Judina Dace

Trīs klikšķi līdz laimei

Dace Judina

Trīs klikšķi līdz laimei

Izmeklē Anna Elizabete. Sestā grāmata

.

.

Lasītāju atsauksmes par romānu “TRĪS KLIKŠĶI LĪDZ LAIMEI”

- Nav nekā tāda, ko nevarētu rit.

- Rīt nevar šodienu.

- Bet šodien jau ir rīt.

Katrs nākamais romāns par Annu Elizabeti kļūst arvien izteiksmīgāks un spilgtāks, pārdzīvojumi - sasniedz augstāku vilni. Tik reālistiski, ka raisa izbrīnu un pilnīgu līdzdzīvošanu varoņiem. Arī tagad - izsāpēja līdzi visi notikumi... Līdzko atvēru romānu, sākās pārdzīvojumi un sirdsēsti. Attiecības starp cilvēkiem nemaz tik viegli neveidojas. Miera periodā dzīvē iestājas rutīna, bet pārmaiņu laikā sākas pārdzīvojumi. Vienā upē divreiz neiekāpsi. Ja kāpsi, būs jau citi ūdeņi un cits skatījums uz dzīvi. Un tas ir pareizi, jo dzīvē cilvēks ierodas mācīties un izvērtēt savu rīcību. Nekas nav nejaušība. Kādreiz pietiek ar vienu dienu, lai dzīve mainītos.

Lasīju, baudīju, atzīmēju to, kas pašai būtiskāks. Vēl vajadzēs krietnu laiku, lai visu izlasīto saliktu “pa plauktiņiem”. Paldies Dacei Judinai par šo romānu!

Maija Liepa, fotogrāfe un blogere

Autore ar katru nākamo romānu cenšas latiņu pacelt augstāk, bet tas nav viegli. Patīk! Tīk šis humors un stils.

Domāju, ka šī ir modernākā no visām Elizabetēm (šīs sērijas grāmatām).

Lasot visu var skaidri iztēloties - visur redzu seriāla (kas noteikti kaut kad taps!) realizācijas iespējas, tomēr tas nebūtu vienkārši! To visu uzfilmēt būtu liels izaicinājums un noteikti “kruta”!

Andris Bulis, aktieris, dzejnieks, TV raidījuma “Dzīvīte” vadītājs

Sestā Annas Elizabetes epizode. Ļoti patika. Uzvedināja uz domām, ar kurām vēlos dalīties: ceru, ka televīzijas cilvēki pievērsīs uzmanību Annai Elizabetei un radīsies labs TV seriāls. Skatītājs to jau sen ir pelnījis!

Ir notikumi, kuriem vienkārši jānotiek, bez kuriem nav iedomājams dzīves ritms un kuri tiek gaidīti: dzimšanas un vārda dienas, Ziemassvētki, Jaunais gads... Tagad arī Daces Judinas jauno grāmatu iznākšana. Kā “Trīs klikšķi līdz laimei” - sagaidi, izlasi un gaidi nākamo. Savējie sapratīs.

Vilnis Saltais, tālbraucējs kapteinis

Mūsu domas par notiekošo valstī sakrīt 95 % gadījumu. Tieši un precīzi par daudz ko, kas notiek augšā, dižajās galvās, varas ešelonos, korumpētajās iestādēs un netīrajā biznesa vidē. Pareizi raksturots. Jau iepriekšējos darbos varēja manīt, bet šis tiešām IR skarbs, un skarbums IR pelnīts! Tā jau augšas uzvedas, un godīgo nebūt nav tik daudz, kā gribētos. Toties par maitām zina visi, taču klusē.

Par sižetu - parasti man ātri izdodas kriminālromānā izskaitļot vainīgo, bet Dacei Judinai piemīt talants savīt tik daudz pavedienu, ka acīmredzamais tiek noslēpts līdz pašām beigām. Punktu uz “i”, protams, uzliek Anna Elizabete, līdz galam ievelkot savos tīklos. Zinu, ka viņa ir literārs tēls, bet gribētu, lai tāda būtu mana labākā draudzene. Cepuri nost ari detektīvu - vīriešu komandas priekšā! Ja mums visās jomās būtu tādi profesionāļi, nebūtu jāraksta skarbi vārdi par sabiedrības vērtībām.

Noteikti vērts pārlasīt un apdomāt “detektīvu sapulču” diskusijas. Par vērtībām, atkarībām, godīgumu, meliem. Par audzināšanu, tiesībām un pienākumiem. Paldies! Un LIELS paldies par šīs romānu sērijas burvīgajiem suņiem!

P.S. Mana romantiķes daba cer - Anna Elizabete un Miks Kaķītis tomēr būtu skaists pāris...

Ineta Tunena, grāmatmīle, strādā telekomunikāciju jomā

Pabeidzu. Sēžu kā apdullusi, netieku atpakaļ reālajā dzīvē. Atkal autore pārspējusi iepriekš rakstīto.

Vai tas ir detektīvromāns pierastajā izpratnē? Manuprāt, vairāk -stāsts par samilzušām problēmām, kas izvirzās priekšplānā: ģimenisko vērtību nonivelēšanu, jaunatnes debilizāciju, alkatību, dvēseles tukšumu, atkarībām, bērnu visatļautību, no kā rodas ļaunums, cietsirdība un noziedzība. Lasot par “varavīkšņotajiem”, domās uzsaucu urravas - par to, ka strikti un tieši, bez līferēšanas... Upuru nav žēl - darbojas karmas likums un pienākas sods: par aklumu un vienaldzību, par augstprātību un alkatību.

Tēli tik ļoti dzīvi, tik pamatīgi izstrādāti, ka šķiet - viņiem ir pašiem savs, no autores spalvas neatkarīgs gājums, atliek vien pierakstīt, nevis uzrakstīt. Protams, īpašās odziņas - tēlainie izteicieni un humora dzirkstīte, kas valodai piešķir sevišķu šarmu. Daudz fīlosofisku pārdomu, interesantas un noderīgas informācijas, kas šos romānus padara ļoti īpašus, izceļot starp citu autoru darbiem. Gribētos to visu ieraudzīt TV seriālā vai filmā!

Karina Bērziņa, ex-žurnāliste, strādā ar bērniem

Esmu izdzērusi spaini kafijas un saldajā uzkodusi "Trīs klikšķus līdz laimei”. Paldies! Bija tiešām lieliski.

Lasot romānus par Annu Elizabeti, vienmēr gribas, lai šis personāžs būtu īsts un dzīvotu starp mums. Tik ļoti reālu to ataino autore. Katra grāmata, katrs jauns stāsts atklāj mūsu pašu ikdienas problēmas, ko mēs nevēlamies redzēt, jo vieglāk taču izlikties, nekā saprast cēloni un mainīt sevi vai vismaz savu attieksmi. Nebūt vienaldzīgiem! Ari šoreiz Dace Judina atļaujas runāt tieši, skarbi un patiesi. Kaut vairāk būtu autoru, kuri neliekuļo!

Lasot šo vai citu stāstu par Pūču Mājas iemītniekiem, nebūs jāviļas. “Trīs klikšķi.. ” ierauj fascinējošā stāstā par cilvēka dabu, un, kad (pārāk ātri) pienākušas beigas, atliek vien neizpratnē pavaicāt - kur ir vēl?!

Minessmeitēns, profesionāla grāmatu blogere

Tiklīdz piesēdu “nedaudz palasīt”, viss cits pārstāja eksistēt. Izrāvu cauri milzu ātrumā.

Patika, tiešām patika! Lasot, paralēli tekstam domās veidojas attēls, līdz ar to var teikt - ari noskatījos. Daudzi notikumi un tipāži pavisam konkrēti asociējas ar mūsu sabiedrību. Ar savu dzīvo iztēli izdzīvoju veselu sajūtu gammu: no dusmām “Kā tā var? Piežmiegt tādu!” līdz emocionālam pacēlumam “Jā, es darītu tieši tāpat!” Tik dziļi biju visā iekšā, ka notikumi un personāžu dzīves vēl ilgi nelika mieru, raisot pārdomas pat tad, kad bija sasniegtas beigas. Piedzīvoju pat nelielu šoka momentu: “Kā? Viss? Jau cauri?”

Ļoti patika cilvēcīgā romantikas piedeva. Protams, stipriem cilvēkiem, īpaši jau tādām sievietēm kā Anna Elizabete nav viegli reizēm parādīt, ka viņas var būt ari vājas un neaizsargātas.

Spodra Kalva, bibliotekāre no Stāmerienas

Svarīgi ir tikai tas, kā mēs rīkojamies Te un Tagad.

Izlasīju ar lielu interesi. Var jau būt, ka esmu no tā mazliet atgājis, taču romāns patika, ne mirkli neradās sajūta “kaut kas notiek ne tā” vai “sižets pārlieku samudrits”. īpaši liels paldies par aktuālo problēmu - bērnu audzināšanas, homofobijas un soctīklošanas apcerēšanu. Ja tas ārprāts tomēr gūs virsroku, prieks, ka vismaz kaut kur drukātā formātā kāds to būs pieminējis!

Līdz šim esmu iegādājies tikai “Tik vienkārši”, bet nu sapratu -gribu izlasīt visas Daces Judinas grāmatas.

Gatis Kalniņš, bijušais eksperts kriminālists, datorspeciālists

īss rezumē: “Trīs klikšķi līdz laimei” ir jauna tikšanās ar lasītāju iemiļoto Annu Elizabeti un viņas draugiem. No pirmās līdz pēdējai lappusei - jauni piedzīvojumi, aizraujoši, intriģējoši pavērsieni. Nevar atrauties, kamēr nav izlasīts lidz beigām. Vienas nakts romāns, kas liek vēlēties... vēl vienu grāmatu.

Inga Srugle, detektīvromānu cienītāja

Romāns lasitāju neatstās vienaldzīgu - to garantē interesantais sižets, līdz pēdējam brīdim saglabātā intriga un autores valodai raksturīgais šarms. Šis, tāpat kā visi pārējie Daces Judinas romāni, ir spraigs un reālistisks tagadnes atspoguļojums, šoreiz arī ļoti bagāts dažnedažādām sarežģītām emocijām.

Andra Kožkalne, ģimenes ārste

Aizraujoši un pārdomas rosinoši! Es šajā grāmatā ieraudziju divus slāņus. Pirmais - saistošais sižets, kas lasītāja acis burtiski pielipina tekstam. Kā jau šim žanram pienākas. Otrais - pārdomas rosinošais slānis. Par vērtībām - draudzību, uzticību, godavārdu. Šķietamajām un uzbāzīgi izkliegtajām - slavas kultu, pašpasludināto elitārismu, greznibu, naudu. Vēl vairāk naudas. Kā atšķirt graudus no pelavām un neuzbūvēt greznu namu uz smiltīm? Kā nedzīvot dzīvi pa virsu, kuļot tukšus salmus, rakstot bez pieturas zīmēm, neredzot cilvēcības ceļa zīmes? Šie jautājumi iestrādāti tekstā neuzbāzīgi, dodot lasītājam iespēju tos atklāt un atbildes atrast pašam.

Juris Blumbergs, psihoterapeits

Uhh... Aizdomājos par atkarībām un lidzatkarigajiem. Cilvēka dvēsele ir kā trauks ar ūdeni. Vienam dzidrs, otram duļķains. Kāds dvēselei uzliek filtrus - ko rādu citiem, ko perinu iekšā. Katram savi skeleti kambari iespundēti, un reiz tie visi draudzīgi izlien ārā... Mainīt sevi, savu attieksmi pret citiem un sevi pašu vai meklēt vainīgos, attaisnojot cūcību ar saukli “mani neviens nesaprot”, -katra paša lēmums.

Lasīju un prātoju par haosa teoriju - tauriņa spārnu vēziens vienā pasaules malā var kļūt par orkānu citā... Kur ir robeža starp draudzību, ģimeniskumu, kopābūšanu, mīlestību un līdzatkarību?

Par dažiem notikumiem un personāžiem biju šokā. Bet tas tādēļ, ka Pūču Māja un Līzbete tā ievilkusi sevī un, kad savējiem slikti, -jāpalīdz! Paldies par iespēju izlasīt un pārdomāt.

Vita Strode, tūrisma speciāliste

Atkal viena negulēta nakts, bet ir vērts! Gluži tāpat, kā lasot piecas iepriekšējās sērijas “Izmeklē Anna Elizabete” grāmatas.

Autore, kā allaž, spējusi uztvert un izcili dzīvā valodā atainot mūsdienās tik ļoti aktuālas problēmas - slavas un varaskāri, jaunības kultu un izkropļoto izpratni par tiesibām un pienākumiem, tieksmi pēc ātras un vieglas peļņas, visa veida atkarības, kas ievelk cilvēkus iedomātā pasaulē, liekot aizmirst, nenovērtēt sev tuvos un mīļos.

“Trīs klikšķi lidz laimei” ir ne vien aizraujošs detektīvromāns ar slepkavībām, izmeklēšanas strupceļiem, dažbrīd pat mistiski neizprotamu varoņu rīcību un negaidītu atrisinājumu, bet ari psiholoģiski smalks šodienas cilvēcisko (diemžēl nereti - necilvēcisko) attiecību attēlojums.

Grāmata, kas vēl ilgi liek domāt... Vai mēs patiešām esam tādi, kādus mūs redz citi? Vai pietiekami novērtējam tos, kas mums līdzās? Cik daudz spējam ietekmēt savu dzīvi? Jo bieži vien rodas sajūta, ka neredzamiem, tomēr nojaušamiem tarantula pavedieniem mūs rausta un vada kā tādas marionetes. Tieši tas satrauc ari Annu Elizabeti, ģenerāli Basu un citus Pūču Mājas iemītniekus.

Ar nepacietību gaidu nākamo sērijas “Izmeklē Anna Elizabete” grāmatu! īpaši pēcgaršas dēļ.

Aija Žihrinska, bibliotekāre

Pusotras dienas lasīšanas maratons. Patika!

Lasot labi vizualizējas - pēdējais laiks sākt ekranizēt!

Romāns ļoti reāls, domāts cilvēkiem ar sakarīgu domāšanu. Jauno vēsmu atbalstītājiem šis tas varētu ari nepatikt.

Nav liekulības, toties ir mugurkauls. Nav ko par visu pasauli satraukties, visiem nekad labs nebūsi!

