz pakaļkājām, prasoties klēpī. Viņa instinktīvi pacel astaini un pamanīja, ka runča labā priekškāja ir tumša u slapja. Ķepai bija atrauti divi nagi un pāršķelts spilventiņš.

It kā viņš ar kādu būtu smagi cīnījies. Bet, ja tā, tad ar ko Un vai asinis uz klēts grīdas pieder kaķim vai uzbrucējam Atsēdušies uz apcirkņa malas, viņa ar kreiso roku izķek sēja no kabatas papīra kabatlakatiņu paciņu un maigi apsaitēja cietušo ķepu. Būs tas cietējs jāņem līdzi uz Pūču Māņi un jāaizbrauc pie daktera Konrāda, lai salāpa pušumu.

- Līzbet, augšā ir īsts ieroču muzejs! - Kārlis pa pieslienamajām kāpnēm līda lejup no bēniņiem.

Pa kuru laiku viņš jau paspējis tur pabūt?

Anna, sēdēdama ar kaķi klēpī, bija aizdomājusies par to, kā te izskatījies pirms piecdesmit un simts gadiem. Pīckas bija senas mājas. Pagasta nomale. Kurzemes katla mala…

- Nedusmojies, bet es piezvanīju Mikam, Egonam un ģenerālim. Viņi jau brauc šurp. Šādu munīcijas noliktavu bez ievērības nedrīkst atstāt, maz kas var notikt. Tur, augšā, ir ne tikai ieroči, bet arī kastes ar patronām un vēl kaut ko. Varbūt tu gribi uzmest aci, pirms atbraukuši vīri. Vēlāk var nesanākt. Es to zvēru paturēšu.

Ko viņš ar to gribēja teikt? Kārlis, tāpat kā viņa, bija pasācis arvien biežāk runāt mīklās. Ko padarīsi - Bergu gēns!

Kaķis pie Kārļa jutās gandrīz tikpat labi kā pie Annas.

Ieritinājies viņam klēpī, sāka griezt dzirnaviņas - murrā murra-murra.

Dīvaini, un tieši vakar viņa iedomājās par Balto Kaķīti…

Uzkāpusi klētsaugšā, Anna Elizabete uzreiz pamanīja to, kāpēc Kārlis bija viņu skubinājis kāpt augšā. Te bija milzīgs veclaiku grāmatu plaukts ar masīvām stikla durvīm, bet aiz tām- aktu vāki, tikpat seni kā skapis. Vienā skapja stūrī -bronzas plāksnīte ar gravējumu - Meshahju pagasts.

Jau otro reizi viņa tik vien spēja kā izdvest - nevar būt!

Pagasta galva Maiga Lācīte savulaik bija sūrojusies, ka viss pirmskara un kara laika arhīvs esot neglābjami gājis bojā, pieejami tikai dokumenti no kolhozu dibināšanas sākumiem līdz mūsdienām. Bet te tas bija - pašā Mežāju pagasta nomalē, veca, vientuļa makšķernieka klēts bēniņos.

Anna pamēģināja atvērt skapja durvis. Ciet. Aizslēgtas. Bet atslēga… kur gan varētu būt atslēga? Atcerējusies daudzu lauku ļaužu paradumu, viņa pastiepa roku un pagrābājās pa skapjaugšu. Bija. Un derēja.

Atvērusi durvis, viņa uzmanīgi pavilka laukā pirmo pagadījušos mapi. Ābeles. Bijušā Mežāju pagastveča Jurģa Ābeles māju un dzimtas dokumenti. Nākamās mapes -Mācītājmāja, Skola, Dzirnavas, Priedītes, Kārlīši, Zaķīši, krusta Krogs, Kalniņi, Mazkalniņi, Mežmuiža, vēl trīsdesmit mapes un tad - Pūču sala (Bergi).

Anna sastinga.

Beidzot! Beidzot būs iespēja uzzināt ko vairāk par laiku, par kuru neviens negribēja runāt - ne vecmāmiņa, ne māte, ne ģenerālis, ne Omīte. Tikai tik, cik toreiz izdevās uzzināt, risinot sarkanā vilkača lietu, tikai tik, cik pēdējā paciņā bija atsūtījusi nesen traģiski bojā gājusī Leontīne fon Volfa.

Ārpusē skanēja tālīnas vīriešu balsis. Zibenīgi izvilkusi no plaukta trīs vāciņus, Anna saudzīgi aizbāza tos aiz biezās dūnu jakas. Izlīdzinājusi pārējās mapītes, aizslēdza skapja durvis, novietoja atslēgu vecajā vietā un aši noskrēja lejā.

- Paspēji? - Kārlis sniedza viņai saldi aizmigušo kaķi.

- Jā, - viņi apmainījās vietām.

Kārlis aizsteidzās sagaidīt nācējus.

Kāpēc viņa tā rīkojās? Vai tiešām viņa, Anna Elizabete, neuzticējās saviem vistuvākajiem cilvēkiem, tajā skaitā savam saderinātajam, gandrīz vai vīram, kuram bija teikusi jāvārdu. Vai tā bija tikai gluži sievišķīga, privātīpašnieciska vēlēšanās pirmajai uzzināt to, kas attiecās uz viņas un Kārļa dzimtu senatni, vai arī slēptas bažas ieraudzīt ko nevēlamu Un ko tad, ja tā? Varēja taču būt visādi.

Vēsture bija vēsture, to nepārtaisīsi, lai kā dažam labam šodien labpatiktos atsevišķus notikumus vai pat laikmetus pārrakstīt sev vēlamā gaismā.

Anna nemācēja pati sev atbildēt. Tā gribējās, lai Bergu pagātne neslēptu nekādus tumšos plankumus. Tā gribējās lasīt labus vārdus par vectēvu, kuru viņa nekad mūžā nebija satikusi, lai gan būtu varējusi, jo, ja varēja ticēt vectēva die nasgrāmatai, viņš vēl 1989. gadā minis šīs pasaules takas…

- Līzbet, Līzbet, ko lai ar tevi dara? - nostājies klēts dur vīs, Miks pārmetoši nolūkojās grautiņā. - Tikko uz mirki izlaiž no acīm, tā gatavs!

- To neizdarīju es, - viņa piespiesti pasmaidīja. Cietas mapes spieda ribas.

- Skaidrs, tātad tas bija svētais gars, - Kaķītis atjokoja. Negribējās strīdēties - omulīgais naktsmiegs ar Līzbeti , trim suņiem un vienu resnu kaķi pie sāniem viņa labsajūtai bija nācis par labu, un viņa garastāvokli neviens un nekas nespēja samaitāt.

- Kur tad ģenerālis un Egons? - Anna Elizabete raizigi pavaicāja. Vajadzēja tikt prom.

- Aizgāja apskatīt māju. Tūlīt nāks. Kas tev klēpī?

- Vai nu Baltais Kaķītis no Kaķīša dzirnavām, vai nosirmojis Moris, - viņa neizprotami atteica, maigi bužinādama aizmigušo ķepaini, kurš miegā murrāja.

Miks neizpratnē paraustīja plecus.

Kad gribēs, pati paskaidros. Ja gribēs.

- Līzbet, Kārli, vai jūs bijāt iegājuši mājā? - ģenerāļa Basa ducīgais stāvs aizsedza visu klēts durvju aili. Viņa balss skanēja satraukti un… dusmīgi?

- Nē, nepaspējām, - Anna atteica. - Runcis mūs atveda uz klēti. Kāpēc jautā?

- Tur kāds ir bijis un krietni pasaimniekojis. Izskatās ļoti līdzīgi - viss sajaukts kājām gaisā, taisni nelabi metas skatoties. Vecais Pīcka bija ļoti kārtīgs vīrs.

- Krusttēv, Mik, vispirms paskatiet to lādi klēts dziļumā un tad kāpiet klētsaugšā, jums būs interesanti. Dambergam vel vairāk. Tikai prātīgi - tur, pa labi, ir svaigu asiņu peļķīte. Šķiet, Sirmais aizstāvējis savu īpašumu un saķēries ar Iebrucēju - divi pirksti un pēda apskādēti ar kaut ko asu, Iespējams, nazi, toties visi nagi sarkani - nelūgtais viesis būs dabūjis izbaudīt adatu terapiju.

- Ko tu saki? Bet asinis bija arī mājā, istabā uz grīdas. - Eh, būtu uz vietas Viktors ar Zorro! - nosodījās Miks. - Varbūt varētu palaist pa svaigām pēdām - ja nu ko atrod? Vismaz Grāfu vajadzēja paņemt līdzi!

- Es aizbraukšu pēc Grāfa, - Anna strauji piecēlās, neizlaižot lielo runci no rokām. - Pa ceļam ievedīšu šo bēdubrāli pie daktera Konrāda, lai apskata savainoto ķepu. Tā vien šķiet, ka Pūču Mājā tagad būs vēl viens zvērs - ja vien viņš gribēs pie mums palikt. Nevar taču viņu vienu atstāt te! - Nevar gan, - ģenerālis pētīgi raudzījās uz kaķa purniņu. - Klau, vai tas nav Moris? Izskatās pilnīgi tāds pats -re, pat divi robiņi ausī! Bet kaķi taču nesirmo?

- Tā mums mācīja skolā. Bet, ja godīgi - es nezinu , Labi, es tad nu braukšu.

- Brauc gan, tikai prātīgi. Un esi ātri atpakaļ, - ģenerālis cieši viņā pavērās.

Jau mašīnā esot, iezvanījās Annas telefons. Kārlis.

- Līzbet, veči ir šokā par atradumu. Kaķītis izsauca savus ieroču spečukus. Dambergs lodā pa grīdu, meklē pēdas un ņem asins paraugus. Teica, lai tu pasaki Arvim - kaķa nagi jānogriež un jāieliek hermētiski noslēdzamā maisiņā. Ā, un vēl, Līzbet, tu taču neiebilsti, ka pagastnama vecais arhīvs brauc nevis uz Mežmuižu, bet uz Pūču Māju? - Kārļa balsi skanēja viegla zobgalība. - Tā vien šķiet, ka mūsu dārgajai pagastvecenītei neviens vairs neuzticas…

- Lai tik brauc vien, mūsu senioriem būs prieks izpētīt senos dokumentus, bet mēs - digitalizēsim pilnīgi visu arhīvu, lai nekas nepazūd. Tas būs tavs gadsimta megapro-jekts, tomēr - tas ir tā vērts, vai ne?

- Tu kā parasti lasi manas domas, Līzbet. Tad jau… tās trīs mapītes…

- Noskenēšu un nolikšu vietā. Pēc tam. Varbūt. Taču es par to vēl padomāšu…

22. nodaļa. Drudzis

- Cik labi, ka es studiju gados nebastoju ķirurģiju! -Mežāju cilvēkdakteris Arvis Konrāds, ieraudzījis lielo, balto kaķi ar savainoto ķepu, noteica un piecēlās, lai apsveicinātos ar pacientu.

Dzīvnieks raudzījās viņā lielām, gudrām, dziļumdziļām acīm, it kā teikdams - kāda gan atšķirība, divas ķepas vai četras, mēs visi esam vienādi.

- Nāc nu, draugs! - ārsts pārcēla kaķi uz procedūru galda, uzmanīgi iztaustīja galvu, ribas, asti un ķepas. Sajutis pieskārienu labajai priekšķepai, runcis klusi ieņaudējās. - Skaidrs, re, kur sāp! Līzbet, tev uz brīdi būs jāpārtop medmāsiņā, ja reiz manējo esat mobilizējuši īpašam uzdevumam. Varēsi?

Pēc nepilna stundas ceturkšņa Sirmais, kā Anna bija iesaukusi balto kaķi, apkopts un apčubināts rāmi mala savas dzirnavas, visi divdesmit nadziņi bija glīti sapakoti maisiņā un dakteris Konrāds ielūgts uz sestdienas vakariņām - ko nu viens mājās sēdēs. Atbrauks, paēdīs un novērtēs lielo pārsteigumu, kas visai tieši varētu attiekties arī uz viņu. Neko vairāk nepaskaidrojusi, Anna aizbrauca.

Nevarētu sacīt, ka Pūču Mājas saimnieks rudais runcis Barons būtu stāvā sajūsmā par jauna (otra!) kaķa ierašanos, taču nu viņa reakcija vairs ne tuvu neatgādināja to histēriju, ko Bergu nams bija piedzīvojis, kad līdz tam vienīgā

valdnieka karalistē ieradās pirmais, viņaprāt, liekais četrkājainis - Omītes taksis Figaro, kuram sekoja Zorro, Grāfs, Lilo, Rūsa un Rokijs. Ar katru nākamo astaini Barons kļuva rāmāks un cienīgāks - kā jau pieklājas valdniekam, kura galms aug un paplašinās. Arī tagad, nesteidzīgi pietuvojies Sirmajam, viņš to piesardzīgi apostīja no sārtā purniņa līdz pat astes galiņam, īpašu vērību veltot apsaitētajai ķepai, tad apsēdās halles vidū un sāka vēlīgi murrāt, kā atzīdams ciemiņu par pietiekami nekaitīgu, lai viņa dēļ neuztrauktos Sirmais atbildēja ar laipnu murr un kautrīgi apgūlās uz pila tepiķīša pie iekurtā kamīna.

- Vai, cik tu esi skaists! - hallē iznākusī Omīte, ieraudzījusi balto runci ar pārsieto ķepu, pārvērtās vienā vienīgā rūpju iemiesojumā. - Nāc, kaķīt, nāc, manu nabadziņ, es tevi pabarošu, samīļošu un nolikšu gulēt mīkstā gultiņā!

- Omīt, viņš ir savvaļnieks un brīvdomātājs, - Anna Elizabete mīļi pasmaidīja.

Lai Omītei tiek. Būs par ko rūpēties - mazāk jādomā par Bišu Miķeļa niķiem.

Barons ziņkārīgi noskatījās, kā Omīte nočiepj viņa iecerēto sarunbiedru un maigi kā trauslu pūpēdi aiznes savas istabiņas virzienā.

Nekas, nekas, gan viņš tās durvis atķibinās un tiks pie baltā čoma. Bet Omīte ir mīļa, nudien, dikti mīļa, jo sevišķi, kad pacienā ar kādu siera gabaliņu!

* * *

Grāfs par jauno uzdevumu sākumā bija dziļā neizpratnē. Kāpēc viņu atveduši uz kaut kādām svešām mājām, liek iet iekšā, ostīt grīdu vispirms istabā, pēc tam kaut kādā liela telpā, kur daudz visādu lietu. Baksta ar pirkstu uz viegli pa/uvušu asiņu pleķi un atkārto - meklē, meklē, sunīt, meklē! Būtu taču kāds vismaz paskaidrojis, kas jāmeklē. Te llk daudz pēdu, visādi nākuši un gājuši, arī paši sapēdojuši. Lubi, nav, ko īdēt, ja reiz jāmeklē, tad meklēs… Pag, pag! I - Klau, šķiet, Grāfs kaut ko saodis! - Anna iesaucās.

Pelēcis nostiepa pavadu un tenteriski aizrāva viņu vispirms laukā pa klēts durvīm, tad gar stūri, pāri uzartajam Un piemirkušajam kartupeļu laukam (ardievu, smukie zāba-i iņi!), tieši uz vecā, ļodzīgā Melnupes tilta pusi, tam pāri…

Četru ceļu sazarojumā nedaudz paminstinājās, paošņājās un pa platāko, Papīrciema ceļu, garām Kartavu kalniņam braši uzņēma kursu uz vietu, kur no ceļa atdalījās tieva sti-dziņa, kas veda uz Vientuļnieka būdu - baisu pārpratumu, kur sen neviens nedzīvoja un kuru bija piekabatojis Papīr-i icina Tūrisma informācijas centrs, pasniedzot kā senās lauku arhitektūras meistardarbu.

Anna gan sliecās ticēt Bišu Miķelim, kurš zināja stāstīt, k a Vientuļnieka būdu pagājušā gadsimta trīsdesmito gadu sakumā gados uzslējis kāds pustraks arheologs vai vēsturnieks Bite, kurš, tāpat kā daudzi citi jaunie un talantīgie, tā •uzrāvies ar baltu civilizācijas pirmsākumu meklēšanu, ka nolēmis centimetru pa centimetram izpētīt Kartavu kalniņu, Ugunskapus, Čūsku purvu un Austiņezeru ar tā trīs vienādajiem pakalniem, uz kuriem, viņaprāt, reiz slējušās iris sakrālas senceltnes. Bet visvairāk pētnieku interesējusi Meteora aka - ne gluži dīķis, ne gluži melnais mežezers. Tam bija regulāra ovāla forma, stāvi, režģveidīgām koku saknēm noauguši krasti un… trūka dibena. Katrā ziņā neviens, kas uzdrošinājās ielaisties Meteora akā ar laiviņu, lai izmērītu tās dibenu, nevarēja lepoties ar izdošanos -visām līdzpaņemtajām auklām, pat kopā sasietām, pienāca

gals, taču galā piestiprinātais akmens tā arī nekur nenose dās, un aukla neatslāba. Trīsdesmit, piecdesmit, sešdesmit, astoņdesmit metri… un nekā.

Vecie kratīja bārdas un teica - nevar būt, Latvijā dziļākais ezers esot Drīdzis Krāslavas pusē - sešdesmit pieci metri, vairāk pagaidām nevienam nav izdevies uzmērīt. Lai nu Bite beidz glupi zumzēt! Un tad, ka Mežāji atrodas uz dolo mīta un te mēdz būt augstie purvi un karsta kritenes?!

Vietējie brīdināja: - Nav ko vienam vazāties gar to elles caurumu, vēl patiešām izlīdīs nelabais un ieraus iekšā!

Taču Biti māņi nespēja atturēt. Bradāja pa Akmeņstrau tu, zīmēja Ugunskapus, gandrīz noslīka Čūsku purva akaci, uzzīmēja trīs senos pilskalnus Austiņezera krastā, līdz viena jaukā dienā… pazuda. Būdā bija palikušas viņa mantas, pētījumu pieraksti un piezīmes, taču no paša ne smakas. Tuvāko māju Pīcku saimnieki, Vecā Pīckās senči, zinājuši teikt, ka dienu pirms pazušanas Bite ienācis pie viņiem pēc piena un svaigi ceptas maizes, tāds kā domīgs, kā apskaidrots ilgi sēdējis uz laipiņas upes krastā, tad piecēlies un teicis: “Laiks doties, tēvutēvi sauc. Rīt redzēšu…”

Meklētāji vēlāk Meteora akas lēzenākajā malā atraduši piepūšamo laivu un nirēja aprīkojuma iepakojumu. No paša Bites gan palikušas tikai atmiņas. Laikam jau saticies ar saviem senčiem…

- Līzbet, Līzbet, pagaidi! - Kārlis aizelsies viņu noķēra pašā stigas sākumā.

Labi arī bija, jo viņai sāka trūkt elpas. Labi barots, trenēts vilks divgadnieks ir kā visurgājēja un motorlaivas krusto jums - ja uzņēmis pēdas un iegājis azartā, nekas un neviens neapturēs. Tagad pat - nesaprazdams apstāšanās iemeslu, Grāfs mīņājās un smilkstēja, ar visu sunisko būtību pauž dams - beidziet tūļāties, jožam, skrienam, pēdas ved tālāk! - Klau, vīri teica, lai mēs te noslēpjamies un pagaidām… - Kā tā?

- Izskatās, ka viss ir daudz nopietnāk, nekā mums sākumā likās. Asinis varētu piederēt Džemam Pīckam. Tikko uzzinājām - vecais Zaķītis šo vakar saticis ciema bodē -Pīcka iztālēm sasveicinājies, nopircis šņabi, apelsīnu sulu, tomātus un ķiplokdesu, tad strauji izmeties no veikala un Iekāpis mazā, zaļā mašīnītē, kas iztālēm atgādinājusi vabolīti… Pie stūres sēdējusi sieviete. Auto aizbraucis pa Mežmuižas galveno ceļu Pīcku māju virzienā.

- Nu, tas jau ir par traku! Arī šeit viņa jau priekšā?!

- Kas - viņa? - Kārlis nesaprata.

- Kā - kas? Brensone ar zaļo vabolīti! Ar Lokmēli tika galā, izdevēju Auniņu piečakarēja pēc pilnas programmas, tagad ķērusies pie Pīckas… Bet… ja tā, tad es nesaprotu…

- Ko tu nesaproti, Līzbet? - Kārlis piesēda uz biezām sūnām noauguša celma.

- Ko, precīzāk - kuru, viņi uzspēra gaisā mežā, ja dzīvs ir gan Dinārs Loks, gan Džems Pīcka? Kāpēc Loks meloja sievai par Pīckas bojāeju? Un kur viņi abi ir?

- Skaties, te laikam nesen braukusi kvadra, - Kārlis ar žagariņu norādīja uz divām seklām risēm, kas pa pusaizaugušo stigu iegriezās mežā.

- Nez, nez… dažādi riepu protektori, - Anna pietupusies gandrīz iebāza degunu sūnās. Grāfs dziļā neizpratnē vēroja savu saimnieci darām to, kas tā kā būtu viņa pienākums.

- Es teiktu - divi veci moči, sīkāk gan jāprasa Dambergam.

- N-nu-u, Līzbet, visu cieņu! Ja tev būs taisnība, es nedēļu mizošu kartupeļus un tīrīšu burkānus, - Kārlis apsolīja.

- Rau, kur mūsējie! Viktors ar Zorro arī!

- Ak, tad mēs ar Grāfu tomēr neesam pietiekami labi un kvalificēti, ko? - Anna iepīka.

Ak, tad tāpēc viņai vajadzēja apstāties un pagaidīt - lai pagūtu ierasties Viktors ar Zorro un pabeigtu to, ko viņi ai Grāfu tik labi bija iesākuši?

- Nu, tad jau tālāk jūs paši tiksiet galā, un mēs esam brīvi? Skrienam, sunīt!

- Līzbet! Anna, pagaidi! Nebēdz prom! Grāf, atpakaļ! cits caur citu viņiem nopakaļ skanēja Mika, ģenerāļa un Mazā Kārļa saucieni, taču tie nespēja apturēt ne priecīgu vilku, kurš beidzot dabūjis izskrieties, cik tik, ne dusmīgu sievieti, kura kārtējo reizi sajutās savējo skarbi piekrāpta.

- …es taču teicu, ka man nevajadzēja braukt! Vai vismaz nevajadzēja nākt kopā ar jums! - kinologs Viktors pārmetoši noteica. - Lūk, Anna tagad uz mani dusmojas, un viņai ir taisnība. Es apmācīju Grāfu, un suns IR gatavs darbam. Paši redzat, cik teicami viņš tika galā. Zorro to nebūtu paveicis labāk. Faktiski mēs tikai atkārtojām Grāfa paveikto…

- Mja, - Mikam Kaķītim nebija nekā, ko piebilst.

Viņš atkal bija izgāzies kā veca sēta. Un viss bija tik labi!

- Kur likāt Dambergu? - Kārlis painteresējās.

- Palika sargāt klēti un pabeigt pierādījumu vākšanu, -Mika vietā atbildēja ģenerālis Bass. Skatoties uz krustdēlu viņam tā bija žēl, bet vienlaikus gribējās sadot ar koku.

Muļķa puika, šitā aizvainot Annu! Bez jebkāda iemesla!

- Ha, paskat vien, kas par diviem smukiem močiem te braukuši! - Viktors ieminējās, pētīdams, ko īsti bija atradis Grāfs un ko turpināja ošņāt Zorro.

- Johaidī, pat Dambergu nevajadzēja! - nopūtās Kārlis - Tātad kartupeļi…

- Kas ir ar tiem kartupeļiem? - Kaķītis nīgri pajautāja.

- Nekas. Ēdīsim nedēļu no vietas. Annai izrādījās taisnība par močiem.

* * *

Aizskrējuši līdz ceļa galam, viņi pagriezās pa labi. Tagad tīkai taisni, līdz Tūrisma informācijas centram, no turienes pa lokveida ceļu, cauri mežam, garām Vientuļnieka būdai un Kartavu kalniņam gar otru pusi, atpakaļ līdz vecajam Iiltam, kur stāv Ķirša Kundze. Lai gan - nē, turpat Pīckās droši vien rosās Dambergs. Ieraudzīs, pasauks, uzdos visādus jautājumus, nāksies atbildēt.

Šobrīd pēdējais, ko Anna vēlējās, būtu ar kādu runāt.

Viņa jutās tik dusmīga un pazemota, ka varētu Kaķītim nokost degunu! Nu, kāda velna pēc?

Vispirms viņa kā tāda muļķe nesas cauri puspagastam pēc suņa, tad suns uzņem pēdas, viņi metas pa tām auļos, neviens no večiem pat nemēģina skriet līdzi, un nu, kad mērķis jau gandrīz sasniegts, ierodas varonīgā kavalērija ar papildspēkiem - sertificētu dienesta suni. Super!

Nē, uz Pīckām viņa neies! Tad labāk doties mājup kājām -cauri Čūsku purvam un Grīšļu pļavām, pāri Aukstajam strautam, gar Strautnieka labības lauku malu līdz Zaķīšu mājām. Pie viena apciemos abus jaukos vecīšus. Bet no turienes - pāri ļaunajam tiltam, taisni pa stigu cauri Melnajam mežam, gar nodegušo Mežsargmāju un pāri strautiņam, tad gar Mazkalniņiem un mājās gan. Nu, būs kādi astoņi vai desmit kilometri, kas par to! Vismaz izvēdināsies lielā dusma…

Astoņi plānotie kilometri izstiepās divtik gari, jo Čūsku purvā Anna, neņemot vērā Grāfa ņurdēšanu, nogriezās pa nepareizo taciņu. Gudrais suns, labi audzināts džentlmenis būdams, savu sirdsdāmu nepameta, bet gāja līdzi.

Nosoļojuši goda apli pa sakaltušām spilvām, vībotnēm, vilkvālēm un vaivariņiem pilno tīreli, kas slēpa nodevīgus

akačus, viņi nonāca sākotnējā punktā. Šoreiz Anna nolēma neiet pa purva taku, bet pa traktorceļu - līdz tam gan vēl gabaliņš, toties drošāk, jo ceļš veda tieši līdz Zaķīšiem.

Novembra otrajā pusē sāk krēslot jau ap četriem pieciem… Kad Anna un Grāfs, pa izdangātajām ēzēm vairāk peldēdami nekā iedami, nonāca līdz veco Zaķīšu mājai, debesis jau blāzmoja saulrieta krāsās.

- Sunīt, ieiesim uz mirkli apsildīties un atvilkt elpu…

- Mīļo meitiņ, no kurienes tad jūs abi - tik tīri un sausi? Kas noticis - iebraucāt ar mašīnu upē? - Zaķīšu Milda, uz sliekšņa ieraudzījusi divas dubļainas un līdz kaulam slapjas radības, patiesā izmisumā iesaucās. - Tā takš var karsoni saķert! Žigli nāciet iekšā un uz vannasistabu prom! Abi! Dvieļus es aiznesīšu. Re, cik labi, vecītis šorīt kā zinādams riktīgi sakurināja māju un boileru - tīri vai tvaiks nāca, es jau bijos, ka neaiziet pa gaisu. Droši laid pilnu vannu, izkarsējies pati un izmazgā savu draugu. Es tikmēr salūkošu tev kaut ko no drēbītēm - šīs jau ļaunākas par slapjām kūts lupatām. Ak Dievs, trakais skuķis, vai die, vai die!

Viņa nelikās lūgties - pēkšņi uzmācies drebulis bija signāls, ka saaukstēšanās jau ir ceļā, un, ja viņa tūlīt netiks vannā, tai sekos plaušu karsonis.

- Ejam, sunīt, šmorēties! - paaicinājusi uzticamo, samirkušo draugu, Anna devās mazgāties. Vannasistaba līdzinājās pārkurinātai pirtij, bet viņiem šobrīd tieši to vajadzēja.

Grāfs svētlaimē izplūda pa silto ķieģeļu grīdu, Anna pielēja pilnu vannu ar gandrīz neizturami karstu ūdeni, ieplunkšķēja tajā un vienā mirklī aizmiga.

- Tad tu saki - lādē bija karalaiku papīrs ar uzrakstu Dynamit? - Juris Zaķītis jau trešo reizi pārjautāja, akmenscietu auzu cepumu tējā mērcēdams.

Jā. Un klētsaugšā bija ieroči. No abiem pasaules kariem! I - Tad jau taisnība vien būs, ko ļaudis runāja… - vecais Zaķītis rāmi novilka.

- Kāda taisnība? - Anna saausījās. - Nu, stāsti taču! - N-nu… mēļoja, ka Vecā Pīckas tēvs un arī viņš pats atbalstījuši mežabrāļus.

Hmm, tas nebūtu tik neiespējami - māja pašā nomalē, Upes krastā, mežmalā… Ja ieroči un munīcija slepus glabāta vel no tiem laikiem un kāds to zinājis…

- Un vēl… - Anna bridi svārstījās. Teikt vai neteikt?

- Nu? - vecīši bija pārvērtušies divās jautājuma zīmēs.

- Tur bija Mežāju pagasta arhīva skapis ar visu māju lielam - no Mozus laikiem līdz četrdesmit sestajam gadam, -viņa klusu noteica. - Mūsu vīri to šobrīd droši vien jau pārveduši uz Pūču Mājas bibliotēku. Mēs dokumentus digitalizēsim, lai pat niecīgākā kripatiņa neaiziet bojā…

Anna nepabeidza, jo Milda sāka aizvilkdamās raudāt. - Nu tad beidzot, paldies Dievam, es uzzināšu, kas toreiz notika ar manu brālīti - kam viņš traucēja, ka tik jauns, skaists puisītis bija jānošauj?

- Mildiņ, Juri, nezināt, kam Pīcku apkaimē pieder liels, balts runcis ar garu spalvu, medaini dzeltenām acīm un diviem robiņiem labajā ausī? - Anna bija satriekta par Mildas asaru plūdiem - tagad, pēc septiņdesmit pieciem gadiem - un neattapa neko labāku kā pajautāt par kaķi.

- Kad tu tā saki - nevienam. Tajā galā neviena vairs nav -Pīcka bija pēdējais. Bet ja balts vietā būtu melns, es teiktu -tas ir Moris. Tu nesajauci krāsas, meit? - Zaķīšu Juris paķircinājās. Aiz loga diena bija pārvērtusies naktī.

- Nu, ja, klēpi turot un dakterim operācijā asistējot, es viņu nebūtu aplūkojusi no visām pusēm, tad tu tā varētu teikt, Juronkul, - Anna atsmaidīja.

- Kāda operācija? Kuram ko operēja? - Mildiņa satraucās. - Ģenerālim slikti?

- Ne tak. Visiem viss kārtībā. Tikai… kāds iekļuvis Pīcku mājā un klētī, Sirmais acīmredzot meties aizstāvēt savu īpašumu, bet dabūjis nazi labajā priekšķepā. Dakteris Konrāds ķepu apkopa, sašuva un pārsēja, un nu runčuks pārcēlies uz Pūču Māju, - Anna priecīgi stāstīja, taču pamanīja, ka Zaķīšu sejas kļūst arvien drūmākas. - Kas noticis?

Abi vecie ilgi klusēja, tad saskatījās, un Juris iesāka:

- Kad mēs tonakt nokļuvām pie vecā Jāzepa un atradām viņu… ģērbušos goda drānās un aizgājušu, es ievēroju, ka labās rokas plaukstu sedz apsējs. Vaļā neraisījām, tāpēc nezinu, kāda un cik dziļa brūce tur varēja būt, bet tā bija, jā.