Sižets ļoti saistošs - ne mirkli nezuda intriga un vēlme uzzināt, kas sekos. Personāži izcili reālistiski, viņu izjūtas kā dzīvē - kāpumi, kritumi gan attiecībās, gan darbā. Ikviens tēls īsts, patiess, neizdomāts. Ļoti precīzi uztverta un atainota mūsu sabiedrība, vērtības un skeleti skapjos.

Atrisinājums kompakts, tas labi. Atliek vieta pārdomām.

Intriģējoši, ka iemīļotie personāži rada vīziju par attiecību noregulēšanos nākotnē, bet gaidāmais lidojums dzimtas noslēpumu noskaidrošanai pamet jauna sižeta dzīpariņu...

Un tā kafija - tik gardi apraksti, ka lasot sieķis tecēja. Likās, sajutu pat aromātu!

Liene Kalniņa, tehniska būtne, skarba dzīves reāliste

“Trīs klikšķi līdz laimei” ir grāmata, kas aizrauj un paņem savā varā, liekot just līdzi te Annai Elizabetei, kura līdztekus kriminālo notikumu izmeklēšanai pārdzīvo par savu trīs virtuālajās priedēs nomaldījušos draudzeni Zani, te Mikam Kaķītim, kuru dažkārt gribas vienkārši apskaut - viss būs labi, viss nokārtosies! Autore izvairās no jūtināšanās, palaikam piešaujot notikumiem asāku pipariņu, šoreiz Ģirta Meldera veidolā. Atzīšos, lasot dažbrīd rokas savilkās ciešās dūrēs un pie sevis nodomāju: “Ja vien es viņam... tiktu klāt!"

Ieteiktu izdevējiem uz grāmatas vāka nodrukāt brīdinājumu: “Rada nopietnu atkarību! Līdz brīdim, kamēr nebūsiet izlasījuši, tiksiet ierauti notikumu virpulī, liekot aizmirst par apkārt notiekošo.”

Indra Urtāne, komunikācijas vadītāja, blogere

Nevarēju atrauties. Pirmkārt, gaidīta, patīkama atkaltikšanās ar nu jau labi zināmajiem varoņiem. Otrkārt, sižets paņēma savā varā no pirmajām lappusēm, bet intriga tā ievilka, ka bija grūti atturēties no vēlmes steigties uz romāna pēdējo nodaļu, meklējot atrisinājumu.

Autore savā darbā skar vairākas mūsdienu sabiedrības problēmas, atsedzot to īsto seju un atklājot sekas. Sintētiskās jaunās paaudzes narkotikas un apziņas degradācija. Bērnu visatļautība, emocionālie un psihiskie traucējumi un to cēloņi. Perfekts modes industrijas atainojums. Skarbi, bet patiesi.

Valts Dalbiņš, uzņēmējs

Neko TĀDU nebiju gaidījis. Apsēdos, lai mazliet palasītos... Jau pirmajās lappusēs sapratu - nespēju tikt līdzi. Apstājos, pakāpos atpakaļ, pārlasīju, ieskrējos un - laidos virpulī. Ik rindkopa - jauns tēls, jauna vide, jauna darbības vieta. Jauks pārsteigums.

Lasot labu grāmatu, pats kļūstu par režisoru un scenogrāfu: mana Anna, mana Pūču Māja! Vesela pasaule, paralēla šai manējai Aizputē. Lasot un domājot, liekas, ka Dace ar saviem tēliem sarunājas.

Cauri galvenajai domai par trīs klikšķiem un tīmekli sajutu tādas kā skumjas, kā bezcerību. Te nu gribētu teikt - autora uzburtā pasaule neapšaubāmi ietekmē materiālo pasauli, jo autoram dota iespēja ar rakstīto ietekmēt mūsu ikdienu. Ar kādu Saules stariņu... Tas ir ļoti grūts uzdevums, jo neviens īsti nezina, kā jābūt. Kas būtu jāuzraksta, lai Latvijai un līdz ar to latviešiem veiktos labāk.

Tāpēc iedomājos - kā gribētos piezvanīt ģenerālim Kārlim Basam un palūgt padomu...

Varis Sants, vīndaris un mākslas fotogrāfs

Izlasot šo grāmatu, sapratu - galvenais ir NEBAIDĪTIES! Jeb -pārtraukt baidīties!

Pārtraukt baidīties.

Skaidri un gaiši pateikt: es gribu Latvijā savu - latvisku kārtību, mūsu likumus un tikumus, nevis svešus, uzspiestus “tāpēc, ka tā vajag” un “ak, ko par mums padomās!”.

Pārtraukt baidīties barot savus taureņus. Jā, taureņus vēderā! Jā, man vienalga, ko padomās, jo - dzīvojam tikai vienreiz!

Nebaidīties mainīt savu likteni, savu darbu, savu laulāto, savu hobiju, savus draugus - ja tas vairs nav interesanti un neapmierina.

Vēlreiz - pārtraukt baidīties un lidot!

Šī ir grāmata tiem, kas vēlas lidot! Kā iedrošinājums. Kā iedvesma.

Līga Pommere-Ķelle, astroloģe, numeroloģe, fen šui speciāliste

Ат tīkamu satraukumu atvēru jauno grāmatu, lai satiktos ar labiem draugiem. Lasīšana ievilkās krietni pāri pusnaktij.

Citējot vienu no agrāko grāmatu atsauksmēm, - nu, kā var tik aizraujoši rakstīt! Romāns neliek vilties, notikumi mutuļo tā, ka elpa aizraujas! Radās sajūta, ka Daces Judinas radītie raksturi kļuvuši tik dzīvi, ka, “atrāvušies no radītāja”, dzīvo paši savu, neatkarīgu dzīvi un atļaujas darīt tādas lietas, ka pati autore, iespējams, vairs nespēj tos atsaukt atpakaļ mājās.

Sajūta tāda, it kā Pandoras lāde būtu atrauta vaļā un visi pasaules ļaunumi izkļuvuši laukā. Dace uzplēsusi gandrīz visus mūsu sabiedrības “augoņus” - modes un modeļu industrijas ēnas puses, prostitūciju, narkotikas, emocionālo vardarbību bērnu un jauniešu vidū, cilvēku tirdzniecību.

Gribas īpaši izcelt Daces nerimtīgo interesi par cilvēku dabas tumšajām dzīlēm, psiholoģiskās studijas un secinājumus, kas ar katru jauno romānu iet plašumā un dziļumā.

Ja varētu Daces literāro daiļradi salīdzināt ar glezniecību, tad šis romāns gleznots ar ļoti sulīgām, spilgtām krāsām, reizēm izmantojot nevis otu, bet kaut ko līdzīgu lāpstiņai, ar ko parasti notīra paleti. Spilgtie triepieni ir spēcīgi, izlēmīgi, kategoriski.

Autore iegājusi jaunā emocionālā un profesionālā kvalitātē.

“Pastāvēs, kas pārvērtīsies.”

Lai izdodas atrast arvien jaunas krāsas savā paletē! No visas sirds novēlu Annai Elizabetei “atrast sevi”, saglabāt ticību gaišajam cilvēkos un atgriezties mājās pie savas mīlestības.

Ilze Veitnere, klīniskā psiholoģe

Visi personāži, notikumi, vietas, vārdi un nosaukumi ir izdomāti, jebkāda līdzība - tikai un vienīgi nejaušu apstākļu sakritība.

Maniem Draugiem

Paldies, ka jūs

iedvesmojat dodat spēku sargājat mīlat esat

SATURS

Priekšvārds.......................................................

1. nodaļa. Es neticu sev.................................

2. nodaļa. Jūs mani nepazīstat?....................

3. nodaļa. Vilks spalvu met...........................

4. nodaļa. Kā stopkadrā.................................

5. nodaļa. Vecim jābūt vecim........................

6. nodaļa. Alternatīvā realitāte....................

7. nodaļa. Katrs savā krastā..........................

8. nodaļa. Gan jau atradīsiesl.......................

9. nodaļa. Domāt par sevi..............................

10. nodaļa. Katram savi noslēpumi................

11. nodaļa. Neīstajā laikā un vietā.................

12. nodaļa. Cilvēkmīlestības ilūzija................

13. nodaļa. Nolieguma nolieguma likums......

14. nodaļa. Tu zini, kas darāms......................

15. nodaļa. Dvīņi..............................................

16. nodaļa. Meklējiet citus vedējus................

17. nodaļa. Ja Ausmiņa tā saka.......................

18. nodaļa. Labiem vecākiem nelabi bērni....

19. nodaļa. Vai to tu vēlējies?.........................

20. nodaļa. Underworld.....................................

21. nodaļa. Divi zābaki - pāris........................

22. nodaļa. Pasaule ir maza.............................

23. nodaļa. Pirms divdesmit četriem gadiem

24. nodaļa. Ļaunuma gēns...............................

25. nodaļa. Zirnekļa tīklā................................

Epilogs. Pazudusi laikā un cilvēkos................

Pēcvārds...........................................................

Priekšvārds

Pasaule ir milzīgs tīkls, un mēs visi tajā - saistīti smalkiem, neredzamiem, varbūt tikai nojaušamiem timeklīšiem. Tomēr jebkas, ko darām, atstāj pēdas. Ik mūsu kustība, ik pagrieziens, ik solis sadrebina šo pasauli...

Pirms sešiem gadiem, aizsākot detektīvromānu sēriju Izmeklē Anna Elizabete, nudien nedomāju, ka tas izvērsīsies tik nopietni. Biju iecerējusi omulīgus, pie kamīna klubkrēslā lasāmus ironiskos mūsdienu krimiķus, pasaciņas pieaugušajiem, kur sliktie dabū pēc nopelniem, labie triumfē atgūtā taisnīguma apziņā, bet romantiskie pāri, latvju klasiķa vārdiem sakot, saldi dabūnas. Tā teikt, pasaulē valda kārtība, līdzsvars un harmonija. Bet nav jau tā...

Tieši tāpēc Annai Elizabetei un viņas draugiem, izņemot pirmo, melnās kafijas lietu, visas pārējās ir galvaslaužamās un naktisneguļamās. Smagas, grūtas, prāta un sirds līdzdalību paģērošas. Jo tikai tā šajā informācijas superplūdu laikā iespējams saglabāt fokusētu skatienu un kaut ko ieraudzīt.

Mums ik dienu no visā pusēm nežēlīgi skalo smadzenes. Ar mums manipulē. Lai panāktu savu - iekš- un ārpolitiski, ekonomiski, sadzīviski. Jebkurā un ikvienā jomā.

Šis ir tas laiks, kad arvien skaidrāk apstiprinās tā saukto Overtona logu princips - melnais tiek pasniegts par baltu, perversais - par normu, agresivitāte un vardarbība tiek nodēvētas par nelāgām rakstura īpašībām, ne vairs sodāmiem likumpārkāpumiem vai noziegumiem.

Šis ir laiks, par ko senie Austrumu gudrie teica - visbriesmīgāk dzīvot lielu pārmaiņu laikā. Pirms daudziem gadu tūkstošiem nebija smagāka lāsta kā izdzirdēt: kaut tavi bērni piedzimtu pārmaiņu laikā! Baiss novēlējums, jo nozīmē -dzīvot apstākļos, kad nav ne drošības, ne paļāvības rītdienai, reizēm pat ne ticības un cerības. Tikai bailes.

Mēs esam caurdzīvojuši laiku, kad vecāki klusi un nopietni sačukstējās virtuvē, bet, bērniem ienākot, pēkšņi apklusa un demonstratīvi sāka dzert tēju. Arī viesībās, kamēr visi pie galda, sarunas vairumā gadījumu bija sadzīviski garlaicīgas. Interesantākais, protams, sākās pēc tam, kad sīči tika izsūtīti trimdā uz otru istabu. Tad lielie runāja “par dzīvi un politiku”.

Jā, un tad nāca perestroika un glasnostj. Pēkšņi visi varēja runāt visu, un par to nekas nebija.

Humoristi gan ironizēja par suņiem, kas piesieti garākā ķēdē un bļodiņa nolikta tālāk - rej, cik gribi, gaudo, cik gribi, tas nevienu neinteresē. Jo tādu rējēju un gaudotāju ir simtiem.

Šodien mums ir demokrātija un vārda, domu, ticības brīvība. Teorētiski. Praktiski? Mulsina sajūta, ka šī brīvība pēdējā laikā kļūst tāda kā tendenciozi vienpusēja, bet cilvēkos pamazām, klusi un nemanāmi atgriežas bailes. Jautāsiet - kāpēc? Demokrātijas apstākļos, savā zemē?

Kādā tikšanās reizē pavecs, cienījams kungs pateica zīmīgus vārdus: esmu pārliecināts - kāds no augšas vēro spēles figūru izklājumu uz laukuma un ik pa brīdim sava prieka pēc pārbīda tās citādi.

Toreiz viņš daudz ko pastāstīja. Par savu un savas ģimenes likteni vairāku paaudžu garumā, par bailēm un noklusēšanas zeltu, ko laiks pārvērtis sarūsējušā bleķī, jo daudz kas no tā, ko ģimenes locekļi būtu varējuši izrunāt, nokavēts. Laiks izdzēsis pēdas, aiznesis dvēseles mūžībā, bet neatklātie noslēpumi tā

arī palikuši ieslēgti atmiņu seifos un pagrabos. Šķiroties viņš novēlēja - kā man gribētos, lai mēs visi (ari tie, kas parasti klusē) beidzot iemādtos atvērt muti un atklāti izpaust savas domas, nevis latviski pieticīgi un politkorekti nogaidit.

Man no sirds ir žēl to vecākā gadagājuma ļaužu, kuriem šodien jāpiedzīvo globalizācijas blaknes - pasaules novienā-došana (lauksaimniecības kultūru un sugu kvotas, ko nedrīkst pārsniegt, zemju uzpirkšana, rūpniecības un ražošanas iznīcināšana, valsts uzņēmumu pri(h)vatizācija un izpārdošana), dzimumu nonivelēšana - genderisms, centralizētā vadība no Briseles un vietējo birokrātmarionešu vienaldzība pret savas tautas un cilvēku veselību, labklājību, dzīvību, knapi nodrošinot izdzīvošanu. Visbeidzot, no ļoti centrālām personām saņemtie mājieni - mazo valstu kultūrvēsturiskās, etniskās, nacionālās īpatnības līdz ar mazajām valodām ir rudimentāri atavismi, kam vieta vēstures mēslainē.

Sena latviešu gudrība māca - vistrakāk skauž tas, kurš alkst pēc tā, kas pieder citam...