- Jāzepa melnais Moris bija pazudis, nenāca un neatsaucās, lai kā aicinājām. Gribējām paņemt kaķīti pie sevis, ja reiz tā noticis… Tu nedomā, ka viņš…?

Skaustam pārskrēja tie paši vēsie pirksti, kas klētī. Anna nodrebinājās un ietinās ciešāk Mildiņas dotajā adītajā rīta svārkā un pledā. Grāfs, izmazgāts, izskalots, izsusināts un izķemmēts, saldi krākuļoja krāsns priekšā, un ari viņai arvien stiprāk uzmācās smags, nepārvarams miegs, nesot līdzi drudzi, karsoni un neizskaidrojamu šausmu pilnus sapņus, kas vairāk līdzinājās murgiem.

Zaķītienes gādīgi sasegta, Anna Elizabete svīda, mētājās pa gultu, kunkstēja un kaut ko murmulēja, taču nekādi nespēja atmosties. Vienīgais, ko abi Zaķīši spēja saklausīt, bija trīs vārdi - ugunsgrēks, skapis un arhīvs.

* * *

Nākamo nedēļu, plaušu karsoņa pieveikta, Anna Elizabete pavadīja gultā - uzticamo dzīvnieku kompānijā. No Pīckām atvestais vecā Jāzepa baltais, viedais runcis Sirmais ne soli neatkāpās no jaunās saimnieces - par lieliem sirdsēstiem Baronam, kuram Annas gultas kājgali nu nācās dalīt ar jaunpienācēju. Sirmais bija kā ēna - vairāk parādība, ne kaķis. Kluss, nevienu netraucēja, neko sev nepieprasīja. Ja pabaroja - labi, ja nebaroja - arī labi. Ar suņiem sadzīvoja draudzīgi. Patiesībā ļoti īpatnēji - Annai brīžam šķita, ka suņi viņu nemaz neredz - tik netverama bija kaķa klātbūtne. Tomēr viņa dzirnaviņas rūca.

Tovakar, sestdienas vēlā vakarā, atgriezušies no Pīckām ar Damberga busiņā iekrautu Mežāju vecās pagastmājas arhīva skapi un neatraduši mājās ne Annu, ne Grāfu, vīri pamatīgi satraucās. Ķirša Kundze bija pamesta pie tilta, un Kārlim nekas cits neatlika kā pārdzīt to mājās.

Jāpiebilst, ka operācija Vientuļnieka būda izrādījās tukšs numurs - motociklu sliedes, kas no lielā ceļa pa stigu ieveda mežā, virzījās gar būdu tālāk un pa gandrīz neredzamu taciņu izveda uz lielo ceļu meža otrā pusē. Patiesību sakot, uz to pašu ceļu, pa kuru Anna Elizabete bija devusies mājup.

Kad Anna ar Grāfu līdz tumsai neatradās un neatbildēja arī uz telefona zvaniem, mājinieki saraizējās. Tā vēl nebija bijis - viņa nekad neturēja savējos neziņā; ja bija spiesta aizkavēties, vismaz atsūtīja ziņu… Un nu - nekā.

Visvairāk uztraucies bija Sirmais - tā skraidīja pa visu māju, ka šķita - pie pirmās izdevības izlēks pa logu un aizskries meklēt. Kārlis apdomāja variantu ar Rūsas izmantošanu pēdu dzīšanai. Žēl, ka Viktoram bija nācies steidzami braukt atpakaļ uz Melnpili; viņš par Annas pazušanu vēl neko nezināja.

Tikai vecā baronese saglabāja olimpisku mieru, noteica -pati pazuda, pati atradīsies! - un aizgāja gulēt.

23. nodaļa. Ugunsgrēks

Īsi pirms pusnakts iezvanījās ģenerāļa Basa mobilais tālrunis - tas bija Annas bijušais audzēknis Uģis no Robežnieku mājām, kuras no Pīckām šķīra tikai uzarts lauks.

Tā un tā, no kaimiņmāju jumta pret debesīm ceļoties liesmu mēles! Bet tur taču nevienam nevajadzētu būt! Glābējiem esot paziņojis, bet ko pašam darīt? Doties turp, mēģināt izglābt kaut ko no mantām?

Saņēmis pavēli uz savu galvu liesmās nelīst, bet stāvēt ceļ malā un gaidīt vai nu viņus, vai ugunsdzēsējus no Melnpils, Uģis apsolīja pildīt rīkojumu, bet Miks ar pārējiem vīriem, steigšus uzrāvuši mugurā darba drēbes, metās uz Pīckām.

Mikam klabēja zobi - aiz dusmām un izmisuma.

Tikai ne to! Tikai ne Līzbete!

Kaut tikai viņa nebūtu iegājusi tur kādā ēkā! Viņa taču nebūs izmetusi līkumu un atgriezusies Pīckās, lai pati tiktu skaidrībā, kas gan tur būtu varējis notikt. Un viņa taču nebūs kritusi par upuri tam, kurš palaidis brīvībā ugunsgaili.

Kamēr viņi tika līdz Pīckām un kamēr tur ieradās divas VUGD mašīnas, nekā glābjama vairs nebija. Ugunsdzēsējiem atlika vien konstatēt faktu: viss nodedzis pa tīro, kas būtībā bija visai savādi, jo trīs ēkas nebūt neatradās līdzās. Atlika secināt - kāds palīdzējis…

Gan VUGD eksperti, gan Dambergs bija vienisprātis - te darbā likts benzīns, daudz benzīna. Bet kāpēc?

Taču lielākās šausmas vēl tikai bija priekšā - jau ausa rīts, kad, pārlūkojot gruvešus, vīri tajos atrada sadeguša cilvēka mirstīgās atliekas. Vīrietis.

Kurš tas bija?

* * *

- Līzbet, lūdzu, nāc dzert tēju! - Kaķītis jau kuro reizi velti klaudzinājās gar Annas Elizabetes guļamistabas durvīm. Kopš svētdienas pēcpusdienas, kad dakteris Konrāds ar savu Ņivu bija pārvedis mājās Līzbeti un Grāfu, tad steidzami atsaucis no Dravām veco Bišu Miķeli un abi stundu bija būrušies gar tējām un medus kompresēm, lai pēc tam otru stundu mēģinātu pierunāt Annu ļaut tās aplikt, durvis bija ciet. Viņa neatbildēja, telefonu necēla, ēst nenāca.

Pulksteņa rādītāji atkal bija gandrīz pietuvojušies divpadsmitiem. Pusnakts. Lizbete ar saviem mājzvēriem ieslēgusies istabā, laukā nākt nedomā, bet viņš - viņš kārtējo reizi izraidīts trimdā. Varēs gulēt ģenerāļa istabā uz tepiķīša.

- Puika, es taču brīdināju - ar Līzbeti nevajag spēlēties. Viņa redz vairāk, tālāk un dziļāk, nekā mēs visi kopā jebkad spētu. Viņa ar dzīvniekiem saprotas citā līmenī, un to nenovērtēt ir ne vien glupi un aprobežoti, bet arī augstprātīgi!

- Bet es… - Kaķītis atvēra muti, lai pateiktu, ka vienīgais, kas viņam šodien rūpēja, bija tikai un vienīgi Annas drošība, taču ģenerālis bija žiglāks.

- Nu, nevar, nevar - nedrīkst! - vispirms dot uzdevumu, tad to uzticēt citam, vispirms lūgt palīdzību, pēc tam to noraidīt kā nevajadzīgu un nederīgu!

- Krusttēv, tā taču nebija, un tu to zini! - Kaķītis izsaucās. - Viņa pati…

- Ko - viņa pati? Tas biji tu, kurš teica, ka noderētu Zorro vai Grāfs, un Anna pieteicās aizbraukt pēc vilka, bet tu tikmēr izsauci no Rigas arī Viktoru. Kāpēc? Ko ieguvi? Divus pazaudētus aizdomās turamos, kurus varēja aizturēt, ja jūs ar Dambergu uzreiz būtu devušies līdzi Annai un Grāfam, atstājot mūs ar Kārli Pīckās. Un, ja reiz izsauci Viktoru ar Zorro, kāpēc nenorīkoji, lai paliek Pīckās pa nakti? Es ari esmu labais… Labi vismaz, ka aizvedām ieročus un pārvedām arhīva skapi. Toties Līzbete smagi slima. Un dusmīga.

Miks klusēja. Pārmetumi bija vietā un pelnīti, taču par Annu Elizabeti gan ne - Kaķītim prātā nebija nācis noniecināt viņas spējas, tieši otrādi - viņš bija gribējis mīļoto sievieti pasargāt. Ja nu tie, mežā, būtu bruņoti… Pietika jau ar Ilgas Lokas trakuma lēkmi un mēģinājumu viņus nošaut…

Par spīti svētdienai, Dambergs ar savējiem šorīt bija aiznesies uz Rīgu, lai lielajā laboratorijā pārbaudītu visus atradumus, un nu pamazām sūtīja ziņas:

…Asinis uz klēts grīdas pieder cilvēkam, vīrietim. A(0) grupa, rēzus pozitīvs.

…Asiņu paliekas uz kaķa nagiem - identiskas. Tātad jāmeklē saskrāpētais.

…Pamatīgi apdegušais līķis - vīrietis pusmūžā. Ne tas, kurš izbaudījis kaķa nagus un zaudējis asinis. (II—). Kāds viņu gādīgi nogādājis tai saulē, uzdodot pa kaklu, apdullinot un iemetot ugunī.

Miks aizdomājās: pēdējā piezīme zemapziņā modināja neskaidru nemieru.

Kaut kas pazīstams, nesen dzirdēts, redzēts… Kas?

Baltā runča nagu upuris ar lielu ticamību varētu būt tas pats vīrietis, kura kurpes zoles gabaliņu Kaķīša puiši noskrubinājuši Dagnes Brensones mājā. Tātad, ja Dagnes piedzīvotājs ir Dinārs Loks, ja pēc tam, kad teorētiski bija izkūpējis sprāgstvielu dūmos, viņš atradās savas mīļākās gultā, un ja vakar viņi trijatā kopā ar Džemu Pīcku bija ieradušies apciemot Mežājus, uzprasījās bēdīgs secinājums…

Kaķītis pagrāba telefonu un nosūtīja Dambergam SMS: Steidzami - jānosaka Dž. P. asins grupa! Medicīnas vēsturi! Varbūt sieva zina?

Ak, kā vajadzētu parunāties ar Līzbeti! Izstāstīt savas aizdomas un uzklausīt viņas pārdomas. Vai gan viņa par ko tādu neieminējās jau pirms vairākām dienām? Bet tad joprojām paliek atklāts jautājums - kurš uzsprāga mašīnā?

Vai tiešām viņa neatvērs durvis, neielaidīs viņu un pat neļaus atvainoties? Bet vēl iepriekšējā vakarā un naktī, par spīti nogurumam, viss bija tik labi…

Sēdēdams uz lielo kāpņu augšējā pakāpiena, Miks Kaķītis pārcilāja atmiņā tās epizodes, kad Anna Elizabete, palīdzēdama kādas lietas izmeklēšanā, pati bija tikusi sāpināta. Lai kā to negribējās atzīt, tādu bija daudz. Daudz par daudz.

Maniaka lietā viņš bija noraidījis viņas piedāvājumu palīdzēt atgūt iedragāto veselību un vēlmi piedalīties izmeklēšanā, jo toreizējais šefs, nelaiķis pulkvedis Bramanis bija izteicis ultimātu - ja Kaķītis lietu atklās pats, dabūs augstāku dienesta pakāpi un jaunu amatu. Toreiz, kā apmāts ar pieri mūrī skriedams un tomēr nespēdams iztikt bez Annas un pārējo palīdzības, viņš bija izjaucis savu saderināšanos un iegrūdis Annu siržu lauzēja Ģirta Meldera rokās.

Tas bija sāpīgs laiks un skarba pieredze - būt izraidītam no Pūču Mājas. Labi, ka viņi bija atraduši ceļu atpakaļ viens

pie otra un spējuši pārkāpt rūgtumam. Jā, viņam bija nācies norīt savu lepnumu un pazemīgi lūgt Līzbetes palīdzību, tobrīd pat necerot uz tādu brīnumu, ka varētu atgūt viņas agrāko labvēlību un sirsnību. Un viņa bija palīdzējusi ka parasti, sev neko neprasot.

Toties Bramaņa-Merkmanes-Kņazeva lietu izmeklēšana podus bija nogāzis viņa šefs ģenerālis Boze, nesmalkjūtigl aizbāžot Annai Elizabetei muti un neieklausoties viņas ieteikumā, tā gandrīz pazaudējot divus vērtīgus lieciniekus.

Un nu Miks bija uzkāpis uz iecienītā grābekļa - domāt, lēmumus pieņemt un rīkoties vienam, neieklausoties citos.

- Mik Kaķīti, esi tik mīļš un ienāc pie manis! - Baronese Anna Roze fon Berga visā godībā, kā parasti tērpusies baltā, iznāca no savas istabas.

It kā būtu dzirdējusi viņa mokošās pārdomas un nolēmusi vēl uzbērt sāli…

Nokārtu galvu, citkārt staltais pulkvežleitnants lēni devās uz ešafotu.

- Kas jums abiem noticis? Kāds melns kaķis pa vidu izskrējis, ka Līzbete atkal ieslēgusies un ne ar vienu nerunā? Kāpēc viņa nenakšņoja mājās, bet dakteris viņu, drudzi degošu, atveda no Zaķīšiem? Mik Kaķīti, nu, kāpēc jūs viņai darāt pāri? - Annas Rozes balsī skanēja… nē, ne dusmas, bažas. Vecā kundze bija dikti sakreņķējusies. - Es taču domāju, ka jūs par visiem spēsiet viņu nosargāt, mīlēt un lolot. Anniņai nav viegli klājies - gan mātes slimības, gan glumo asinssūcēju dēļ… Bet es taču neesmu mūžīga, arī ģenerālis ne. Kas viņu pasargās, kad mūsu vairs nebūs? Kārlēnam beidzot jākārto sava dzīve, arī viņš vienmēr nebūs līdzās. Nebrīnīšos, ja viņš drīz apprecēsies, skaties, ka neaizsteidzas jums pa priekšu!

- Vecmāmiņ mīļo, esmu vainīgs, bet apsolu - visu izlabošu! - Kaķītis bija tā aizkustināts par to, ka Anna Roze nerājas, bet vienkārši aprunājas, ka būtu gatavs kaut uz jumta uzkāpt, lai tikai labotu situāciju.

- Nu, tad izlabo, dēliņ, izlabo gan, lai mēs beidzot tiekam uz Austriju nosvinēt Ziemassvētkus, - Anna Roze piemiedza ar aci. Viņas smalkā takta izjūta teica priekšā - te vairs stingrību nevajag, pietiks ar mīļumu un jokiem. - Un…

Kaķītis iekšēji sastinga. Viss, tūlīt bliezīs par kāzām!

Tā ari bija.

- Un vēl. Ja gribi, lai viss notiek ātrāk, padomā par kuģi…

* * *

Ja cilvēks biežāk ieklausītos sevī un līdzās esošajos dzīvniekos, viņš saprastu, ka paša varā ir dziedināt sevi bez smagās ķīmijas. Daba mums visu iedod jau gatavu - tikai japaņem. Vien jāzina, ko tieši paņemt un ko ar paņemto darīt. Bet mēs - esam par slinku piepūlēties kaut tik daudz, lai pareizi uzlietu tēju vai noplaucētu zālītes vannai, tā vietā piestampājot sevi ar farmācijas produktiem.

Par lieliem sirdsēstiem mājiniekiem Anna savā istabā ielaida tikai Bišu Miķeli ar medus ķoci, dakteri Konrādu (ne tāpēc, lai ļautos ārstēšanai, nē, bija cits steidzams uzdevums) un Mazo Kārli, kurš rūpējās par dzīvniekiem - pabaroja, izveda pastaigās un noslaucīja ķepas, pirms ielaida atpakaļ.

Pārējiem nācās samierināties ar Annas solījumu - iznākšu, kad jutīšos labāk, negribu nevienu aplipināt.

Omīte niknojās un bēdājās, bēdājās un niknojās, jo mīļā Annīte neēda neko, pilnīgi neko, un pie istabas durvīm uz mazā galdiņa noliktās pilnās paplātes neskartas nostāvēja līdz nākamajai ēdienreizei - par lieliem priekiem taksim

Figaro, rudajam runcim Baronam un Rūsas mazulim Rokijam, kurš, kā jau augošs kucēns, ēda visu un daudz, nesmādēdams ne gaļu, ne salātus, ne kartupeļus, ne putras, acu priekšā ņemdamies svarā un augumā.

Turpretī Grāfs un Sirmais acīmredzot bija nolēmuši, ka saimnieces atlabšana atkarīga no viņu pastāvīgās klātbūtnes lielajā gultā - kamēr Grāfs sildīja kājas, Sirmais skaļi murrāja, gulēdams uz krūtīm, un, jā, ar katru brīdi Annai kļuva labāk - drudzis atkāpās, plaušu cīkstonis pazuda, bet klepus aizgāja garām, tā arī nepiestājis paviesoties.

Atlabšana tiešām notika strauji, taču Anna nolēma ar atgriešanos sabiedrībā pavilkt garumā - lai vīri ar noziegumiem tiek galā paši! tā vietā veltot laiku dzimtas arhīva un vectēva dokumentu pētījumiem. Ko pētīt bija daudz.

* * *

“Viens no viņu paņēmieniem - iesūtīt kādā valstī savus emisārus, nometināt tur uz ilgu laiku, radot normālu dzīvi - māju, ģimeni, bērnus… Tikai viss vienā brīdī var sabrukt kā nestabils kāršu namiņš.”

Vai Annas Elizabetes vectēvs to būtu rakstījis par sevi? Vai tā bija viņa dzīve, kas sabruka kā kāršu namiņš, kad jaunās baroneses Annas Rozes fon Bergas 1939. gadā Londonā apprecēto simpātisko angļu džentlmeni, bagātu tirgotāju atvasi un slavenā Times reportieri Viljamu Stounu, kurš izteikumos simpatizēja “kreisajiem”, kā speciālkorespondentu nosūtīja uz Baltijas valstīm? Tieši laikā, lai piedzīvotu padomju okupāciju un komunistu represijas pret mierīgajiem iedzīvotājiem, paša jauno sievu ieskaitot - Annu Rozi gandrīz nobendēja sarkano asinssuņu līdzskrējējs Artūrs Bambāns-Lejiņš, kurš vēlāk, pēc kara, Maskavas specskolās izskolojies, pārtapa Arvīdā Divupā un tā arī būtu nodzīvojis mūžu, ja ne Pūču salā nejauši atrastie viņa upuru kauli… Tie runāja skaļi un skaidri, pāri septiņdesmit pieciem gaiļiem norādot uz slepkavu.

Latvijā dzīvodams, vectēvs savu tālaika tehnisko iespēju robežās bija centies dokumentēt notiekošo - fotografējis, veidojis reportāžas savai avīzei (sūtījis pa pastu, telegrāfu vai no privātās raidstacijas) un… rakstījis personīgo dienasgrāmatu (to pašu, kas dīvainā kārtā atradās Austrijā, Berg-hofā, pie Leontīnes Volfas).

Anna Elizabete bija izbūrusies cauri dienasgrāmatai no viena gala līdz otram - ja cilvēka dzīves četrdesmit pieci gadi var satilpt plānā kladītē, kas tā arī nav pierakstīta pilna, nevarētu sacīt, ka viņš būtu daudzvārdīgs. Lai gan ko stāstīt vecajam Vilītim - Viljamam Stounam-Bergam noteikti bija.

Tikai, visticamāk, ja taisnība par viņa piederību divu pušu izlūkdienestiem, to gluži vienkārši nedrīkstēja. Jau tā viņš bija paveicis neticamo, ar vieglo auto - vaļēju mersedesu - apbraukādams Latviju, fotografējot un fiksējot notiekošo, lai, atgriezies mājās, kabinetā stundām rakstītu. Daļu dokumentālā arhīva Anna un puiši pirms diviem gadiem atrada noslēptu zemē Mazkalriiņu trīs ozolu pavēnī.

Tiesa, saistībā ar šo slēpni vēl arvien nebija līdz galam izgaismojusies Mežāju slavenās dziednieces un gaišreģes Vecās Lavīzes loma - acīmredzot viņa bija ne tikai izglābusi no nāves un izdziedinājusi Bambāna un viņa rīkļurāvēju izvaroto un sasisto Annu Rozi, pārbedījusi nogalinātos un sadedzinātos Miķeļa Priedes tēvu un vectēvu Pūču salas zemē, bet kopīgi ar Viljamu Stounu noslēpuši nākamībai viņa vāktos pierādījumus. Lai reiz uzzinātu patiesību.

Anna Elizabete atcerējās ģenerāļa Basa vārdus, ko viņš toreiz, atminoties četrdesmito gadu notikumus, it kā nejauši bija izmetis: “Viss savijies vienkopus - nav ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes. Tikai laiks un mēs tajā…”

Vēlāk, kādā atmiņu mirklī pie kamīna uguns, piebildis -tos izteikusi Vecā Lavīze. Iespējams, jau tobrīd zinādama, ka viņš tos nodos tālāk adresātam - Annai Elizabetei - un viņa sapratīs pareizi: pagātne un nākotne ir tā pati šodiena.

Taču bija vēl kāda lieta, kas nelika miera. Precīzāk, trīs.

Ko vectēvs bija domājis, kad, uz mūžu šķiroties, vecmāmiņai Annai Rozei pateica - lai kas notiktu, esmu par tevi parūpējies? Un kā bija iespējams, ka ne Annu Rozi, ne viņas mazo meitiņu Rozi Mariju neskāra neviens pēckara represiju vilnis, bet Pūču Māja uz salas, upes vidū, neskarta nostāvēja līdz brīdim, kad Anna Elizabete pieņēma mantojumu, tas ir, vairāk nekā sešdesmit gadu? Vai tiešām Vecās Lavīzes vārdojums būtu bijis tik spēcīgs? Vai arī (un tam Anna sliecās piekrist vairāk) - vectēvs tiešām bijis tik svarīgs cilvēks, ka viņa īpašumu neviens nav riskējis aizskart. Bet, ja tā, tad - KAS viņš bija? Ko darīja? Kāpēc tā arī nemēģināja sazināties ar savu ģimeni?

īsi pirms kara beigām kādu dienu izgājis no sava Rīgas dzīvokļa, viņš mājās tā arī vairs neatgriezās. Baumoja, ka redzēts te Maskavā, te Berlīnē, te Londonā. Tā vai citādi, Rīgā viņa pēdas pagaisa. Baronese Anna Roze, tobrīd jau pārkvalificējusies par bibliotekāri nelielā Pārdaugavas bib-liotēciņā, savai meitai Rozei Marijai pateica, ka tēvs gājis bojā komandējumā ārzemēs, un uz gadu desmitiem apzināti, pilnīgi un galīgi aizmirsa par Bergu īpašumiem.

Laikam jau likumsakarīgi Roze Marija jeb Rozmarija izvēlējās studēt vēsturi. Būdama īsts savaldīgās Annas Rozes pretstats, Rozmarija alka pēc burzmas un satraukumiem. Pateicoties mātei, runāja četrās valodās - latviešu, krievu, vācu un angļu. Mācīdamās Pārdaugavas vidusskolā, pirmā nacionālpatriotiskā viļņa iespaidā aizrāvās ar latviešu folkloru, reiz ekspedīcijas laikā nejauši nokļuva Mežājos un ieraudzīja savādu ēku ar pūces siluetu uz tornīša smailes. Izrādījās, skaistā māja upes vidū, kurp neved ne tilts, ne pārceltuve, reiz esot piederējusi Bergu dzimtai, kuras sievietēm tradicionāli likts vārds Anna, Elizabete, Marija vai Roze. Kursa biedri apcēlās, bet Rozmarijai smiekli nenāca.

Atgriezusies mājās, ņēmās tincināt māti, kurai nācās atklāt Bergu vēsturi. Rozmarija bija šokā - viņai, komjaunietei, senči baroni! No sevis mukdama, iestājās LU vēsturniekos un, sapazinusies ar Jēkabu Rožkalnu, izskrēja pie viņa par sievu. Un atklāja, ka šī jau četrās paaudzēs ir skolmeistaru dzimta, vectēvs Latvijas laikā sarakstījis vēstures grāmatu vidusskolām un pat padomju gados ģimenē valdījuši radikāli uzskati par Latvijas neatkarību un okupāciju.

Padomiski izglītotajai Rozmarijai Bergai daudz kas bija pilnīgi nezināms. Lasot trīsdesmito gadu vēstures brošūras un kopā ar Rožkalniem klausoties Amerikas Balsi, pamazām apjauta - nekas nav tikai balts vai melns.

Kādā atklātības brīdī viņa izstāstīja vīram par Bergu īpašumiem Mežājos - muižu un namu uz salas. Savādi paskatījies, Jēkabs noteica - tu redzēsi, mēs tur saimniekosim… Rozmarija to uztvēra kā joku un aizmirsa, taču vīram izrādījās taisnība - kad Gorbija perestroika bija sasniegusi pilnu plaukumu, viņi iesniedza tiesā prasību atjaunot likumīgās tiesības uz bijušajiem dzimtas īpašumiem, kas nebija nacionalizēti un par kuriem nebija izmaksāta kompensācija.

Tobrīd vēl bija dzīva Londonā dzīvojošā dzimtas Vec-kundze, barona fon Berga reiz, gadsimta sākumā, noprecētā saimniekmeita Anna Marija Kalniņa-Berga. Viņas un viņas

meitas Annas Rozes fon Bergas (Rozmarijas mātes) liecības ļāva šo tiesas prāvu uzvarēt un īpašumus atgūt.

Anna Roze pēc tiem it nemaz nealka - izmantojot pirmo radušos izdevību, bija pārcēlusies pie Veckundzes uz Londonu, kur nodzīvoja līdz tās nāvei un vēl ilgāk, dzimtenē atgriezdamās tikai pirms diviem gadiem, lai palīdzētu mazmeitai apsūdzēt kara laika slepkavu.

Pūču salu un māju nevajadzēja arī pasniedzēju Rožkalnu pārim, kuri, sākoties Krievijas krīzei, aizbrauca uz Londonu pie Annas Rozes, bet, saņēmuši piedāvājumu mācīt jauniešus M. latviešu ģimnāzijā Vācijā, pārcēlās uz turieni.

Acīmredzot liktenis bija lēmis, lai fon Bergu īpašumi tiek dumpīgajai, kopš mazotnes patstāvīgajai Annai Elizabetei. Bergu dzimtas Veckundze Anna Marija Berga īpašumu atgūšanas prāvas beigas nesagaidīja - nomira savā Londonas mājā 103 gadu vecumā.

Pēc viņas nāves Rozmarija saņēma vēstuli: advokātu birojam Blūms, Blūms un Kreics nodots sūtījums ar norādi: atvērt tikai tad, kad Annai Elizabetei apritēs 33 gadi, ja būs izdevies atgūt tiesības uz dzimtas īpašumiem. Vēl Bergu vecvecmāmiņa bija izteikusi vēlmi tikt kremēta un kopā ar vīru Voldemāru apbedīta zem Pūču parka lielā ozola saknēm…

Viss tieši tā arī notika, un jau trešo gadu Anna saimniekoja Pūču Mājā, saņemot nomas maksu no Mežāju pagasta par Mežmuižas kompleksu un tam piederošajām zemēm.

Tomēr daudzi jautājumi joprojām bija bez atbildes…

* * *

“Pasaulē eksistē virkne darbu (Jilozofisku, muzikālu, literāru), kuri apzināti radīti prāta jaukšanai un cilvēcisko vērtību diskreditēšanai,

294

melno pasniedzot kā “neparastu” balto, bet tīri balto - kā šodienai neatbilstošu, novecojušu, mietpilsonīgu. Bet kurš gan grib likties mietpilsonisks un neinteliģents?

Un tā šī lavīna veļas, aizraujot sev līdzi arvien vairāk un vairāk cilvēku.

Vai nav redzēts, dzirdēts, kā tiek slavināti darbi, kurus pats slavinātājs nav spējis izlasīt tālāk par pirmajām lappusēm vai noklausīties tālāk par pirmajām minūtēm, bet savā nezināšanā atzīties - neparko!

Bet, vaicāts, kā patika, atbildēs: “O, interesanti, interesanti!”

Ko darīt? Nemelot. Ļaut spriest paša sirds balsij. Prāts te nepalīdzēs.

Lai cik lielu skaitli reizinātu ar nulli, galā tik un tā būs nulle.”

. Tā Annas Elizabetes vectēvs rakstīja 1961. gadā, kad PSRS bija uzšāvusi kosmosā cilvēku, bet starp vienas tautas divām pusēm nogūla betona kluči, saplēšot ģimenes saites, kamēr avīzes, radio un TV sludināja laimes iestāšanos.

Laikam tāpēc vectēvam bija izlauzušies rūgtie vārdi:

“Žurnālistu pienākums ir būt godīgiem.

Bet viņi melo, ak Dievs, kā viņi mums melo!”

* * *

Kādu vakaru, sailgojusies pēc svaiga gaisa, Anna Elizabete ietinās segā un, šaurā spraudziņā atvērusi čikstošās durvis, izgāja uz balkona. Lejā, uz dienvidu terases, skanēja klusinātas vīriešu balsis. Augšup cēlās pīpes dūmi.

- Tas sāk kļūt neprognozējami un ļoti bīstami, - ducināja ģenerālis. - Viņām steidzami jābrauc prom. Vislabāk - uz Austriju, pie Rozmarijas un Jēkaba.

- Viņas nebrauks, - Mika balsī skanēja… iebildumi?

- Ja es kaut drusku pazīstu Līzbeti, Omīti un baronesi, viņas mūs pasūtīs tik tālu, cik… vienvārdsakot, viņas nebrauks. Es arī ne. - Tas bija Mazais Kārlis.

- Mēs vairs nedrīkstam vilcināties, citādi būs par vēlu! ģenerālis Bass nikni iebilda. - Citas izejas vairs nav… Ir jāsāk! Boze un Timms deva zaļo gaismu.

- Nu ko… - smaga Egona Damberga nopūta. - Tas nozīmē - jāpadomā par pastiprinātas drošības sistēmām. Un tūliņ. Mēs visi pārvācamies šurp.

- Un… Anna? - nomākta Kaķīša balss.

- Būs piemērots brīdis, pats viņai visu izstāstīšu, - ģenerālis norūca. - Man laiks iet - vīri gaida. Līdz vakaram! Būšu vēlu, vakariņas netaupiet.

Klusi ieslīdējusi atpakaļ, Anna pievēra durvis, lai dzirdētu, ja saruna lejā vēl turpinātos. Viņu kratīja drebuļi, un nevarēja saprast - aukstuma dēļ, vai arī tas bija kas cits, kaut kas tāds, ko viņa nupat bija apjautusi.

“Slimība jāiznīcina, citādi tā iznīcinās tevi.

Ja to nedara neviens cits, tas ir jādara tev, jo varbūt tu esi vienīgais, kurš to var.”

Vectēvs rakstīja - slimība ir jāiznīcina. To pašu bija teikusi mazās Viviānas māte Rudīte. Ģenerālis Bass vairākkārt bija uzsvēris - mums visiem ir vajadzīgs Tīrītājs.

Un ko savā biezajā mapē bija savācis Valdis Āmurs?

Vai patiešām viņi visi, Annu Elizabeti ieskaitot, domāja vienu un to pašu? Un kas ir tas, kam dota zaļā gaisma, kas jāsāk, jo vairs nav laika?