Un tad mēs brīnāmies, ka visā šajā trakomājā cilvēku psihe neiztur spriedzi un nobrūk. Kāds meklē aizmiršanos smagā darbā, cits - biznesa vāveres riteni, kāds - bezsāta rīšanā, alkoholā, narkotikās vai seksā. Vēl kāds nostājas uz noziedzības takas, jo viņam tā vieglāk, jo citādi viņš nav mācīts, bet ambīcijas, varaskāre, alkatība alkst piepildījuma.

Sperot pirmo, liktenīgo soli, nākamais jau uztaustās pats. Jo tāda ir cilvēka iedaba - turpināt.

Pēdējos gados zinātnieki dažādās pasaules valstīs praktiski vienlaikus veikuši pētījumus - vai eksistē ļaunuma gēns, proti, vai bērns ienāk pasaulē balts un nevainīgs, vai tomēr ir iespēja, ka viņa dzīves ceļš nosprausts jau pirms dzimšanas, ģenētiskā līmenī.

Raugoties šobrīd pasaulē notiekošajā, salīdzinot un analizējot kopsakarības, nudien nebūtu par to jābrīnās. Visi ziņu kanāli - pašmāju un starptautiskie roku rokā ar izklaides medijiem ik mīļu bridi mūs baro ar skandāliem, katastrofām, krīzēm, uzbrukumiem, noziegumiem un kariem.

Sekas vistiešāk jūtamas, paraugoties, kas notiek ar bērniem un pusaudžiem. Viņi kopē lielos. Ar pilnu atdevi, izteiksmīgi, pārspīlēti. Kā jau bērni. Bet mums atliek tikai žēloties par viņu nežēlību, visatļautību, agresiju, psihiskajiem, garīgajiem un emocionālajiem traucējumiem, neadekvātu attieksmi, bērnu tiesību nesaprātīgu pacelšanu pāri viņu pienākumiem vecāku, ģimenes, skolas un sabiedrības priekšā. Strupceļā iedzīti, pamazām sākam saprast - kaut kas tajā visā ir jāmaina.

Jo nav normāli, ka bērni un pusaudži, rotaļājoties, pa jokam, nejauši otru nicina, aprunā, izsmej, sūta rupjas vēstules, izvieto timekli aizskarošus tekstus un attēlus, veido grupējumus un viltus profilus, no kuriem apmelo citus, internētā ņirgājas par skolotājiem un vecākiem, apmelo viņus tiesībsar-gājošo iestāžu priekšā. Vienkārši - tāpēc, ka var, ka likums un normatīvi atļauj. Nav normāli, ka bērni un pusaudži, no ģimenes vai skolas kolīzijām bēgot, agresijas pilnās multenes un filmas saskatījušies, timekli pārložņājušies un datorspēles pārspēlējušies, tā zaudē saikni ar realitāti, ka dzīvnieka vai pat sava vienaudža nāve - pat slepkavība! - viņos vairs nespēj raisīt nekādas emocijas. Nav normāli, ka bērni un pusaudži citus bērnus un pusaudžus noved līdz pašnāvībai. Līdz nebūt.

Ar pieaugušajiem notiek tas pats. Pilnīgi tas pats. Tikai citos - daudz lielākos - apmēros, ar lielāku dažādību. Darbs -bezdarbs, bizness - bankrots, stipra ģimene - vientuļie vecāki, sakārtota saimniecība - pieaugoši nodokļi, drošības sajūta -noziedzības līknes kāpums. Tā varētu turpināt.

Vai kāds brīnās par to, ka cilvēks izvēlas bēgt? Dažs -pāri robežām, turp, kur siltāk, labāk, drošāk, vairāk maksā. Cits - virtuālajā realitātē: datorā, telefonā, televizorā, globālajā tīmeklī. Un mēs visi - kādā no bezgaldaudzajiem šoviem: dziesmu, iepazīšanās, pārģērbšanās, ceļojumu, dzīves situāciju, auto, kulinārajos, nu, vismaz Supernovā? Lai tikai nebūtu jādomā par realitāti. Tālab kāds ir ar mieru kalpot adaptēta šova lauku saimniecībā, cerot kaut vai caur TV ekrānu tikt pie atpazīstamības, vismaz uz šova laiku būt paēdis, varbūt pat kaut ko nopelnīt un pa vidu vēl nogrābt draugu vai draudzeni. Cits turpretī izvēlas audzēt eksotiskās lauksaimniecības kultūras vai sugas virtuālajā fermā, būvēt virtuālās pilsētas vai iekarot valstis. Bet pagalmā aiziet bojā tēvu tēvu stādītās ābeles un vējš pa skaidiņai vien noplēš mājai jumtu.

Gandrīz ikvienam no mums ir profili sociālajos kontos -feisbukā, draugos, tviterī, instagrammā, jūtūbē, vatsapā, skaipā, pinterestā, iepazīšanās vietnēs un kur vēl ne. Simti, dažam tūkstoši draugu un sekotāju, aptuveni tikpat (ja ne vairāk) -to, kam piesekojušies paši. Lai būtu informēti, lai būtu apritē. Un sākas bezgalīgais aplis - laiko (patīko) un sēro (dalās), komentē, ziņo, bloķē, šķiras no vieniem draugiem, ievieš citus. Un viss no gala. Galvenais - būt aktīvam, būt redzamam. Rodas mānīga sajūta, it kā šādi savā un citu dzīvē iespējams kaut ko mainīt vai ietekmēt.

Braukājot pa Latviju ar lekcijām bērniem un jauniešiem, bieži runājam par datoratkarībām un virtuālo pasauli. Esmu jautājusi - cik socportālus lietojat? Daži divus, citi - astoņus. Pa kuru laiku?

Cik jums draugu socportālos? Kādam piecdesmit, simts, trīs simti, bet ir tādi, kuri lepni paziņo - trīs, pieci, desmit tūkstoši. Kolekcionāri.

Jautāju tālāk - cik daudzus no saviem virtuālajiem draugiem esat redzējuši dzīvē un pazītu uz ielas? Klusums. Vārgas atbildes - nu, tos, kas mācās mūsu skolā, un tos, ko parasti rāda televīzijā.

Un pēdējais - vai ir kāds īsts draugs, kam piezvanīt trijos naktī, brīdī, kad ir pavisam slikti? Klusums. Vai nu neviena, vai tas vienīgais, izrādās, sēž blakus skolas solā. Vai arī tā ir mamma. Vai tētis.

Tad kam tie tūkstoši, ja reālajā dzīvē neproti draudzēties?

Pēdējā laikā mediji šūmējas par to, ka tīņi, jaunieši un pat bērni aizrāvušies ar nelāgu virtuālo spēlīti, kas nereti izvēršas traģiski, - sekstingu. Starpbrīžos un pat stundās viņu nav klāt - viņi ir virtuālajā pasaulē. Teiksiet, tas nav nekāds jaunums, tā notiek vismaz pēdējos piecus gadus. Viņi izliek globālajā tīmeklī sevi, māju, draugus, ģimeni, dzīvniekus... Visu privāto informāciju. Normāli. Nē, nav normāli!

Un nu mazgadīgie un tīņi sākuši sūtīt viens otram savus kailfoto, izliek tos savos profilos, jo, redziet, tas skaitās stilīgi, tagad tā pārbauda drosmi. Neiedomājoties, ka to var izmantot pavisam citādi - ņirdzīgi, noziedzīgi, seksuāli perversos, pat slepkavīgos nolūkos...

Ne velti tieši pēdējos gados strauji audzis pedofilu lietu skaits, taču to sekas (tiesu lēmumi) ir, maigi sakot, bezzobaini un vairāk aizstāv noziedznieku, nevis cietušo intereses.

Ko darīt? Vispirms - beidzot pamosties. Tas attiecas gan uz likumdevējiem, gan skolām, gan - vairāk par visu - vecākiem. Pamosties! Un saprast, ka neviens, nekādi melnie spēki, greizi likumi vai aiz stūra glūnoši pedofili nespēs nodarīt ļaunumu, ja paši būsiet izdarījuši visu iespējamo, lai to novērstu.

Sakiet, dārgie vecāki, vecvecāki, tantes un onkuļi, - kāpēc jūs savām atvasēm dāvināt biznesa klases viedtālruņus ar visām tehniskajām ekstrām? Un tad paši vaimanājat par

kosmiskiem rēķiniem? Vai no mazgadīgiem prātiņiem var cerēt uz reālu izpratni par notērēto? Tāpat viņiem pagaidām nav izpratnes par to, ko drīkst un nedrīkst, par drošību, risku un sekām. Visi dara, es arī tāpatl

Kāpēc jūs dzīvas sarunas un kopābūšanu aizstājat ar dārgām tehniskām grabažām? Kāpēc bērniem un pusaudžiem vajadzīgas augstās tehnoloģijas - viedtālruņi, planšetes? Mode, bara instinkts (visiem ir, man arī vajag!), skolas prasības? Ko tādu viņi dara, lai rastos šāda nepieciešamība?

Onlainā taisa uzņēmuma mēneša bilanci? Nē. Sazinās ar preču piegādātājiem no Honkongas reālajā laikā? Nē. Pelna naudu uz valūtas svārstībām biržā? Nē. Pārvadā pasažierus? Nē. Piegādā sūtījumus? Nē. Visdrīzāk - čato, apsmej viens otru, sūta būdiņas, laiko un rešēro glupus jociņus, izmantojot bezmaksas Wi-Fi, lodā tur, kur ieeja aizliegta, spēlē tīkla spēles, dažs labs - ari internēta kazino. Un diemžēl nodarbojas arī ar virtuālo seksu.

Vai jābrīnās, ka tīmekļa draugu (un nedraugu), tīmekļa attiecību (attiecību?!) dēļ kāds izvēlas darīt savai dzīvei galu, nodarīt pāri citiem, vēl kāds nokļūst seksuālā verdzībā? Pats galvenais - nav neviena, ko vainot. Internets ir bezkaislīgs.

Interesanti, CIK no bērniem vai jauniešiem šīs ierīces patiešām izmanto mācībām?!

Vai gadījumā šo bērnu, pusaudžu, jauniešu vienīgais pienākums nav (vismaz teorētiski) mācīties skolā, iegūt izglītību un palīdzēt vecākiem mājas darbos? Jā, viņiem IR tiesības uz atpūtu un izklaidi (saprāta robežās), uz interešu izglītību -pulciņiem, sportu, dejām, pašattīstību. Nevis uz izvirtību un noziedzību. Bet kas notiek reāli? Ar šādu tehnisko ierīču palīdzību jebkur, kur vien ir Wi-Fi, mazgadīgie nekontrolēti tiek klāt jebkādiem tīmekļa resursiem. Un tad sākas. Viss, ko varat iedomāties.

Ko darīt? Zinu, skanēs nepopulāri un radikāli, bet - ja gribat, lai jūsu bērni saglabā dabas doto veselo saprātu, spriestspēju un saviem gadiem atbilstošas domas un emocijas, - atņemiet viņiem šos krutos telefonus! Nomainiet ar parastajiem, vecmodīgajiem, kuriem ir zvans+SMS, un, ticiet, pēc neilgas dumpošanās jūsu bērnu komunikācijā būs jūtami mazāk satura un drošības problēmu. Arī rēķini būs mazāki. Pat nerunājot par acu, smadzeņu un plaušu veselību.

Bērniem, tīņiem, jauniešiem IR JĀVAR sazināties ar vecākiem, skolu vai draugiem, un viss.

Bet pats galvenais - gan bērniem, gan pieaugušajiem IR jāmācās komunicēt reālajā vidē un laikā, nevis sēdēt kiberspei-sā, radot sev virtuālo surogātpasauli, kamēr reālā brūk un jūk.

Ja nē, ja mēs turpinām, kā esam iesākuši, tad - paši vien esam vainīgi un nav ko vaimanāt!

Man ir nācies dzirdēt - kāpēc tu tā dramatizē un sabiezini krāsas, visi taču nav tādi? Tas par bērniem un jauniešiem. Protams. Visi nav tādi. Par laimi un paldies Debesīm! Ir jauki, gaiši, mīloši, talantīgi, čakli, strādīgi un darboties griboši bērni un jaunieši. Tas vieš cerību un dod ticību, ka būs labi. Tomēr, tāpat kā dienai vajadzīga nakts, mēs nevaram un nedrīkstam nerunāt par to, kas sāp. Jo ari tā ir šodienas realitāte. Ārsta pienākums ir atrast vainu un dziedināt. Pat ja pacientam uz īsu brīdi sāp vēl vairāk...

Šī laikmeta otrais vārds ir Vientulība. No vienas puses -tehniskais un tehnoloģiskais progress, no otras - sēdi viens savā tīmekļa galā un ceri, ka dzīpariņš nepārtrūks. Jo tad paliksi viens - aci pret aci ar sevi, savām domām un bažām. Un viss būs atkarīgs tikai no paša - vai spēsi izturēt, runāt ar sevi, ieklausīties sevī. Palikt pats. Laikus nobremzēt un saprast lietu īsto vērtību, lai darba, biznesa, karjeras, varas vai naudas

dēļ nepaliktu zem sitiena visu, kas dārgs un īsts, - savējos, mīļos, ģimeni, draugus, zemi, valodu, galu galā - cilvēcību un sirdsapziņu? Pretējā gadījumā var gadīties apmaldīties laikā un cilvēkos.

Esat kādreiz aizdomājušies, cik daudz pasaulē visādu tīkl-veida struktūru - sociālie tīkli, informācijas portāli, studentu korporācijas, banku tīkli, finanšu holdingi, politiskie grupējumi, etniskās, reliģiskās, kultūrvēsturiskās kopienas? Dzimtas, ģimenes, skolas, augstskolas, darbavietas - esošās un bijušās - arī tās ir tīklveida struktūras. Mediju tīkli. Izklaides bizness - ar visiem zemūdens akmeņiem un straumēm. Visu tīklu tīkls mafia. Un cik neformālo tīklojumu viena ciema, pagasta, novada, pilsētas, skolas, augstskolas kopienas ietvaros? Katrs šāds tīkls ir vesela pasaule.

Nekas nav tik vienkārši, kā izskatās. Mēs visi esam tīklā. Vairākos vienlaicīgi, un jebkas, ko darām, sakām, rakstām vai pat tikai nodomājam, sakustina smalkos tīmeklīšus, nosūtot ziņu pārējiem. Bet kas atrodas centrā? Lielais, melnais plēsoņa vai rasas lāse, kurā spoži uzmirdz pirmais rīta saules stars?

Dace

Moto:

neviens

nevienam

nepieder

nekas

nekad

nenotiek

nejauši

1. nodaļa. Es neticu sev

Piektdiena, 3. oktobris

- Mīļumiņ, vai nezini, kur manas baltās bikses? - Ģirts uz vienas kājas lēkāja gar atvērtajām balkona durvīm, vilkdams otrā kājā zeķi.

Bija oktobra pirmā piektdiena, seši no rīta. Aiz loga violeti sārtos mākoņos vidēja slinks saullēkts, solot jauku dienu, un skatītāju iemīļotais aktieris Ģirts Melderis posās uz kastingu jaunajam seriālam Boss.

Sirds dziļumos Ģirts bija cieši pārliecināts, ka galveno -Bosa jeb krutā advokāta Ērgļa - lomu dabūs tieši viņš un neviens cits. Ja godigi, nebija jau neviena cita tik augsta līmeņa galveno un raksturlomu tēlotāja ar tik seksīgi nekaunīgu un dabisku vitalitāti. Ari balss īstā - piesmakuši, zema, pavedinoša, taču varēja kļūt skarbi asa un pavēlnieciska.

- Sienas skapi, uz pakaramā, - no siltās segas apakšas atskanēja saldi samiegojies čuksts. Anna Elizabete tik agru celšanos uztvēra kā nežēlīgu apdraudējumu viņas pūciska-jām tiesībām uz pēdējo, vispūkaināko rīta sapnlti. Pavērusi vienu aci šaurā spraudziņā, viņa viegli aizkaitināta noraudzījās možajā ribinātājā. Nu, kā viens cilvēks tādā agrumā var būt tik riebīgi enerģisks?!

- Atradu! - Ātri švīksti un nepacietīga dipināšana. - Labi, Sīkais, viss, es skrienu, kafiju dzeršu studijā, turi īkšķi, lai varam vakarā uzšaut šampanieti!

Ātra buča uz vaiga, durvju klaudzoņa, skrejoši soļi lejup pa kāpnēm, lielo ārdurvju smagais blīkšķis, motora rēciens un - prom viņš bija.

Anna Elizabete pieslējās gultā sēdus un laiski izstaipījās.

Beidzot! Beidzot tas trokšņainais nemiera gars bija prom un viņai būs kāds brītiņš laika sev. Savā istabā, savā gultā. Div-vientulībā ar sevi. Un Grāfu.

Klusi, lai nepamodinātu pārējos mājiniekus, nodipinājusi lejup pa čikstošajām kāpnēm, viņa ielavījās virtuvē, sabrūvēja lielu krūzi aromātiskas kafijas ar kanēli un trim brūnajiem karamelizētā cukura graudiņiem un steidzās atpakaļ uz iesildīto gultu - izbaudīt rīta mieru un padomāt.

Uzticamais pelēkais vilks Grāfs gultas galā nebija pat pakustējies.

* * *

Nu jau gandrīz piecus mēnešus Ģirts pastāvīgi dzīvoja Pūču Mājā, taču nakšņoja ne vairs savā agrākajā, bijušajā baronlaiku bērnistabā, bet Annas Elizabetes lielajā gultā, cieši apskāvis mājas saimnieci.

Pārmaiņas viņu abu personīgajā dzīvē bija aizsākušās visai neparasti, lai neteiktu sirreāli, - ar majora (nu jau pulkvežleitnanta) Mika Kaķīša bildinājumu, ko viņš pavasari bija izteicis Annai Elizabetei bridi, kad mājinieku bariņš sēdēja viņa mašīnā - ceļā uz Rīgas lidostu, lai pēc veiksmīgi atrisinātās Kurzemes raganas lietas lidotu pie baroneses Annas Rozes fon Beigas Londonā.

Anna bija atbildējusi uz Mika bildinājumu ar šaubīgu jā, kas vairāk līdzinājās replikai uz tobrīd atskanējušo tālruņa zvanu, tomēr gredzenu pieņēma.

Diemžēl cerēto romantisko saderināšanās ceļojumu izjauca negaidīts izsaukums: Rīgā uzradies maniaks, kurš Mikam Kaķītim steidzami jānoķer. Reizē ar pavēli (ko neapspriež, bet izpilda) vadība lika saprast, ka pēc veiksmīgi, bet - galvenais -patstāvīgi atrisinātas lietas viņu gaidīs ne tikai Kriminālpār-valdes priekšnieka krēsls, bet arī pulkvežleitnanta uzpleči.

Mikam Kaķītim, kurš, lolojot sapni par jauna veida krimi-nālizmeklēšanas operatīvās grupas izveidi, majoros bija aizsēdējies daudz par ilgu, tā bija kā gaisma tuneļa galā, un viņš ļāvās godkāres un ambīciju kārdinājumam, cerot, ka Anna Elizabete sapratīs, - kad pienāks īstais laiks.

Tā bija pirmā kļūda. Viņa nesaprata.

Nesaprata šādas neuzticēšanās iemeslus, protams, uztverot tos personiski.

Otro kļūdu majors Kaķītis pieļāva slimnīcā, kad, saaukstējies un pāmervozējies par iestrēgušo izmeklēšanu, nogāzās ar akūtu angīnu. Anna steigšus atlidoja no Londonas, piedāvājot p'alīdzību, taču Miks viņu aizdzina... faktiski iegrūžot plati atvērtajos senā drauga, studiju biedra un kolēģa Ģirta Meldera apskāvienos.

Annai Elizabetei un Ģirtam kā studiju biedriem bija sena attiecību vēsture, kas ietvēra draudzību, kaislību un vienam otra glābšanu, visbeidzot - Annas bēgšanu ar sekojošu vienošanos - palikt tikai un vienīgi labiem draugiem.

Un nu viņi jau piekto mēnesi bija kopā. Ne kā draugi. Drīzāk - ģimenes cilvēki.

Ģirts ik pārdienas joņoja uz Rīgu filmēties, ieskaņot filmas un reklāmas, bet Anna Elizabete rosījās pa māju un jaundibināto Radošo centru Mežmuižas pilī.

Viņa bija piekritusi kļūt par tā vadītāju.

Pirmajā jūnijā centrs bija svinīgi vēris durvis, un nu pēc četriem mēnešiem mežājnieki vairs pat iedomāties nespēja, kā bijis pirms tam.

Sievas auda, šuva, adīja, tamborēja un pērļoja, vīri turpat blakustelpās ņēmās ar kokdarbiem, smalkiem metālkalumiem un pinumiem, bet pavaļas brīžos visi sanāca kopā sadziedāt, sadejot vai vienkārši iebaudīt dziedējošas zāļu tējas ar čaklo saimnieču jaunākajiem kulinārijas šedevriem, paritināt vietējo dzimtu stāstu kamolīšus un pārspriest ļaužu dīvaino likteņu līkločus.

Viens no biežāk pieminētajiem jaunākās vēstures notikumiem bija maniaka aizturēšanas mēģinājums Krustu Krogā šopavasar. Traģisks atgadījums ar traģisku priekšvēsturi.

Reliģioza fanātiķa ģimenē uzaugušie divi bērni - meita un dēls - ar bērnībā salauztiem likteņiem vēlāk, jau pieauguši, nonāca dzīves nežēlīgajās dzirnavās: viņš - apsūdzēts noziegumā, ko nebija paveicis, viņa - nolēmusi atriebties visiem, kas dzīvē nodarījuši pāri.

Atstājusi aiz sevis septiņus izsmalcināti nežēlīgi nogalinātus upurus un astoņas zīmītes ar skarbiem paskaidrojumiem kāpēc, nelaimīgā sieviete beidzot ļāva sevi izskaitļot - izrādījās, viņa ari ir meklētais Rīgas maniaks.

Teo. Teodora Kalpeniece. Dieva dotā dāvana.

Diemžēl aizturēšanas brīdī Miks, majors Miks Kaķītis, viņu nošāva. Netīšām.

Anna kā šodien atcerējās to dienu... Nespēja aizmirst.

Gandrīz ik nakti viņai sapnī rādījās Teo - tāda kā tajā liktenīgajā mirklī.

Tēls, gluži kā kokā iededzināts zīmējums, bija uz mūžu saglabāts zemapziņā.

Kā atgādinājums. Kā brīdinājums.

Toreiz, apjautusi sakarības un sapratusi, ka meklējamais noziedznieks lūdz palīdzību, Anna bija cerējusi paspēt, pierunāt, palīdzēt... Nepaspēja.

Krustu Kroga lielās ārdurvis ar joni atsprāga vaļā, un iekšā iebruka trīs bruņoti vīri. Ātri izskrējuši cauri pirmajām divām telpām, viņi nonāca ēdamistabā. Tobrīd Teo lēja Annas glāzē rubīnsarkanu šķidrumu no pudeles pītā apvalkā.

- Liec nost pudeli, vai šaušu! - Miks Kaķītis iekliedzās, lai pievērstu sievietes uzmanību. - Teodora Kalpeniece, jūs tiekat arestēta par sešām slepkavībām, cilvēka nolaupīšanu un slepkavības mēģinājumu! Atkāpieties no galda un salieciet abas rokas aiz muguras!

Pretēji pavēlei viņa neaizlika rokas aiz muguras, bet pacēla pudeli pie lūpām un iedzēra vairākus malkus. Viņa apzinājās, ka spēle zaudēta.

Lai tad tas būtu viņas pēdējais vakarēdiens...

Varbūt Miks tobrīd nodomāja, ka vīns ir sazāļots un šādi Kalpeniece cer izmukt no likuma taisnās, bargās rokas. Varbūt viņš centās pasargāt Annu Elizabeti. Katrā ziņā tas bija viņa pirksts, kas nospieda mēlīti, lai lode trāpītu pudelei.

Nākamajā mirklī vienlaikus ar Līzbetes spalgo kliedzienu - Miku, nešauj! - un plīstošā stikla šķindoņu Teo augums smagi noslīdēja uz grīdas. Strauji augošajā peļķē sarkanais vīns sajaucās ar biezām asinīm, kas guldzieniem plūda no sīkās brūcītes sievietes kaklā.

Miks stāvēja kā apstulbis. Viņš tikko bija nogalinājis cilvēku. Neapbruņotu sievieti.

Anna Elizabete, šokā nobālusi un sastingusi, klusējot nolika Teo piepildīto vīna glāzi uz galda un izņēma no kabatas nelielu diktofonu: - Te ir Teodoras Kalpenieces atzīšanās. Grēksūdze un lūgums pēc sapratnes. Viņa vairs nebija bīstama. Tu esi pārsteidzies. Un nu tev ar to būs jāsadzīvo...

Todien, pārbraukusi mājās, Anna visiem garām, gluži kā akla, kā transā devās uz savu guļamistabu. Viņa nespēja aizmirst pēdējo dialogu:

- Nav nekā tāda, ko nevarētu rīt.

- Rīt nevar šodienu.

- Bet šodien jau ir rīt.

Kopš Rīgas maniaka lietas atrisināšanas Mežājos un Pūču Mājā bija iestājies nosacīts klusums. Katrs darīja savu darāmo, dzīvoja savu dzīvi un centās iespējami mazāk traucēt pārējos. Sevišķi Annu.

Pēc Teo nāves un operatīvās grupas aizbraukšanas viņa bija ieslēgusies savā istabā, nevienu nelaižot iekšā. Pat Ģirtu ne. Neatbildēja uz telefona zvaniem un e-pastiem. Pie durvīm noliktās ēdiena un dzēriena paplātes stāvēja neaizskartas.

Par to, ka istabas iemītniece vēl ir dzīva, liecināja tikai bridi pa brīdim dzirdamās ūdens skaņas un balkona durvis, kas, klusi čīkstot, atvērās pēc saules rieta, lai aizvērtos rītausmā.

Mājinieki bažījās, vai traģiskie notikumi nav atkal sašūpojuši Annas Elizabetes trauslo veselību. Omīte atcerējās dīvaino atgadījumu ziemā uz ezera, kad Anna, ierauta baismīgajā gadumijas noziegumu virpulī, aiz pārpūles un uztraukumiem bija zaudējusi samaņu. Toreiz dakteris Konrāds bija brīdinājis,

ka tieksme sevi nodzīt līdz bezspēkam var novest pie nepatīkamām sekām - līdz pat slimnīcai. Anna tikai atmeta ar roku un, diennakti nogulējusi dziļā miegā, atmodās svaiga kā gurķītis.

Toties maija beigās bija citādi. Sešas dienas pēc Teo nāves Anna piekopa spartisku dzīvesveidu - neēda, nedzēra, laukā negāja. Pat ar Grāfu ne. Viņu rīta un vakara pastaigās pārmaiņus veda Kārlis vai Ģirts.

Uzticamais dzīvnieks pārdzīvoja - izskrēja loku pa salu, nodarīja darāmo un atpakaļ, pumu ķepās iespiedis, skumji gulēja pie saimnieces istabas durvīm.

Ģirts vispār bija neizpratnē - viņi tikko bija viens otru atkal atraduši, viss šķita tik labi, un nu Līzbete viņu atgrūda.

Kāpēc? Notikušā dēļ? Bet tur nekas vairs nebija maināms.

Varbūt Anna joprojām domā par Miku un nožēlo savu pārsteidzīgo lēmumu?

Ik mīļu bridi viņš nervozi nēsājās gar guļamistabas durvīm, prātodams, kāpēc mīļotā sieviete norobežojas brīdī, kad viņš tai varētu būt visvairāk vajadzīgs.

Bet tāda jau viņa bija - pati, visu pati. Lai ko tas maksātu...

Tieši pēc nedēļas vecās barona guļamistabas durvis atvērās un pa tām iznāca Anna Elizabete - mierīga, savākusies, pat smaidīga, it kā nekas nebūtu noticis. Tikai kļuvusi mazliet caurspīdīgāka un ēteriskāka. Kas, starp citu, viņu darīja vēl pievilcīgāku - bālums izdevīgi izcēla lielās, tumši zilzaļpelēkās acis, bet to spīdums bija kļuvis teju vai magnētisks.

Ko viņa bija darījusi, tas bija un palika noslēpums.

Varbūt meditējusi, varbūt slepenajā bēniņu rakstāmkam-barī strādājusi pie dzimtas vēstures, varbūt raudājusi vai vienkārši gulējusi. Neviens netincināja, arī Anna pati neko nestāstīja. Vienkārši samīļoja dzīvniekus un ķērās pie ierastajiem

darbiem - pagatavoja brokastis, apdarīja mājas soli un mierīgi aizgāja pļaut zāli.