24. nodaļa. Es tikai pajokoju!

Rīgā, Pļavniekos, Purvciemā, Ulbrokā un Dreiliņos, jau nedēļām ik nakti dega. Dega mašīnas - jau vairāki desmiti.

Dega kioski - jau piektais. Dega mājas - pārsvarā vecās, noplukušās kocenes, kas, aizņemot vietu, traucēja kāda biznesa interesēm. Un kā parasti neviens neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis, ne manijis.

Tomēr bija arī kas vienojošs. Visu sadegušo kiosku un koceņu gruntsgabalus bija pārpircis JP Holding Ltd.

Visu sadegušo vieglo automašīnu saimnieki bija šikie uzņēmēji, pārsvarā pašnodarbinātie, kuri strādāja par individuālajiem taksometru šoferiem brīvlīguma takšu aģentūrā, spītīgi nepakļaujoties Rīgu pēdējos gados pārņēmušajam Croco-Taxi, kas, kā runāja, piederot nevienam citam kā Jānim Pērkonam.

Par savu interešu pārstāvi automoto jomā viņš bija iecēlis Leonīdu Korovinu alias Bizonu, kurš pirms piecpadsmit gadiem savu varenību bija dibinājis ar monķirovku un lo-miku palīdzību, vēlāk tos nomainot pret šaujamieročiem un uzreiz pēc tam - pret rokudzelžiem un restēm, bet nu bija atradis labāku veidu, kā ietekmēt spītniekus, - benzīnu un sērkociņus. Klīda gan baumas, ka, iznācis no valsts viesnīcas, Bizons vismaz ārēji kļuvis rāmāks, ādas jaku nomainījis pret tumši zilu uzvalku, pliko pauri - pret boksa stila matu griezumu, bet stroķi un kasteti aizstājot rēķinu mapīte. Un vēl baumoja, ka Bizons tagad bāzējoties pie Krasta tirgus

pahana - jauna, melnīgsnēja uzņēmēja, kuram aiz muguras divas valsts augstskolas un kurš iecienījis sienu krāsojumus trikolorā un rotaslietas Romanovu dinastijas regāliju formā, bet viņa biznesa drošību garantē ciešās saites ar kādu galvaspilsētas domes amatpersonu.

Saltā novembra rītā Bizons tika atrasts bez dzīvības -Krasta tirgus laukuma vidū. Netālu tukša benzīna kanna.

Maskačkas kārtībsargi nebija sajūsmā par gaidāmo izmeklēšanu, tāpēc, kad Bizona līķis kļūdas pēc tika aizvests uz krematoriju un palaists mākoņos, neviens īpaši nesēroja un neraudāja, bet pēc likumā paredzētā laika lietu slēdza.

* * *

Nedaudz citāds notikums atgadījās novembra pēdējas piektdienas vakarā. No sava darba - Medikamentu aģentūras - mājup devās tās vadītājs Leons Cīle, taču galamērķi nesasniedza, bez pēdām izgaistot starp trolejbusa pieturu un Latvijas Balzama veikalu, kas atradās pārsimt metru attālumā no paša mājas Ostmalā un kurā viņš bija grasījies ieiet, lai nopirktu kaut ko sūrstošajam kaklam.

Decembra sākumā, pēc nedēļas, Cīles līķi atrada uz Rīgas HES ūdenskrātuves slīpās apmales. Kā viņš tur nokļuvis (pret straumi?!), ja apkārt desmitiem novērošanas kameru, bet ne stāvvietā, ne tuvējā apkaimē - nevienas nepiederīgas automašīnas, nemācēja pateikt ne apsargi, ne HES vadība, tādēļ pēc motivējošas apspriedes ar iecirkņa inspektoru kopīgiem spēkiem tapa slēdziens - pašnāvība noslīcinoties.

Cīles kunga mirstīgās atliekas apbedīja ar lielu pompu -saldsērīgi norunāja mācītājs, tuvākie kolēģi aicināja dārgos pakaļpalicējus sekot Leona Cīles paraugam, ziedojot sevi uz darba un sabiedrības altāra, uz sasalušiem smilšu kārniem klātās kopiņas sagūla vainagi, štrausi un ziedu pušķi.

Viskvēlāko mīlu un sēras pauda radikāli labējās politiskās partijas Mājai un Ģimenei pārstāvji, atsūtot milzīgu metālkaluma vainagu (tautā sauktu par bleķa kroni) etnogrāfiskas saktas veidolā, ar melni zeltītu veltījuma lenti. Ģimene raustīja plecus, jo Cile šai partijai nepiederēja.

Nākamajā dienā no amata atkāpās līdzšinējais veselības ministrs, jauntautietis Vidvuds Kosītis, atdodot vietu Mājai un Ģimenei pārstāvei Elzai Skrūvei. Tikpat nejauši izrādījās, ka arī jaunais Medikamentu aģentūras vadītājs, līdzšinējais Leona Cīles vietnieks Ingus Beļickis ir no MUĢ. Vētraini un varonigi ķēries pie dārgā aizgājēja darbibas izvētišanas, viņš atklāja milzu nekārtības gan bīstamo zāļu iepirkumos, gan stingrās uzskaites recepšu un valsts dotēto medikamentu uzskaitē. Pēc skaļa paziņojuma presei viss noklusa.

* * *

Decembra sākums atnāca ar ilgstošiem lietiem un slapju sniegu, ko nomainīja pēkšņs sals, pārvēršot ielas un šosejas slidotavās, bet ikdienišķu braucienu ar auto - laimes spēlē uz dzīvību un nāvi.

Latvijas tālā gala pierobežas pilsētas mērs, nakti kopā ar savu kundzīti no smalkām viesībām mājās braukdams, izvēlējās nepareizu ātrumu un, nespēdams uz apledojušā ceļa novaldīt smago Audi A8 Quattro, cēli iebrauca no tilta upē, kas šajā vietā vēlā rudenī bija kārtigi izbagarēta, iztīrīta un ļoti dziļa.

Mašīnu izvilka no rīta, kad vairs nekas nebija līdzams.

Nelaiķa mēra un viņa sievas asinīs konstatēja gandrīz divas promiles alkohola, mediji un komentētāji šļāca indi aizrīdamies, lamājot treknos suķus pie siles, kuriem nekad nav gana un kuri tādu galu sen pelnījuši.

Sevišķi nikni bija A-News grupas ziņu portāli.

Nevienu neinteresēja kādas vecas večiņas stāsts, ko viņu pavēstījusi vietējai bodniecei, bet tā ierakstījusi skandaloz.r. ziņas interneta komentāros - vei, tantuka namiņš atrodo ties pašā pilsētas nomalē, pirms tilta; tajā liktenīgajā naktī viņa neesot varējusi gulēt, jo vēders apsāpējies, gājusi uz mazbūdiņu un ieraudzījusi savādas lietas - pāri tiltam vairākas reizes nobraucis ūdens laistītājs; vēl nobrīnījusies, nez vai aukstā laikā tagad šādi ledu kausē?

Pilsētas mēru ar kundzi apbedīja ar godu, cieņu, runām un puķu kalniem, dārgajiem pakaļpalicējiem izteica līdzjutību un solījumus palīdzēt, ja nu kas, un tukšo amata krēslu mudīgi aizņēma mēra p.i. - kā par brīnumu, visatbilstošākais atkal izrādījās partijas Mājai un Ģimenei pārstāvis Mihals Radzinskis, par kuru mēļoja, ka šā tēvs nākot no smalkiem poļu paniem, bet pats studējis Maskavijā.

* * *

Savukārt Piekrastē novembra pēdējā svētdienā pa sava darba kabineta logu izvēlās apgabala galvenā tiesnese Māra Lielā. It kā esot gribējusi pielikt jaunus aizkarus. Tie mētājās turpat uz palodzes. Uz notikuma vietu atsauktie policisti godprātīgi visu nobildēja un aprakstīja, aptaujāja neko nezinošos garāmgājējus un kaimiņu ēkas sargu, kurš nelaimes brīdi bija sēdējis internetā un attiecīgi - arī neko nebija redzējis. Un neviens pat neaizdomājās, kāpēc cienījamai tiesnesei būtu jānāk uz darbu svētdienā, novembrī jārāpjas uz palodzes pie atvērta loga un pašai jākarina aizkari, ja tas ir apkopējas darbs?

Tiesa, kāds anonīms komentētājs garajā, pārsvarā nai dīgo komentāru virknē bija norādījis - cik dīvaini, bet tiesnesei nākamajā nedēļā būtu jāskata vairākas strīdīgas bērnu adopcijas lietas, kurās dzīvu vecāku bāreņus grasās aizfīrēt uz ārzemēm, un vēl - tiesnesei Lielajai nākamajā nedēļā būtu jāpiedalās skaļā procesā par nelegālu mežu izciršanu lielos apmēros, neesošām baļķu kravām un nenotikušu darījumu PVN atdošanu firmai JP Holding Ltd.

Interesanti, ka nebeidzamo vervelējumu rindā jau krietni uz beigām parādījās kāda sarkastiska piezīmīte - ja Latvijas zaļā zelta izlaupītāju lietās tiesnese Māra Lielā bijusi neuzpērkama un shēmotājiem naidīga, tad viņas rūpes par atsevišķu likteņa pabērnu laimīgo nākotni droši vien varot atsvērt tikai ar visaugstākās proves zeltu - tik ļoti raizējusies, lai smukākie bērniņi iespējami ātrāk nonāktu pie jaunajiem mīlošajiem vecākiem, ka vairākas reizes izdevīgi aizmirsusi par to, ka viņiem joprojām ir tuvinieki tepat Latvijā, tikai tiem neviens nav pat pajautājis, vai vēlas un vai spēs rūpēties par radu bērniem.

Vēl kāda piezīme: par tiesnesi bijušas neskaitāmas sūdzības. Līdz augstākajām instancēm, taču reakcija - nulle.

Un atkal - bēres, runas, ziedi, vainagi. Un partijas Mājai un Ģimenei dziļā un patiesā līdzjūtība Robertam Lielajam, MUĢ Piekrastes reģionālajam vadītājam.

* * *

Miks Kaķītis, pabrīdinājis tikai ģenerāli Bozi, norīkoja papildu apsardzi Kāpām, bet Valdis Āmurs par abiem ar Mazo Kārli saņēma uzdevumu izvilkt dienas gaismā visu iespējamo un neiespējamo informāciju par Jāni Pērkonu, viņa biznesu, ģimenes vēsturi, lietišķajiem un privātajiem sakariem, draugiem, paziņām, mīļākajām, oficiālajiem un ārlaulības bērniem. Sevišķi - par naudas līdzekļu šībrīža atrašanās vietām. Ieteicis rīkoties pašiem, kā prot un māk, nepiesaistot Kibernoziegumu nodaļu, Kaķītis nosmīnēja -šie divi un vēl Dambergs bija baismīga kombinācija.

* * *

Dzīvojam kā daždien aristokrāti. Ēdam, dzeram labu vīnu, runājam par mākslu, spēlējam šahu. Saulaina terase, svaigs gaiss, jūra. Glezno, cik gribi! Žēl, ka peldēm par aukstu. Biju iebridis - gandrīz sastingu kramā. Nesaprotu “roņus" - kā viņi to dara?

Abas dāmas dienām ilgi pastaigājas. Tu teici, te dzīvojot vecākā meita. Kopš mūsu ierašanās nevienas citas dzīvas būtnes nav bijis. Dīvaini.

Ieviņa sēž ar bērniem. Pieci sīči - tas ir nopietni, bet trīsgadīgi trīnīši - tās ir dzīvās šausmas: nekad nevari saprast, kurš ir kurš. Man šķiet, Liliāna viņus speciāli ģērbj vienādi. Un tad uzjautrinās par mūsu apmulsumu.

Pagaidām neviena dzintara gabaliņa. Tikai kabinetā atradu kasti ar baltiem cimdiem.

Šodien bija atnācis Šerifs - Piekrastes policijas inspektors. Netālu, pārdesmit km rādiusā (netālu, vai ne?) pazudusi meitenīte, ap 11—12 gadiem. Smuka. Vārdā Ija. Atbraukusi pie vecmāmiņas, izgājusi pastaigāt gar jūru ar sunīti un pazudusi. Suns pārskrējis mājās viens.

Izmeklējušies visi - mājinieki, kaimiņi, atskrējuši senči no Rīgas, izsaukta policija. Izskatās, ka vecāki ir kaut kādi čiekuri - Šerifs, pat tikai stāstot par viņiem, stāvēja miera stājā.

Varbūt tas ir labi. Varbūt ātrāk atradīs. Iešu palīgā meklēt.

Abas dāmas nez kāpēc ļoti satraucās.

Laikam tāpēc, ka māmiņas.

Kāpu apakšīrnieka, mākslinieka marīnista sūtītās vēstulītes Annu uzjautrināja un deva informāciju pārdomām.

Dāmas divatā dodas garās pastaigās ārpus mājas? Tātad viņām ir kas pamatīgi slēpjams. Ne velti - neviena dzintara gabaliņa. Kas nozīmē - nekas nav ierakstīts. Labi.

Savādi - Pērkona vecākā meita Inese tā ari nav parādījusies. Aizbraukusi?

Liliānas trīnīši nes cauri viesus? Super, vismaz viņiem tur nav garlaicīgi! Bet pag, pag - tas taču nozīmē, ka vienam no Pērkoniem varētu būt rados dvīņi, varbūt pat abiem?

Savukārt ziņa par pazudušo meiteni Iju Annai Elizabetei ļoti nepatika. Jo sevišķi pēdējo nedēļu notikumu konteksta. Viņai atkal un atkal bija jādomā gan par Zilo vali, gan Valda Āmura meitiņas Viviānas šausmīgajām atmiņām par baltiem cimdiem un bārdu, gan par viņa apkopoto biezo mapi un tajā pieminēto Galinu Virsnīti, Piekrastes bāriņtiesas priekšsēdētāju, un Māru Lielo, Piekrastes apgabaltiesas tiesnesi, kura, kā viņa bija lasījusi, nesen izkritusi pa logu.

Mjā, cik nelāgi, banāli un līdz nelabumam triviāli - jaukā novembra svētdienas dienā, aizkarus karot, izvelties pa darba kabineta atvērto logu! Sevišķi pēc tam, kad ilgi un nesavtīgi kopā ar bāriņtiesu esi rūpējies, lai skaistiem bērniem būtu skaista nākotne ārvalstīs. Interesanti, vai šī meitenīte pazudusi pirms tiesneses Lielās pēdējā lidojuma vai pēc? Un interesanti, ka tas atkal notiek Piekrastē…

Anna nekādi nevarēja aizmirst divas lietas - vienu frāzi, kas bija izskanējusi Ilgas Lokas un viņas vīra Dināra Loka ārkārtīgi dusmīgajā telefona sarunā “es tev Betiņu neatdošu, citādi samaitāsi viņu tāpat kā tos pārējos bērnus”, un vienu teikumu Ilgas pēcmurgu atklātības pilnajā stāstījumā - par Pērkona speciāli radīto bērnu impēriju… Jautājums tikai -kādiem nolūkiem?

* * *

Kādā Rīgas nomales autostāvvietā, kuras saimnieki bija pietiekami badīgi, lai nožogotā teritorija būtu milzīga, bet sargi - pietiekami slinki, lai to pārāk bieži nepārstaigātu, novietots vistālākajā stūrī, jau vairāk nekā nedēļu stāvēju balts, jauns un dārgs Lexus limuzīns. Skaistā mašīna pie vērsa daudzu automīļotāju uzmanību, vilktin velkot tuvāk Taču visi ziņkārīgie, tikpat ātri kā piegājuši, teciņiem metas prom. No bagāžnieka kaut kas pilēja un baismi oda.

* * *

Rāmi vaļodamās pa gultu, Anna Elizabete bija savākusi krietni prāvu dosjē par Jāņa Pērkona dzīvesbiedri Liliānu Pērkoni, pirmslaulības uzvārdā - Ščerbicku.

Viņas dzīves gājums bija tipisks P. mazpilsētas teicam niecei-karjeristei - ar izcilību absolvēta vidusskola, tad divi gadi ekonomistos un pārprofilēšanās uz juristiem, specializējoties komerctiesībās, korporatīvajās lietās, nekustamo īpašumu lietās un… krimināllietu aizstāvības smalkumos.

Loģisks arī turpmākais solis - savas juridiskās firmas nodibināšana, iegūstot par klientiem teju visus skandaloza kos deviņdesmito gadu biznesmeņus, kuri savas attiecības risināja ar smagu un ļoti smagu argumentu palīdzību, bet kad strīda otrā puse vairs nekustējās, steigšus zvanīja jauna jai un smukajai Liliānītei, iesauktai par Skaisto Liānu, lai nu nāk izpestīt no kļūmīgās situācijas. Un viņa nāca, un izpes tīja, neaizmirstot izrakstīt čeku ar vairākām nullēm.

Iespējams, tāpēc - uzņēmīguma un plēsonības dēļ - viņu noskatīja baltā haizivs Pērkons. Tāds tādu sajūt pa gabalu

Un kas gan varētu sniegt vēl lielāku drošību kā personīgais jurists pie sāniem? Tā teikt, visiem dzīves gadījumiem.

Acīmredzot ne jau Jāņa Pērkona šarmanto ūsu un bārdas, nedz arī viņa izcili uzticīgā lauleņa reputācijas dēļ teju uz pusi jaunākā Liliāna Sčerbicka piekrita ar viņu mīt gredzenus. Laulības līgums, kas paredzēja simts tūkstošus par katru kopā nodzīvotu gadu un miljonu vērtas akcijas par katru vīriešu kārtas bērnu, bija brīnišķīga motivācija, kuras dēļ piebremzēt savu plašo juristes darbību, atstājot tikai vienu aprūpējamu klientu - pašas vīru un viņa koncernu.

Hmm… tātad, ja Pērkoniem ir trīs dēli un kopā nodzīvoti gandrīz pieci gadi, tad čaklās Liliānītes kontā jābūt vismaz trīsarpus miljoniem, neskaitot to, ko viņa būtu nopelnījusi pati. Neslikta kabatas naudiņa mazpilsētas meitenei.

Un tomēr… Vai tāda vēriena juriste, modes dāma, ceļotājā un sporta zāļu treneru bieds, kāda bija Liliāna Ščerbicka, spētu pēkšņi tik ļoti sevi pārlauzt, lai, zinot par vīra neuzticamo ērzeļa dabu, triju brēcošu mazuļu ielenkumā (kurus aprūpē aukle) rāmi un mierīgi dzīvotu milzīgā stikla būrī jūras krastā, neko nedarītu, tikai blenztu uz horizontu, kamēr kontā krājas naudiņa? Ak jā, viņa taču pēdējā laikā mēģināja sevi izteikt glezniecībā un mākslas mecenātismā!

Skaļi iedūcās Annas mobilais. Ilga Loka.

- Nu, sveika, Līzbet! Sen neesi dzirdēta. Kā klājas?

- Sveika, Ilga. Paldies, nu jau ir labi. Pamazām veseļojos.

- Kas noticis? - Balsī dzirdams neliekuļots satraukums.

- Iekritu dīķī. Samirku. Saaukstējos. Un kā pašai?

- Nu… Dzīvojam kā nieres taukos. Atpūšamies un krājam spēkus. Klau… Līzbet, es gribēju tev pavaicāt… Vai tu ko zini par Dināru?

- Tu domā, vai mūsējie nav viņu aizturējuši?

- M-mmm, nu jā, - negribīgi izmocīta piekrišana.

- Nē. Cik zinu, viņš joprojām uz brīvām kājām. Vai tad jūs nekontaktējaties?

- Nē, protams! Mēs visu esam izrunājuši. Es tikai baidos… par meitenēm.

- Ko viņš jums var izdarīt - tik lielā, apsargātā īpašuma?

- Tur jau tā lieta, ka tik lielā. Tik tukšā, tik draudīgā…

- Ilga, vai tu man kaut ko gribi pateikt? - Anna saausījās.

- N-nē… Tikai… N-nu, nez, vai tu zini… mums te pazuda meitene… tas ir, ne mums, bet netālu, no kādām piekrastes mājām. Pusaudze, smukiņa…

- Kāds tai pazudušajai meitenei sakars ar tavu vīru?

Klusums. Ilgstoša šņākuļošana un elšana, it kā tajā gala kāds raudātu.

- Ilga?!

- …te netālu ir Leļļu fabrika! - Saruna pārtrūka.

* * *

Apmēram pēc stundas Annas pastkastītē ietinkšķēja divi sūtījumi. Pirmais bija no Valda Āmura - adresēts Mikam Kaķītim, Cc: Annai. Otrs - no mākslinieka marīnista. Tikai viņai. Pirmais dzintara gabaliņš.

Nesteidzīgi iepazinusies ar abiem sūtījumiem un piezvanījusi Mazajam Kārlim, pēc desmit minūšu klusinātas sarunas Anna Elizabete nolēma, ka nu ir pienācis laiks pār traukt savu brīvprātīgo pašizolāciju un atgriezties sabiedrībā. Tik cēlam mērķim nekas nevarēja būt piemērotāks ka sestdienas vakars, labas vakariņas, ko varētu vainagot ģenerāļa ūpenīte, un apspriede pie kamīna.

* * *

Miks Kaķītis, pusceļā no Rīgas un Melnpili, kur viņam bija norunāta tikšanās ar vietējā novadpētniecības muzeja vadītāju, saņēmis, atvēris un izlasījis Valda Āmura sūtījumu, pa telefonu izsludināja vispārēju mobilizāciju - pēc stundas viesistabā, pie Pūču Mājas kamīna!

Annai gan viņš neko neaizsūtīja.

Liels bija viņa pārsteigums, viesistabā iegājušam, ieraudzīt uz galda Līzbetes gardumu bļodas, kas smaržoja tik kārdinoši, ka to nejust varēja vienīgi pilnīgi slims un beigts spoks ar hroniskām viduslaiku iesnām. Mājinieki, rāmi čalodami, sēdēja ap galdu, visas sēdvietas bija pilnas, zvēru guļvietas pie kamīna - arī.

Bet galda galā, starodama kā saulīte, Līzbete lika šķīvjos karstos salātus.

* * *

- Tad tu saki - uzķērās? - paskarba balss, radusi pavēlēt, nevis lūgt.

- Tā likās. Vispār tā bija baiga doma -iejaukt viņu leļļu lietās.

- Nekas. Abi labi. Ja paņems pie pakaļas, lai kārpās laukā paši. Pagātne viņus nogremdēs. Bet mēs tad jau būsim tālu, tālu.

- Tu domā… mums izdosies?

- Es nedomāju, es zinu. Prozīt! - Ti-tinkš! Smalka dzinkstoņa saskandinot.

- Kla-au… Lia, bet ja nu ar to pazudušo meitēnu patiešām kas noticis? - pēc trīsošās balss varēja nojaust, ka Ilga Loka ir ne pa jokam uztraukusies.

- Nekas viņai nav noticis, nerausties! Nu, pasēdēja pāris dienu pagrabā, apcerēja dzīvi un, cerams, saprata, ka tādos krupja gados mazāk jādomā par “lielu un skaistu mīlestību”,

vairāk - par mācībām, tajā skaitā - dabas mācību lai būtu elementāra sajēga par dzīves likumsakarībām. Citādi izaug… neandertālieši, kas savu vārdu bez kļūdām nemāk uzrakstīt, bet seksiņam gatavi jebkurā diennakts laikā, jebkurā vecumā!

- Lia, tu pārspīlē… - Ilga vārgi mēģināja iebilst, bet sarunu biedre neklausījās.

- Kā tad! Domā, neredzu, kas notiek ar maniem briesmonīšiem, kad viņi pārskatās tās stulbās multenes? Viņiem ir tikai trīs gadi, bet viņi gatavi sist, spert, kost, žņaugt un kārt. Multenēs tā dara, vai ne? Un Jānis viņiem ļauj dancot pa galvu. Atvelkas mājās reizi mēnesī un tēlo labo papucīti, bet puikas kā sasviluši - tēte, tēte! Tēte ļauj skatīties teļļuku, tēte ļauj neklausīt mammu un neiet gulēt, netīrīt zobus, bet gultā ēst končas. Es tagad izklausos smieklīga, vai ne? - asā balss pēkšņi pieklusa.

- Nē taču! Tu izklausies dusmīga, - Ilgas balsī bija nojaušams smaids.

- Esmu jau arī! Man, krutākajai advokātei kopš pasaules radīšanas, jātup mājās ar trim puņķainiem brēcoņiem, kamēr pielaulātais virs maukojas pa pasauli, dibina dzīvnieku fermas un izliekas, ka taisa politiku. Es nevaru ne praktizēt, ne lekcijas lasīt - ja negribu zaudēt to, ko paredz laulību līgums. Toties zinu no galvas visus seriālus - Ugunsgrēku, Viņas melo labāk, Sirdsmīļo Moniku, Ēnu spēles, Krēslu, Troņu spēles, Bada spēles, Greja nokrāsas un kādas nu vēl tās stulbās zombotronijas tur ir!

- Tu tiešām to skaties? - izbrīns Ilgas balsī.

- Protams! Ne tikai skatos, bet studēju. Mācos, ar kādām metodēm un kādiem vārdiem iedarboties uz mūsdienu primātiem, lai mani sadzirdētu un saprastu.

- Lia, tu esi kļuvusi ciniska!

- Dzīve tāda, mīļā. Tikai nesaki, ka tu esi baltā bārenīte, kura nevienam ne pirkstiņu nav piedūrusi. Es gan atceros ko citu…

- Lia… tas bija sen, un es pie tā nebiju vainīga! Viņš pats!

- Nuja, nuja… on sam prišol, ne vinovataja ja! - asā balss iesmējās. - Atslābsti, es zinu, ka viņš ir jāklis! Es ne par to, bet par tavu gājienu ar zirdziņu - uzlaist gaisā vīru, kas tomēr nav vīrs, un pēc tam novākt arī spridzinātāju.

- Es… es nevienu neesmu novākusi… - Ilgas balss drebēja. - Izņemot…

- Nu, svētā jumprava, un kurš tad izcepās ugunsgrēkā? Mani ļaudis jau noziņoja - Pīckas nosvilušas pa tīro un gruvešos atrasts līķis. Kurš un kā?

- Es, es… neko ne-nezinu… es taču tad jau biju šeit, pie tevis!

Klusums.

Pret glāzes malu tinkšķ nagi.

- Hmm… gribi teikt, ka šajā spēlē piedalās vēl kāds? Vai tu pazīsti kādu, kam pieder zaļa vabolīte? O, pēc acīm redzu, ka pazīsti. Nu?

- Dagnei…

- Ko-a? Tai ālavai?

- Mhm.. Dins viņai to nopirka, kad… viņi sāka saieties. Pēc tam, kad es… nu, kad Jānis…

- Ko tu žagojies, saki, kā ir, - kad Jānis paņēma tevi priekšā un tu no viņa ielidoji, tavs virs to uzzināja un iegādājās sev mīļāko. Diemžēl jau vairākkārt lietotu - Jānis viņu sen bija izbrāķējis. Nemaz nebrīnies, es par sava vīra pasijām zinu visu. Darbs tāds - zināt. Un izdomāt, ko ar kuru darīt. Piebeigt vai atstāt…

- Tu joko… - Ilgas Lokas balss notrīcēja, tajā iezagās bailes.

- Protams, mīļā, protams! Es tikai pajokoju! Prozīt!

25. nodaļa. Nozieguma anatomija

- Laikam būtu naivi gaidīt, lai politiķa miljonāra Jāņa Pērkona sieva, diplomēta juriste un savas firmas īpašniece, padotos vīra diktātam, sēdētu mājās un kā Grietiņa izšūtu krustdūrienā, - Anna Elizabete ierunājās, ar vīgriežu tējas tasi rokā izstiepusies atpūtas krēslā pie kamīna. - Naudas viņai pietiekami, sakaru arī, kāpēc gan neuzsākt savu spēli?

- Kā tu to domā, Līzbet? - Miks Kaķītis saausījās.

- N-nu… riskēšu izteikt minējumu, ka Liliānai Pērkonei mājās ir ļoti garlaicīgi, tāpēc viņa aiz neko darīt izdomā dažādas ekstrēmas kombinācijas un, viltīgi manipulējot ar cilvēkiem, īsteno tās dzīvē. Piemēram, pierunā vīru paplašināt savu politisko darbību austrumu virzienā un visu izkārto tā, lai varētu doties līdzi un izbaudīt modes nedēļu Maskavā vai Pēterburgā. Vai atkal - tik ilgi grauž vīru par mediju koncerna izveidi, līdz viņš nopērk A-News, investē kompānijās Magnum un Lux, tad nodibina savu komerctelevīzijas kanālu JP Show Production, visbeidzot - jau atklāti piedāvā investēt apvienotajā koncernā Magnum Lux, ar viennozīmīgi tālejošu mērķi - to pārņemt un konsolidēt ar saviem medijiem. Aiz tā visa stāv Liliāna.

- Nevis Pērkons? - ģenerālis Kārlis Bass uzrauca uzaci.

- Vismaz ne tieši. Viņam ir savi grēki un savi noziegumi, taču vismaz mediju raustāmstriķīši atrodas Liliānas rokās. Un viņa tos tur stingri jo stingri.

- Kā tu to visu tik labi zini? - Miks ar skatienu ieurbās

Annas virsdegunē.

- Kārlis, Valdis, Dambergs. Dosjē Pērkons un Co, - viņa atsmaidīja. - Starp citu, Dināra Loka dzimtais uzvārds ir Ščerbinskis; viņš to nomainījis, sasniedzot pilngadību. Negribējis neko kopīgu ar savu tēvu, kurš, kā izrādās, ir…

- …bēdīgi slavenais O. pilsētas maniaks Pāvels Ščerbinskis. Es viņu ķēru, - klusi ierunājās Bass. - Septiņdesmito gadu beigās, astoņdesmito sākumā viņš bija tā pārņemts ar jaunu reliģisko mācību, ka nodibināja pats savu sektu un sāka ievilināt tajā cilvēkus, pārsvarā sievietes, kuras gadiem turēja ieslodzījumā un regulāri izvaroja, piespiežot kļūt grūtām un dzemdēt viņam bērnus. Tās, kas pretojās, pazuda bez vēsts. Darbā Ščerbinskis - ātrās palīdzības šoferis - bija nevainojams, atsaucīgs, izpildigs, laipns un korekts, nevienas sūdzības.

- Bet savā valstībā pārvērtās par monstru, vai ne?

- Jā gan. Viņam bija sieva un trīs bērni - vecākajam, Dināram, cik atceros, vārds dots par godu dziedātājam Dinam Rīdām, vidējo sauca Rudīte, bet jaunākajai - Liliānai - māte izvēlējusies vārdu, kas simbolizē liānu un liliju, skaistumu un sīkstumu…

Dinārs, Rudīte un Liliāna - seksuāla maniaka, varmākas un psihopāta bērni?

- Paga, bet Liliānas uzvārds taču bija Ščerbicka, nevis Ščerbinska? - Kaķītis neizpratnē sarauca pieri.

- Viņa tika adoptēta, būdama gandrīz pilngadīga. Saņemot pasi, izvēlējās šo, nevis īsto vai aizbildņu uzvārdu. Tei kusi - par piemiņu no mātes, - Bass norūca.

- Kas īsti notika? - Omīte šovakar pirmo reizi ierunājās.