- Tad jau viss kārtībā, - noteica Kārlis. Viņi atviegloti uzelpoja. Zāles pļaušana Annai bija savdabīgs sportiskas meditācijas veids. Tagad varēja sagaidīt, ka viņa pārradīsies mājās spožām acīm, sārtiem vaigiem un pilnu galvu jaunu ideju.

Tā arī notika.

- Es te tā mazliet padomāju... - Pievārējusi pusi pļavas, Līzbete smaidīja vien, uz dienvidu terases purinādama no džinsiem zāles smalksni. - Ir laiks Mežājos beidzot atvērt Radošo centru. Ļaudīm vajadzīgs kaut kas gaišs.

Šodien jau ir rīt...

Kopš šī maija beigās izteiktā paziņojuma bija pagājuši gandrīz pieci mēneši.

Mežāju Radošais centrs Annas Elizabetes vadībā darbojās pilnā sparā.

Mežājniekiem par lielām sirdsklapēm Anna Elizabete bija pieņēmusi darbā mirušās Rīgas maniaces Teodoras Kalpenie-ces brāli Bruno Kalpenieku, kurš reiz ticis nepatiesi apsūdzēts sadistiskā mazgadīgas meitenes izvarošanā un, paša tēva iegāzts, bija nevainīgs notiesāts uz divpadsmit gadiem stingrā režīma cietumā.

Pavasarī viņš bija iznācis brīvībā un apmeties uz dzīvi ģimenes reiz nopirktajā un viņam mantojumā atstātajā Krustu Krogā, tepat Mežāju pagastā, piedzīvojis zemisku apmelojumu un baumu kampaņu vietējo iedzīvotāju vidū, visbeidzot - nežēlīgu uzbrukumu ar nazi no Mežāju skolas vecāko audzēkņu puses.

Pēc pārciestajiem likteņa sitieniem un pēdīgi arī māsas Teo zaudējuma Bruno, jau tā kluss un kautrīgs cilvēks būdams, galīgi ierāvās sevī. Nekur negāja, ne ar vienu nerunāja, dzīvoja, nē, eksistēja tikai savas mājas četrās sienās. Taču ģenerāļa Kārļa Basa sirsnīgā labvēlība un nesavtīgā palīdzība, ierosinot “recidīvista Kalpenieka” lietas pārskatīšanu un pateicoties mirušās Teo detalizētajai liecībai, galu galā spēja panākt sodāmības dzēšanu un atjaunoja ne tikai Bruno labo vārdu, bet ari viņa ticību cilvēkiem. Savukārt Annas Elizabetes spītīgā vēlme vērst par labu vismaz daļu mežājnieku pāridarījumu, pamudināja viņu piedāvāt Bruno apgleznot Mežmuižas vestibilu un nodarbību telpu sienas. Jaunais vīrietis to darīja tik filozofiski un izsmalcināti, ka rezultāts apklusināja pat žultainākos kašķupodus.

Savām prasmēm lielisku pielietojumu bija atradis arī Kārlis, jaunatvērtajā Radošajā centrā rūpējoties par skaņu, gaismu un datorlietām, bet brīvajos brīžos mācot bērniem programmēt. Savukārt Anna Elizabete iedibināja pieaugušo mežājnieku amatierteātri un jauniešu dramatisko studiju.

Omīte, Kārļa vecmāmiņa, vadīja Kaucmindiešu pulciņu, mācot Mežāju sievām virtuves gudrības un viltības, bet Ģenerālis un vecā baronese Anna Roze savu piepildījumu atrada dziedātāju un novadpētnieku pulkā. Šīspuses vēsturē vēl joprojām bija daudz balto plankumu, kas prasījās aizpildāmi.

Ģirts joprojām cirkulēja starp Rīgu un Mežājiem, sirdoties, ka ceļā paiet tik daudz laika. Taču Annas Elizabetes reiz it kā nejauši, it kā garāmejot izmesto ierosinājumu - darba dienās nakšņot Rīgā, bet uz Pūču salu braukt nedēļas nogalēs - viņš acumirklī valdonīgā karaļbalsī noraidīja kā pilnīgi un galīgi nepieņemamu. Neiedomājamu.

Gribu, lai mēs esam kopā! Un viss. Tas nav apspriežams.

Ari pārējiem mežājniekiem šis pavasaris un vasara nepagāja bez satricinājumiem - aizdomās par līdzdalību Mežāju lauksaimniecības skolas audzēkņa, četrpadsmit gadus vecā Salvja Alena piespiedu pašnāvībā tika aizturēts fizikas un informātikas pasniedzējs Maigonis Pēda.

Apcietinājumā paturēja arī agrāk aizturētos vecāko kursu audzēkņus izcilniekus Lauri Odiņu, Vitu Lori un Modri Vilku, skolas direktores Dzintras Vilkās dēlu.

Pret viņu, kā izrādās, bija vissmagākie pierādījumi - Alena labilās seksuālās orientācijas dēļ Modris viņu bija ne tikai psiholoģiski terorizējis, apsaukājot, sūtot nejaucības uz zēna telefonu un publicējot neķītrības sociālajos tīklos, bet arī tīri fiziski padarījis puikas dzīvi neciešamu - aizskāris, dunkājis, grūstījis, spēris ar kāju pa pēcpusi, teikdams “zināsi, kam pakaļa domāta!”, līdz galu galā - neilgi pirms puišelis izdarīja pašnāvību - Modris kopā ar drauģeļiem Lauri un Vitu bija ieslodzījuši viņu tumšā kambarī “pārdomāt dzīvi” un draudējuši kolektīvi izvarot, “ja reiz tā patīk uz skatuves grozīt pēcpusi”. Puika bija pakāries. Vai pakārts.

Direktore Dzintra Vilka, to visu uzzinot, steigšus iesniedza atlūgumu un aizbrauca no Mežājiem nezināmā virzienā. Mēļoja, ka devusies uz Angliju.

Pagasta vadība ar priekšsēdētāju Maigu Lācīti priekšgalā ieradās pie Annas Elizabetes misijā - uzrunāt iespējamai skolas direktores lomai -, taču saņēma kategorisku nē, pirms kāds vēl paguva atvērt muti.

Man nav pedagoģiskās izglītības, to jau jūsu dārgā Vilka skaidri lika saprast.

Nelīdzēja ne atbalsta solīšana, ne komplimenti par divos iepriekšējos gados paveikto. Anna palika pie sava - turpmāk

viņa vadīs Radošo centru, rīkos pasākumus un dzīvos tikai pati savu dzīvi. Un nekādas pedagoģijas!

Lācītei neatlika nekas cits kā izsludināt atklātu konkursu uz tik pēkšņi, gandrīz pašā jaunā mācību gada sākumā atbrīvojušos vakanci. Diemžēl laiks skrēja vēja spārniem, taču piemērota kandidāta joprojām nebija, un jauno mācību gadu nācās sākt, pienākumu izpildi uzticot līdzšinējai mācību pārzinei Olitai Spalviņai - vienai no tām trim klačenēm, kuras, Annai vēl strādājot skolā, bija centušās apgrauzt viņas kauliņus bez sāls un pipariem.

Paldies Dievam, ka man viņas labvēlība nebūs vajadzīga, -uzzinājusi par izmaiņām, Anna nodomāja, nenojauzdama, ko nesīs nākotne.

Viņai netrūka, par ko raizēties, - jaunais darbs, jaunā, gandrīz ģimenes dzīve, tāpat mājinieku likstas, stiķi un nedienas. Rau, Omīte - jau gandrīz gadu precējusies ar Bišu Miķeli, Kārļa vectētiņu, taču ik pārdienas nakšņo Pūču Mājā - nevarot izturēt Dravu nošķirtību un vecā bitenieka vecpuiša niķus.

Tas savukārt izdomājis, ka uz Pūču salas varētu nometināt vismaz divus dučus bišu stropu - stratēģiski laba vieta, pārupē plešas puķotāju hektāri, palieņu pļavas un rapša lauki -, būtu lielisks medus. To, ka vecajai baronesei Annai Rozei, kura mūža nogalē pārcēlusies pie Annas Elizabetes, ir alerģija gan pret bitēm, gan medu, Miķelis savā apmātībā neņēma galvā: - Bites nevienam neuzbrūk.

Mjā, un vēl bija Kārlis, kurš ne lūdzams, ne sitams nebija pierunājams pārcelties pie saviem vecvecākiem uz Dravām, allaž atbildot vienu un to pašu:

- Ko es tur meža vidū pie večiem darīšu, ja tev te vajadzīga vīrieša roka? Ģirts neskaitās, Zane tūlīt apprecēsies, un es aizņemu tikai mazu stūrīti.

Sava taisnība Kārlim bija - jā, Ģirts braukāja uz Rīgu darbos, Zane drīzo kāzu gaidās kļuvusi teju nepieskaitāma, un bija drošāk, ja mājā vēl bez Annas bija kāds pieaudzis, saprātīgs cilvēks. Ja nu kas atgadītos ar vienu vai otru veco kundzi...

Та nu viss turpinājās kā agrāk. It kā - tāpat.

Vienīgi... Anna Elizabete juta gaisā lidināmies vārdos neizteiktu, neizsakāmu, nesataustāmu nemieru, spriedzi.

Kas zina - varbūt nojausmu...

Un vēl bija tas... tā klusā sāpe, kas joprojām smeldza dziļi sirdi, gremžot un liekot šaubīties, vai viņa rīkojusies pareizi, un nemitīgi domāt - kas būtu, ja viņa toreiz, Mika sāpināta un sarūgtināta, neaizskrietu no slimnīcas, nepiezvanītu Ģirtam un neļautos viņa mierinošajām rokām. Ja būtu diennakti apdomājusies... Vai arī tad pateiktu Mikam nē un Ģirtam jā, ielaižot tik dziļi savā dzīvē?

Pēc Teo nāves Miks ar operatīvo grupu aizbrauca uz Rīgu un Mežājos nerādījās veselu mēnesi. Annai nezvanīja un nerakstīja, nosacītu saikni uzturot vien caur ģenerāli Basu. Viņš pastāstīja, ka maniaka lieta veiksmīgi noslēgusies, majors Miks Kaķītis paaugstināts amatā un saņēmis ari jaunu dienesta pakāpi, taču vienlaikus pret viņu uzsākta dienesta izmeklēšana par ieroča lietošanu ar letālu iznākumu. Pētīšot, vai neesot pārsniedzis operatīvās pilnvaras.

- Meit, tu taču saproti, ka viņš to izdarīja tevis dēļ? -kādu vakaru, sēdēdams uz Pūču Mājas dienvidu kāpņu augšējā pakāpiena un pakšķinādams savu apgrauzto ķirškoka plpīti, skumji ievaicājās ģenerālis.

Anna tikai mēmi pamāja ar galvu. Viņai joprojām par šo tēmu bija grūti runāt.

Pietrūka, pietrūka Mika, lai ko viņa teiktu, citiem dzirdot!

Un šorīt? Šorīt Anna bija izgājusi pastaigā ar abiem suņiem. Rudais taksis Figaro, priecīgi ņuksīdamies un zemēm šķīstot, centās uzrakt svaigu kurmja alu, bet Grāfs, kā jau labi audzinātam un dresētam vilkam pienākas, cienīgi ķepas cilādams, gāja saimniecei cieši līdzās, pa laiciņam vērīgi apraudzīdams apkārtni - vai viss mierīgi, vai aiz kāda krūmiņa neslēpjas briesmas?

Pelēkais, vēl nesen tik neveiklais, lumpausīgais vilku kucēns gada laikā bija izaudzis par lielu, skaistu un gudru vilku suni. Draugu un Sargu. Reizēm Annai šķita - viņš ir vairāk nekā cilvēks - tik saprotošs un iejūtīgs, pat no viena elpas vilciena spēja nolasīt noskaņojumu...

Tagad pat - suns skaidri juta saimnieces skumjas. It kā tās kliedēt gribēdams, Grāfs priecīgi ierējās, cenšoties pievērst uzmanību kaut kam tur, tālāk. Sakampis Annu aiz rokas, vilka viņu lejā, pie ūdens. Tur, otrā upes krastā, pie pašas ūdens līnijas kā sastindzis stāvēja Miks...

Labu brīdi viņi abi pāri Melnupes ūdeņiem centās saskatīt viens otra seju, notvert skatienu.

Kā nojauzdams mirkļa svarīgumu, Grāfs bija atkāpies nostāk un attupies nekustīgā pozā.

Lai cilvēki paši tiek galā ar saviem sirdsēstiem, viņš labāk pavēros putnus...

- Kāpēc tu aizgāji?

- Kāpēc tu man ļāvi aiziet?

- Es biju muļķis. Piedod.

- Tu... Es ari biju muļķe. Un nu ir par vēlu.

- Nav... nav. Lūdzu, atgriezies!

- Es nevaru. Nevaru. Vēlreiz? Nē.

- Tu man netici?

- Es neticu sev.

Mēmā dialoga laikā Anna Elizabete juta kaklā iesprūstam rūgtu kamolu, bet acu kaktiņos sariesās nodevīgs mitrums, ko galīgi nevarēja norakstīt uz neesošā vēja rēķina. Pacēlusi roku mēmam atvadu sveicienam, viņa nočukstēja sunim: Ejam! -strauji apsviedās un aizsteidzās uz māju.

Melodramatiska bēgšana Džeinas Ostinas garā, Anna rūgti nosmīnēja. Kā tāda nesaprātīga padsmitgadniece. Nez ko viņš par mani padomāja?

Miks Kaķītis lādēja sevi par neuzņēmību, mūjābelismu un lēnību. Nu, amplis, būtu lēcis upē un peldējis pāri! Kad vēl otrreiz būs iespēja sastapt Annu vienu pašu un izrunāties?

Taču izrunāties ai, kā vajadzēja - vainas apziņas rūgtais smagums tā spieda pie zemes, ka brīžam šķita grūti ne tikai kājas pavilkt, bet pat no rīta piecelties.

Nekas vairs nebija tā kā agrāk. Trūka ierastā ritma - darba nedēļas Rīgā, nedēļas nogales Mežājos, Mazkalniņos un Pūču Mājā, pie Annas.

Jā, darbā bija strauji panākumi - lielāka alga, vairāk padoto, jaunas uzšuves. Bet - ar ko to visu dalīt? Ar Krusttēvu? Jā, viņš bija nopriecājies, atzinīgi uzsitis māsas dēlam pa plecu, īsi noteicis - tā turpināt! - un pievērsies savām lietām.

Mikam būtu gribējies ilgi gaidītajā prieka mirklī būt kopā ar Annu Elizabeti, jo tieši viņa grūtākajos brīžos bija uzklausījusi, uzmundrinājusi, palīdzējusi... Bet viņš, muļķis, pāris metru pirms finiša bija viņu aizdzinis.

Ja vien varētu, Miks būtu sevi piekāvis. Smagi.

Nu viņa vietu ieņēmis Ģirts Melderis, uz palikšanu iekorte-lējoties Pūču Mājā, Annas sirdī un pie viņas sāniem (aizņemot ari agrāk brīvo vecās baronlaiku gultas pusi! - bet par to Miks centās nedomāt). Viņam, Mikam, jau no sākta gala bija licies, ka Ģirts pret Annu Elizabeti nekad nav bijis vienaldzīgs, un tā tas beigu beigās ari notika.

Un nu viņa pat vienu minūti nespēj izturēt manu klātbūtni!

Ģirts Melderis, ieguvis kāroto lomu un pamatīgi iepircies Vienības gatves milzu hipermaksimā, steidzās uz Mežājiem. Uz mājām. Pie Annas.

Iztēle uzbūra tīkamas ainas citu pēc citas.

... omulīgas vakariņas pie virtuves galda kopā ar mājiniekiem.

... viņš stāsta par galveno lomu, kas vismaz gadu nodrošinās tādus ienākumus, lai Annai nevajadzētu raizēties par naudu un viņa beidzot varētu atpūsties.

... romantiska Bergu upeņu vīna baudīšana uz guļamistabas balkona pusnaktī.

... Annas violetais naktstērps mēnessgaismā blāvo kā sudrabs.

... maigi pienbalta, vēsa āda, kas neiedeg pat niknākajā vasaras saulē, bet zilās dzīsliņas tā vien aicina liegi pieskarties ar pirkstu galiem...

Viņš pilnībā bija iejuties jaunajā ikdienas modeli - dzīvot Pūču Mājā līdzās Annai, esot ne tikai viņas draugam un ilggadējam kolēģim, bet ari mīļotajam vīrietim.

Protams, Ģirts Melderis nebija muļķis vai naivs romantiķis, lai domātu, ka Anna tā vienkārši aizmirsusi agrākās attiecības ar Miku Kaķīti, kas gandrīz bija beigušās ar kāzām, proti, ar saderināšanos. Par laimi viņam, Ģirtam, tā tika atsaukta.

Muļķis, muļķis majors, nu jau pulkvežleitnants, ka ļāva aiziet tādai sievietei! Darbs, darbs... Un tagad?

Ģirts kopā ar Annu bija piedzīvojis dažādas dzīves situācijas - gan studiju gadu trūkumu, cīnoties par vietu zem saules, gan Annas mirklīgo aizraušanos ar Ģirta kursabiedru Edgaru, kas viņai gandrīz beidzās traģiski - labi, ka Ģirts paspēja iejaukties! - gan īsu, draudzīgu kopdzīvi viņa vecpuiša dzīvoklītī. Par draudzīgu gan to varēja saukt tikai nosacīti, jo abi, jauni un karstasinīgi būdami, centās apvaldīt savas jūtas. Līdz brīdim, kad... Nu ja, un tad Anna aizgāja. Aizbēga, atstājot pateicības zīmīti.

Vēlāk viņa nodibināja svētku aģentūru un aicināja Ģirtu par partneri. Viņš piekrita. Lai tikai būtu tuvāk. Un nozvērējās ne ar pušplēstu vārdu neieminēties par bijušajām un joprojām dzīvajām jūtām, bet palikt tikai un vienīgi draugs.

Bija vajadzīgi vairāk nekā divpadsmit gadi un visi iespējamie dzīves līkloči, lai viņi saprastu, ka toreiz tomēr kaut kas ir bijis, un šis kaut kas joprojām ir dzīvs.

Un nu viņam beidzot bija mājas, mīļotā sieviete un, jā, ģimene. Žēl tikai, ka atvaļinājums beidzies. Atsāksies filmēšanas, ieskaņošanas, mēģinājumi teātrī, laika kļūs mazāk.

Ģirts ļoti baidījās nejauši sāpināt Annu, pieļaujot to pašu kļūdu, ko Miks, - ļaujot darbam nostāties starp viņiem vai noliekot to pirmajā vietā.

Nē, viņam sen nekas nevienam nebija jāpierāda. Viņš bija labs aktieris, savā ziņā labākais. Pieprasīts, labi apmaksāts un varēja izvēlēties tos darbus, kuri pašam šķita interesanti. Šis bija tieši tāds. Jauns izaicinājums. To arī filmas producente bija uzsvērusi šodienas apsveikuma runā, zīmīgi uzsverot vārdu nākotne. Cerams, ka Anna to sapratīs un novērtēs.

Labi, ka viņai nebūs pārāk daudz laika skumt vienatnē -cik nu viņš bija manījis, iegriežoties Mežāju Radošajā centrā, tur virda, burbuļoja un kūpēja, un jaunajai vadītājai nebija nekādas iespējas garlaikoties, pat ja gribētos.

- Sīkais, kas tev šovakar noticis? - Pēc vakariņām, kas pretēji gaidītajam bija aizritējušas savādā, drūmā klusumā, Ģirts uzmanīgi ievaicājās. Anna bija nerunīga.

Viņi abi bija izgājuši ierastajā, vēlajā pirmsmiega pastaigā ar suņiem, kamēr Omīte ar Zani novāca traukus un piekopa virtuvi. Kārlis nesa malku rītdienai.

Omīte kārtējo reizi bija izlēmusi nakšņot Pūču Mājā. Atkal kašķis ar Miķeli.

- Nekas. Viss kārtībā. Tikai smaga diena, - Anna klusu, it kā negribīgi atteica.

Ko lai saka?

To, ka joprojām jādomā par savādo rīta tikšanos ar Miku pie upes? Par to, kā viņi abi tur stāvēja katrs savā krastā - kā divi svešinieki...

It kā nepazītu viens otru līdz visklusākajam sirdspukstam, it kā atsaukta saderināšanās un atpakaļ atdots gredzens pagātni varētu padarīt par nebijušu.

To, ka, ieraugot Miku, reizē tik tuvu un tik tālu, līdz sāpēm skaudri iegribējās pieskarties viņa neskūtajam vaigam.

Vai to, ka viņa jau labu laiku nejūtas savā ādā, tikai nespēj paskaidrot, kāpēc?

Tas viss Ģirtam nav jāzina. Kamdēļ viņu sāpināt un tracināt ar neauglīgām pārdomām - kā būtu, ja būtu. Miks savu izvēli ir izdarījis, viņa un Ģirts arī. Lai tā arī paliek.

Kādu gultu esi no rīta saklājis, tādā vakarā jāguļ...

Un ir taču labi.

- Klau... varbūt tagad, kad man piešķirta galvenā loma, tu varētu nestrādāt tik smagi? Seriāls būs garš, divas vai pat trīs sezonas, - Ģirts ieminējās.

ŠI bija jūtīga tēma. Anna Elizabete vienmēr bijusi patstāvīga līdz nelabumam, neatkarīga līdz pēdējai kapeikai, tāpēc piedāvāt viņai atpūsties un nestrādāt, paļaujoties uz Ģirtu kā vienīgo pelnītāju, bija reti drosmīgs, pat pārgalvīgs solis.

Viņš bija gatavs jebkam - dusmām, iebildumiem, skaļam strīdam, miniatūram kodolsprādzienam. Taču Anna klusēja.

- Līzbet... tu te esi? - Viņš ierunājās jau skaļāk.

- Ešu, ešu... - Anna pasmaidīja. - Es domāju.

- Tiešām? Tu?! - Ģirts riskēja viņu pakaitināt.

- Es. Melderi, nāc šurp! - Pievilkusi tuvāk, Anna iekoda viņam plecā.

- AuM!

- Vēl apcelsies, iekodīšu otrā, - viņa draiski pasmīnēja un, uzsvilpusi suņiem, aizskrēja pa taciņu māju virzienā. Melderis joza pakaļ. Ahā-ā-ā!

Vēlāk, saldi snaužot uz Ģirta pleca un ieelpojot tik pazīstamo, silto smaržu, Anna Elizabete nebeidza vien sevi rāt par to, ka bija atļāvusies kaut tikai domās emocionāli nosvārstities Mika virzienā.

Re, cik mierīgi un paļāvīgi Ģirts guļ, cieši viņu apskāvis, pat miegā sačubinot segu ap pleciem, lai tikai mīļajai būtu labi... Nē, lai viss paliek, kā ir.

Varbūt pienāks diena, kad viņa spēs izrunāties ar Miku bez kaķu nadziņu skrāpēšanās vēderā. Varbūt pienāks diena, kad viņi atkal spēs strādāt kopā kā agrāk. Draudzīgi un lietišķi. Vai spēs?

Anna Elizabete pat iedomāties nevarēja, ka šī diena jau ir pienākusi.

Toties Ģirts visu nakti nomētājās bez miega, vaļā acīm, tēloti dziļi elpodams, lai tikai nepamodinātu Annu Elizabeti. Viņam vajadzēja padomāt un pārdomāt.

No vienas puses - izdevusies diena! Apstiprināts galvenajai lomai jau tagad paredzami veiksmīgā seriālā, kas noteikti tiks demonstrēts ne vienu vien sezonu, ar atkārtojumiem. Tas nozīmē - beidzot būs finansiāla stabilitāte, publicitāte un ari reitingi, kas pēdējā laikā, kopš viņš vairs nedzīvoja Rīgā, bija sākuši it kā viegli svārstīties.

No otras puses - šovakar viņš ierasti rāmajā mājas gaisotnē bija sajutis kaut ko dīvainu, tādas kā vēsas svārstības. Anna likās tālāka, atturīgāka, it kā klāt neesoša. Vai dienas gaitā būtu noticis kas tāds, par ko viņa nestāsta? Noklusē? Vai Annai būtu parādījušies noslēpumi, kas varētu apdraudēt viņu ikdienu un tik ļoti ilgoto rāmo ģimenes dzīvi? Pēc gandrīz piecpadsmit pazīšanās un uzticīgas draudzības gadiem viņi beidzot bija kopā. Ģirts klusībā prātoja, vai nevajadzētu sadūšoties un LIzbeti bildināt - cik ilgi abi spēlēsies kā tādi pusaudži? Taču Kaķīša bēdīgais piemērs viņu atkal un atkal atturēja. Un ja nu Anna aizbēg ari no viņa?

Bet bija vēl kas... netverams, ko Ģirts šodien bija izjutis filmēšanas laukumā. Precīzāk - saskatījis jauniņās producentes Lindas skatienā. Tur bija tīra apbrīna, sajūsma, dievināšana. Par viņu kā aktieri, talantu, galu galā - ari vīrieti.

Tas iedvesmoja un sildīja, lika justies stipram un varenam. Bet te pēkšņi - Annas vēsums...

Tu pat nezini, kā tev paveicies, Ģirt Melderi.

Tu esi... luteklis. Saudzē viņu.

Līzbete paliek uz tavu atbildību. Ja viņai kas notiks...

Tā pavasari, zaudējis Annu Elizabeti, bija teicis majors Miks Kaķītis, liekot saprast, ka par vienu Annas asaru noraus Ģirtam galvu.

Melderis tobrīd skaidrāk nekā jebkad nojauta, ka tie nav tukši vārdi.

2. nodaļa. Jūs mani nepazīstat

Sestdiena, 4. oktobris

Brokastu kafiju dzerot, viņi bija miegaini un sapīkuši. Nez, pie vainas bija melnie rudens lietus padebeši, kas milza pie apvāršņa, vai negaidītais, agrais telefona zvans, kas Annu un Ģirtu bezceremoniāli izrāva no vissaldākā nomiedža.

Septiņos. Sestdienas rītā.

Zvanītāja bija seriāla jaunā producente Linda Laure. Godkārīga, ambicioza un visnotaļ pārcentīga būtne, kuras galvenais dzives mērķis bija viņas karjera.

Steidzami vajagot uzfilmēt reklāmas rullīti, pirmdien tam jāiet gaisā valsts televīzijā, lai nu Melderītis esot tik mīļš un atbraucot uz Rīgu. Ātri uzņems trīs skatiņus, un - brīvs līdz pirmdienai. Atrunas nebija iespējamas.

Smagi nopūties, viņš vainīgi paraudzījās uz Annu. Tikko pamodusies, lielās, zaļās, vēl miega pilnās acis virinādama, viņa izskatījās pēc izplūkāta, saburzīta pūčulēna.

- Sīkais, lūdzu, nedusmo, man jābrauc uz Rīgu. Neplānota filmēšana. Labi?

- Brauc, protams. Darbs ir darbs, - viņa pasmaidīja un maigi atglauda no Ģirta pieres ataugušās matu cirtas. - Ak tu, mana pieprasītā kinozvaigzne! Siržu lauzējs...

- Līzbet, padzer ar mani kafiju? - norijis rīkles galā spēji samilzušo kamolu, viņš palūdza. - Es drīz būšu atpakaļ.

- Labi, nesatraucies. Man būs, ko darīt, - Anna attrauca.

- Tā-ā-ā? - Ģirts tēloti uzrauca uzaci. - Un ko tad A. kundze ieplānojusi?

- N-nu... A. kundze ar pelēko, astaino džentlmeni varētu doties garākā pastaigā gar upi. Vai varbūt kundze aizbrauks uz Mežmuižu paraudzīt, kā Kārlim sokas ar jauno prožektoru montāžu. Vai arī uzkāps bēniņos parakstīt...

- Ak tā. Tad jau tev, tik darbīgai, manis nemaz nevajag? -Viņš viegli sapīka.

- Es par to nopietni padomāšu. - Anna šķelmīgi atsmaidīja. - Bet nu gan, Melderi, celies un remsies laukā no migas, ja gribi laikus tikt Rīgā!

- Klaaau, Līzbet, varbūt tu gribētu braukt man līdzi? -Ģirts cerīgi iesaucās.

Diena bez Annas viņam pēkšņi likās neizturama. Diez, viņa jūtas tāpat?

Anna Elizabete aizdomājās.

Hmm, it kā jau varētu aizšaut līdz Rīgai, lai gan īpašas vajadzības nebija. Arī filmēšanas laukumā zīmēties nebija ne mazākās vēlēšanās - tik svarīga projekta sākumā tur noteikti spieto preses fotogrāfi, bet nokļūt dzeltenajās lappusēs - nē.