- N-nu, par to vēl arvien nav īstas skaidrības. Un droši vien arī nebūs, jo abi tieši iesaistītie jau taisaulē, bet trīs atli kušie, man domāt, nerunās. īsumā - todien Pāvels pārnācis no darba noguris, krietni uzņēmis uz krūts un ķēries pie sievas un bērnu audzināšanas - to viņš darījis regulāri. Atzīmes, mājasdarbi, meitām uzkrāsotas acis, puikam pārāk gari mati - aiziet, siksna rokā! Ja sieva nav pagatavojusi vakariņas vai tās jau atdzisušas līdz viņa pārnākšanai - aiziet, siksna rokā! Un tā katru dienu, vakaru, nakti. Bet svētdienās licis visiem doties viņam līdzi uz kaut kādu meža pļaviņu, kur pamestā šķūnī notikuši viņa vadītie dievkalpojumi. Vispirms katrs dalībnieks stāstījis, kā viņam pa nedēļu gājis, pēc tam ziedojis garīgajam tēvam naudu, visbeidzot pašieceltais priesteris kaut ko pātarojis un pesteļojis, kamēr pārējie monotoni dūkuši līdzi.

- Izklausās pēc septiņdesmito-astoņdesmito modes lietas - pašsuģestijas autotreniņa, kas izmantots nelietīgiem nolūkiem. Starp citu, mums jau zināmās NLP atvasinājums, - Anna Elizabete domīgi noteica. - Cilvēks pats sevi ieved transā un noskaņo konkrētām darbībām.

- Tā arī bija, - Bass pamāja. - Šo pseidoreliģisko ceremoniju beigās Pāvels allaž izvēlējās kādu, ar kuru doties šķūņa dziļumā, aiz aizkara. Nešķirojot ne vecumu, ne dzimumu. Šoreiz izvēle kritusi uz paša jaunāko meitu Liliānu. Viņš to saķēris aiz rokas un vilcis tumsā, bet meitene izrādījusies gana veikla un stipra, lai izrautos un, skaļi kliedzot, aizbēgtu. Nedabūjis pierasto ziedojumu, Pāvels tonakt mājās trakojis kā velns - ārdījies, plēsis traukus, lauzis mēbeles, piekāvis abus vecākos bērnus un sievu, kliedzis, lai visi iet meklēt bēgli. Pēdīgi sievai izdevies iemānīt viņam šņabi iejauktas miega zāles… No rīta kaimiņi pamanījuši, ka Ščer-binsku sētā izmisīgi gaudo suns, taču laukā neviens nenāk. Gājuši lūkot, atraduši visus ieslēgtus istabās, bet virtuvē uz grīdas, sacirsts gabalos, mētājies tas, kas atlicis no Pāvela.

- Es atceros to lietu! - sauca Omīte. - Vainīga bija māte, tiesa viņu attaisnoja, jo viņa kārtējā uzbrukuma laikā vienkārši bija aizsargājusi savus bērnus…

- Jā, tiesa viņu attaisnoja, jo par Pāvela varmācīgajām izdarībām zināja visi, tikai izdarīt neko nespēja. Pēc Rudi tes izvarošanas māte sūdzējusies prokuratūrā, bet tur jauns censonis Virsnitis atrakstījies - lieta izbeigta nozieguma sastāva trūkuma dēļ… Bet par to, kurš īsti bija vainīgs Pāvela aizraidīšanā uz viņsauli, vēsture klusē. Kas zina? Uz cirvja bija mātes pirkstu nospiedumi, uz istabu atslēgu saišķa, kas izmests pa logu pēc visu telpu aizslēgšanas, - Liliānas. Māte uzņēmās vainu, tiesnese viņu attaisnoja. Drīz pēc tam Valentīna Ščerbinska nomira. Sirds neizturēja. Lielie bērni aizgāja dzīvē, jaunāko meitu adoptēja attāli radi.

- Tas visu saliek pa vietām, - Dambergs dziļi ievilka elpu. - Gan to, kāpēc visi bērni, dzīvē aizgājuši, apzināti pazaudēja un necentās atrast cits cita pēdas, gan to, kāpēc ikvienam bija kārtojams rēķins ar Pērkonu. Liktenim labpatika rīkoties citādi, un viņi sastapās. Arī Dinārs ar Rudīti, vai ne, Valdi? - Egons vērsās pie armijas drauga. Tas novērsās.

- Es izstāstīšu Valda vietā, - Anna Elizabete ātri ierunājās. - Kad Valda Āmura un Rudītes meita Viviāna, nākot no skolas, tika nolaupīta, kaut kur aizvesta, piesmieta, atvesta atpakaļ un izmesta uz ceļa, bet viss notikušais - nofilmēts un izvietots internetā, par to gari un plaši izrakstījās visi, kam nebija slinkums. Sevišķi agresīvi bija ziņu portāli A-News un Magnum Lux, kā sarunājuši vainojot nevis uzbrucējus, bet cietušo meiteni, kura pārāk izaicinoši ģērbusies, un vispār -šodienas jauniešiem tikai sekss vien prātā, kauna ne kripatiņas! Meitenes vecāki, nespēdami vairs izturēt šo apmelošanu un tīmekļa agresiju, nepieteikušies ieradās abu portālu birojos. Liels bija viņu pārsteigums, vienā birojā sastopot teju divdesmit gadus neredzēto Rudītes brāli Dināru, bet otrā - to pašu vīrieti, kuru Viviāna bija aprakstījusi un uzzīmējusi iesniegumā policijai. Lūdzu, varat uzmest aci - tas ir viņš, - Anna palaida apkārt viedtālruni.

- Līzbet, tu taču nejoko? - Kaķītim aizrāvās elpa. Zīmējumā bija Pērkons.

- It nemaz. Riskēšu un izteikšu pieņēmumu, ka Liliānas un Ilgas klusā noruna vērsta uz Jāņa Pērkona un Dināra Loka biznesu iznīcināšanu. Sieva un māsa apvienojas, lai liktu brālim un vīram, tas ir, Dināram Lokam, iziet cauri tādai ellei, kādu reiz piedzīvojušas viņas, paliekot pret varmākām vienas - tikai ar savu kailo dzīvību. Jo Dinārs savas tuvās sievietes nodeva trīsreiz - pirmo reizi nepalīdzēdams māsām, otro reizi - nelikdamies manām biznesa partnera Jāņa Pērkona uzmākšanos savai sievai Ilgai, bet pēc notikušā pagriežot tai muguru, atsvešinoties un ieviešot mīļāko, kas - kāda ironija! - nāca tieši no Jāņa Pērkona gultas.

- Bet kāpēc pret Pērkonu pavērsusies paša sieva? Viņš par ģimeni rūpējas… vismaz tā izskatās, - Omīte ievaicājās.

- Vecmāmiņ, domāju, ka Liliāna par dārgā vīra aktivitātēm zina daudz vairāk, nekā viņš vēlētos, - Mazais Kārlis pavīpsnāja. - Un ar aktivitātēm es domāju gan biznesa lietas, gan viņa privātos dēmonus, piemēram leļļu fabriku jeb, kā teica, Liliāna, dzīvnieku fermu. Pieļauju, ka, to atrodot, mums ļoti nepatiks tur redzamais… Visnotaļ iespējams, ka tā ir bērnu - vergu - nometne.

- Latvijā? - Omīte šokēta aizlika mutei priekšā roku.

- Diemžēl. Un visnotaļ iespējams, ka par to kaut ko vairāk zinās pastāstīt Piekrastes apgabala tiesnese Māra Lielā un bērnu sargātāja Galina Virsnīte.

- Vairs jau nepastāstīs, - rezignēti noteica Egons Dambergs. - Galina Virsnīte šorīt atrasta mirusi savā automašīnā. Noindējusies ar izplūdes gāzēm. Atstājusi vēstuli.

Vairs tā nespēju dzīvot, tāpēc aizeju pie vīra.

- Kā tad. Un es esmu Romas ķeizars, - noņurdēja Valdis Āmurs. - Sviests!

Neviens pat nemēģināja viņu apstrīdēt.

* * *

“Lielākā daļa slepkavību ir emocionālas. Sākumā cilvēks pats nomirst iekšēji, pēc tam šī nāves deja izpaužas ārējā agresijā,” reiz bija teicis ģenerālis Kārlis Bass. Tagad Anna Elizabete skaidri saprata, kas ar to domāts.

Toreiz ģenerālis bija stāstījis par slepkavām maniakiem. Par Rīgas uzšķērdēju, kas saviem pieciem upuriem nozadzis iekšējos orgānus. Par Iecavas šāvēju, kurš kartupeļu talkas laikā bez redzama iemesla nošāvis septiņus cilvēkus, kaimiņu ģimeni, bet pēc tam iegājis mežā, ielīdis zvēru alā un izdarījis pašnāvību; un tikai vēlāk noskaidrojās, ka arī kaimiņi nav bijuši bez grēka un vīrs vienkārši izvests. Par Gulbenes maniaku - it kā mierīgu jaunieti, kurš, gaišā dienas laikā iegājis bērnudārzā, ar virtuves nazi nodūra trīs gulošas meitenītes un audzinātāju, jo, rau, vēlējies kļūt slavens. Vēl šaušalīgākas slepkavības paveica bēdīgi slavenais veco tautiņu mīlulis, laipnais sirdscilvēks Petrovs, nepilna gada laikā naudas dēļ nogalinot 32 sirmgalves; laupījuma kopējā summa bija 18 tūkstoši latu.

Tās bija vecas lietas - desmit, divdesmit gadu senas. Taču netrūka arī pavisam jaunu - Bauskas pusē Gr. nogalināja un sadalīja savu civilsievu un kādu jaunieti, tad nodūra arī savu meitu. Olainē kails vīrietis, bijušais sportists, izlēca pa logu un bez iemesla nodūra garām ejošu kaimiņu. Kinoteātrī jurists Z. bērna acu priekšā nošāva vīrieti, kurš atļāvās tam aizrādīt par skaļu un pretīgu čipsu graušanu.

- Sabiedrībā, kur valda veselīga domāšana un reāla izpratne par lietām, šiem deģenerātiem būtu piespriests augstākais soda mērs - nāves sods, jo pilnīgi visiem, izņemot mūsdienu pseido-demokrāt-liberāl-humānistus, ir skaidrs, ka šādi psihopātiski maniaki nekad nemainīsies, bet, ja, nedod Dievs, jelkad izkļūs no savas viennīcas vai slēgtās ārstniecības iestādes, kļūs zvērīgāki un nežēlīgāki, - toreiz savu atskatu uz baisākajām atklātajām lietām bija nobeidzis ģenerālis Bass, dusmīgi piebilstot, - es uzskatu un uzskatīšu - tādi jālikvidē! Jebkādā veidā. Viņi zaudēja tiesības uz dzīvi brīdī, kad, pārkāpjot sarkano robežlīniju, laupīja dzīvību otram. Varas, alkatības vai sava ego dzīti.

Pēdējoreiz tiekoties un runājot par šizoīdajām, maniakālajām, neirotiskajām personībām, profesors Mihailovs Annai bija minējis gadījumus, kad lūgts izveidot noziedznieka psiholoģisko un emocionālo profilu un tā izmaiņu dinamiku soda izciešanas laikā un pēc tā. “Manā vērtējumā šī dinamika gandrīz vienmēr bija negatīva,” Mihailovs atzina. “Nu mani vairs neaicina profilēt, jo es saku taisnību. Viņi nemainās un nemainīsies. Šie cilvēki ir miruši - dvēselē, garā, psihē un prātā. Palicis tikai apvalks un dēmoni. Dvēseles ķermeņos vairs nav. Tāpēc vislabākais būtu ļaut tiem aiziet un pārdzimt, lai nākamajā dzīvē mēģina izpirkt šīs dzīves grēkus.” Profesors Mihailovs nekad netika noliedzis, ka dziļi tic dvēseļu pārdzimšanai un uz nāvi kā procesu raugās mierīgi - kā uz durvju atvēršanu un aizvēršanu.

Anna Elizabete vecas draudzības vārdā bija palūgusi profesoram izteikt savu vērtējumu par Jāni Pērkonu. Izstāstījusi visu, ko zināja un kas bija piedzīvots līdz šim. Arī aizdomas par to, kas noticis nesen, bet vēl nav atklāts un pierādīts.

Uzmanīgi noklausījies un brīdi saspringti domājis, Mihailovs drūmā balsī bija pateicis tikai vienu teikumu: “Esiet gatavi tam, ka viņš nogalinās. Vēl un vēl.”

Tobrīd vēl nebija zināma pēdējās nedēļas statistika un bojā gājušo iespējamā saistība ar to vai citu Pērkona biznesa vai privātās dzīves jomu, bet nu pēc visa, kas dzirdēts un uzzināts, bija skaidrs - viņš jāapstādina, citādi turpinās.

Decembra sakumā, kad radio un televīzijas kanālos, vei kalos, stacijās, tualetēs un sabiedriskā transporta līdzekļos sāk uzbāzīgi tinkšķēt džinglbeļļi, presē līdzās obligātajam Ziemsvētku repertuāram plašā straumē izplūst rakstu un sižetu jūra par pirmssvētku depresijām, gada bilancēm, nesamaksājamiem nodokļiem, maksātnespējas līkņu augšupeju, nepiepildītiem sapņiem, emocionālām un psiholoģiskām krīzēm un suicidāli orientēto, labilo cilvēkelementu skaita pieaugumu psihiski nestabilajā mūsdienu sabiedrībā.

Veselības, Labklājības un citu ministriju preses dienesti sacenšas gada topu veidošanā, kā ik gadu par ļaudīm vajadzīgāko uzskatot starptautiski salīdzināmo laimes indeksa līkni, kurā Latvija ieņem ja ne godpilno pēdējo, tad gandrīz pēdējo vietu. Tas, protams, ļoti motivē dzīvot un smaidīt.

Anna īgņojās: trakākais, ka kriminogēnā situācija apliecina - šajā gada nogalē kā nekad agrāk pazūd cilvēki.

Daudzi vecākā gadagājuma ļaudis, iedvesmojoties no seno pasaku ieteikumiem, labprātīgi devās uz mežu apmal dīties, nosalt un nomirt, jo tādu vai citādu iemeslu dēļ vairs neredzēja dzīvei jēgu, kamēr jaunākie - tie, kas vēl spēja cīnīties, - pieteica maksātnespējas, bankrotus un pirka biļetes uz Angliju. Bet tie, kam vienalga, - gluži vienkārši pēkšņi pazuda, neatstājot dārgajiem pakaļpalicējiem ne vēstuIes, ne norādes. Meklētāji strādāja pastiprinātā režīmā - ar suņiem, helikopteriem, piesaistot Bruņotos spēkus.

- Dabas mīļi atradušies! - reiz pārgurumā bija izdvesis Egons Dambergs, kurš pēdējo trīs dienu laikā bija paguvis apsekot septiņus mirušus mežā gājējus - divus nosalušos, divus šūpošanās entuziastus, vienu medību bises pašupuri un divus nenosakāmas izcelsmes zāļu un alkohola lietotājus.

* * *

Anna, ko man darīt? Šodien, gar jūru staigādams un fotografēdams, kāpās gandrīz nosalušu atradu guļam pirms pusotras nedēļas pazudušo meiteni. Galīgi nepiemērotā apģērbā - plānā treniņtērpā, basām kājām, izmirkušu, tādu kā sazāļotu. Nošķiedušos ar dubļiem un smiltīm. Varbūt skrējusi un bēgusi? Neko neatceras, lai gan realitātes apziņa ir, savu vārdu atceras. SOS!

Tūliņ pēc mākslinieka marīnista ziņas saņemšanas Annai Elizabetei piezvanīja arī Ilga Loka un aizelsusies izstāstīja, ka pazudusī meitenīte esot atradusies - dzīva! - un šobrīd kopā ar viņas līdzbraucēju mākslinieku virtuvē dzerot tēju.

Viņa esot norīkojusi Ieviņu, lai tā parūpējas par meiteni, pati tikmēr steigusies informēt Annu. Lai nu pasakot pārējiem un paziņojot vecākiem - te nevienam neesot viņu telefona numura. Re, cik labi viss beidzies!

Vienlaikus ar Ilgas Lokas zvanu Annai Mikam Kaķītim piezvanīja ilgi neredzēts kursabiedrs, kurš tagad strādāja Piekrastes apgabalā. Tā un tā, atrodoties Rīgas tuvumā, vai nevarot pieskriet, dikti vajag parunāties, pēdējā laikā Piekrastē notiekot brīnumlietas, tikai par tām nav ieteicams skaļi runāt - Pats sadzirdēs.

Tikko pabeidzis sarunu, Miks saņēma Annas SMS un izlasījis acumirklī pārsūtīja to Jurim Grīslim.

Pazudusī Ija ir Kāpās. Vediet uz Mežājiem, kamēr nav iejaukusies bāriņtiesa!

- Vecais, tie bēdzēji un pazaudēties mīlētāji pārsvarā nāk no mazturīgām, dzērāju, bomžu, seksmīļu un daudz bērnu ģimenēm, kur sīčiem netiek veltīta pienācīga uzmanība. Otra kategorija - veselīgi, spēcīgi pusaudži, spītnieki, savvaļnieki, kuri neklausa ne skolotājus, ne vecākus, toties labprāt veido bariņus un sacenšas ar sev līdzīgajiem. Tagad tāda mode - būt atstumtajam, vientuļajam vilkam.

- Bet vai tiešām pazūd tikai “riska bērni”? - Anna, kuru Miks bija lūdzis piedalīties sarunā ar atbraukušo Piekrastes Šerifu, viņā caururbjoši pavērās.

- Protams, nē! Es runāju par labprātīgajiem pazudē jiem - piedzīvojumu meklētājiem, taču ir vēl tie, kurus nozog, ievilina, nolaupa. Pret savu gribu pazudušie… Jūs nevarat iedomāties, cik bieži bērni, sevišķi pusaugu meitenes, pazūd ceļā no skolas uz mājām, jo sevišķi laukos, kur sabiedriskais transports īsti nekursē vai kursē ļoti reti, mazās skolas tiek plānveidīgi aizvērtas, un dažiem atlikušajiem aborigēnu bērneļiem, kuri vēl mīt mūspusē, izglītoties jābrauc uz novada vai apgabala centru. Pašvaldības skolas buss brauc divreiz dienā, no rīta un vakarā. Ja stundas beidzas agrāk un gribi uz mājām - laipni lūgts piecus, desmit kilometrus kājām. Un bērni iet… Bet pa ceļam kāds vēlīgāks šoferītis piestāj un piedāvājas pavest… Visādi gadās.

- Bieži?

- Kas - bieži? - Šerifs neizpratnē iepleta acis.

- Bieži piestāj un piedāvā pavest? - Anna tincināja. - Un kas piestāj - vīrieši, sievietes? Ar kādām mašīnām brauc?

- N-nu, mēs tādu statistiku neesam apkopojuši, - uzru nātais vilka laiku. - Be-e-t, ja vajag… Kas? Nu, veči, protams! Sievietēm jau pašām bail - un ja nu skuķēns balso, bet tikmēr trīs džeki ar nūjām slēpjas grāvī vai krūmos?

Nu gan laiki pienākuši, kad tā uzticamies cits citam, ka drīzāk ļausim ceļa malā nomirt, nevis apstāsimies palīdzēt…

* * *

Anna, pēc Ijas aizvešanas te notika dīvainas lietas. Pēc stundas atbrauca tumšs auto, limuzīns, no tā izkāpa prāva auguma vīrietis, seju neredzēju, pa pagraba durvīm iegāja namā un ātri atgriezās, nesdams rokā smagu koferi. Pēc brītiņa auto aizbrauca, pie manis iegāzās Ilga Loka un aicināja uz viesistabu nosvinēt. Ko -nepateica. Aizgāju. Dzērām šampanieti.

Pēc laiciņa atbrauca vairāki smalki kungi, no tiem, kurus liek uz glancēto žurnālu vākiem.

Pērkona un Loka viņu vidū nebija - tos es pazīstu no bildēm. Liliāna ar viesiem uz brīdi iegāja kabinetā, bet Ilga turpināja dzert šampi un ar mani ķiķināt. Pēc stundas ceturkšņa viņa jau gulēja - tā aizmigusi, ka šķita bez dzīvības pazīmēm. Labi, ka mazos pieskata Ieviņa.

Kādā brīdī laikam arī pats biju viesistabas dīvānā piemidzis. Kad pamodos, māja bija tukša un klusa. Pilnīgi tukša. Neviena. Ne kungu, ne dāmu, ne bērnu, ne Ievas. Viņi visi ir aizbraukuši… Stundas laikā. Ko tagad darīt?

26. nodaļa. Kāpēc viņu atstāja dzīvu?

Meitenes vecāku auto Pūču Mājas pagalmā iebrauca reizē ar Jura Grīšļa auto, no kura izkāpa gan mākslinieks marīnists Bruno Kalpenieks, gan pazudusi un laimīgi atradusies Ija Bajāre. Bāliņa, caurspīdīga un tāda kā no citas pasaules. Krampjaini turējās pie Bruno rokas, bažīgi raudzījās vis apkārt, tad pamanīja māti un tēvu un skriešus metās pie viņiem, vilkdama Bruno līdzi.

Anna, Miks un pūčmājnieki noraudzījās aizkustinošajā ainā, stāvēdami nomaļāk uz lieveņa un neiejaukdamies.

Lai tiek galā ar satraukumu, tad varēs mēģināt izrunāties.

- Mammu, tēti, viņš mani atrada un izglāba! - Ija sauca pāri visam pagalmam.

Anna Elizabete norija kaklā sakāpušo kamolu.

Rau, cik dīvaini sanāk - Bruno Kalpenieks, kurš bijis apsūdzēts sava tēva tīši izdarītā smagā noziegumā - seksuālā vardarbībā pret nepilngadīgu meiteni un viņas noslepkavošanā - un nevainīgs nosēdējis divpadsmit gadus, tagad atrod un izglābj, iespējams, šāda paša nozieguma upuri…

- Paldies, paldies jums no sirds! - Ijas māte raudādama apskāva Bruno. - Bijām izmisumā, nedēļu no vietas skraidījām pa piekrastes mežiem un krūmiem, gan paši un palīgi no kaimiņmājām, gan brīvprātīgie meklētāji ar suņiem un bez suņiem, gan zemessargi. Nekā. Kā ūdenī iekritusi. Vīrs pat nolīga glābējus un ūdenslīdējus - pārmeklēt piekrasti.

Atkal nekā. Policija teica, lai braucam mājās, tur uz vietas tāpat neko vairāk nevarēšot izdarīt, tagad esot jāgaida. Mūsu omīte gandrīz ar sirdi aizgāja, uzzinājusi, kas noticis. Labi, ka tur dzīvo mana māsa, vismaz viņa nav viena. Nu jau abas no priekiem danco!

Bajāres kundzes vārdu plūdus šobrīd neviens pat gribēdams nespētu apturēt. Un arī necentās. Apskāvis meitu, sabužinājis un cieši samīļojis, tēvs pagāja atpakaļ līdz mašīnai un izņēma no tās prāvu saini.

- Ijai droši vien vajadzētu pārģērbties un nomazgāties. Kur to varētu izdarīt? - jautājums bija adresēts Annai Elizabetei, taču atbildēja ģenerālis Bass.

- Vispirms - iesim iekšā. Nav ko saldēties, ir auksts un vējains. Sasildīsieties, aprunāsimies. Iedzersim tēju, kaut ko apēdīsim. Tikmēr atbrauks mūsu draugs profesors Mihai-lovs - es ļoti gribētu, lai viņi abi ar Annu aprunājas ar Iju bez mūsu klātbūtnes. Un vēl - Ija noteikti jāparāda ārstam. Viņš mūs jau gaida.

- Bet, atvainojiet, kāpēc man būtu jūs jāklausa, kas jūs tāds esat, un kas šeit vispār notiek? - Ijas tēvs pēkšņi saslējās novēlotā protestā.

- Nāciet, mīļais, nāciet, es jums tūlīt visu pastāstīšu! -Omīte maigi paņēma Bajāru ģimenes galvu zem rokas un vedināja iekšā. - Sakiet paldies liktenim, ka jums laimējies sastapt šos cilvēkus.

- Atvainojiet manu dusmu izvirdumu, - Agris Bajārs, pie kamīna notupies, rušināja ogles. - Pēc visa, kas pārdzīvots…

- Protams. Tikai nesatraucieties, viss būs labi, - ģenerālis Bass ducināja. - Ija ir gudra un apsviedīga meitene. Pateicoties viņai un mūsu profesoram Mihailovam, mēs beidzot varam izsludināt vispārēju noziedznieka meklēšanas

operāciju. Neticēsiet, taču, par spīti visam, ko šis cilvēks izdarījis, mums līdz šim nebija neviena, pat vissīkākā pavediena, aiz kā aizķerties.

- Nu, tagad jums ir vesela trose, kurā viņu varēs pakārt! -Bajārs noskaldīja.

Ijas Bajāres stāsts bija dīvains un biedējošs.

Pirms desmit dienām kopā ar vecākiem atbraukusi pie vecmāmiņas - apsveikt Latvijas dzimšanas dienā un pabūt kopā četras brīvdienas.

Svētdienas pēcpusdienā, īsi pirms mājās braukšanas, izgājusi ar sunīti Čipiņu pastaigāties gar jūru - viņai ļoti patīkot jūra, un Rīgā jau to nedabū redzēt.

Sēdējusi uz nogāzta priedes stumbra un ar žagariņu zīmējusi smiltīs, kad nez no kurienes līdzās uzradies liela auguma tēvocis ar bārdu. Ģērbies tumšās drēbēs, bet rokās pilnīgi balti cimdi. Kā tādam šveicaram vai oficiantam.

Apsēdies uz tā paša koka un klusējis. Izskatījies tāds kā bēdīgs, kā noraizējies. Pēdīgi sācis runāt. Tā un tā, redzot, ka viņai patīk dzīvnieki, cik smuks suniņš! Bet vai viņa zinot, ka roņi esot jūras suņi? Un vai viņa gribot redzēt īstu roni - tur, mazliet tālāk, aiz Sīkupītes ietekas jūrā viens esot izskalots krastā, tāds prāvs, varbūt viņi par abiem varētu ievilkt to atpakaļ ūdenī un palaist, lai peld?

Viņai ļoti gribējies redzēt ronīti un tam palīdzēt, tāpēc ar prieku gājusi līdzi. Taču aiz upītes līkuma tēvocis viņu pēkšņi sagrābis, uzspiedis mutei kaut kādu riebīgi smirdošu lupatu, un viņa zaudējusi samaņu.

Attapusies lielā telpā bez logiem. Tur bijis ļoti daudz bērnu - mazāku, lielāku. Ap piecdesmit. Zēni un meitenes. Visi gulējuši dziļā miegā. Viņai ierādīta šaura guļvieta telpas tālākajā stūrī, iedotas gultasdrēbes, pidžama un zobu birste un pavēlēts iet gulēt. Rīkotāja bijusi resna kundze ziliem matiem. Vēlāk dzirdējusi - pārējie viņu sauc par Speķa tanti. Viņa atnesusi Ijai tēju un likusi izdzert, taču tā garšojusi savādi, un Ija to izlējusi zem gultas. Apgūlusies un izlikusies iemigusi.

Pēc pāris stundām telpā ienākusi Speķa tante un Lielais vīrs, pienākuši pie viņas gultiņas, pacēluši segu, sačukstējušies, Lielais vīrs noteicis - smuka, šitā jāpietur pašiem! -, un viņi aizgājuši. Ija visu nakti nav varējusi aizmigt, domājusi, kur nokļuvusi, kā tikt prom. Pret rītu iesnaudusies. Pamodusies no tā, ka kaut kāds puišelis raustījis viņu aiz kājas un saucis - mosties, mosties, tūliņ nāks dakteris un Speķene!

Jā, pēc laiciņa ieradusies jau redzētā resnā tante gara, kārna vīrieša pavadībā; tam bijusi spalvaina dzimumzīme uz kreisajiem deniņiem. Kaulainajam bijis tāds pats čemodāniņš kā tam jaukajam dakterim, kurš pirms brīža viņu apskatījis otrā istabā - mamma ari to redzējusi. Kaulainā koferītī bijušas visādas pudelītes un ampuliņas, un viņš visiem bērniem potējis vitamīnus. Arī Ijai. Tad dotas pretīgas brokastis, bet pēc tam bija jāguļ diendusa.

Pa miegam viņai licies, ka dzird Lielā vīra balsi, kurš ar kādu skaļi strīdējies, laikam ar Speķeni. Tā šņākusi, ka viņš savācis neīsto, šitai esot vecāki, kas jau piebļāvuši visas malas, fotogrāfijas uz visiem stūriem un izsludināta prēmija par atrašanu, jā, un ko tagad lai dara? Tad Lielais vīrs pajautājis, kā skuķi sauc, un uzzinājis, ka viņas vārds ir Ija Bajāre, izteicis to nelabo vārdu uz “b”.

Pavēlējis - turiet pusmiegā, tikmēr izdomāšu, ko un kā.

Pagājis dziļāk telpas stūrī un kādam piezvanījis. Saruna notikusi dusmīgā tonī, un viņa tikai sapratusi, ka cilvēkam, ko Lielais vīrs uzrunājis kā Lī, viņa jāatrod mežā, jāaizved mājās un jāiesloga pagrabā, vēlāk ar visu tikšot galā… Citādi būšot cauri, jo nobrukšot visa sistēma.

Tā nu viņa nedēļu pavadījusi tajā telpā kopā ar citiem bērniem. Visi pārsvarā gulējuši, katru dienu nācis dakteris, potējis vitamīnus, un katru dienu Speķa tante kādu aizvedusi, teikdama - uz jaunām mājām, pie jauniem vecākiem…

Tad kādu dienu pēc kārtējās vitamīnu potes Ija aizmigusi dziļā miegā un atmodusies viena pati mežā. Ģērbusies tikai treniņtērpā. Netālu krākusi jūra, bijis auksts un sācis snigt.

Uztraususies kājās un grīļodamās gājusi jūras virziena. Domājusi - ejot gar krastu, kaut kur aizies vai kādu sastaps.

Pēc pāris stundām tā nogurusi, ka atsēdušies atpūsties un aizmigusi. Tur viņu arī atradis onkulis Bruno. Un izglābis. Aizvedis pie sevis mājās.

Tur bijušas trīs skaistas dāmas - divas ar bērniem, kopa pieciem, un viena ļoti jauna, mazie viņu saukuši par Ieviņu. Viena dāma otru saukusi par Lī vai Lilī…

Dāmas gribējušas, lai Ija dodas atpūsties uz bērnistabu otrajā stāvā, bet viņa teikusi, ka gribot palikt kopā ar onkuli Bruno, jo tā jūtoties drošāk. Viņa istabai bijušas trīs stikla sienas, visapkārt daudz zīmējumu un gleznu par jūru. Tēvocis iedevis viņai blociņu un zīmuļus, teicis, lai atpūšas un vienkārši zīmē visu, kas ienāk prātā. Nu, un viņa pamēģinājusi uzzīmēt piedzīvoto…

Ijas zīmējumi bija tik pārsteidzoši precīzi, it kā tos būtu darinājis profesionāls mākslinieks.

Meitenei ir izcils talants! - Anna nodomāja.

No bloknota lapām uz viņiem raudzījās resna sieviete ar dubultzodu, ziliem matiem un šaurām cūkas ačtelēm. Garš, kārns vīrišķis īsu, iesirmu matu griezumu un spalvainu dzimumzīmi uz kreisajiem deniņiem. Un… liels virs ar bārdu. Jānis Pērkons. Vēl tur bija rūpīgi uzzīmēta liela, velvēta telpa bez logiem, acīmredzot pagrabs, bet tajā - daudz, daudz bērnu gultiņu. Un paši bērni - kā sīkas lellītes ar gandrīz vienādām sejām. Vairākām lellītēm pierakstīti vārdi - Aina, Maija, Katrīna, Oļegs, Dima, Andris, Riks, Olga, Dina, Māra. Leļļu fabrika.