- Nē, mīļais, brauc vien, es palikšu mājās. Parosīšos. Gribu aprunāties ar Zani, pēdējā laikā viņa tāda kā savāda kļuvusi.

- Dažs labs, to kāzu gaidīdams, tādsjokains paliek... - Melderis nepilnīgi nocitēja Blaumani, aiz latvju dižgara vārdiem noslēpdams pēkšņi uzvilnījušo sarūgtinājumu.

- Var jau būt, lai gan man šķiet, tur ir kas cits, - Anna nomurmināja.

- Atkal? Tā tik vēl trūka! Viņiem taču pēc mēneša kāzas svinamas! - Ģirts sašuta.

- Nu, pag, pag, nešūmējies. Varbūt man tikai rēgojas, -Anna mierināja.

- Kā tad, tev un rēgojas! Tava intuīcija ir precīzāka par Šveices pulksteni - ja reiz tev kas liekas, tad tā ari ir. - Viņš pasmaidīja. - Labi, mana mīļā detektīve, izpēti visu, kas un kā, vakarā par to aprunāsimies, ja? Es skrienu!

Nošmaukstēja karsta buča, nodunēja skrejoši soļi, iedūcās motors un - prom viņš bija.

Atkal. Dejā vu.

Anna nopūtās un iejauca vēl vienu krūzīti kanēļkafijas.

Pēkšņi līdzās krūzītei atskanēja Mocarta Četrdesmitā. Miks.

- Anna, mums steidzami jārunā. Vai drīkst - mēs ar Krusttēvu atbrauksim pie tevis uz Pūču Māju?

- Kas noticis?

- Vajadzīgs padoms.

- Brauciet.

Telefona saruna bija īsa un neko neizsakoša.

Tipiski Kaķīša garā, Anna Elizabete viegli pasmaidīja, sākdama čakli rosīties pa omulīgo virtuvi.

Kafija, brokastu maizītes...

* * *

Rīgā, Panorama Plaza augšstāva dzīvoklī pie istabas stiklotās sienas stāvēja drukns stāvs un vēroja, kā pār vecpilsētas torņiem aust saule.

Roka ar tukliem, sardelēm līdzīgiem pirksteļiem turēja jaunākās paaudzes I-padu, bet zema, sēcoša balss negribīgi veidoja vārdus: - Labi, pārliecinājāt. Tas varētu būt interesanti. Ja jūsu pilotprojekts

izdosies, atradīsies nauda ari pētījumam. Taču visam jābūt likuma robežās, bez ekscesiem. Skaidrs?

* * *

Tikai kļuvis par Kriminālpārvaldes priekšnieku, pulkvežleitnants Miks Kaķītis beidzot saprata, cik tas ir smags pienākums - būt vadītājam, kuram pakļautas vairākas nodaļas, gandrīz simts darbinieku, un no kura pelēko šūniņu ātrdarbības atkarīga citu cilvēku drošība un pat dzīvība...

Viņš strādāja kā apsēsts, reorganizējot un uzlabojot gan visas pārvaldes, gan savas bijušās Smago noziegumu nodaļas darbu. Un panākumi neizpalika. Pēdējā laikā noziegumu atklāšanas līkne strauji kāpa, policijas vadība un ministrija slavēja un spieda roku, tikai Miks neizjuta ne mazāko gandarījumu.

Kaut kā joprojām trūka.

Tagad, sēžot Bergu nama mājīgajā virtuvē un dzerot Annas gatavoto kanēļkafīju ar karstajām un pikantajām rudens maizītēm, Kaķītis skaidrāk nekā jebkad apjauta, ko pazaudējis.

Darbi un amati nāk un aiziet, bet šīs te bija Mājas.

Anna bija Mājas, Siltums un Miers.

Vērodams, cik nepiespiesti mīļi ģenerālis Bass apsveicinās ar Līzbeti, burtiski noslāpēdams viņu savā lāča apskāvienā, Miks izjuta skaudību, jo pats to vairs nevarēja atļauties.

Anna vairs nepiederēja viņam, Anna nebija brīva, Anna dzīvoja kopā ar citu vīrieti, un viņai nepiedienēja apkampšanās ar savu bijušo... Velns, kādi murgil

- Anniņ, meit, kur tad pārējie? - ģenerālis smaidot ievaicājās. - Vēl guļ?

- Guļ. Visi, izņemot mani, suņus un Ģirtu. Tikko aiznesās uz Rīgu. Filmēšana.

- Aha. Skaidrs. Nu, varbūt tā pat labāk. Mēs... tev kaut ko pastāstīsim, bet tu klausies un nepārtrauc. Visus jautājumus pēc tam. Labi?

- Labi... - Dziļi ieintriģēta, Anna rātni apsēdās pie galda un, sildot rokas, apņēma kafijas krūzi.

Stāstījums patiešām bija uzmanības vērts.

Aizvadīto mēnešu laikā atvaļinātais ģenerālis Kārlis Bass kopā ar Miku Kaķīti, ekspertu priekšnieku Egonu Dambergu un kinologu Viktoru Mihailovu beidzot oficiāli nodibinājuši un piereģistrējuši detektlvaģentūru. Proti, dibinātājs bijis Kārlis Bass, pārējie piereģistrēti kā eksperti konsultanti.

Kā juridisko adresi viņi uzrādījuši Mežmuižu, kur pagasta priekšniece Maiga Lācīte atvēlējusi viņiem prāvu otrā stāva kabinetu. To tagad tuvākajā laikā vajadzētu apdzīvot un labiekārtot - vai Anna ar Zani un Kārli būšot tik laipni nākt palīgā?

Viņa pamāja ar galvu. - Protams, Kārļonkul. Bet...

- Labi, sarunāts, tagad klausies tālāk, - ģenerālis blēdīgi piemiedza ar aci.

Turpmākā vēstījuma daļa varētu kalpot par pamatu asa sižeta TV burlakseriālam.

Pāris dienu pēc tam, kad nelielais paziņojums par jaundibināto detektīvu aģentūru bija oficiāli nopublicēts Latvijas Vēstnesī, ģenerālim uz mobilo tālruni piezvanījusi kāda sieviete un izmisīgi lūgusi iespēju steidzami satikties ar viņu Rīgā, vēlams ļaužpilnākā vietā. Viņš piekritis.

Satikušies Riga Plaza lielveikalā, aizgājuši turpat uz otrā stāva Double Coffee, nosēdušies pašā vidū, ar skatu uz visām pusēm, un ģenerālis pamanījis, ka divos milzīgos lakatos ietinusies sarunu biedrene visu laiku izmisīgi lūkojas apkārt. It kā kādu meklētu, gaidītu vai baidītos.

- Mani vajā. - Viņa tramīgi lūkojās pāri espreso tasītei.

-Kas?

- Nezinu. Kaut kāds stalkers. Viņš ir visur, kur esmu es. Viņš mani uzmana divdesmit četras stundas diennaktī.

- Fotogrāfs?

- Nē. Stalkers.

-Atvainojiet, kas īsti jūs esat, lai jūs šādi vajātu?

- Un jūs mani nepazīstat?

- Tajā brīdi viņa uz mani paskatījās tā, it kā es būtu pēdējais imbecīlis, kuram nav ne mazākās nojēgas par elementāru pieklājību, - ģenerālis atklāti stāstīja. - Taču, piedodiet, es tiešām viņu nepazinu. Tobrīd.

- Kas tā tāda bija? - Pret savu gribu ieinteresējusies, Anna paliecās uz priekšu.

- Monta Merkmane.

- Opā! - Annai izlauzās.

- Tu viņu zini? - Miks pirmoreiz ierunājās.

- Protams. Zināt zinu un pat personīgi pazīstu. Nedaudz. Ļoti skandaloza būtne. Odioza personība. Patīk pievērst sev uzmanību ar jebkādiem līdzekļiem. Ja kādu nedēļu nav pagozējusies dzeltenajās lapās, skaiti - tā nodzīvota velti. Vairāku modes namu un veikalu īpašniece, bijusi modeļu demonstrētāja. Pirms pāris gadiem bija iejaukta publiskā skandālā ar savu eksviru un viņa mīļāko. Naudas dēļ.

- LIzbet, kā tu to visu zini? - Kaķītis pārsteigumā noelsās. - Kā tāds П88.

- Es lasu. Ziņas. - Viņa pasmaidīja. - Kādas jau nu tās mums šodien ir. Bet, ja pareizi saprotu, stāsts nav par to, vai ne, Kārļonkul?

- Tā gan. Redzi, Miku, es taču tev teicu, ka Annai jānāk bariņā! Viņa viens un divi atkodīs to trako sievišķi! - Bass jūsmīgi iesaucās.

- Krusttēv, stāsti tālāk, - Miks piesarcis mudināja.

- Hmm... Jā. Nu tātad - Merkmane pastāstīja, ka pēdējā laikā, tas ir, nu jau kādus divarpus mēnešus, kāds viņu izseko, lai kur viņa ietu, lai ko darītu. Visu laiku nepametot neredzamas personas klātbūtnes sajūta, un reizēm viņai pat izdodoties ar acs kaktiņu to saskatīt. Tas esot vīrietis.

- Vai viņai... galvā viss kārtībā? Šāds apgalvojums raisa aizdomas par klīniku - vajāšanas mānija, paranoja, alkohola radītas vīzijas... Viņa dzer. Vai dāma nav mēģinājusi vērsties pie psihologa? - Anna īsti nezināja - smieties vai...

Kā gan ģenerālis Bass, tik nopietns un gudrs praktiķis būdams, tā iekritis?

- Galva viņai vietā, uz pleciem, kas iekšā - to gan nezinu. Bet iedeva viņa, lūk, ko. - Ģenerālis pastiepās pāri galdam un nolika Annas priekšā biezu aploksni.

Tajā atradās fotogrāfijas. Monta Merkmane dažādās dzīves situācijās, laikos, vietās, apģērbos. Viena, ar darījuma partneriem, pusdienojot ar vīru, ar mīļāko.

Bildes tapušas ilgākā laika posmā. Fotogrāfs - viens un tas pats. Skaidri iezīmējās laba profesionāļa rokraksts.

Oho, tas tiešām bija nopietni!

- Skaidrs. Sūdzībai ir bijis pamats, - Anna apstiprināja. - Un kāda šajā noslēpumu gabalā būtu mana loma?

- Es... mēs... - Miks sastostījās, - gribējām tevi lūgt pieslēgties izmeklēšanai. Tikties ar klienti. Tu kā sieviete ar pamatīgām zināšanām psiholoģijā un... attīstītu intuīciju izdabūsi no viņas vairāk nekā mēs ar krusttēvu abi kopā.

Ģenerālis Kārlis Bass neteica neko. Pakšķināja pīpīti un caur piemiegto acu spraudziņām vēroja Annu Elizabeti, kas lēni grozīja pirkstos kafijas tasīti.

Ko viņa darīs? Piekritīs vai ne? Un, ja piekritīs, vai tas nozīmē, ka viņu ieinteresējusi tikai šī lieta, vai arī krustdēlam tiks kaut simtdaļa cerību?

Arī Anna Elizabete klusēja. Un domāja.

Tad re, ko nozīmēja vakardienas kaķskrāpji vēderā un Miks otrā upes krastā. Atbraucis izlūkot, vai viņa te ir viena vai kopā ar Ģirtu, nogaidījis īsto brīdi un mudīgi ķeras pie dzelzs kalšanas. Cik vienkārši - vajag sievieti psiholoģi. Protams, jo Merkmane ir ciets rieksts. Un īsta maita.

Anna atcerējās jauniešu ielu modes svētkus - konkursu, ko viņi abi ar Ģirtu bija vadijuši pirms četriem gadiem un kur Merkmane bija žūrijas priekšsēdētāja. Otru tik ļauni dzēlīgu radību nevarētu atrast pat ar lukturi gaišā dienas laikā.

Viņa bija ņirdzīgi izzobojusi pilnigi visus jauno modelētāju un dizaineru darbus, jo īpaši indīgi vēršoties pret tērpu demonstrētājiem, pārsvarā meitenēm.

Govis uz ledus, cūkmātes baletčībās, begemoti ar jostām, grabošie pakaramie, Adamsu ģimenes atradeņi - tie bija maigākie epiteti, kas tā vakara gaitā izskanēja no cienijamās konkursa priekšsēdes mutes.

Tovakar viņa vairākkārt bija mēģinājusi neslēpti flirtēt ar Ģirtu Melderi, atklāti uzmācoties un pilnīgi ignorējot Annas Elizabetes klātbūtni, taču Melderis bija palicis vēsi pieklājīgs.

Un nu tas nekrietnais bābietis nonācis nepatikšanās.

- Ko teiksi, Anniņ, palīdzēsi mums? - Kārlis Bass cerīgi ievaicājās. Annas ilgā klusēšana viņu darīja bažīgu.

- Varbūt jums tomēr labāk parunāt ar Zani? Viņai kā žurnālistei būs zināms daudz vairāk nekā man, arī ar cilvēkiem viņa māk runāt...

- Līzbet, lūdzu... Tu taču to nedomāji nopietni? - Mika pelēkās acis bija satumsušas gandriz melnas.

- Pilnīgi nopietni. Es tā īsti neredzu, ko un kā varētu jums palīdzēt. Parunāties? Bet Monta Merkmane labprātāk runā ar vīriešiem, sevišķi jauniem un glītiem. Mikam noteikti veiksies labāk nekā man. - Anna atturīgi pasmaidīja.

Jauniem un glītiem? Tātad Līzbete joprojām par viņu tā domā?

- Tad tu negribi piedalīties izmeklēšanā? - Kaķītis uzrāva uzaci līdz puspierei.

- Atvainojiet mani, tomēr es atturēšos. Šobrīd ļoti daudz darba muižā un mājās.

- Un kā tad tu biji iedomājies - nostāsies durvīs, un Anna, sajūsmā skaļi spiegdama, metīsies tev ap kaklu? - Ģenerālis Bass dusmīgi ierunājās, kad viņi Mika sudraba toijotā izbrauca no Pūču Mājas pagalma.

- Krusttēv, tu esi kļuvis dzēlīgs! Agrāk nekas tāds netika novērots...

- Jā gan! Nebija iemesla. Bet, kad vienīgais krustdēls acu priekšā dara tādas muļķības, gribot negribot jākļūst dzēlīgam un durstīgam.

- Nevajag vairs par to, labi? - Miks palūdza. - Redzēji, ka nekas nav darāms. Paliksim katrs savā smilšu kastē, un viss. Lai kā, es viņu vairs nelūgšu. Teikt, lai parunājam ar Zani, faktiski nozīmēja to pašu, ko smalki pasūtīt trīs mājas tālāk.