- Agri, lūdzu, paraugieties, - vai jūs un jūsu kundze kādreiz esat redzējuši kādu no šiem cilvēkiem? - Miks Kaķītis pastiepa abiem Bajāriem albumu.

Pirmās divas lapas viņos neizraisīja nekādu interesi, bet trešā - tā, kurā bija uzzīmēts Jānis Pērkons, izrādījās trāpījums desmitniekā.

- Es viņu nositīšu! - Agris Bajārs ierēcās kā satrakots nīlzirgs. - Maita!!!

- Redzu, ka pazīstat, - noteica Bass. - No sišanas iesaku atturēties. Labāk pastāstiet - kāda ir jūsu pazīšanās?

- Kāda - kāda? Nekāda! Ar to lopu nav iespējams uzturēt pazīšanos, viņš vienkārši ir maita, nelietis un riebeklis. Vienmēr tāds bijis, kopš skolas gadiem. Bet ko gan no tāda var gribēt. Kāds tēvs, tāds pats… Pērkons? Jāsmejas! Zutis!

Izrādās, Jāņa Pērkona īstais vārds ir daudz lunkanāks un glumāks - Zuševs. Un viens otrs biogrāfijas fakts viņa skaisti pierediģētajā, nacionālās pašapziņas un tautas labklājības virzienā vedošajā biogrāfijā it nemaz nav tāds, kādu godātajam politiķim gribētos redzēt. Proti, viņa vectēvs nebūt nebija godīgs zemnieks, vecsaimnieks, kurš kopā ar ģimeni apsaimniekojis dzimtas īpašumus, bet gan puspoļu, pusleišu pauninieks Jankus, kurš, vieglākas dzīves tīkodams, trīsdesmito gadu vidū atklīdis uz Latviju darbu meklēt un palicis uz dzīvi. Drīz sapratis, ka uzņēmīgajiem pieder pasaule - apcēlis un noprecējis Piekrastes lauku teritorijas vecsaimnieka Krišjāņa Pērkona vienīgo meitu Anci, bet, tā kā brašais sievastēvs gribējis mājās valdīt arī pēc jaunā

pāra kāzām, znotiņš parūpējies, lai Pērkonpaps četrdesmit pirmajā varētu doties bezmaksas ekskursijā. Tā Zuševu pāris sācis saimniekot Pērkonu mājās. Piedzimis dēls Petrus, skolā mācīties nav gribējis, toties varējis lepoties .11 pareizo ideoloģisko pārliecību - izaudzis par pārliecinātu oktobrēnu, pionieri, komjaunieti un visbeidzot - Piekrastes rajona komunistu partijas sekretāru. Agri apprecējies, sieva no tās pašas šlakas, triecientempā saražojuši trīs bērnus, no kuriem vecākajam dots vārds Jānis.

- Lielāku glumekli pasaule vēl nebija redzējusi, - stāstīja Agris Bajārs. - Mēs bijām klasesbiedri. Es, Jānis un Vitolds Virsnītis. Janka Zuševs vienmēr mācēja iekārtoties tā, lai visas uzslavas tiktu viņam, bet visi smagie un nepatīkamie darbi - citiem. Vitolds viņam bija ļoti līdzīgs, tikai ar to atšķirību, ka Vitoldu jau kopš bērnības vilināja vara, bet Jāni - nauda. Viņš spēja pārdot pat iesaiņotu suņa sūdu. Man viņi abi ļoti nepatika, jo sevišķi Jānis. Redziet, viņa vectēvs, ieklīdenis, vainojams mūsu dzimtas divu vecāko paaudžu bojāejā, tajā pašā četrdesmit pirmajā… Arī vēlāk… Tā glumžu dzimta bija labi iekārtojusies. Svešās mājās,uz svešiem kauliem un zemes uzbūvēja puķu un tomātu siltumnīcas, un, kamēr lauki slīga nabadzībā, viņi par kapeikām paverdzināja mūsu sievas, meitas un mātes, lai tad, algas neizmaksājuši, gāztu visu izaudzēto uz Krievijas tirgiem. Kad vecais Zuševs nomira, gaisā jau sāka vēsmot pārmaiņu vēji. Aši noorientējušies, abi Zuševi nomainīja uzvārdu uz Pērkonu - apgabala vadībai tuvu stāvot, to nebija grūti izdarīt. Interesantākais ir tas, ka tagad, meklējot par viņiem jelkādus datus, ne Valsts arhīvā, ne citur vairs nekā nav, tikai Pērkona paša tiražētās leģendas. Interesanti, cik maksā vēstures iznīcināšana un pārrakstīšana?

- Desmit tūkstošus, - pasmīnēja Anna Elizabete. - Un viņš tāds nav vienīgais. Domāju, jūs visi zināt politiķus, kuri ne tikai uzvārdus mainījuši, bet arī raudādami no saviem senčiem atteikušies, lai tikai publiski nebūtu saistīti ar viņu grēkiem. Bet to viņi izliekas nesaprotam, ka nekad nebūtu varējuši paši saviem spēkiem uzrāpties tur, kur tagad atrodas, ja viņus no aizmugures nebūtu stūmuši un drošinājuši viņu senču sakari, nauda un svešām asinīm klātās rokas.

- Jums pilnīga taisnība, jaunā dāma, - Bajārs palocīja galvu, - es vienmēr esmu to uzsvēris - visas mūsu tautas nelaimes sākušās ar okupāciju, un tā nav beigusies. Cilvēkos dzīvo bailes. Joprojām. Iezīstas ar mātes pienu. Labāk paklusēt, neko nepateikt, neizstāstīt taisnību. Ja nu kas… Un tā aiziet vecās paaudzes, bet tie, kas nāk aiz viņiem, neko nezina. Un bieži vairs nav, kur meklēt un kam prasīt. Tāpēc pieprasiet saviem vecākiem, tantēm, onkuļiem, opjiem un omēm - stāstiet! Jūs esat mums patiesību parādā! Pārstājiet baidīties un slēpt un stāstiet visu, kā bija. Nedrīkst klusēt visu mūžu un mācīt to pašu saviem bērniem un bērnubērniem!!! Bērniem jau kopš mazotnes ir jāmāca domāt, analizēt un filtrēt notiekošo, lai viņi, tie maitas, nevarētu turpināt mūs nīdēt, tikai nu jau citiem līdzekļiem - caur greizu likumdošanu, nopirktiem medijiem, ar publisku smadzeņu skalošanu reklāmās, zombējošām bērnu grāmatām, spēlēm un galu galā - zogot mūsu bērnus. Vai jums ir kaut mazākā nojausma, cik bērnu ik gadu pazūd mūsu valstī? Septiņi līdz deviņi simti. Simti! Daļa atrodas, daļa… - viņš, niknumā pietvīcis, aprāvās.

- Katrā ziņā - liels, liels paldies jums visiem! - Ijas māte Solvita tencināja. Tad uz brīdi aizdomājās. - Taču vienu gan es nesaprotu - Čipiņš, lai arī maziņš, ir ļoti labs sargs. Skaļš suns. Kā tikko kas, rej tā, ka skan visa pamale.

- Bajāres kundze, uz šo jautājumu vislabāk varētu atbildēt mūsu kinologs Viktors. Viņš ar savu vilku atbrauks vēlāk. Bet tā varēja būt ultraīsviļņu svilpīte.

- Kādi nelieši! Manipulē gan ar cilvēkiem, gan dzīvniekiem. Kā ar nedzīvām lellēm, kuras var staipīt un locīt, kā iepatīkas, - dusmīgi noteica Solvita Bajāre, žņaudzijol rokās kabatlakatiņu. - Nez kas noticis ar pārējiem bērniem? Ko viņi ieplānojuši ar tiem darīt? Tie taču nav cilvēki, bet nezvēri. Sērga, īsta sērga! Viņi nav pelnījuši neko citu kā augstāko soda mēru. Kaitēkļi ir jāiznīcina!

* * *

Leļļu fabrika, dzīvnieku ferma, Leļļu pavēlnieks!

Slimība ir jāiznīcina, citādi tā iznīcinās tevi…

Annai Elizabetei prātā dunēja šie vārdi - skaļi, uzmācīgi, teju vai pulsējoši, bet kuņģī skrāpējās ledainie kaķu nadziņi. Intuīcija skaļā balsī brēca, ka tepat, tepat jau tas ir, īstā atbilde, galvenais - nepaskriet garām!

- Bajāra kungs, Agri, sakiet, lūdzu, vai arī skolas gados Jānis Pērkons izrādīja pastiprinātu seksualitāti? - Anna negaidīti ievaicājās. Bajārs aizdomājās.

- Kad jūs tā sakāt - jā. Viņam ļoti patika nogrābt kādu jaunāko klašu skuķēnu, iežmiegt stūrī un murcīt. Tādos brīžos viņš skaļi smējās - re, kur manas brūtītes! Bet vēlā kos gados, kad jau mācījāmies lielajās klasēs, Zutiņš - skolu viņš beidza kā Janka Zuševs - pēkšņi ieinteresējās par Nīčes pārcilvēka ideju, Marksa un Engelsa pūļa vadības teorijām, vienbrīd pat Ļeņina tēzes no galvas skaitīja. Cik zinu, ne viņš, ne viņa labākais draugs Virsnītis armijā neaizgāja -senči viņus atmazgāja. Es gan dabūju nolauzt trīs gadus pēc pilnas programmas flotē…

- Vai jūras kravu tranzīta uzņēmums Bayer &amp; Co Ltd. ir jūsējais? - Mazais Kārlis nevērīgi, it kā starp citu pajautāja.

- Jā. Bet kāds tam sakars…?

- Pilnīgi nekāds. Es tikai domāju par jūras mīlestību…

- Jā, ir tāda lieta. Esmu dzimis zvejniekpuika, no Piekrastes ļaudīm. Tur bija divējādi saimnieki - zemnieki, kam bija auglīgi lauki, un zveji, kas gāja jūrā. Mēs bijām zvejnieku dzimta sešās paaudzēs. Un Zuševu vecais iznīcināja manējos - vectēvu un vecvectēvu. Nodeva kā budžus, lai varētu pievākt mūsu motorlaivu. Kam viņam to vajadzēja, nezinu, jo ne pats, ne dēls braukt nemācēja. Viņiem visiem bija bail no ūdens, starp citu - arī Jankam. Kad skolā vajadzēja kārtot normas peldēšanā, viņš arvien svīda nāves sviedrus un lūdza mani izlīdzēt - nopeldēt distanci viņa vietā. Man tā bija špicka, - Bajārs pavīpsnāja.

- Agri, ir jau vēls, mums laikam vajadzētu braukt, - klusi ierunājās Solvita Bajāre, - mēs jau tā esam atņēmuši cilvēkiem gandrīz veselu vakaru.

- Varbūt būtu labāk, ja jūs šonakt paliktu tepat, Pūču Mājā, - Miks Kaķītis nopietni ierosināja. - Mums vēl jānokārto šādas tādas formalitātes, tūlīt atbrauks mūsu ekspertu priekšnieks un savā laboratorijā pārbaudīs Ijas mantas, varbūt izdodas atrast ko noderīgu, lai noteiktu tā dīvainā pagraba atrašanās vietu. Galu galā - šobrīd tas ir vissvarīgākais. Vajadzētu izveidot oficiālus fotorobotus, un tur Ijas mākslinieces acs mums ļoti varētu palīdzēt.

- Mammu, tēti, paliksim, labi? - Meitene, pilnīgi atdzīvojusies un smaidīga, sēdēja pie kamīna, ar vienu roku cieši apķērusi Grāfu, ar otru Rūsu, bet viņas klēpī bija iekārtojies resnais klimpa Rokijs.

- Lai notiek! Paliksim, ja reiz tik viesmīlīgi ielūdz, -Agris Bajārs padodamies pacēla rokas. Tad grīni pasmaidīja. - Taču nedomājiet, ka nomierināšos. Ja to maitu nenoķersiet jūs, es viņu dabūšu rokā un iemācīšu peldēt cirvītī.

* * *

- Es nesaprotu tikai vienu lietu - kāpēc viņš viņu atstāju dzīvu… Tas nav ne loģiski, ne prātīgi. Viņa taču ir reāls drauds, - Anna Elizabete murmināja, viesu istabā gult.is klādama. Tas nebija viegli, jo Barons ar Sirmo bija nolēmuši, ka šī jaukā nodarbe domāta viņu izklaidei - līda zem palagiem un segām, rāpās uz spilveniem, bet, nocelti nost, neapmierināti ņurdēja.

- Līzbet, tu par ko? - Miks pasita Baronu vienā paduse, Sirmo otrā un apsēdās atpūtas krēslā. Kaķi, ierobežoti sava brīvībā, skaļi ieņaudējās.

- Nemoki dzīvniekus! Es par Pērkonu un Iju. Atstāt skuķēnu dzīvu ir viņa lielākā kļūda, jo sevišķi, ja viņam kaut ko izteica Bajāru uzvārds…

- Mja. Bet kā tu domā - ko viņš izstiepa no pagraba taja koferī un kur palika?

- Ko izstiepa? Naudu, dokumentus, medikamentus… vai mazums, ko… Bet par to, kur palika, - diesviņzin. Nedomāju, ka viņš mēģinās lidot, braukt ar vilcienu, tālsatiksmes vai tūrisma autobusu. Visos gadījumos vajadzīgi personas dati, un tur ir stingra feiskontrole, vai ne?

- Tā ir. Viņš ir izsludināts starptautiskā meklēšanā. Pieslēdzies arī Interpols.

- Tad atliek vai nu čartera reiss, vai privātā lidmašīna, vai… kuģis. Piemēram, prāmis, uz kura var uzbraukt ai automašīnu un, kārtīgi sapiķojot visiem, kam vajag, klusi pārslīdēt no Tallinas uz Stokholmu. Bet tālāk jau… Turklāt ar viņa neirobežoto naudu un sakariem, visticamāk, tāda Jāņa Pērkona sen vairs nav, bet pasauli apceļo kāds Džons Smits ar kundzi vai bez tās.

- Tu gan māki iedvesmot, - Kaķītis noburkšķēja.

- Cenšos no sirds, ņem par labu, - Anna Elizabete pasmaidīja. - Starp citu, šobrīd svarīgāk par Pērkona atrašanās vietu būtu noskaidrot, kur palikušas trīs sievietes un pieci mazie bērni no Kāpu mājas, bet galvenais - kur atrodas tas pagrabs, nu, Pērkona Leļļu fabrika.

- Abos virzienos jau tiek strādāts, mans ģenerāli - Kaķītis nosmaidīja. Līzbete kā parasti blieza ātri un tieši mērķī. - Grīslis ar savu grupu, Viktoru un Zorro aizbrauca uz Piekrasti, Valdis Āmurs dzīvo tīklos un meklē bēgļu elektroniskās pēdas, bet Ritvars Zariņš ar Dambergu šobrīd pa skaidiņai jauc nost Kāpas.

27. nodaļa. Es pati varētu…

- Paklau, - Anna strauji ievilka elpu. Mika kuņģis apmeta kūleni. - Es tā iedomājos. Vajadzētu pārbaudīt divas lietas - vai zilmatainajai Speķa tantei nav kāds sakars ar Galinu Virsnīti, un vai Kaulainais ar spalvaino kārpu neizskatās pēc Piekrastes slimnīcas galvenā ārsta Spalviņa.

- Līzbet, tu mani biedē! - Kaķītis nodrebinājās. - Tas būtu pārāk… Labi, jau meklēju! - atbrīvojis kaķus no padušu gūsta, viņš izmakarēja no kabatas viedtālruni un iegrima meklējumos. Ar katru nākamo pirksta kustību Mika seja stiepās arvien garāka, līdz pēdīgi, nolicis telefonu uz krēsla malas, viņš drūmi palūkojās uz Annu: - Kā tu zināji?

- Vari saukt to par noziedznieka nojautu… - viņa atjokoja. - Viņš dzēš pēdas.

* * *

- Manuprāt, šajā lietā darbojas divas uzkopēju grupas -pirmā novāc sīkos gariņus, kuri kaut ko nogrēkojušies pret Pašu, bet otrā novāc pašus tīrītājus…

Stāvēdama ar muguru pret virtuves stūra galdiņu un gatavodama naksnīgo kanēļkafiju, Anna Elizabete nevarēja redzēt Mika un ģenerāļa Basa iztrūcinātās sejas izteiksmes, ne pamanīt viņu izmisīgo saskatīšanos - ko nu?

- Respektīvi, pirmie tīrītāji, ja tā viņus var saukt, uzkopj un notīra noziegumu vietas - aizvāc nevēlamos lieciniekus, nereti ar viltus pierādījumu un liecību palīdzību padara par vainīgajiem citus cilvēkus. Ja kāds, šaisaulē staigādams, neklausa, runā pretī un neliekas mierā, viņam vai viņa biznesam atkarībā no darbības vietas un jomas var gadīties visādas pārbaudes - VVD, PVD, DDI, VUGD, VID un citas tikpat jaukas institūcijas. Kaut ko vienmēr var atrast. Ja tas nelīdz, atliek draudi un ģimenes locekli. Lai cilvēku iedzītu stūrī, nemaz jau tik daudz nevajag - katram ir savi sāpju punkti un sarkanās līnijas. Bet, ja kāds ir ļoti, nu, ārkārtīgi nepaklausīgs, viņš var kaut kur pazust, iekrist, pakrist, paslīdēt, saslimt, aizrīties, viņam var sareibt galva, un viņš var pārkrist pār balkona margām, viņa auto pēkšņi var rasties tehniskas problēmas - atskrūvēties riteņu skrūves, riepas izlaist gaisu, pārdilt bremžu šļauciņas. Galu galā - viņu var sakost čūska vai lapsene. Protams, letāli.

- Labs domu gājiens, Līzbet, - ģenerālis Bass uzslavēja. - Bet ko tu gribēji teikt ar tīrītāju tīrītāju?

- N-nu… Tīrītāju tīrītājs - manā skatījumā ir nopietns amats. Ir kāds vai kādi, kas zina, kas un kāpēc notiek un kurš vai kuri par notiekošo atbildīgi. Nu, lūk, un tad, kad zina, bet tādu vai citādu iemeslu dēļ neko nevar pierādīt, jo attiecīgā persona sēž vai nu pārāk augstā krēslā, vai arī tai ir pārāk biezs maks un labi sakari, vai arī… vai arī vairs nav laika gaidīt taisno tiesu, - lūk, tad šis tīrītāju tīrītājs iedarbina pavisam citus mehānismus un kļūst par iznīcības ieroci, apokalipses vēstnesi, melno jātnieku, ja vēlaties…

- Teiksi, ka tāds jau darbojas? - ģenerālis viņā palūkojās.

- Un tu gribi teikt, ka ne? - Anna Elizabete izcili rūpīgi apmaisīja tasītē kafiju. - Var jau būt, ka es iztēlojos to, kā nav. Bet man šķiet, ka šie speciālās tīrīšanas un uzkopšanas darbi tiek paveikti klusi un neuzkrītoši, tajā pašā laikā - tā, lai nebūtu šaubu, kāpēc un par ko.

- Vai tā nerīkojās mums zināmā Rīgas maniace? - Miks pārķēra tēmu. - Viņa taču līdzās saviem septiņiem upu riem atstāja zīmītes ar paskaidrojošu teikumu, kāpēc un par kādiem grēkiem upuris saņēmis pelnīto sodu. To tu domāji ?

- Arī, jā. Turklāt - liela daļa viņas upuru patiešām bija to pelnījuši, - Anna domīgi noteica. Viņai joprojām bija skumji, atceroties nabaga nelaimīgo Teo.

- Sapratu! Tu ar to laikam domāji anonīmos komentārus, kas parādās pie attiecīgajām ziņām un faktiem, ikreiz paskaidrojot notikušā iemeslu! - Kārlis iesaucās. - Tikai jāprot visā tajā jūklī atrast īsto dārgakmeni, kas slēpj atbild i.

- Arī, jā, bet ne tikai. - Anna pamāja. - Parasti isla atbilde slēpjas pašā ziņā un bieži vien jau atklāti nolasāma virsrakstā, tikai mēs - vēl padomju laikos dzimušie, skola gājušie un tālaika presi lasījušie - esam raduši esenci meklēt starp rindām, lai gan šodien tā nereti atrodama virs tām.

- Velc uz to, ka viss rūpīgi izplānots? - ģenerālis taujāja.

- Protams. Tas ir vienots mehānisms: plānošana - komanda sākt - notikums - ziņa - komentāri - tautas reakcija - mērķis sasniegts - visi gali ūdenī.

- Visi gali nekad nav ūdenī. Izsekot var visu, vajag tikai gribēt! - Kārlis iebilda.

- Ne vienmēr, vecīt, ne vienmēr, reizēm gadās, ka riekstiņš ir pārāk ciets, - diskusijai pievienojās Dambergs, kopa ar Valdi Āmuru ieveldamies Pūču Mājas virtuvē. - Līzbetiņ, mīļā, lūdzu, pabaro mūs, mūžam izsalkušos okšķerus!

- Līzbet, nebaro viņus, lai vispirms pamato savu teikto! Kārlis bija sašutis.

- La-a-a-bi, nebarojiet, - Dambergs samiernieciski iekodās pīpes kātā. - Redzi, normālos apstākļos IP adresi vai izsekot ikvienam kompim, var atrast īpašnieku un viņa fizisko adresi vai servera atrašanās vietu. Citādi ir, ja infor mācījās devējs vai komentētājs strādā caur proxy serveri, ja viņa datoram ir dinamiskās IP adreses, ja viņš to dara caur telefonu, kam ir internets ar priekšapmaksas karti - ideāli! Faktiski tie, kas palaiž tautās šāda tipa ziņas vai nopludina kādu stratēģiski svarīgu informāciju, to parasti dara no vienreizēja avota vai iekārtas, kas pēc tam tiek iznīcināta. Ir simtiem veidu, kā to izdarīt - sadedzināt, saberzt miltos, apliet ar skābi, aprakt mežā, noslīcināt dzelmē, iemest atkritumu mašīnā vai kanalizācijas akā, iebāzt kādā spraugā… Neviens taču nebūs tāds muļķis vai skopulis, lai glabātu šādu telefonu un simkarti pie sevis.

- Lieliski, tas tātad nozīmē, ka šādām, kā tu saki, informatīvajām akcijām ir teicama materiāli tehniskā bāze, - Kārlis turpināja domu, - un tās simkartes vai nu tiek iepirktas lielos daudzumos un mierīgi guļ atvilktnē, gaidot īsto bridi, vai ari tiek iegādātas ik reizi īsi pirms plānotā pasākuma. Valdi, vai, analizējot publisku internēta komentāru, iespējams izsekot, no kādas ierīces tas ievietots un, ja tas bijis telefons, tad nočekot, kura mobilā operatora karte izmantota un kāds bijis ievietotāja numurs?

- N-nu, ar numuriem var būt visādi. Teorētiski - jā, var, praktiski - ir visādi izņēmumi. Bet mobilo operatoru - jā, var noteikt, - Valdis mierīgi atbildēja.

- Tātad, ja var noteikt, kurš mobilais tikls un karte izmantota, lai ievietotu to vai citu ziņu, tad, papētot šī perioda karšu noietu, īpašu uzmanību pievēršot laikam pirms un pēc notikuma, jāvar kaut ko atrast, - Kārlis prātoja.

- Nav jau mums to notikumu ne simtos, ne tūkstošos, -Miks bija skeptisks.

- Pagaidām nav, - Dambergs noburkšķēja. - Būs vai nebūs, to mēs nezinām.

- Optimists, - Anna pasmīnēja. - Sautējumu ēdīsi?

- No tavām rokām, Līzbet, kaut trauku švammi ar majonēzi! - Egons atteica.

-Es arī gribu trauku švammi, bet ar kečupu! - tēloti ievaimanājās Mazais Kārlis. - Interesanti, tālākos baro, bet mājiniekus mērdē badā, liek tik strādāt!

-Vīīī, nu gan brēc kā aizkauts, - Anna saviebās uti paķēra pannu. - N-nu?

- Līzbet, tevī mājo nerealizējies noziedznieks! - Egons viņai maigi izņēma no rokām smago čuguna pannu.

Kaķītis neapmierināti nošņācās.

- Egucīt, varbūt es par to vien tik sapņoju, - viņa pabužināja Damberga krietni ataugušo bārdu. - Tev te derētu rakstains vikingu gredzens. Būs jāuzdāvina. Labi, puiši, nu gan - visi mazgāt rokas, ātri paēst un gulēt! Pat jums kād reiz ir jāatpūšas, lai cik lieli, vareni un izturīgi jūs būtu!

Kaķīša brigāde pateicīgi saskatījās - vai patiešām pēt nebeidzamās dienas, vakara un puses nakts viņi tagad dabūs siltu mājas ēdienu - sautējumu?

Grīslis, Zariņš, Dambergs, Miks un ģenerālis - visi teju simtkilogramīgie, divmetrīgie vīri rātni kā skolas puikas devās pie izlietnes mazgāt ķepas un satupa ap galdu.

Pēdējais savos motorizētajos ratiņos pieripinājās Valdis Āmurs, un Mazais Kārlis viņu ērti iegrozīja galda galā.

- Paldies, draugi, - Valdis pēkšņi klusu noteica. - Jūs man atdevāt dzīvi.

Iestājās garš klusuma mirklis, kuru pārtrauca Annas dzirkstošā balss:

- Lūdzu, džentlmeņi, jūsu šķīvjus!

* * *

- Ko viņa zina? - jau nez kuro reizi pēdējo nedēļu laika ģenerālis Bass klusi vaicāja pārējiem, vienlaikus pētīgi pa raudzīdamies uz Miku un Mazo Kārli.

- Neko! Es viņai neko neesmu teicis! - Kārlis satraucās.

- Es arī ne, pat nedomājiet! Mēs nemēdzam gultā runāt par noziegumiem un to aizkulisēm! - Kaķītis pauda sašutumu, atbildot uz vēl neuzdoto jautājumu. Un tie bija meli, jo tieši to viņi ar Annu pēdējā laikā darīja. Apsprieda noziegumus. Arī gultā, jo normāla vakara romantika sen bija kļuvusi par tālu sapni…

- Tātad mēs joprojām līdz galam nenovērtējam Līzbetes spējas. Saskaitīt divi un divi var jebkurš ierindas policists, taču Līzbete no šiem divniekiem izvilks kvadrātsakni, pareizinās ar pī un saliks atpakaļ otrādi. Turklāt - viņa nenormāli ātri lasa, esmu redzējis - viņa burtiski aprij jebkuru tekstu un noglabā atmiņā.

- Zinu, ir tāda īpaša ātrlasīšanas tehnika, mums arī to mācīja, - Miks pamāja un pēc brīža piebilda. - Tikai Anna lasot vienmēr domā līdzi un shēmo, kādi fakti ar kādiem apgalvojumiem saiet kopā, kādi nesaiet, kādi ir atmetami, bet šaubu gadījumā vienmēr vadās no pretējā. Tā ir reta spēja - konfliktēt pašam ar sevi, lai tiktu pie īstās atbildes. Nešaubos, ka viņai par tīrītājiem jau sen viss skaidrs…

Ģenerālis neteica neko. Viņš domāja tāpat. Nebija jābūt dedukcijas ģēnijam, lai saliktu kopā divi un divi, salīdzinātu it kā nejaušās sakritības, kas atkārtojās arī it kā savstarpēji nesaistītos notikums. Tas iezīmēja rokrakstu. Faktiski -divus rokrakstus, jo, kā Anna bija teikusi, bija divas tīrītāju brigādes. Vismaz divas.

* * *

Uzgājusi augšā savā istabā un atvērusi vectēva dienasgrāmatu, Anna atkal un atkal pārlasīja kādas rindas, ko viņš bija rakstījis septiņdesmit ceturtajā gadā:

“Manai Rozei trīsdesmit. Gribētos viņu apskaut, paauklēt. Taču nevar. Nedrīkst.

Mums katram ir jādara tas, kas jādara. Rītdienas vārdā. Citādi nevar…”

* * *

- Annai taisnība - viņš tiešām dzēš pēdas, turklāt dara to ārkārtīgi atklāti un nekaunīgi, - ģenerālis Bass, piepildījis jau trešo kafijas tasīti, cēla to pie lūpām.

- Krusttēv, man šķiet, tur iekrita zirneklis, - Anna zibe nīgi izņēma to viņam no rokām un vietā ielika krūzi ar piparmētru tēju. - Tā būs labāk.

- Saki jau vienkārši, ka tīkoji pēc manas kafijas! - Bass aizkustināts norūca un paķircinājās. - Un kā tad bubeklis?

- Mums, raganām, zirnekļu kājiņas ir mīļākā delikatese, - Anna atjokoja.

- Ak tā… No Mika arī nav ziņu. Cerams, viss kārtībā…

Visa lielā grupa jau agrā rītā bija aiztraukusies uz Rīgu, uz Piekrasti un sazin vēl uz kurieni. Mājās bija palikusi Anna Elizabete, ģenerālis, Omīte un baronese.

Pirms brīža bija aizbraukuši arī Bajāri, iepriekš gan ar Annu un suņiem izgājuši garā pastaigā pa Pūču parku.

- Anna, viņi to nelieti notvers? - gandrīz nedzirdami ievaicājās Solvita, vērojot, cik līksmi Ija skraida un dauzās ar suņiem. Šķiet, meitenei bija pamatīgi paveicies - fiziski viņai nekas ļauns nebija nodarīts, ja neskaita piespiedu miega terapiju, bet ar psiholoģisko traumu Ijas spēcīgais raksturs un vitālā daba tiks galā arī bez speciālistu iejaukša nās. Gan dakteris Arvis Konrāds, gan profesors Mihailovs bija pārsteigti par divpadsmitgadīgās meitenes mieru un nopietnību, ar kādu viņa atbildēja uz jautājumiem, cenšoties koncentrēties un atcerēties ik sīkumu. Ija vēlējās palīdzēt bērniem, kuri palika pagrabā. Atrast viņus, izglābt…

- Noteikti notvers, - Anna tikpat klusu atbildēja.

- Tādi nedrīkst dzīvot! Piekrītat? - Ijas māte satvēra viņu aiz rokas un ieskatījās acīs. - Tādi bērnu izmantotāji ir jāizšauj kā traki suņi! Es pati varētu…

- Es jums pilnīgi piekritu, Solvita, taču atstāsim šo pienākumu vīriem. Lai viņi ķer, gūsta un, ja nepieciešams, šauj. Jūs savai meitai esat vajadzīga pie pilna saprāta un emocionāli nesagrauta. Viņa no jums mācās un gūst spēku. Ja jūs sabruksiet, tas nepalīdzēs, - Anna Elizabete apskāva Ijas mammas trauslo augumiņu ap pleciem un cieši saspieda. Viņai kaut kas iešāvās prātā. - Solvita, es jums iedošu kādu adresi un telefonu. Meitenīti sauc Viviāna, viņas mammu -Rudīte. Viņas dzīvo Olainē. Valda Āmura - jūs viņu redzējāt vakardien - meitiņa un sieva. Arī Viviāna piedzīvojusi līdzīgu uzbrukumu, ļoti iespējams, no šī paša varmākas, tikai viņai tā nepaveicās. Viņa beidzot sākusi runāt… pēc diviem gadiem. Bet Valdis Āmurs pēc ilgu gadu nekā nedarīšanas beidzot atgriezies profesionālajā apritē un palīdz izsekot un ķert noziedzniekus.

- Bet kā viņš…? - Solvita platām acīm paraudzījās Annā.

- Bez kājām, ratiņos?

- Lai darītu labus darbus, pietiek ar rokām, galvu un sirdi… Nūja. Solvita, es iedomājos - ja jums izdotos iepazīties un iedraudzēties ar Rudīti un Viviānu, tas viņām abām ļoti palīdzētu atdot ticību cilvēkiem.

- Paldies. Es… es noteikti to izdarīšu. Mēs… izdarīsim.

Pie Bajāra automašīnas atvadoties Anna Elizabete pieliecās un kaut ko viņam iečukstēja ausi. Agris Bajārs pietvīka, ilgi klusēja un negribīgi, caur zobiem izspieda: “Pirmo -nesolu. Otro - mēģināšu nokārtot.”

- Tēti, tēti, ko viņa teica? - kad viņi jau bija labā gabalā no Pūču Mājas, Ija, nepacietīgi dīdoties uz aizmugurējā sēdekļa, skaļi iesaucās.

Bajārs pavērās atpakaļskata spogulī un pasmaidīja.

- Ieteica iegādāties vilku suni un sūtīt jūs suņu skolā.

- Supe-e-e-e-e-e-r!!! - mašīnas aizmugurē atskanēja priecigi sajūsmas spiedzieni.

- Un otrais? - sieva nemanāmi aizskāra viņa roku

- Tas otrais… lai paliek. Man jāpadomā, - Bajārs vecākais pievērsās ceļam.

Visu pastaigas laiku viņš dažu soļu attālumā bija sekojis sievietēm. Dzirdējis katru vārdu. Un ļoti labi saprata to, ko šī savādā būtne Anna Elizabete nepateica skaļi. Viņa mudināja apvienoties un palīdzēt cits citam. Jā, to viņi izdarīs. Viņš pat varētu Āmuram piedāvāt darbu savā kompānijā -labi tīmekļa speci gaišā dienas laikā ar uguni nebija atrodami, bet šis, kā likās, savā jomā bija īsts ass.

Paldies Dievam, viņam ir iespēja palīdzēt citiem! Ari tam māksliniekam ar sakropļoto seju, kurš atrada Iju, sarīkosim izstādi pašā Rīgas centrā!

Bet par to otro… Nu, nē, ja vien tāda iespēja radīsies, viņš nevilcināsies ne mirkli. Ir lietas, ko neaizmirst un nepiedod.

* * *

- Tas bija baigi, - izgājis no Piekrastes apgabala bērnu nama, Dambergs bilda māsasdēlam Jurim Grīslim. Bērnu nams atradās cieši līdzās bāriņtiesas ēkai, un viņi plānveidīgi apsekoja un pārbaudīja visas vietas, kurām bija kaut niecīgākais sakars ar nesen bojā gājušo Galinu Virsnīti -viņas un prokurora Vitolda Virsnīša Rīgas māju, Gaļinas vecāku dzīvokli Piekrastes mazpilsētā M., kur viņa nakšņoja dienās, kad strādāja Piekrastē, viņas darba kabinetu, neaizmirstot arī par to cilvēku aptaujāšanu, ar kuriem Virsnitei visbiežāk nācās profesionāli tikties.

- Mjā, īsta čūsku vecene. Nesaprotu, kā var… tā rīkoties un mierīgi dzīvot. Labi darīja tas, kurš viņu iespundēja tai mašīnā, - Grīslis noņurdēja.

- Dēls, tu neesi korekts pret dāmu, lai arī beigtu, - Dambergs grīni pavīpsnāja. - Vietējais inspektors taču putām uz lūpām zvērēja, ka viņa pati…

- Protams, protams, tikpat pati, cik viņas dārgais vīriņš prokurors. Tēvoc, lai nu kurš to teiktu, bet tu - visu ekspertu karalis! - Grīslis neticīgi izsaucās, tad, sapratis, ka Dambergs viņu šimpē, uzplāja sev pa cisku. - Atkal es iekritu!

- Klau, jaunekli, aizskrien uz veikalu pēc maizes gabala un desas luņķa, es tikmēr uzrakstīšu Mikam atskaiti, tad brauksim tālāk uz Kāpām. Man tur kaut kas nepatika…

Virsnītes kabinetā nebija nekā ievērības cienīga, taču dzīvoklī viņi atrada seifu ar vismaz simt bērnu personas lietu kopijām. Bērni bez vecākiem, no nepilnām ģimenēm, no riska ģimenēm, no alkoholiķu ģimenēm. Un bērni - dzīvu vecāku bāreņi; tādu vecāku, kuriem bērnu pabalsts ir biznesa pamats - jo vairāk atvašu, jo labāks pieaugušo materiālais nodrošinājums. Par katru ģimeni - dosjē, kārtīgi un rūpīgi izpētīti paradumi un vājās vietas, uz kurām spiest, lai panāktu savu.

Jā, un tur bija saraksts. Piecdesmit septiņi uz ārzemēm adoptēti bērni. It kā. Katram vārdam blakus burtu kombinācijas, kas varēja nozīmēt tiklab valsti, kā uzvārdu. Vācija, Anglija, ASV, Turcija, Emirāti, Taizeme, Merkmane, Spalviņš, Pērkons… Un katram vārdam blakus - summa. Ar vismaz četrām nullēm.

Tā vien šķiet, ka Līzbetes minējums par Pērkona izveidoto visaptverošo tiklu ir ne tikai pareizs, bet draudīgi precīzs. Šiem monstriem viss, pilnīgi viss, bērnus ieskaitot, bija tikai biznesa instruments, resurss, ko varēja izmantot pēc pašu ieskatiem, bez sirdsapziņas pārmetumiem.

Dambergs pamazām, citu pēc cita atrada pierādījumus, kas apstiprināja Ijas stāstījumu par pagrabu: čekus par veļas mazgāšanu un asenizāciju, bērnu treniņtērpu un naktsve-ļas iegādi, rēķinus par izbraukuma ēdināšanu un rēķinus par profilaktiskajām apskatēm Piekrastes slimnīcā. Lielā daļā medicīnas dokumentu figurēja slimnīcas galvenā ārsta Agņa Spalviņa dati un paraksti, bet saimnieciskos rēķinus bija vizējusi Piekrastes bērnu nama direktore Vineta Rozīte, kura, protams, jau trešo dienu nekur nebija atrodama.

Uzzinājuši par bāriņtiesas šefienes bojāeju, gan viņas kolēģi, gan bērnu nama darbinieki kļuva runīgāki, un Egonam ar Juri izdevās uzzināt, ka Galina Virsnīte Piekrastē faktiski nodibinājusi savu karaļvalsti - likumus un noteikumus diktējusi viņa, bet direktore Vineta Rozīte kā klēpja šunelis luncinājusi asti un izpildījusi komandas, lai Kundzei un Pašam labi.

Kas ir Pats? Kā, vai tad jūs nezināt? Pats ir Jānis Pērkons, milzu naudas mašīnas JP Holding Ltd īpašnieks un faktiskais Piekrastes ķeizars, lai gan atklāti nekur neparādās, pie varas nelien un it kā pat esot atgājis no politikas. Viņš kaut kur netālu dzīvojot, nu, kāpu zonā, ar sievu un trim puikām. Laikam jau tāpēc tik ļoti pārmainījies - tāds kā cilvēcīgāks kļuvis, diezgan bieži ieskrienot pie viņiem bērnu namā, parunājas ar lielākajiem, aizkustināts paucina mazos. Ikreiz pēc tam viņi saņemot kādu ziedojumu, kas esot pamatīgs atspaids valsts plānajam finansējumam, jo ļaujot iegādāties to, ko citādi nevarētu.

- Un kā ar baumām par darbinieku kadru mainību un bērnu sūdzībām par darbinieku slikto izturēšanos? - Grīslis bija negaidot pajautājis.

Nē, nu - kur negadās un kam negadās, šis kontingents jau vispār esot tāds psihiski un emocionāli labils, viņu teiktajam pilnīgi ticēt un uzticēties nevar; ja kaut kas nepatiks, apmelos otru, aci pat nepamirkšķinot, - kā no ložmetēja bija bērusi izkaltusi būtne plāniem, līdz pleciem apgrieztiem, neizteiksmīgi pelēkiem matiem, šaurām ačtelēm un uz priekšu izvirzītiem augšzobiem, tik ļoti atgādinot milzīgu žurku, ka abi lielie vīri instinktīvi bija atvirzījušies nostāk -lai neiekož. Tā bija Rozītes vietniece Aiva Cikurzne.

Gludi, bez aizķeršanās noskaitījusi visu pārbaužu rezultātus (“To teica pašvaldības, to - Veselības ministrijas, to -Labklājības ministrijas pārstāvji, redzat, mums viss kārtībā, nav, kur piesieties!”), viņa izvadāja abus policistus pa bērnu nama telpām, kā cerbers stāvēdama klāt un pieskatīdama, lai tikai viņi neparunātu ar bērniem zem četrām acīm.

Un tomēr - Damberga spicās ausis bija saklausījušas kaut ko, no kā mati sacēlās stāvus - “atkal kārtējās pārbaudes, atkal badinās un sitīs”- un uzreiz pēc tam šņācošu atbildi “ne tak, dzen pēdas tam, kurš tai glumajai vecenei izmaksājis algu; kaut nu viņu neatrastu!” Tās nebija bērnu balsis. Pārlaidis sānisku skatienu telpai, Dambergs ar perifēro redzi pamanīja divas auklītes.

28. nodaļa. Algas diena

- Viņa daudzfunkcionalitāti var tikai apskaust, - ģenerālis Bass kārtoja uz virtuves galda aprakstītas līmlapiņas.

JP TV Show Production, A-News, Magnum Lux, labējā partija Mājai un Ģimenei, liberāli kreisā partija Brālība, Radio Rings, azartspēļu un tīmekļa spēļu bizness, alkohola un cigarešu pārdotavu tīkls, Piekrastes ūdensapgādes un kanalizācijas monopols, sabiedriskie autopārvadājumi un taksi, ceļu būve, trīs apsardzes firmas, ātro kredītu serviss…

- Jā, talantīgi un gudri, - Anna Elizabete piekrītoši pamāja ar galvu. - Viņa ķepa ir visur, viņš kontrolē visu. Vēl vairāk - viņš veido sabiedrības noskaņojumu un iedveš tai domas, ko domāt, un uzskatus, ko aizstāvēt. Vai tas nav ģeniāli - nopirkt konkurējošos mediju koncernus A-News un Magnum Lux un sarīdīt tos vienu pret otru! Pats sev konkurents. Spēlējas, tracina tautu, un tauta pavelkas.

- Nu, bet sieva arī ko vērta - pašai sava juristu kompānija Li-Jus, daļas divās tūrisma firmās un eskorta serviss, -ģenerālis sāka līmēt citas krāsas lapiņas.

- Krusttēv, vai tad ne tulku serviss? - Anna pasmīnēja.

- Nu, var saukt par tulkiem, bilingvāliem vai klusējošiem pavadoņiem - kā tīk. Viņu regulārais klients bijis Montas Merkmanes šķirtais vīrs Rafiks - ikreiz, braucot ar orientālas kaislības mīlošo ceļotāju grupām uz Tuvajiem Austrumiem, ņēmis līdzi skaistās tulces no Liānītes aģentūras.

- Mani mulsina kas cits, - Anna grauzās cauri no Kāpām atvestajai papīru kaudzei.

Dambergam izrādījās taisnība. Kaut kas bija palicis neapskatīts. Un šis kaut kas atradās tieši zem brīvmāksliniekam Bruno Kalpeniekam iedalītās stikla istabas grīdas. Tā bija mākslinieciski novecinātu dēļu noslēpta ieeja pagrabā, uz kurieni Pērkons bija pārvācis lielāko daļu savas Rīgas pent-hausa bibliotēkas dārgumu un kur glabājās dažādi Pērkonu ģimenes dokumenti. Arī tādi, kurus viņi droši vien nepriecātos rādīt citiem, jo sevišķi tiesībsargiem.

- Kāpēc TV producentes Lindas Laures vārds atrodas Liliānas Pērkones tā sauktās tulku firmas algu sarakstos? -Anna lapoja kādu kladīti. - O, te ir arī iniciāļi MM, JB, VV un GV. Un te - RZ, un DB, un IL… Paga, paga… kas tad nu sanāk? Liliāna algojusi ļaudis sava vīra vajadzībām? Modes māksliniece Monta Merkmane, pulkvedis Juris Bramanis, prokurors Vitolds Virsnītis, Piekrastes bāriņtiesas vadītāja Galina Virsnīte… Un blakus - advokāts Rafaels Zommers. Un DB, DB, kas ir DB? - viņa knosījās.

- Dagne Brensone, Pērkona un Loka kopīgā mīļākā, -Kārlis Bass atgādināja.

- Protams, esmu gan es aita! Nūja, ka Brensone! Un visbeidzot - mūsu dārgā kliente Ilga Loka, kura tā meklēja palīdzību un aizsardzību, tā solījās nepievilt un palīdzēt izvest visus melnos neliešus dienas gaismā! Sazin velns, kur viņām abām tagad gals, droši vien kopā ar vīriņiem sen jau Ķīnas plašumos bauda dzīvi un malko mohito.

Tikai tā - ar vīru kopdarbību, būšanu pie dzīvības un veselības - bija izskaidrojams abu sievu olimpiskais miers un jautrība, šampanieti baudot, par mākslu pļāpājot un īstajā brīdī novērotāju degungalā ar taksi (protams, savējo) aizbraucot nezināmā virzienā - kopā ar bērniem, guvernanti un bagāžas koferiem.

Bet viņa, Anna Elizabete, ar savu uzticēšanos cilvēkiem un vēlmi palīdzēt atkal dabūjusi pliķi - ar lupatu pa seju.

“Mīļais bērns, tu esi pārāk godīga un taisna, pārāk tici saviem tā sauktajiem draugiem, un viņi nekavējas tevi izmantot. Tev jākļūst viltīgākai,” reiz nejauši, it kā garāmejot bija izteikusies vecā baronese Anna Roze.

Un viņai bija taisnība.

- Tu neesi tālu no patiesības, Līzbet! Pērkona holdings pašā gada sākumā Bangkokā nopircis vecu, pamestu industriālo kvartālu un uzsācis tā atjaunošanu, precīzāk - pārbūvi, - Bass pastūma pāri galdam mapīti ar datorizdrukām.

- Viņi būvē jaunu impēriju un taisās pārvākties turp? -pārskatījusi izdrukas un dusmās nobālusi, Anna Elizabete paraudzījās uz ģenerāli Basu. - Un mēs tur neko nevarēsim izdarīt - viņi būs visus piesmējuši, izsprukuši sveikā un dzīvos cepuri kuldami ar visiem saviem troņmantniekiem!

- Nu, nu, Līzbet, netrako! Paskaties vērīgāk uz iniciāļiem! - Bass smīnēja.

Sagrābusi dokumentus, Anna Elizabete kā vanags uzklupa ik lapiņai, ar pirkstu vilkdama līdzi rindiņām.

Aha, te jau tas bija - Mrs. L. Pērkons.

- Tu gribi teikt… - viņa iegrābās matos.

Jā, tam bija zināma jēga!

Tātad sieva zinājusi par mīļākā, nē, mīļāko eksistenci. Vēl vairāk - ne tikai zinājusi, bet pati devusi tām darbu, kontrolējusi izpildi un maksājusi algu. Bet Pērkons dzīvojis ilūzijās par savu neticamo šarmu un savaldzināšanas spējām.

Bet varbūt tās nav bijušas mīļākās? Nekādu pierādījumu viņu intīmajām attiecībām taču nav, tikai plikas runas, un tās, kā zināms, naudu nemaksā.

Attiecīgi rodas jautājums - varbūt ari lepnā Pērkonu pāra izrunātā parauglaulība nav bijusi īsta? Un ja nu tas bijis fiktīvs juridisks darījums konkrēta mērķa sasniegšanai?

Bet, ja tā, tad kāds bija šis mērķis? Manta, nauda, iekļūšana konkrētās aprindās? Diez vai daiļajai Liliānai vajadzētu tā pūlēties ar paveca biezeņa precēšanu, ja pati saviem spēkiem bija sasniegusi to pašu līmeni, varētu pat teikt - viņi bija viena kalibra spēlētāji. Šantāža? Bet kā viņa to varētu šantažēt, lai piespiestu sevi apprecēt? Ar ko? Ar saimnieciskajām lietām, kurās pati palīdzējusi uzvarēt? Vai varbūt tur bijis vēl kas cits, par ko neviens pagaidām neko nezina?

Kaut kas līdzīgs leļļu fermai, tikai krietni senākā pagātnē?

- Krusttēv, kā vīriem iet ar pagraba meklējumiem?

Kaķītis ar saviem puišiem, specvienības vīriem, vietējiem zemessargiem un kinologu brigādi šobrīd pārmeklēja Piekrasti. Ja bērni bija ieslodzīti nezināmā vietā, Dieva un ļaužu aizmirstā pagrabā, viņiem draudēja nāve.

- Pagaidām nekā. Neviena pieturas punkta. Un nav kam paprasīt, visi iesaistītie jau viņsaulē. Ja nu vienīgi tev izdosies kaut ko uziet tajos papīros…

Kaut ko uziet tajos papīros… uziet papīros… Šajos?

- Krusttēv, ko Dambergs stāstīja Mikam? Par kādiem čekiem? Vai viņš neminēja vārdu “asenizācija”? Ja tā, tad maksājuma uzdevumā jābūt objekta adresei. Ja nav, tad vismaz kompānijas nosaukumam un datumam, un pēc tiem jau var atrast gan reisu, gan šoferi, gan vietu!

- Līzbet… Tu esi varens sievišķis! - Bass paķēra telefonu.

- Saki labāk - saimniecisks. Ar Melnupes ATU par atkritumu izvešanu karojot, ne to vien iemācīsies.

* * *

Bērnus atrada trīsdesmit kilometru attālumā no Kāpām, dziļi mežā, netālu no jūras, izbijušā cara laiku armijas barakā, kas virspusē nograuta, bet zem zemes pielāgota dzīvošanai.

Gaisu pievadīja speciāli sūkņi un caurules, ūdeni - vietējā spice, bet ar kanalizāciju nekas nebija darāms - nācās laiku pa laikam vietējās tvertnes izsūknēt un izvest.

Kā jau Anna bija paredzējusi, “zelta vedēju” firma Droši JP piederēja Pērkona holdingam. Izdzirdējis prasību nekavējoties izsaukt attiecīgā reisa šoferi un atklāt slepenā objekta atrašanās vietu, firmas direktors Āris Oliņš sākumā bija draudējis ar juristu, pieprasījis prokurora sankciju, solījis sūdzēties Eiropas Cilvēktiesību tiesā, bet, konfrontēts ar realitāti - iespēju kļūt par piecdesmit bērnu slepkavu - un ieraudzījis nepavisam ne draudzīgas uguntiņas melnā vilka Zorro acīs, aši kapitulēja un pat pieteicās par līdzbraucēju.

Brīdī, kad no pazemes velvēm tika izvesti četrdesmit septiņi novārguši bērni un pusaudži, Oliņa kungs saprata, ka viņa karjerai firmā Droši JP pienācis gals un turpmākos gadus debesis caur zviedru gardīnēm izskatīsies rūtainas.

- Es jums visu izstāstīšu! Es zinu daudz, ļoti daudz! Viņi pat nenojauš, cik daudz. Viņiem es vienmēr esmu bijis tikai prasts sūduvedējs, ar kuru pat nav jāsveicinās. Bet nu pietiek, nu es atmaksāšu! Man taču tas tiks ieskaitīts?

* * *

Divas dienas pēc Kāpu saimnieces Liliānas Pērkones un viņas draudzenes Ilgas Lokas naksnīgās bēgšanas pie kādas mazas Kurzemes viesnīciņas numura jau ceturto reizi klauvēja apteksne Lauma. Viņa bija pamatīgi saniknojusies.

Tas taču nebija normāli - ko tas klients no sevis iedomājas? Telpas ir regulāri jātīra, putekļi jāslauka, dvieļi jāapmaina, bet šis kā tāds kurkulis tup iekšā un pat neatsaucas.

Bet… varbūt atgadījies kas slikts? Pasarg’ Dievs, ja klients viņas dežūras laikā noliks karoti, dullā saimniece taču viņai atvilks no algas!

Izstāstījusi par savām bažām dežurējošajai administratorei, pašas miesīgajai krustmātei, Lauma pierunāja viņu paņemt centrālo atslēgu un nākt līdzi.

Tieši laikā, lai atrastu uz grīdas paģībušu (vai sazāļotu) jaunu meiteni, kura murmināja - sazvaniet Kārli…

Meitenes mantas, par laimi, bija turpat. Arī mobilais telefons, vienkārša, veca Nokia, kam taustiņi atbloķējās, nospiežot zvaigznīti. Līdzās Kārļa vārdam bija ,,love,,.

Pēc laimīgi atrastās Ieviņas brauca abi - gan dakteris Konrāds, gan Kārlis. Arī Līzbete posās līdzi, taču ģenerāļa un vecmāmiņas daudznozīmīgā krekšķināšana komplektā ar Kārļa rosīšanos lika viņai pēdējā brīdī pārdomāt.

Labi, lai jau skrien.

Labi vismaz, ka dakteris Konrāds mierīgs kā šķūnis.

Ne nu bija mierīgs, nekā. Tikai, vecāks un gudrāks būdams, zināja, ka vismaz vienam jāsaglabā veselais saprāts, lai kas. Ar pūčmājniekiem vienmēr kaut kas atgadījās - pie tā viņš divu gadu laikā bija pieradis. Bet galvenais - atšķirībā no Kārļa viņš nebija iemīlējies. Nu ko, izskatās, ka Mežāju pagasta priekšnieces Maigas Lācītes atvēlētā doktorāta papildplatība būs īsti laikā!

* *

Nevarēdama atrast citu nodarbi, Anna nolēma pagatavot vakariņas. Kaut kad taču viņi atgriezīsies un ēst arī gribēs!

Vismaz kaut kas darāms, lai nebūtu jādomā par Pērkonu, viņa nelietīgo galmu un dažu cilvēku vājību apmierināšanai ziedotajiem bezjēdzīgajiem upuriem.

Miku viņa nebija redzējusi kopš vakardienas, tikai dažbrīd saņēma pa kādai īsziņai ar lūgumu kaut ko pārbaudīt, sameklēt vai apskatīt.

* * *

Dambergs ar savējiem un Viktoru joprojām bija Piekrastē. Kāpās. Viņš nekādi nevarēja aizbraukt - neatkāpās sajūta, ka nav pamanīts kas ļoti būtisks.

Viktors, no sirds cenzdamies draugam palīdzēt, jau kuro reizi apstaigāja prāvo īpašumu, atkal un atkal liekot Zorro meklēt. Un atkal gudrais suns pārmetoši noskatījās saimniekā: - Nu, kāpēc tu mani āzē? Vismaz būtu kādu drānas gabaliņu vai mantiņu iedevis, lai zinu, kas jāmeklē…

Vēlāk neviens no viņiem nespēs atcerēties, kura prātā iešāvās ideja par Mežājos Pīcku klētī atrasto dinamīta ietinamo papīru. Kas zina, vai tā bija intuīcija, ilgos gados uztrenētā detektīvu nojauta vai kādas tālu esošas būtnes čuksts Damberga iztēlē. Tā vai citādi, viņi pamēģināja…

…un nu mēģinājuma rezultāts, sakrauts kaudzītē, ar izrautiem degļiem un atvienotiem vadiem, gulēja uz Damberga baltā busiņa grīdas, bet Zorro, ar abām kājām atspiedies uz sava laupījuma muguras, turēja guļus kādu vīrieti.

Viņš bija aizturēts brīdī, kad zem Kāpu akmens mūra centās ievietot spridzekli - trīs kopā satītus dinamīta gabalus, kam pievienota degmaisījuma kapsula, vads un miniatūrs palaidējmehānisms.

Zorro atrada vēl divdesmit trīs komplektus.

Vīrieša krūšu kabatā atradās autovadītāja tiesības un ID karte ar Valērija Tomčeka vārdu, pie jostas bija pistole Beretta 9 mm, elektrošoks un roku dzelži, bet ap kāju -siksna ar trim metamajiem nažiem.

Tā vien šķiet, ka Rembo būtu devies karagājienā, Dambergs nodomāja, ilgi un pētīgi vērdamies fotogrāfijā, tad ieslēdza savu planšetdatoru.

- Ļaujiet beidzot piecelties, es nebēgšu un nepretošos.

- Neiesaku pat mēģināt. Zorro ir ļoti mierīgs suns. Taču ātrs un spēcīgs.

- Un ļoti smags. Man laikam ir lauzts mugurkauls, -Tomčeks pasūrojās.

- Diez vai. Tad jūs tik mierīgi nerunātu. Augstākais -kāda riba. Gan jau līdz tiesai sadzīs, - Viktors paironizēja.

- Kādai tiesai? Jūs par ko? Cilvēks vairs nedrīkstēs mežā paelpot svaigu gaisu?

- N-nu, šādā tērpā, pilnā bruņojumā un apkrāvies ar dinamīta stieņiem?

- Tie taču ir mūžveci, no kara laikiem, butaforija! -Tomčeks iesmējās.

- To noteiks ekspertīze, nesatraucieties. Bet mēs parunāsim par jūsu darba devēju Jāni Pērkonu, kura īpašumu jūs nupat grasījāties uzlaist gaisā.

- Nepazīstu nekādu Jāni Pērkonu, un vispār - es šeit atrodos nejauši! - ar katru nākamo vārdu aizturētais kļuva arvien drošāks, nekaunīgāks un pat sāka smaidīt. Un nenolaida skatienu no Egona Damberga sejas.

Dambergs nelikās to manām, bet lietišķi skatījās datorā. Tad pacēla galvu:

- Skaidrs. Tātad jūs neesat Valērijs Tomčeks, apsardzes firmas JP Security priekšnieks. Starp citu, slikta sagatavotība - mēs jūs trīsreiz esam apšmaukuši - izvietojām kameras un mikrofonus gan jūsu saimnieka penthausā Rīgā, gan te. Un nu aizturējām arī pašu. Misija nav izpildīta, kareivi.

- Nezinu, par ko jūs runājat, - Tomčeka balss notrīcēja.

- Neko darīt. Būs jābrauc mums līdzi uz Lielo Māju un laiciņš jāpavada drošākā vietā. Jūsu šefam ir nelāgs niķis pa savējo pēdām palaist tīrītājus. Pēdējā laikā Pērkona holdingā strauji pieaugusi mirstība. Visas iespējas būt nākamajam.

- Un ko tu piedāvā? Pasargāsi, noslēpsi? - Tomčeks paņirgājās, pārgājis uz tu.

- Nē. Neslēpsim un nesargāsim. Taču jūsu palīdzību ņems vērā tiesa, - Egons Dambergs rāmi turpināja sarunu, ilgodamies, kaut te būtu Miks vai ģenerālis, bet vislabāk -Anna Elizabete. Ka tik nenotiek kaut kas nelāgs…

- Oi, tikai nevajag, komandieri Viņiem ir garas rokas, tik un tā visur atradīs.

- Mēs, protams, varam aizvest jūs uz laukiem, nobāzt kaut kur tālāk no acīm, bet visu dzīvi tāpat nevarēsiet slapstīties. Ja palīdzēsiet iesēdināt Pērkonu un viņa rokaspuišus, varbūt varēsiet mūža nogali dzīvot mierīgi.

- Da tu laikam joko? Viņam pieder puse Latvijas ar visām tiesībsargājošajām struktūrām. Varbūt tu pats nezini, kam strādā. Varbūt tu strādā viņam. Vai viņai. Tādus oligarhus kā viņi nevar iesēdināt. Tādus var tikai novākt kopā ar citiem kādā tusiņā, citādi to nevar atrisināt. Taču, cik zinu, viņš ir ārzemēs.

- Esat labi informēts, Tomčeka kungs.

- Darbs tāds - zināt. Es par saviem objektiem zinu visu, tu par savējiem - neko. Tev ir kāda nojēga, cik jūsu vidū svešo? Nostājieties taču reiz uz savām kājām un pārstājiet kalpot svešiem specdienestiem.

- Ko jūs ar to gribējāt teikt?

- Ko gribēju, to pateicu. Padomā pats - kam ir visvairāk naudas, vislielākās iespējas un sakari? No kurienes tas viss radies? Tieciet galā ar pagātni, pirms tā nav jūs piebeigusi.

- Vai jūs ar to domājāt Jāni Pērkonu? Vai jūs to varētu atkārtot tiesā?

- Līdz tai es nenodzīvošu. Tu pareizi teici, komandier, -es būšu nākamais! Un tāpēc man nav ko zaudēt, - atgāzies saliekamajā krēslā tā, ka tas nočirkstēja, Pērkona apsardzes priekšnieks bravūrīgi pārmeta kāju pār kāju. - Jautā!

- Kāpēc centāties uzspridzināt Kāpas?

- Šefiene lika. Teica - tā vajagot. Lai nekas nepaliek. Viņu nedrīkst neklausīt.

- Kāpēc nolēmāt izmantot dinamītu? Šādam mērķim C4 vai TNT būtu daudz ērtāki. Blīkšķis lielāks, efekts labāks, caurums lielāks. Būtu jauns ezers.

- Mums vajadzēja tā, lai domātu, ka tas bijis Pīcka. Ar saviem pašdarinātajiem spridzekļiem. Viņš mums reizēm izpalīdzēja… ar šādiem tādiem elektroniskiem pasūtījumiem. Bet viņa sencis klētī glabāja veselu arsenālu, zinājāt?

- Jā, paldies, atradām un aizvedām. Tikai dinamīts jau bija paņemts.

- Nu, to es… Khe-khe-khe… - Tomčeks ieklepojās. - Šef, iedod padzerties, rīkle sausa, nav tie gadi. Jābeidz smēķēt.

Dambergs aizgāja līdz busiņam un paņēma minerālūdens pudeli. Viņam arvien kāda kaste bija rezervē. Pasniedza Tomčekam, kurš, to abās rokās saņēmis, kāri dzēra. Tad, savādi pasmaidījis, noteica: - Nu, tas tad arī viss.

Tikai tagad Dambergs aizturētā lūpu kaktiņā pamanīja sīku brūcīti, no kuras sūcās tieva asins tērcīte. Viņi aizturēšanas laikā nebija kāvušies. Kas tas bija?

- Šef, nepārdzīvo, tu visu izdarīji pareizi. Un suns ir malacis. Tikai… es jūs pamanīju pirmais. Sapratu, ka neaiziešu, vilks noķers. Uzdevumu neesmu izpildījis, saimnieks mani tāpat novāks. Tad labāk pats, kā vecs afgānis. Mums toreiz deva ampuliņas… dažas saglabāju. Ciankālijs vecs nepaliek. Bet nu gan, šef, vaicā, ja zināšu - atbildēšu. Laika maz…

- Kurš uzsprāga Loka mašīnā, ja tas nebija Pīcka?

- Apbedītājs. Vitauts Gintars. Pārāk nevērīgi izturējās pret savu darbu.

- Kapos nometa zemē vizītkarti?

- Jā. Ar to taču viss sākās, vai ne?

- Nē, viss sākās ar prokuroru. Kurš nošāva Virsnīti?

- Ne-nezinu. Vot ķe hrest nezinu. Tas bija jāizdara man, bet, kad pie viņa aizbraucu, kāds jau bija pacenties. Atlika noorganizēt bēres.

- Kur ir Džems Pīcka?

- A nezinu. Vai es savam brālim sargs? Droši vien pie savas babenes, kur citur. Muļķis viņš ir. Muldētājs par simtu, darītājs par sūdu.

- Kas notika ar Dināru Loku?

- A nekas. Kaut kur slapstās. Gaida, kad māsa šo aiz ļipas pārvilks pār robežu. Bet nevilks. Un Lī ari šefu nevilks. Tā viņiem vajag… Dod vēl padzerties!

Tomčeks bija pietvīcis zili sarkans un nosvīdis, viņam trīcēja rokas.

- Prasi ātri, tūlīt būs cauri.

- Virsnīte?

- Es. Šefs lika aizmēzt pēdas. Aizbraucu pakaļ, aizvedu, noformēju.

- Spalviņš?

- Es. Tas bija viegli. Maita, bērnu bende! M-mmm, - viņš ievaidējās.

- Kas sadega Pīcku mājā?

- Mans stulbais pārinieks. Viņam… pēdējā brīdī sa-sava-jadzējās svētbildi. Dabūja ar baļķi pa galvu, tur viss uzliesmoja, nepaspēju izvilkt. Vot, i vsja kartiņa. Boļše kina ņe budet, - viņš nokrita no krēsla.

Jāņa Pērkona apsardzes dienesta priekšnieks Valērijs Tomčeks bija miris.

- Egu, kāpēc tu nemēģināji viņu apturēt? - kinologs Viktors drebošā balsī pavaicāja.

- To nebija iespējams apturēt. Pret to nav pretindes. Un tā ir pat labāk. Viņam.

- Tu viņu pazini? Viņš tevi uzrunāja -“komandieri”…

- Jā… Mēs kopā dienējām. Es, Valdis un Valērijs. Tur, karstajos punktos. Viņš bija… foršs vecis. Kārtīgs kareivis, uz ko varēja paļauties. Toreiz. Nezinu, kas vēlāk notika, mūsu ceļi pēc armijas pašķīrās. Es iestājos jurfaķī, pieteicos jaunās valsts policijā. Kur palika pārējie puiši, nezinu. Mēs cits citu pazaudējām…

Viktors klusēdams noraudzījās, kā Dambergs izņem no busiņa melno maisu, tad tāpat, ne vārda nesakot, palīdzēja iesaiņot nelaiķi un iecelt busiņā. Nevarēja taču atstāt te, tukša īpašuma vidū.

- Labi, ejam visu sabildēt un safilmēt, aizzīmogosim durvis un logus un brauksim mājās. Nudien, man šai dienai Pērkona un viņa ļaužu ir par daudz.

- Egu, ko viņš gribēja pateikt ar - “cik jūsu vidū svešo” un “nostājieties taču reiz uz savām kājām, pārstājiet kalpot svešiem specdienestiem”?

- To arī pateica. Tieši to, par ko mēs pēdējā laikā satraucamies. Par to, kas notiek mums degungalā un pret ko mēs neko nespējam iesākt. Gandrīz neko.

29. nodaļa. Viņš bija Tīrītājs

“Man pietrūkst tās vecās mājas un rožu.

Vienas rozes’’

Vakariņas bija gatavas un gaidīja ēdājus, taču visi bija pazuduši. Ģenerālis ar baronesi, Omīti un Bišu Miķeli bibliotēkā aiz slēgtām durvīm par kaut ko dedzīgi diskutēja. Kārlis ar dakteri Konrādu doktorātā rūpējās par Ievu.

Miks bija piezvanījis un ātri nobēris kaut ko par mirušo, kas jāaizved uz Rīgu, Dambergu, kam nepieciešams mierinājums, un zvērīgi izsalkušiem puišiem, kuri esot ceļā uz Pūču salu, lai izēstu tukšu ledusskapi un pieliekamo.

Hmm… cepeškrāsni viņš nepieminēja, taču tieši tur slēpās visi labumi.

Anna Elizabete, vectēva dienasgrāmatu pētīdama un pa rokām ņurcīdama, kaut kā bija atlocījusi aizmugurējo vāku. Gribēdama to iztaisnot, pamanīja, ka vāka oderes līmējums atnācis vaļā, bet starp slāņiem kaut kas vīd.

…Mēs nedrīkstam aizmirst Gulagu un represijas, Polijas un Vācijas sadalīšanu. Mēs nedrīkstam aizmirst Čehoslovākiju un Ungāriju. Mēs nedrīkstam aizmirst cilvēka cieņas iznīcināšanu un dzīvības devalvēšanu.

…Es redzēju Nirnbergu. Es tur biju. Tās bija šausmas. Ko viņi darīja ar cilvēkiem!

Un cik daudz vēl mēs nezinām. Bet es zinu daudz vairāk. Arī to, ko darīja uzvarētāji. Tas viss ir dokumentēts. Kad būs Nirnberga tiem otrajiem? Vai es to piedzīvošu?

…Pasaulei ir pārāk īsa atmiņa. Gaisā atkal vējo kara dūmi. Okeānos un taigās izmēģina jaunas nāves. It kā nepietiktu ar Hirosimu un Nagasaki. Ar Drēzdeni, Frankfurti, Londonu, Birmingemu… Ar Rēzekni, Liepāju un Jelgavu. Es to redzēju, un man tas joprojām sāp.

…Problēma nav tikai jaunos karos, bet audzināšanā. Šodienas jauno paaudzi audzina necienīgi, ar meliem, izlikšanos un viltus mācībām. Labo izsmej un pasludina par vārguļu daļu, toties ļaunums un cinisms triumfē.

…Audzināšanai jābūt kopīgai lietai, kur visi iesaistās ar vienotu mērķi, bet, kamēr kāds cer no tā piebāzt kabatas, rezultāta nebūs. Te patiešām jāpamācās no padomju propagandistiem, kā tie mācēja ieaudzināt patriotismu.

…Ne Latvijā, ne Krievijā, ne citās Austrumeiropas valstīs vairs nav inteliģences, kas spētu nodrošināt nākamo paaudžu tikumīgu un sabiedrībai labvēlīgu dzīves skatījumu.

…Drīz kritīs priekškars un bruks mūri. Baidos, ka līdz ar to sagrūs pēdējās barjeras, kuras mēs centāmies noturēt. Ja te sāks valdīt divu čūsku kalpi, viss būs zaudēts.

…Eiropa atkal sāk apvienoties. Tas mani biedē vairāk nekā jauns karš. Vispirms smagās rūpniecības sešinieks - Vācija, Francija, Itālija, Nīderlande, Beļģija, Luksemburga - un ekonomisko interešu aizsardzība. Tad Romas līgums.

Un tad viņi sāks veidot globālo valdību. Nemanāmi - caur kultūru, kino, literatūru… Reiha baisās idejas joprojām dzīvas.

…Pār robežām atkal plūst bēgļi. Robežas tiek izdzēstas. Nācijas sajaucas uzspiestas draudzības vārdā. Mazo tautu valodas iznīkst. Un būs vēl trakāk, šis ir tikai sākums. Kāpēc mēs nevaram mierīgi dzīvot katrs savās mājās?

Kad, kad vecaistēvs to bija rakstījis?

Tas bija viņa rokraksts, lapiņa izskatījās pēc tāda kā kopsavilkuma cauri laikiem. Bet - tā bija šodiena!!!

Beidzot pienācis laiks parunāt ar vecmāmiņu.

Viņai tas jāuzzina!

* * *

- Vecmāmiņ, man ar tevi jārunā. Tagad un tūliņ, - Anna Elizabete pieklauvēja pie bibliotēkas durvīm un pavēra tās šaurā spraudziņā. Iekšā viss sastinga, balsis apklusa. Pārkāpusi pār slieksni, viņa saprata, kāpēc.

Uz lielā rakstāmgalda gulēja tas pats sainis, ko pirms vairākām nedēļām kādu nakti baronese, Bišu Miķelis un Egons Dambergs bija iznesuši no pazemes ejas, kurā Annai Elizabetei līst bija stingri noliegts.

Sainis bija atvērts - attīts. Ārpusē - impregnēts, ūdensizturīgs telšu audums, iekšpusē - divas kārtas brezenta un biezs kara laika papīrs. Iekšā - pagājušā gadsimta četrdesmito gadu kinokamera, filmaparāts un divdesmit ruļļi cieši noslēgtās alumīnija kārbās. Anna nodrebēja - tas nevarēja būt nekas cits kā vien vectēva mantojums. Tā arhīva daļa, kas joprojām nebija atrasta un kuru viņam toreiz nebija iespējas aiztransportēt pārāk lielo izmēru un svara dēļ.

- Līzbetiņ, tu nāc kā saukta! Mēs te strīdamies, ko ar to visu iesākt, - Anna Roze viegli sabiedriskā tonī iesāka, taču viņas acis raudzījās tramīgi.

Vai mazmeita nedusmosies par tik ilgi slēptu patiesību?

- Ak tā. Kā saukta. Laikam jau tāpēc jūs, četri sazvērnieki, ieslēdzāties?

- Lūdzu, nesāc! Mums vajadzēja aprunāties, lai saprastu, ko darīt… ar pagātni. Šis atradums nav vienīgais. Tu esi aizmirsusi skapi. Mežāju pagasta arhīva skapi. Ari tajā ir daudz kā tāda, par kā nodošanu atklātībai vēl jāpadomā. Žēl vienīgi, ka tur nav…

- …trīs plānu mapīšu, to tu gribēji teikt, vecmāmiņ? Ir! -Anna Elizabete gaiši pasmaidīja. - Es tās tovakar paņēmu. Tāpat kā tu bažījos par to, ko tās varētu atklāt par Pūču Māju, Dzirnavām un Priedītēm un to ļaudīm. Izlasīju, ieskenēju un jebkurā laikā varu nolikt atpakaļ. Viss ir kārtībā. Mums nav par ko kaunēties. Tikai… es tur neatradu gandrīz neko par savu vectēvu. Kāpēc tā? Viņš taču kādu laiku te dzīvoja un strādāja, vai tiešām nekas nav palicis?

- Vispirms ļauj uzdot tev vienu jautājumu, tad apsolos atbildēt uz visiem tavējiem, - ģenerālis Bass iekodās neaizkūpinātajā pīpītē. - Saki, vai tad, kad pirmoreiz redzēji Arhīva skapi, tur bija Kalniņu un Mazkalniņu mapes?

- Bija. Redzēju pati savām acīm.

- Bet tagad to tur nav. Pēc pārvešanas tā bija pirmā lieta, ko gribēju izdarīt, - ieskatīties savu māju un dzimtas vēsturē, un… nekā, - viņš noplātīja rokas.

- N-nu, krusttēv, man šķiet, ka šis jautājums jāadresē Kaķīša kungam. Mēs laikam visi esam domājuši vienādi. Pareizi teica Bajārs par tām bailēm, kas sēž katrā no mums, spiež ciet rīkli un zog elpu. Lai tikai nesāktu runāt, nenonāktu līdz patiesībai un nenosauktu tos vārdus, kurus daudzi gribētu noklusēt. Laikam jau šīs bailes dzīvo arī mani,

Mikā un jūsos, ja reiz mēs visi savus atradumus tik rūpīgi esam slēpuši. Viss, es vairs neslēpšos! Vecmāmiņ, es tev gri bētu kaut ko parādīt. Nē, nevis parādīt, bet iedot izlasīt. Tā ir vecātēva dienasgrāmata, kuru viņš rakstījis no 1945. gada līdz 1989. gadam. Un vēl tur ir viena lapiņa, kas izskatās pēc tāda kā… pareģojuma, kā pravietojuma. Bija ielīmēta klades aizmugurējā vākā. Bet skaties… skatieties paši.

- Baidījos, ka nesagaidīšu, - Anna Roze pasmaidīja.

- Kā? Tu zināji par tās eksistenci? - Anna iepleta acis.

- Zināju, jā. Leontīne Volfa savā pēdējā vēstulē man par to uzrakstīja. Arī par vēl dažiem Bergu dzimtas papīriem, kurus atradusi Berghofā. Un, protams, par savām aizdomām pret Rolandu un viņa sievu - par to, ka viņi varētu mēģināt to nogalināt. Tāpēc nolēmām, ka tev jāaizbrauc turp un jāparaugās ar savu aci, kas notiek un vai tiešām ir iemesls satraukumam. Diemžēl bija gan.

- Un es visu salaidu dēlī, laikus nesapratu, kas notiek, Anna sadrūma.

- Muļķības! Tu tur neko nebūtu varējusi izdarīt, pat ja būtu ieradusies mēnesi agrāk. Notika tas, kam bija jānotiek. Un tu to lietu spoži atklāji.

- Labi, bet kāpēc tur atradās mana vectēva… tava vira pieraksti? Vai tiešām viņš mūža otro pusi tā vienkārši nodzīvoja Austrijā, neliekoties ne zinis par tevi, mammu, mani… kad es jau biju piedzimusi?

Baronese Anna Roze dziļi ievilka elpu un, kā palīdzību meklējot, paraudzījās uz ģenerāli Kārli Basu. Bišu Miķelis pikti nokrekšķinājās un dziļi ievilka elpu…

- Līzbet, ar tavu atļauju turpināšu es. Redzi… ir vēsturiskas situācijas, kad cilvēks nedrīkst atklāt pat to, ka ir dzīvs, par atrašanās vietu nemaz nerunājot. Tavs vectēvs bija…

- …spiegs?!

Tātad taisnība ļaužu runām. Nez kuras puses spiegs?

- Nē, viņš nebija spiegs. Viņš bija… tīrītājs. Viņi stāv pāri robežām un nācijām.

- Ko tas nozīmē? Man likās, viņš bija Times žurnālists?

- Viņš tas tiešām bija. Turklāt izcils žurnālists, kurš spēja sagatavot reportāžu pat no elles. Viljams Stouns ne tikai rakstīja, bet arī fotografēja - viņa veikumu mēs redzējām jau pirmajā atrastajā arhīvā. Un nu, kā izrādās, arī filmēja. Mēs vēl neesam vēruši vaļā šīs kārbas, lai nekaitētu to saturam. Sazvanījos ar Kino un foto arhīvu, viņi apsolīja palīdzēt ar tehnisko apstrādi un digitalizēšanu, tam vajadzīga speciāla aparatūra. - Pamanījis Annas noraidošo sakustēšanos, Bass nomierinoši pacēla roku. - Nebaidies, sarunāju arī, ka mēs visam procesam varēsim būt klāt, tā ka nekas nekur nepazudīs. Apmierināta?

- Mhm. Un tomēr - kas ir tīrītājs? Krusttēv…? Kāds manam vectēvam, kurš bijis tīrītājs, sakars ar šodienas tīrītājiem, kuru nepieciešamību laiku pa laikam piemini tu?

- N-nu… Dāmas, drīkst, es aizkūpināšu? - viegli trīcošiem pirkstiem piebāza savu apgrauzto pīpīti, aizdedzināja, uzpakšķināja un ievilka dūmu. Visi pacietīgi gaidīja un klusēja. - Tad klausies, jaunā dāma. Tīrītāji bijuši visos laikos. Tie ir tādi kā sargi, kuru pienākumos ietilpst vērot, lai ļaunums nepārsniedz kritisko atzīmi un, ja tā notiek, to likvidēt. Tīrītājam jābūt ar ārkārtīgi augstu morāli, ļoti cilvēcīgam, empātiskam un tajā pašā laikā vēsi objektīvam. Viņam nedrīkst būt māja, ģimene vai emocionāla piesaiste kādam citam cilvēkam. Viņš ir vientuļnieks. Profesionālis. Un - nē, viņš nav spiegs, izlūks, algots slepkava vai specaģents. Tīrītājs spēles laukumā parādās tikai tad, kad vairs citādi nevar, kad bez viņa var notikt katastrofa.

- Tu gribi teikt, ka viņam ir tādas kā Glābēja-Soģa funkcijas? - Anna neticīgi vaicāja.

Pārāk jau nu izklausījās pēc pasaciņas maziem bērniem.

- Zināmā mērā - jā. Neminēšu ne konkrētas lietas, ne valstis, ne uzvārdus, taču, ja vēlreiz pārlaposi to gadu vēsturi, iespējams, atradīsi daudz brīnumainu, loģiski neizskaidrojamu lietu, kas krasi mainījušas vēstures gaitu.

- Gribi teikt, ka no vectēva bija atkarīga pēckara vēsture?

- Ne tikai no viņa, bet arī no viņa, - ģenerālis pamāja.

- Vecmāmiņ, un tu zināji? Un nevienam neko neteici?!

- Apsolījos klusēt. Viņš man bija izskaidrojis šīs parādības būtību, un es to sapratu tā - reizēm vispārcilvēciskais ir svarīgāks par individuālo. Ja tu zinātu, ka ar savu darbību vai bezdarbību vari izglābt vai pazudināt tūkstošus, ko tu darītu, Līzbet? Tu zini, un es zinu… Viņš arī zināja.

- Un jūs… nekad vairs neredzējāties? - Anna uzdrošinājās pajautāt, baidoties večiņu satraukt, taču viņu pārsteidza šķelmīgās dzirkstītes Annas Rozes acīs. Nevar būt!

- Kā nu ne. Redzējāmies. Trīs reizes. Vienreiz Rīgas ostā sešdesmitajos, kad ekskursantu grupas no pūstošajiem Rietumiem sāka regulāri braukt pie mums, lai pārliecinātos, cik padomju valstī visiem laimīga dzīve. Es viņu redzēju tikai pa gabalu, uz kuģa klāja… Mēs ar Rozmariju abas viņu redzējām. Viņš mums pamāja. Toreiz jau visi māja - tā vajadzēja. Tā mēs izrādījām draudzību pasaulei.

- Mamma arī redzējusi vectēvu? - Annai aizrāvās elpa.

- Jā, taču viņa to nezina. Tāpat kā viņa neko nezina par Tīrītāju. Un lai tā paliek. Viņa… nu, viņai tas nenāks par labu. Apsoli, Līzbet?

- Protams. Jā. Un kad bija pārējās reizes? - Anna vaicāja, lai gan kaķu skrāpji liecināja - zemapziņa nojauš atbildi.

- Pusgadu pēc tavas piedzimšanas vectēvs bija Rīgā. Ar tūristu grupu. Ar tevi ratiņos pastaigājāmies pa Mežaparku un ilgi runājāmies. Nezinu, kā viņam to izdevās izkārtot, bet - jā, tās bija trīs jaukas stundas, nozagtas laikam, varai un pienākumiem. Trīs stundas, kas piederēja tikai mums.

- Vecmāmiņ, tāpēc tu pie pirmās izdevības aizbrauci uz Londonu, pie Veckundzes? Gribēji būt tuvāk savai ģimenei?

Uzdevusi šo jautājumu, Anna pati juta, cik tas ir raupjš. Jo nekas nebija ne tik vienkāršs, ne viennozīmīgs. Līdz ar Gorbačova perestroiku robežas saļodzījās, un daudziem radās vienreizēja iespēja aizbraukt uz ārzemēm, pie tur palikušajām ģimenēm. It kā viesos. Lai gan bija skaidrs, ka daudzi šo iespēju izmantos, lai aizbrauktu un paliktu. Arī Anna Roze Berga.

Aizbraukusi apciemot gandrīz simts gadus veco māti Annu Mariju, kura viena pati dzīvoja savā prāvajā Londonas dzīvoklī, viņa nevilcinoties nolēma palikt tur. Politiskais režīms ar represijām mājiniekiem vairs nedraudēja, turklāt - viņa zināja to, ko zināja. Tos maģiskos vārdus, ko šķiroties bija teicis vīrs - lai kas notiktu, esmu par tevi parūpējies - un kas līdz šim bija piepildījušies.

- Tā varētu teikt, jā. Taču - arī jūs bijāt mana ģimene. Tāpēc mēs ar Veckundzi izdarījām visu, lai Bergi atgūtu īpašumus un tu, kad pienāks laiks, mantotu Pūču Māju un salu. Šajā lietā mums ārkārtīgi palīdzēja Mazkalniņu ļaudis, gadiem pieskatot un apsargājot šo māju. Žēl tikai, ka Zelmiņa tā… Nezinu, kāpēc viņa pret mums tik naidīga. It kā mēs viņai būtu ko nodarījuši…

- Tas ir viņas ērcīgais raksturs, Anna Roze. Māsai kopš bērnības visi ir slikti, sākot no manis, beidzot ar pašas vīru un dēliem. Tāpēc jau visi mūk no turienes neatskatoties… Viņa ienīst mani par to, ka ievilku Miku policijā, dusmojas uz Miku par to, ka dēls tik daudz strādā un neaizskrien ciemos, bet, kad aizskrien, savukārt dusmojas par to, ka viņš skriešiem un aulēkšiem cenšas apdarīt mūžam neapdarā-mos darbus, nevis laiski vaļojas un pļāpā.

- Krusttēv, lūdzu, pasaki man atklāti - vai tu un Miks ari esat tīrītāji?

Annas tiešais jautājums veco vīru atstāja vaļēju muti.

Ko teikt, ko neteikt?

- Līzbet… tas nav tik vienkārši…

- Nē, tas ir tieši tik vienkārši, kā es pajautāju! Es apzinos, ka šis ir cits laiks, citi apstākļi, citas tehnoloģiskās iespējas, bet tik un tā - mēs visi reizēm gaidām brīnumus, un tie reizēm notiek. Tātad - kāds tos paveic. Un tā…?

- Anna Elizabete, liec Kārlim mieru! Vēl nav pienācis laiks. To mirkli tu garām nepalaidīsi, apsolu, - klusi pienākusi, vecmāmiņa viņu apskāva un sāka aijāt, ļaudama pār mazmeitas vaigiem ritēt saviļņojuma un šī brīža nozīmīguma asarām. Pārējie izgāja, viņas palika divas vien.

- Tu nepajautāji par trešo reizi, - vecmāmiņa smaidīja.

- Es… laikam zinu. Jūs redzējāties Berlīnē, toreiz, kad krita Berlīnes mūris. Un drīz pēc tam vectēvs nomira.

- Jā. Par laimi, mēs paspējām. Satikties. Būt klāt notikumā, kas mainīja visu pasaules vēstures gaitu - nezinu tikai, vai uz labu vai ļaunu. Izrunāties. Jā, paspējām arī viens otram palūgt piedošanu un piedot.

- Par ko tad tev būtu bijis jālūdz viņam piedošana? Par to, ka visu mūžu biji viena, gaidīji, dzīvoji sapņos un atmiņās? Par to, ka toreiz viņa dēļ…

- Nevajag par to, bērns. Tas ir aizmirsts. Bet to piedošanu… par dusmām, par egoismu, par nevēlēšanos otru saprast un iejusties otra ādā. Tu domā, viņam tā bija viegli? Tik taisnprātīgam, tik ļoti patiesību un cilvēkus mīlošam, tik ļoti alkstošam sakārtot pasauli un palīdzēt cilvēkiem? Starp citu, šī īpašība tevī no viņa un no tava tēva, profesora Rožkalna. Viņi abi ir ļoti līdzīgi. Mēs ar Rozmariju esam tādas - vēsākas, egoistiskākas…

- Tu neesi ne vēsa, ne egoistiska! - Anna iebilda.

- Lai nu tā būtu, lai nu būtu, - večiņa paplikšķināja pa viņas roku. Un tad pilnīgi negaidīti piebilda: - Līzbet, ja tu šogad neapprecēsies, es… tevi nopēršu. Vai jūs ar Miku maz zināt, ka Kārlim ar Ievu Ziemassvētkos būs kāzas?

- Ko-a? - Annai Elizabetei atkārās žoklis.

Kārlis precas?! Viņas mazais Kārlēns?!

Anna Roze iesmējās.

- Es tev jau nez cik reižu esmu teikusi - nevis ko-a?, bet kā, lūdzu? Jā.

- Vāks! Pasaulei gals klāt. Re, kur brauc Kaķītis ar vīriem. Ejam vakariņās!

Un pilnīgi necienīgā veidā, atstājot vecmāmiņu vienu, Anna izšmauca laukā.

* * *

- Pēdējo notikumu kontekstā varam secināt piecas lietas.

Pirmā - Pērkons ir zaudējis pēdējās spožuma paliekas ne tikai mūsu acīs, bet arī likuma priekšā, izsludināts starptautiskajā meklēšanā kā ļoti gudrs, bīstams noziedznieks, un, domāju, neatradīsies neviens pie veselā saprāta esošs jurists, kurš riskētu ar savu vārdu un reputāciju, viņu aizstāvot. Jo nu jau runāt ir sākuši visi - gan taksisti, gan kanalizācijas mašīnu šoferi, gan bērnu nama auklītes, gan paši bērni. Ja godīgi, es šobrīd negribētu atrasties ģenerāļa Bozes vietā, viņš viens cīnās ar presi. Kā velns. Atkal kāds nopludinājis informāciju, ko varējām zināt tikai mēs un… pašas iesaistītās personas, - Kaķītis nodrebinājās un gluži vienkārši palūdza Annai Elizabetei, - Līzbet, man drausmīgi lauž kaulus, vai tev nav atlikusi kāda lāse Trejdeviņu?

- Man ir kaut kas daudz labāks - Trejdeviņi, karsta vanna, gulta un Grāfs!

- Paga, gulta vēl nespīd, jātiek galā ar astēm! Otrā lieta -Liliāna Pērkone. Lai cik naudas būtu viņas kontā, vienai pašai ar trim bērniem un apjomīgu bagāžu būtu grūti pārvietoties gan ar savu auto, gan ar sabiedrisko transportu. Turklāt trīnīši nav tā parādība, ko varētu nepamanīt…

- Es teiktu - jāmeklē divas, varbūt pat trīs sievietes, no tām viena - rudiem, paīsiem matiem. Iespējams, viņām un bērniem varētu būt citas identitātes, - Anna domīgi teica. - Visticamāk, viņas jau atrodas ārpus Latvijas. Atcerieties, Liliānai pieder tūrisma firmu daļas - vai gan viņai grūti savām vajadzībām nofraktēt kādu no mazajiem ceļotāju busiņiem ar visu šoferi? Turklāt - nekur nav teikts, ka dāmas ceļo vienas pašas, pavisam bez vīriešiem. Iespējams, kaut kur Kopenhāgenā, Stokholmā vai Vīnē viņas pie kafijas tases gaida divi biznesa partneri, kas amatu savienošanas kārtībā ir arī viņu vīri. Vēl ir. Taču nav teikts, ka drīzumā viņus nevarētu nomainīt kādi citi, jaunāki un glītāki… Kur, piemēram, šobrīd atrodas Igors Boicovs?

Kaķītis pret savu gribu iesmējās:

- Kopš aizvakardienas atvaļinājumā.

- Un droši vien jau ar lielu čemodānu ārzemēs?

- Vēl nav, bet rīt agri lidos uz Londonu.

- Hmm… varbūt mums derētu aizskriet līdz Londonai? Tur būs sākušās Ziemassvētku izpārdošanas. Es tev nopirktu džemperi ar briedi Rūdolfu, - ieraugot Mika iztrūcināto sejas izteiksmi, pārējie uzsprāga smieklos. - Labi, Kaķīt, mēs varam braukt uz Londonu abi ar Dambergu.

Egons grīni pasmīnēja.

- Ka tik ne tā, - Miks norūca. - Pagaidiet ar to braukšanu! Man vēl daži jaunumi. Bet, ja negribat dzirdēt, varu iet gulēt. Man te solīja vannu, gultu un suni par sildītāju…

- Labi, vecais, nestiep kaķi aiz astes, - Dambergs pakaci-nāja draugu. - Stāsti!

- N-nu… trešā lieta ir tāda, ka mūsu kopīgā draudzene Dagne Brensone šorīt sarīkoja traci Lielajā Mājā, pieprasot viņu ielaist Inta Lokmēļa datorstudijā, jo viņai tur palikušas dažas vitāli svarīgas mantas, kas viņai tieši tagad vajadzīgas kā ēst, nē, vēl vairāk - no tām atkarīgs viņas garīgais līdzsvars, darbs, veselība, dzīvība un labklājība. Vispār - tā esot viņas studija un mantas, viņai uz tām ir tiesības, tā teicis advokāts. Lai nu mēs esot tik laipni un aizvedot viņu līdz datorbirojam, varot nākt līdzi, ja neuzticoties. Norīkoju Ritvaru Zariņu, lai pavada brēcošo kundzīti līdz nelaimīgajai mājai un ielaiž iekšā. Galu galā - Egons un Kārlis visu pārbaudījuši, un, cik zinu, nekā tā-ā-ā-da tur nevarēja būt.

- Un? Ko viņa paņēma? - Anna Elizabete pagriezās pret lielo puisieti, kas mulsi pietvīka.

- Paciņu higiēnas mantiņu no atvilktnes, - viņš izstostīja. - Un viss.

Paciņa tamponu. Lielisks veids, kā samulsināt jaunu, pieklājīgu puisi. Ieraudzījis ko tādu, normāls vīrietis neuzkrītoši novēršas, ļaujot sievietei ar šo delikāto lietu tikt galā bez lieciniekiem. Īstais brīdis kaut ko paņemt vai… nolikt.

- Ritvar, vai Dagnei bija soma? - viņa nevērīgi pavaicāja.

- Jā, visai prāva. Bet kā jūs to zinājāt? - puisis izskatījās dziļi nelaimīgs.

- Vai, projām ejot, soma nelikās vieglāka… tukšāka?

- Līzbet, ko tu gribi teikt? - Kaķītim kļuva karsti.

- Tikai to, ka datortelpā, iespējams, nācis klāt kāds paprāvāks priekšmets.

- Skaidrs. Starp citu, Brensone rīt lido uz Kopenhāgenu.

30. nodaļa. Viss tavās rokās

- Izskatās, ka gājputnu sezona pilnā sparā, drusku pavēlu gan, - Anna kāri pastiepās pēc ceptā vistas spārniņa, kas vientuļš gulēja cepeštraukā.

Viss lielais putns nemanāmi un neizskaidrojami bija iztvaikojis kopā ar karstajiem salātiem, kartupeļiem mundierī, divu veidu zaļajiem salātiem un ābolkūku. Taču, kā šķita, bijis par maz, jo visi joprojām snaikstījās gar galdu -mērcēja maizes gabaliņus salātu mērcē, vistas mērcē, skrubināja no cepeštrauka burkānu un sīpolu kriksīšus.

Vajadzēja divas vistas. Bet spārnu viņa neparko neatdos!

- Krustdēl, neblenz uz vistu, ļauj Līzbetei paēst un stāsti tālāk ceturto un piekto jaunumu! - ģenerālis Bass izglāba kļūmīgo situāciju.

- Lai notiek! - Kaķītis demonstratīvi skaļi norija siekalas. - Ceturtais jaunums ir tāds. Badīgais baņķieris Tusovskis noindēts ar to pašu indi, ko pašnāvībai izmantoja Pērkona apsardzes priekšnieks Valērijs Tomčeks.

- Puslīdz droša saikne, lai gan nav tiešs pierādījums. Vai viņš tur bija, nu, pilī, pieņemšanā? - Bass pavērās uz Dambergu un Mazo Kārli.

- Iziesim cauri visām fotogrāfijām un video gabaliņiem. Ja bija, atradīsim, - Dambergs paņēma planšeti. - Taču pat tad, ja nebija, nedomāju, ka Latvijā uz visiem stūriem mētātos bijušo specvienību kareivju “sarkanā koda ampulas”. Jau toreiz tas bija ļoti specifisks ekipējums.

- Un visbeidzot… piektais, - Miks dziļdomigi iepauzēja.

- Džems Pīcka šobrīd sniedz liecību mūsu mazajam iecirkņa inspektoram Gunāram Kalniņam.

Zaķīšu Juris, atmiņu dzīts, nolēmis aizstaigāt līdz bijušā drauga mājām un atradis tur Vecā Jāzepa “pazudušo dēlu” sēžam uz akmens un raudam. Bijis ne savā prātā, murmulējis kaut ko par vainu, lūdzis tēvam piedošanu par miera traucēšanu, metis krustus un dievojies, ka viņš nevienu neesot nogalējis, gribējis tikai uzkonstruēt dronu, ar ko filmēt jūru un kāpas. Zaķītis nekavējoties zvanīja Gunāriņam un man. Sarunājām, ka viņš Pīcku paturēs arestantu kārbā.

- Viņš ir muļķis, bet nav slepkava, - ierunājās Anna.

- Vienkārši Džems Pīcka ir nelaimes putns, kurš vienmēr trāpās neīstajā vietā, neīstajā laikā. Domāju, ka varēja būt tā - kad viņa šķietami labākais draugs Dinārs Loks, tikko nošāvis prokuroru Vitoldu Virsnīti un nezinādams, ko lai dara, aklā izmisumā izmuldējās jaunajam Pīckam, tas pilnīgi nesakarīgi izvāvuļoja, ka Mežāju kapos pirms trim dienām guldīts viņa vecais. Un aizmirsa. Loks šai domai pieķērās un aizjoņoja pie māsas pēc palīdzības. Tā norīkoja Tomčeku, un lieta bija darīta. Droši vien pats Džems kādā brīdī būs izstāstījis Lokam par munīciju, ko savādnieks Jāzeps no kara laikiem glabājis klētī, bet Loks to savukārt atklājis māsai - pateicībā par izlīdzēšanu. Ieroči noder vienmēr. Tik nu mīļā māsiņa viņu pašu aizsūtījusi tiem pakaļ, norīkojot līdzi Tomčeku ar palīgu. Loks savukārt no savas puses paķēris līdzi Pīcku, bet Dagne Brensone viņus turp laipni aizvedusi ar savu zaļo vabolīti. Tāpēc Mežāju ļaudis todien bija redzējuši gan Džemu Pīcku, kuru tā grauza sirdsapziņa, ka bija lopiski jāpiedzeras, gan Loku, sievieti un mašīnu. Bet divas moču sliedes virzienā uz Vientuļnieka būdu atstāja Pīcka un Loks. Acīmredzot reanimējuši Džema vecos braucamrīkus…

- Viss, es sniedzu atlūgumu un eju izdienas pensijā! -Kaķītis iesaucās. - Šis ēdelīgais sievišķis, kurš manu acu priekšā airējas ar pēdējo neapēsto spārniņu un nedod man Trejdeviņus, tagad ņem un izstāsta visu notikumu tā, it kā pati būtu stāvējusi blakus un lūrējusi pār plecu. Nu, tad saki, gudriniece, kāda mārrutka pēc Dināram Lokam vajadzēja nošaut prokuroru Virsnīti?

- Māsu dēļ. Precīzāk, vienas māsas - Rudītes - un viņas meitas Viviānas dēļ. Uzzinājis, ko Pērkons nodarījis mazajai, kā prokurors Virsnītis par viņu publiski paņirgājies un kā Pērkons turpina mierīgi dzīvot savā karalistē pie otras māsas sāniem, viņš nolēma darīt tam galu. Reizi mūžā sadūšojās un nošāva varmāku. Domāju, ka tāda kalibra mediju koncerna īpašniekam kā Loks nebija grūti sarunāt privātu tikšanos ar prokuroru - lai apspriestu, nu, vienalga ko.

- Nu, šo versiju varēsim pārbaudīt tikai tad, kad noķersim Loka kungu.

- Viņš nebūs jāķer, - Anna grozīja Mika dāvāto gredzenu un lūkojās tā tumši sarkanajā akmenī. - Atnāks pats. Kad sapratīs, ka visi viņu uzmetuši un atstājuši bez graša kabatā.

- Cilvēks ir tāds pats lopiņš kā tie, kam četras kājas. Tās pašas emocijas, tie paši fizioloģiskie pamati. Tās pašas pirmatnējās bailes, prieks, mīlestība. Tikai plāna smadzeņu garoziņa mūs atšķir no vairuma mugurkaulnieku, bet arī ne no visiem, - Mazais Kārlis apcerīgi grozīja rokā tasīti. - Gan cilvēkam, gan kustonim nosacījuma reflekss darbojas vienādi - būt vajadzīgam savējiem, savam baram.

- Tu to par Loku? - Miks aizdomīgi viņā palūkojās.

- Arī. Bet ne tikai. Mēs visi gribam būt vajadzīgi, bet, ja mums šo iespēju liedz, iznīkstam un sačokurojamies. Cilvēks, kurš atstumts no bara, meklēs savējos…

Tovakar, gulēt ejot, Anna Elizabete piespiedās Mikam maigāk nekā citkārt, silti viņu sasedza, apķēra un, prātā spēlēdamās ar Kārļa izteiktajām domām “mēs visi gribam būt vajadzīgi” un “cilvēks meklēs savējos”, saldi aizmiga piecbalsīga šņācējorķestra pavadībā.

* * *

Rīts pienāca agrs, skarbs un skaļš.

Piecos un septiņās minūtēs uz Kaķīša mobilo piezvanīja Lielās Mājas dežurants - saņemta ziņa no Kopenhāgenas -lidostas novērošanas kameras fiksējušas divas dāmas ar pieciem maziem bērniem, divi izskatījušies neveseli.

Līdzīgs ziņojums vakar saņemts arī no Londonas reisa stjuartes - pēc nolaišanās būšot vajadzīga mediķa palīdzība. Divas sievietes ar bērniem.

Vecākās sievietes divām meitiņām bijusi nelaba dūša, viņas vēmušas. Māte no hospitalizācijas atteikusies, mediķi uz vietas snieguši visu iespējamo palīdzību, tad nogādājuši dāmas ar bērniem viesnīcas lidostas luksusa numurā, kur visi atpūtušies. Šorīt agri no rīta grasījušies turpināt ceļu -dāmām bijušas biļetes uz Bangkoku.

Taču par iekāpšanu atbildīgā dežurējošā stjuarte, saņemot pārbaudei dokumentus un biļetes, pamanījusi, ka abas meitenītes ir nedabiski sarkanas, uzpampušām sejiņām un sasprēgājušām lūpām, bet trīs mazie puikas guļ tā, ka neatmostas. Viņai tas licies neparasti un aizdomīgi, jo trīsgadniekiem parasti ļoti patīk viss, kas saistīts ar lidošanu un piedzīvojumiem, viņi ir dzīvi, aktīvi un grūti novaldāmi.

Stjuarte neuzkrītoši izsaukusi ārstu un drošības dienestu, noskaidrots, ka sievietes atrodas starptautiskajā meklēšanā, un dāmas ar bērniem esot aizturētas.

- Līzbet, vai nevēlies izmest loku virs Baltijas jūras? Dambergs ar krusttēvu jau sēž mašīnā, - labrīta vietā Kaķītis piedāvāja Annai Elizabetei lidojumu uz Kopenhāgenu. - Apsveicināties ar divām daiļām dāmām…

- Ja nu bez manis nekādi nevar, - viņa izstaipījās. - Bet kāpēc ne uz Londonu? Es tā gribēju to džemperi ar sarkan-degunaino Rūdolfu…

- Celies, celies, citādi tas planieris aizlidos bez mums! -Miks skubināja.

Puskrēslā vērojot Baltijas jūras bezkaislīgi vēsi mirdzošos svina viļņus, Anna Elizabete prātoja - šovakar viss šis baisais murgs būs beidzies. Viss būs garām. Un varēs netraucēti nodoties vectēva kino materiālu studijām. Tur taču jābūt vismaz dažiem kadriem, kuros viņš būtu redzams arī pats?

Vai viņai beidzot nevarētu paveikties?

Baronese bija tā zīmīgi noteikusi - viss tavās rokās.

Par spīti decembrim, Kopenhāgenā bija silti. Katrā ziņā siltāk nekā Rīgā. Lidosta mirdzēja mirgojošās lampiņu virtenēs, pa garajām ejām un tirdzniecības zālēm staigāja priecīgi cilvēki, stumdami bagāžas un bērnu ratiņus, sīci sacēla ellīgu troksni, visapkārt skanēja neskaitāmas valodas.

Viss notika. Ļaudis devās garajās pirmssvētku brīvdienās. Slēpotāji, apkrāvušies ar savu zelta vērto inventāru, gaidīja lidojumus Alpu virzienā, bet siltuma un saules mīļotāji uzmanīja Ēģiptes un Turcijas lidsabiedrību reisus.

* * *

Liliānu Pērkoni un Ilgu Loku viņi atrada lidostas drošības sektorā, atsevišķā telpā. Tur bija arī bērni - par tiem šobrīd rūpējās divas medicīnas darbinieces.

- Dāmas, jūs tiekat arestētas par virkni smagu noziegumu, kas izdarīti Latvijas teritorijā, un mūsu pienākums jūs ar visiem bērniem nogādāt atpakaļ līdz apstākļu tālākai noskaidrošanai, - Kaķītis pasniedza viņām aresta orderi un lēni norunāja ierasto formulu par tiesībām uz advokātu.

- Man jāpiezvana! Steidzami! Man ir tiesības! Es esmu starptautiska mēroga juriste, es zinu! - Liliāna Pērkone drudžaini sagrāba telefonu, taču ģenerālis Bass izrādījās ātrāks. Dambergs tobrīd savāca Ilgas Lokas viedtālruni.

- Ne šeit! Zvanīsiet mājās, Latvijā. Starp citu, laiks padomāt par advokāta maiņu - jūsu jaunais censonis Renārs Skara vakar aizturēts par slepkavības mēģinājumu. Reizēm daba izspēlē savādus jokus, un tas, kurš nolemts drošai nāvei, tomēr izdzīvo. Jūsu gandrīz nobeigtā Linda Laure atmodusies no komas un beidzot nolēmusi liecināt - sīki un detalizēti. Laikam dzīvība tomēr dārgāka par bijušo darba devēju - uzmetēju - labklājību. Atļaujiet, mēs paglabāsim jūsu dārgās sakaru ierīces, lai tām nenotiek nekas slikts, -ģenerālis pasniedza Liliānas viedtālruni Dambergam.

- Jums nav tiesību! - viņa iekliedzās un niknumā pārvērstu seju metās tam pakaļ. Bijusī sportiste bija gana stipra, un Mikam grūti nācās viņu noturēt.

Dambergs steidzās palīgā, un par abiem viņi uzlika trakojošajai Pērkonei roku dzelžus, laipni atvainodamies, ka parasti jau sievietēm šādas rokassprādzes neliekot, taču pašas interesēs… lai nesavaino sevi un citus…

- Jūs nezināt, ar ko esat sasējušies, - Liliāna šņāca. - Es ar saviem juristiem no jums slapju vietu neatstāšu, bet mans drošības dienesta priekšnieks…

- …šobrīd Dievam skaita aitas, - Anna Elizabete ironiski noteica un panācās uz priekšu. - Viņš, godīgs karavīrs būdams, saprata, ka šī netīrā spēle zaudēta, un… izdarīja

pašnāvību. Bet jūs, nelietīgie maitas, par visu, ko esat nodarījuši tiem piecdesmit vai vairāk nolaupītajiem bērniem, tagad maksāsiet raudādami. Cerams, misis Pērkone, jūs saprotat, ka savus bērnus vairs nekad neredzēsiet un neuzzināsiet, kas ar tiem noticis? Varbūt izaugs par labiem cilvēkiem, bet varbūt nokļūs leļļu fabrikā, ko būs noorganizējis kāds tikpat prasmīgs pārītis kā jūs abi ar Zutiņu, ak, atvainojiet, Jāni Zuševu. Un nekādi jūsu miljoni nepalīdzēs…

Pērkona sieva raudzījās Annā Elizabetē kā spokā, bet viņa nikni turpināja uzbrukumu:

- Un tu, Ilga Loka, lieliskā matemātiķe un finansiste, šoreiz esi pamatīgi pārrēķinājusies. Ja gribi kādu patiešām noslēpt, nestūķē sava Lexus bagāžniekā un neatstāj uz vairāk nekā nedēļu maksas stāvvietā. Iespējams, neesi dzirdējusi, taču līķi pēc zināma laika sevi nodod. Stāvvietas apsargi viņu šorīt atrada…

- Ko jūs muldat? Ilga, kāds līķis, kāds leksuss?! - Liliāna kā sunim uzkliedza savai pavadonei. Tā sarāvās maziņa.

Maskas bija kritušas. Ilga Loka bija un palika tā pati iebaidītā audžumeita, kurai vardarbīgā pamāte Ninele darīja pāri psiholoģiski, emocionāli un fiziski. Tikai nu viņa bija atradusi sev jaunu pavēlnieci… Nekas nemainās…

- Viņa jūs nedzird, varat neaurot. Viņa ir stuporā, bet tas nozīmē - prom, ārpus apziņas. Un es, starp citu, nemuldu, bet runāju, - Anna kļuva izsmalcināti, sarkastiski riebīga. - Juridiskajā fakultātē gan laikam tik smalkas valodnieciskās nianses nemāca. Tikai galveno - kā izvairīties no atbildības par padarīto, vai ne? Bet, redz, nesanāks. Tagad jūs varētu padomāt, kā izvilkt sausu no ūdens visu savu noziedzīgo ģimenīti. Lūk, jūsu dārgā draudzene Ilga pati savām rociņām nožņaudza jūsu vīra meitu Inesi no pirmās laulības, jo tā grasījās precēties ar viņas jaunibas dienu mīļāko. Bet jūsu vīriņš apmēram pirms gada viņu, sava biznesa partnera sievu, izvaroja un uztaisīja viņai bērnu, bet jūsu gļēvais brālītis pat neprotestēja. Tomēr, nespējot samierināties, pameta sievu, sava bērna māti… un aizbēga pie jūsu vīra izbijušās mīļākās.

- Un kas man no tā? - Liliāna nicinoši iesmējās. - Kāda man daļa, kurš kuru drāž, drāza vai vēl drāzīs? Kāda man daļa, ka Ilga nožmiegusi to sīko kuci? Sen jau vajadzēja -par vienu maitu mazāk! Bet tas, ka tā lauku naivulīte iemīlējās Igorā un uz greizsirdības pamata viņai prātiņš aizgājis šķībi, nu, ko es tur varu darīt? Boicovs ir glīts puisis, gan jau drīz atradīs citu matraci.

- Mīļās dāmas, man žēl pārtraukt jūsu jauko un sirsnīgo sarunu, taču laiks doties mājup, - Miks piecēlās.

Lidostas apsargiem piepalīdzot, visa procesija ātri un neuzkrītoši tika aizgādāta uz AirBaltic lidmašīnu.

Norobežotajā salona astes daļā jau kāds sēdēja.

Ļoti sapīkusi Dagne Brensone. Anna piesēda viņai līdzās.

- Sveicināta, cienītā Brensones kundze, beidzot mēs tiekamies klātienē. Līdz šim par jums esmu dzirdējusi daudz interesanta. Gan par jūsu aizraušanos ar ezotēriskām un mistiskām lietām, gan par to, ka visu darāt ar kreiso roku, gan par to, ka esat laba autobraucēja un kaislīga budiste…

- K-kāda budiste, kāda mistika? - Brensone nožagojās.

- Nu, redziet, Dagne, ja jūs vakar nebūtu par katru cenu pieprasījusi, lai jūs ielaiž birojā, jo tas esot dzīvības un nāves jautājums, šobrīd droši vien baudītu kapučīno kādā Kopenhāgenas krodziņā. Bet kas par daudz, tas par skādi - pārāk liela uzstājība un uzmācība pie laba gala nenoved. Un kvēlas mīlas jūtas neraisa. Vai nu jūs ar saviem neskaitāmajiem

mīļākajiem to nezināt? Ak jā, jūsu smaidošā Būdas statuja ar kantaino pamatni, pie kuras vēl arvien pielipuši Inta Lokmēļa mati un uz kuras joprojām skaidri redzami jūsu pirkstu nospiedumi, ir pie mūsu ekspertiem. Dagne, kāpēc jūs viņu nogalinājāt? Viņš taču bija jūsu zelta zoss.

- Vi-viņš mani nosauca par lētu padauzu, kas nevienam nav vajadzīga.

- Viņš kļūdījās, Brensones kundze, jūs neesat lēta, jūs esat dārga… Un ļoti laba matemātiķe. Starp citu, ko uzņēmējs un politiķis Jānis Pērkons jums apsolīja par autordarbu pirātisko datubāzu izveidošanu, uzturēšanu un regulāru papildināšanu? Naudu, graudu vai baudu?

- U-uhh, nezināju, ka tu spēj būt tik ļauna, - Miks Kaķītis, cieši apskāvis Annu Elizabeti, cauri plašajam panorāmas logam vēroja kustīgu punktu tumšajās debesīs.

Tur aizlidoja Kopenhāgenas-Rīgas lidmašīna.

Bez viņiem.

- Tu vēl daudz ko par mani nezini, - Anna nosmaidīja.

- Līzbet, aizšaujam uz Londonu? Pēc tiem sarkanajiem džemperiem…

Epilogs. Jūs to izdarījāt!

Anna Elizabete Berga un pulkvežleitnants Miks Kaķītis Rīgā neatgriezās ne tajā, ne nākamajā, ne aiznākamajā dienā. Aizlidojuši tālāk - uz Londonu -, viņi tur noīrēja automašīnu un devās piedzīvojumu braucienā uz nelielu pilsētiņu Gretna Green, pašā Skotijas kalnienes vidū.

Viņiem viss bija apnicis līdz kliņķim, viņi gribēja mirkli pabūt vieni, un Mika Kaķīša tiešais priekšnieks ģenerālis Guntis Boze šādu lēmumu tikai apsveica.

Lai norimst skaļo arestu saceltās kaislības, lai prese pāriet no kaujinieciskā režīma apcerīgi rozīgajā, viņš tikmēr noturēs bastionus. Nebūs jau pirmā reize…

Pēc nedēļu ilgām brīvdienām, pašā Ziemassvētku priekšvakarā, Rīgas lidostā paliels smaidīgu ļaužu pulciņš sagaidīja divus sarkandegunainu briežu Rūdolfu džemperos tērpušos un paunām apkrāvušos atbraucējus.

Visiem pa vidu dipinājās divi vilki, stafene, vilku kucēns un ruds takšelis, no smaidīga ūsaina daktera azotes lūkojās ķaukstoša pudeļbirstīte, bet ap ducigu vīru ratiņkrēslā līksmi spriņģoja divas aptuveni vienāda vecuma meitenītes.

- Jūs tik ilgi bijāt prom, ka Rokijs jau iemācījies dot ķepu! - Kārlis palepojās.

- Anniņ, tev jauna frizūra! Piestāv! Bet man… - viltus guvernante Ieviņa pastiepa uz priekšu roku ar Kārļa dāvāto saderināšanās gredzenu.

- Viņas abas šobrīd nogādātas Iļģuciemā. Un, jā, Līzbet, tev bija taisnība. Dinārs Loks pie mums atnāca pats, - arī Egons Dambergs steidza dalīties jaunumos.

- Un kas noticis ar Lielo Zirnekli? - Miks aši pavaicāja, ar smaidu atvairīdams Annas Elizabetes labi tēmēto dunku.

- Tiešām neesat neko dzirdējuši? - Egons izbrīnījās. - Vispirms viņš mums pamuka. Tad Stokholmas ostā notika baismīgs negadījums. Lielajam celtnim, kas pārkrauj jūras konteinerus, esot plīsusi trose, viens konteiners iekritis ūdenī un nogrimis. Hermētiski noslēgts, tomēr pieplūdis ar ūdeni. Konteinerā atradies melns mersedesa džips, šofera vietā sēdējis Jānis Pērkons. Miris. Noslīcis.

- Kurai pārvadātājfirmai piederēja konteiners?

- Ne mazākās nojausmas. Visas piederības zīmes nodzēstas vai aizkrāsotas.

- ]a kāds tīra māju, viņam nevajag traucēt, - Anna Elizabete klusi nobubināja.

- Ko tu teici, Līzbet? - ģenerālis Bass paliecās viņai tuvāk.

- Neko, neko. Kur tad vecmāmiņa un Omite?

- Interesanti gan - pati pasūta uz šovakaru medus torti un kasti šampanieša, bet uzdod tādus jautājumus. Iejūgusi tu esi abas mūsu veckundzes un Miķelīti!

- Tātad viņi beidzot salabuši - Omīte un Bišu Miķelis?

- Ir gan, jā. Neesot varējuši tikt skaidrībā par kaut kādiem mājkopības vai tīrīšanas principiem, - pasmīnēja Mazais Kārlis.

- Ak tā. Tad jau labi, - Anna pasmaidīja un palūkojās uz lidojumu tablo. Tikko bija piezemējusies Vīnes lidmašīna.

Tātad vēl minūtes desmit, piecpadsmit, varbūt divdesmit…

- Pagaidīsim drusku. Tur atlidoja manējie - mamma un tētis. Beidzot varēsim vsi kopā nosvinēt…

- Vai man kāds paskaidros…? - tēloti bargā balsī ierunājās kinologs Viktors, bet viņa teatrālo etīdi pārtrauca ģenerāļa Kārļa Basa dārdošais rēciens:

- Jaunam pārim trīsreiz rūgts!!! Jūs to izdarījāt!!!

Anna Elizabete un Miks skaļi iesmējās un visiem par prieku apskāvās.

- Viens, divi, trīs…, desmit…, divdesmit…

- Anna Elizabete Berga, tūdaļ pārtrauc šīs publiskās piedauzības un beidzot sāc uzvesties kā labi audzinātai lēdijai pieklājas! - gandrīz pie auss atskanēja šokētās profesores Rozmarijas Bergas-Rožkalnes augstā balss.

Profesors Jēkabs Rožkalns šķelmīgi smīnēja.

Miks Kaķītis ar ekvilibrista cienīgu žestu pasniedza profesorei krāšņu liliju.

- Mīļo sievasmāt, nerūciet! Jūsu meita tagad ir Anna Elizabete Berga-Kaķīte.

- Un jūs? - Rozmarija tik vien attapa pavaicāt.

- Miks Kaķītis-Bergs. Skan labi, vai ne?

- Brauksim ēst torti! Mūs gaida, - vedināja Kārlis.

Anna Elizabete līksmi pasmaidīja.

Beidzot viss ir tā, kā tam jābūt. Visi savējie kopā.

Turpinājums sekos.

© DJ. 2017. g. jūlijs-novembris, Maz-Zeltiņi.

Pēcvārda vietā

Ikvienai valstiskajai iekārtai un sabiedrībai pienāk tāds attīstības posms, kad tā draud noslīkt pati savos saražotajos mēslos. Tas ir pirmais trauksmes signāls, kuru ignorējot sākas pašattīrīšanās…

Mūsu paaudze dzīvo uz parāda - tiešā un pārnestā nozīmē. Pārdots un notērēts gandrīz viss - tautsaimniecība, rūpniecība, lauksaimniecība, zvejsaimnieciba, meži, zeme, mājas… Uzņēmumi, politiskās partijas, amati, sakari… Kas atlicis? Cilvēki. Tie, kuri spītīgi šeit palikuši. Vēl palikuši.

Mēs esam atraduši runāt. Normāli runāt, sirsnīgi, skatoties viens otram acīs. Uzklausot un tiekot uzklausīti. Tā vietā ar mums runā klišejās, devīzēs, vīziju un misiju tēzēs, piāristu sagatavotos un, skatienu pret skatītājiem nepaceļot, no lapiņām nolasītos pirmo personu teikumos.

Pieņemot, ka mēs noticēsim. Jo vajag, lai mēs noticam. Un sekojam. Kārtējo reizi.

Ja nē, tad ar mums runā kliedzot. Pavēlot. Pieņemot jaunus, arvien skarbākus, nežēlīgākus un “mazajam cilvēkam” neizdevīgākus likumus un noteikumus. “Uz izturību”.

Un mēs atbildam - klusējot. Jo vairs nav, ko skaļi teikt.

Jo tikai aklais, kurlais un mēmais neredzētu un nesaprastu, ka šajā spēlē ar iezīmētām kārtīm piedalās tikai daži, vienlīdzīgākie par citiem vienlīdzīgajiem, kamēr pārējiem atvēlēta vien pasīva skatītāju-apjūsmotāju loma. Vajadzīgajā brīdī urnā metēju loma.

Un atkal, tāpat kā pirms piecdesmit gadiem mūsu vecāki, mēs virtuvē vai pie kamīna, ar tēju vai ko stiprāku rokā, draugu (ja tādi ir) vai ģimenes lokā paburkšķam…

Fhh, kā neiet, tas un šis nav labi, tas un šis nav pareizi, to un šo vajadzētu mainīt, to - uzlabot, to - atlaist.

Paburkšķam. Un gana. Viss turpinās kā līdz šim. Jo - nav jau vēl tik traki, ūdens mutē nesmeļas, vēl var izturēt…

Ak, izglītības reforma? Cik labi, ka bērni jau izauguši…

Veselības reforma? Centīsimies neslimot…

Jauni nodokļi? Nekas, saņemsimies, samaksāsim, bet, ja ne, pārcelsim biznesu uz Igauniju.

Rindas bērnudārzos? Vedīsim sīkos pie lauku radiņiem. Skolās un uz ielas nav droši? Nopirksim jaunus viedtālru-ņus un datorus - lai tup mājās, nav ko apkārt blandīties.

Galu galā - ko jūs gribat? Viss taču ir kārtībā, pasaule mainās, un tā nav mūsu cīņa!

Nebūs rītdienas, jūs sakāt? Jāiestājas par savām tiesībām, jūs sakāt? Tad kur ir mūsu karognesēji, vadoņi un varoņi, kur viņu gods, cieņa un sirdsapziņa? Lai viņi skrien pa priekšu, mēs - lēnītēm, pamazītiņām - sekosim. Varbūt.

Tikai jāpārliecinās, vai lidmašīnas lido, vai pārdod biļetes un vai sēņu, zemeņu un tomātu plantācijās ir vakances…

Ja reiz mūsu darbspējīgos iedzīvotājus spiež un mīca tik ilgi, līdz tie padodas un aizbrauc, atbrīvojot dzīves telpu atnācējiem no visām debess pusēm.

Ja reiz mūsu bērnu prātos iepotē nicinājumu pret “vecmodīgo, aprobežoto” latvisko dzīvesziņu un tradicionālajām ģimeniskajām vērtībām.

Jo - mēs taču dzīvojam modernā, nekārtnajā sabiedrībā.

Jo - ko gan mēs, parastie mirstīgie, spējam pret spēlēm visaugstākajā līmenī?

Klusēt, burkšķēt un izliet dzīves neapmierinātību gļēvos, naidpilnos, nereti zemiski personīgos anonīmajos interneta komentāros par visiem bez izšķirības, arī par tiem, kas to nav pelnījuši, savā aklajā izmisumā neredzot, ka mūsdienu polittehnologi šo pašu radīto parādību ņirdzīgi dēvē par “sabiedrības noskaņojuma kontroles tvaika ventili”… Paklaigās, izķēzīsies, izgānīsies un norimsies. Tā drošāk.

Bet tikmēr spēle ar iezīmētajām kārtīm turpinās.

Mūs globalizē, iezīmē, sačipo. Pērk, pārdod, sagrupē, pārgrupē. Vada un vadā. Biksta un baksta. Kā lopiņus.

Un mēs ļaujamies - diemžēl.

Jo naudas varu gan neviens nav atcēlis. Alkatību. Varaskāri. Pārcilvēka sindromu. Vēlmi pakļaut, sāpināt, nodarīt pāri, izņirgāt, nodot, iznīcināt.

Tas laikam pieder pie modernās pasaules.

Tāpat kā bailes. Pielāgošanās. Saplūšana. Pieliekšanās. Izdzīvotkāre. Strausa gudrība. Ja nu kas…

Mums vairs nav atlicis daudz laika.

Vienīgi cerība uz seno filozofu atziņu:

Ikvienai valstiskajai iekārtai un sabiedrībai pienāk tāds attīstības posms, kad tā draud noslīkt pati savos saražotajos mēslos. Tas ir pirmais trauksmes signāls, kuru ignorējot sākas pašattīrīšanās.

Un tas ir neatgriezenisks process.

Reiz sācis darboties, Tīrītājs vairs nav apturams…

D., 2018.

Dace Judina - žurnāliste, rakstniece, publiciste, redaktore, režisore.

Kopš deviņdesmitajiem gadiem darbojas presē, sabiedrisko attiecību un pasākumu jomā.

Intereses - literatūra, mūzika, teātris, autobraukšana, kriminālistika, datori, dzimtu vēstures un radu rakstu pētījumi, ainavu arhitektūra, dizains. Viena no latviešu daiļliteratūras visvairāk lasīto romānu autorēm.

Bibliogrāfija:

Psiholoģiskais detektīvromāns Tik vienkārši (2010) Mūsdienu ironiskie detektīvi sērijā Izmeklē Anna Elizabete: Tase melnas kafijas (2011)

Dīvainais Līgovakars (2012; Lielā Lasītāju balva 2013) Ziemas blūzs (2013)

Mēnesis piejūras (2014) Siers otrajai pelītei (2015) Trīs klikšķi līdz laimei (2016)

Ceturtais kauliņš (2017)

Tīrītājs (2018)

Dzejas un eseju krājums -kopdarbs ar dzejnieku un komponistu Arturu Nīmani -Divi. Pusnakts sarunas + CD (2015)

Ciklā Latvijas simtgades romāni:

Septiņi vakari (Ozoli. Māju un dzimtas stāsts; 2016) Gredzens (Kalēju-Nordenu dzimtu stāsts; 2017) Kad klusums kliedz (Tillmaņu dzimtas stāsts; 2017)

Sagatavošanā:

sērijā Izmeklē Anna Elizabete - Amnēzija ciklā Latvijas simtgades romāni - Uzraksti man… vakar

Saturs

Content

Judina Dace Tīrītājs.

Ievads. Būs jārok!

1. nodaļa. Galva logā

2. nodaļa. Mēteļvīrs un Grāmatnieks

3. nodaļa. Melns putns izplestiem spārniem

4. nodaļa. Vai viņš zināja?

5. nodaļa. Viss par visu un visiem

6. nodaļa. Kļūda pašos pamatos

7. nodaļa. Kā uz paplātes

8. nodaļa. Agri vai vēlu

9. nodaļa. Tad rīkosimies mēs!

10. nodaļa.Lūdzu, neiesaisties…

11. nodaļa. No sevis paša neizglābsi

12. nodaļa. Pēdas putekļos

13. nodaļa. Slimība ir jāiznīcina!

14. nodaļa. Metamorfozes

15. nodaļa. Vilki un hiēnas

16. nodaļa. Kumoss rīklē

17. nodaļa. Tikai trīs minūtes

18. nodaļa. Uzkopšana?

19. nodaļa. Zilā vaļa ēnā

20. nodaļa. Savējie un svešie

21. nodaļa. Pāri slieksnim

22. nodaļa. Drudzis

23. nodaļa. Ugunsgrēks

24. nodaļa. Es tikai pajokoju!

25. nodaļa. Nozieguma anatomija

26. nodaļa. Kāpēc viņu atstāja dzīvu?

27. nodaļa. Es pati varētu…

28. nodaļa. Algas diena

29. nodaļa. Viņš bija Tīrītājs

30. nodaļa. Viss tavās rokās

Epilogs. Jūs to izdarījāt!

Pēcvārda vietā