Ģenerālis smagi nopūtās.

Neko tie jaunie nesaprot, neko!

* * *

Vēlāk, tās pašas dienas pievakarē, Annai Elizabetei piezvanīja Mežāju Lauksaimniecības skolas jaunā direktores pienākumu izpildītāja Olita Spalviņa, lūdzot iespēju satikties pie kafijas tases. Vajagot padomu nopietnā lietā.

Nez kāpēc šos padomus viņiem visiem vajag sestdienā? It kā citu dienu vairs nebūtu!

- Ziniet, mani nedaudz mulsina kāda lieta, - ar diviem pirkstiem klīrīgi turēdama espreso tasīti un smalkmanīgi atliekusi mazo pirkstiņu, vidžināja jaunā direktores p.i.

Viņas sēdēja Annas Elizabetes darba kabinetā Mežmuižas Radošajā centrā.

Tuvāku un labāk pazīstamu cilvēku viņa būtu aicinājusi uz māju, taču šī skaudīgā kaktu šņācēja pie tādiem noteikti nepiederēja.

- Pēdējās divās nedēļās, faktiski - uzreiz pēc jaunā mācību gada sākuma mūsu skolu jau četras reizes apciemojuši pārstāvji no ММХ modeļu aģentūras, aģitējot par nodarbībām modeļu skolā, solot jauniešiem lielas naudas un braucienus pa visu pasauli. īpašu uzmanību viņi pievērš puišiem, kas vecāki par 12 gadiem, tas ir, sākot ar 6. un 7. klasi.

- Un kā es jums varu palīdzēt? - Anna pievēra acis.

ММХ modes aģentūra pēdējos gados bija kļuvusi bēdīgi slavena ar daudzajām it kā nejaušībām, kas to sasaistīja ar ļoti nepatīkamiem un neglītiem atgadījumiem (vai baumām) ārzemēs: narkotikas, pornogrāfija, nepilngadīgo seksuāla izmantošana, dzīvā prece... Masu mediji rakstīja aizvilkdamies, bērnu tiesību speciālisti diplomātiski brīdināja vecākus uzmanīties, taču vēl arvien atradās pietiekami daudz naivuļu un lētticīgo, kurus vilināja iespēja vienā rāvienā kļūt slaveniem un bagātiem, tikai uzkāpjot uz mēles un daiļi pagorot dibenu...

- Nu... varbūt jūs varētu parunāt ar audzēkņiem? Izskaidrot, - direktores p.i. klusi izmocīja. - Sarīkot kādu lekciju, diskusiju pēcpusdienu. Viņi... mūsējie vēl arvien atceras jūsu teātra nodarbības.

Teorētiski tas bija kompliments. Praktiski - ari.

Lai iedomīgā Olita Spalviņa atzītos bezspēcībā, nu, tur jau stenderē jāizgrauž robs!

- Es padomāšu. Bet, sakiet, kā viņi, tie modeļskolas pārstāvji, vispār tika iekšā jūsu mācību iestādē? Pie ieejas taču dežurē sargs, vai ne?

Jaunieceltā skolas galvas aizvietotāja spēji pietvīka gatava tomāta sārtumā.

- Nu, redziet, šobrīd mums sarga nav... Vecais dežurants aizgāja pensijā, bet uz brivo vakanci vēl neviens nav pieteicies... tad nu mēs paši... cik sanāk... - Meli spiedās cauri atbildei kā āža kāja no tīkliņa.

Anna klausījās un juta, ka dziļi iekšā sāk burbuļot neviltotas dusmas.

Ak tad Mežāju skolai nav sarga?!

Diez kur gan palicis vecais lāga Krūmiņonkulis, kurš līdz šim kā punktīgs cerbers bija sargājis skolas dežūrgaldiņu, laikā zvanījis stundu sākumu un beigas, zinājis no galvas ikviena skolēna vārdu, visu satiksmes autobusu kustības laikus un visu skolas mācībspēku tālruņu numurus?

Pensijā? Kādas muļķības! Kāpēc gan vecam vīram, kurš dzīvo viens un saņem niecīgu pensiju, vajadzētu atvaļināties no tik labas vietas - gan siltumā, gan paēdis, gan darbs kaulus nelauž. Vai tik te neslēpjas kas cits?

Varbūt večuks, kurš iepriekšējos gados bija redzējis daudz, bet taktiski klusējis, tagad izmeklētājiem pastāstījis kaut ko, kas nepatika pašreizējai vadībai? Vai - vēl prozaiskāk-jaunais vadības kodols gluži vienkārši grib izdalīt dežuranta algu uz galviņām? Vajadzēs neuzkrītoši painteresēties...

- Anniņ, tad jūs atnāksiet uz skolu parunāties ar bērniem? - Spalviņa bija neatlaidīga kā rudens ērce. Žulganpe-lēkās acis bija kā piekaltas Annas sejai.

- Jā. Mēs ar manu asistentu Kārli Saulīti novadīsim lekciju par drošību. Varbūt... piekritīs piedalīties arī ģenerālis Bass. -Anna Elizabete cieši viņā paraudzījās un ar gandarījumu pamanīja tumšu pietvīkumu. Zivs skatiens noraustījās. Labi.

Aizvērusi aiz netīkamās piespiedu viešņas durvis, Anna Elizabete dziļi ievilka elpu. Sarunāties ar cilvēku, kurš acīmredzami melo, sagrozot patiesību tikai sev vēlamā virzienā, nav ne viegli, ne patīkami.

Vislabāk viņa būtu izvadījusi dārgo bijušo kolēģi pa durvīm jau trīs minūtes pēc sarunas sākuma, taču lūgums palīdzēt -parunāt ar audzēkņiem - viņu apturēja.

Bērni nebija vainīgi pie tā, ka pieaugušie, šajā gadījumā mācībspēki, naudas un ambīciju dzīti, spēlēja savas glumās, netīrās spēlītes.

Piegājusi pie loga, viņa to atvēra līdz kājai un, atspiedusies pret simtgadīgo, biezo palodzi, cauri zeltoties sākušajiem koku zariem pavērās tālumā.

Cik savādi viss sasaucās!

Ģenerālis un Miks stāstīja par modeļu aģentūras MM skandalozo īpašnieci Montu Merkmani, kurai pēdējā laikā uzradies vajātājs. Tajā pašā laikā Mežāju skolu apsēduši modeļu mednieki no aģentūras ММХ, kuras dibinātāja un galvenā īpašniece ir šī pati Merkmane. Sakritība?

Anna neticēja nejaušībām. Viņa bija pārliecinājusies - ja dienas laikā kāds reti lietots vārds vai nosaukums atkārtojas vairāk par vienu reizi, tam noteikti ir iemesls.

Tā ir zīme. Zīme, kas pareizi jānolasa.

Pastiepusies pēc mobilā tālruņa, viņa, mirkli svārstījusies, nospieda vieninieku.

Ātrais zvans. Miks. Neceļ. Balss pasts.

- Kaķīt, mums jārunā. Es pārdomāju. Un man ir jaunumi, kas varētu interesēt arī tevi. Atbrauksi uz muižu? Būšu te līdz vakaram.

Nebija jau, kur steigties. Pretēji solītajam, no Ģirta nebija ne vēsts. Tipiski - čaklās producentes solītās dažas epizodītes arī pagājušajā sezonā, filmējot nemirstīgos latvju televīzijas garadarbus, bija ievilkušās visas dienas garumā.

Iedomājusies pabrīdināt, ka arī pati mājās būs vēlāk (ja nu Ģirts jau ceļā), Anna uzspieda divnieku. Ilgi garie pīkstieni, neviens neceļ, balss pasts nepieslēgts.

Nav jau mazais bērns - pats piezvanīs. Mājinieki informēti.

Miku gaidīdama, Anna uzlika vārīties ūdeni. Espreso automāts kārtējo reizi bija saniķojies. Nebūs tik lepni kā mājās, taču ari beramajai kafijai ar kanēļa šķipsniņu nebija ne vainas.

Maziem malciņiem baudot karsto, aromātisko dzērienu, Anna prātā pārcilāja to informācijas mazumiņu, ko zināja.

Monta Merkmane bija izskatīga dāmīte ieilgušā pusmūžā, kura par katru cenu gribēja pierādīt, ka laiks un gravitācija uz viņu neattiecas, un uzskatāmi to demonstrēja, spīlējot mugurā arvien drosmīgākus un šaurākus tērpus, bet viņas boifrendi kļuva jo gadus, jo jaunāki. Par spīti vīram, visnotaļ bagātam, taču pavecam tūrisma kompānijas īpašniekam. Vai varbūt - tieši tāpēc?

Vēl padomijas gados viņa bija paspējusi nodibināt komercfirmu, kas nodarbojās ar modīgu tērpu iepirkšanu un tālāk-pārdošanu, taktiski noklusējot piegādātājus.

Iesitusi krietni paprāvu kapitālu, ašā kundzīte modei pievērsās nopietnāk un uzreiz vairākos virzienos - jauno modeļu skola, modes studija un... modes skates.

Bizness ātri uzņēma apgriezienus, Montas kundze izpeldēja plašākos ūdeņos. Nebija neviena žurnāla vai sevi cienoša izklaides raidījuma, kurā neparādītos viņas seja, intervijas, fotoreportāžas vai ļaunākajā gadījumā - reklāmas. Taču līdz ar popularitāti (mēļoja, ka nopirktu) šur un tur uzvilnīja savādas baumas - par naudas atmazgāšanu, pulverīšiem, tabletēm, bagātiem onkuļiem un jaunām, skaistām meitenēm kā viņu algotām pavadonēm.

Ap millenium, kad Rīga līksmojās dzīres mēra laikā stilā, bet masu mediji cītīgi atgremoja pedofīlu skandālu augstākajos varas gaiteņos, manīgā Monta, sajutusi pakausī tiesīb-sargājošo instanču kluso, bet karsto elpu, aši pārdeva savu biznesu investoram no plašās Krievzemes un aizbrauca baudīt sūrā darba saldos augļus uz saulaino Antāliju, kur iesaistījās tobrīd jau bijušā vīra tūrisma biznesā. Ceļotāju grupu vadāšana pa Rietumeiropu un Tuvējiem Austrumiem izrādījās vēl izdevīgāka par modi, un īsā laikā Merkmanes uzvārdam sāka pievienot reibinošo titulu miljonāre.

Divtūkstošā gada vidū Monta Merkmane atgriezās Latvijā un arī modes lauciņā, tikai nu jau kā stratēģiskā investore. Nolūkojusi vairākas, viņasprāt, perspektīvas jaunu un daudzsološu modes dizaineru vīriešu kompānijas, MM kundze tajās ieguldīja krietnas naudas summas, kādā bridi pārpirkdama kontrolpaketi, bet pati palikdama ēnā - viņas uzvārds nefigurēja ne nosaukumā, ne finanšu atskaitēs. Vienīgā prasība - lai jaunie un perspektīvie puiši pavadītu viņu, izejot sabiedrībā.

Vairs nebūt ne pirmā svaiguma sabiedrības lauvenei kārojās svaigas gaļas, un nākamo desmit gadu laikā viņas protežē mainījās apskaužami regulāri, dzeltenā prese to gari un plaši atspoguļoja savās slejās, neaizmirstot pieminēt MM kundzes izcilo devumu un nenovērtējamo ieguldījumu modes un skaistuma attīstībā Latvijā.

Un nu kāds kundzīti izseko. Tiešām izseko, vai arī tas ir veikls piārs un detektīvaģentūras palīdzība nepieciešama vien lielākai ticamībai un troksnim?

Šodien, kad valsts augstāko amatpersonu un sabiedrības krējuma aprindās modē ir iznākt no skapja, lai paziņotu par savu piederību seksuālo minoritāšu pulkam, kad pedofilijas skandāli un bezrezultāta tiesu procesi kļuvuši par normu, kad valdība mierīgi izgāž likumu par internēta caurspīdīgumu un internēta uzturētāju juridisko atbildību par savu mediju saturu, liekulīgi oponējot ar cenzūras atdzimšanu un cilvēktiesību pārkāpumiem, nevienu nepārsteigsi ne ar jaunu tērpu, ne mīļāko. Ja nu vienīgi ar nāves draudiem. Vai pašu nāvi.

- Sveika, Līzbet, tu nu gan proti pārsteigt! - aiz muguras atskanēja tik pazīstamā, zēniski možā Mika balss. Šovakar mazliet zemāka un dobjāka. Arī viņa skatiens bija tumšāks nekā parasti. Pārguris. Nodzinis sevi pie gala.

- Pa kuru laiku tu ieradies? Nepamanīju... - Anna Elizabete neapzināti paspēra soli uz viņa pusi, taču strauji apstājās.

Tā neklājās.

Miks tomēr bija pamanījis šo sakustēšanos. Skaustam pārskrēja skudriņas. Tātad viņa svārstījās. Tātad dāņu karalistē viss nemaz nebija tik rožaini... Ai, kā viņam patika Hamlets/

- Kafiju dzersi? Ar kanēli? - Anna Elizabete bija vairākus soļus atkāpusies un nervozi rosījās gar krūzītēm.

Kā tāda skuķe pirmajā randiņā, viņa sevi rāja, bet neko nevarēja padarīt. Situācija tomēr nebija gluži ikdienišķa - vēlā vakarā savā birojā kopā ar savu bijušo, kamēr esošā nav mājās.

- Protams. Un trīs cukurus. Esmu noguris pēc suņa. - Miks smagi atslīga ērtajā, senlaicīgajā atpūtas krēslā.

Pēkšņi viņš atcerējās viņu pirmo kopīgo lietu - Tasi melnas kafijas, kā viņi to bija nodēvējuši. Pirms trim gadiem.

Šepat muižā lielu pasūtījuma svinību laikā tika nogalināts bagāts biznesmenis izdevējs. Nākamajā rītā pēc ballītes viņu atrada viesnīcas numurā šādā pašā krēslā. Balles pasūtītājs bija noindēts ar sazāļotu kafiju...

Toreiz viņi ar Annu bija tikko iepazinušies. Miks vēl arvien atcerējās savas domas un sajūtas, pirmoreiz viņu ieraugot: ja es kādreiz vispār precēšos, tad tā būs vai nu šī sieviete, vai neviena. Viņš jau bija saņēmies un spēris pirmo soli šī mērķa virzienā, bildinot Annu Elizabeti, taču pats visu sabojāja.

Toreiz Annai Elizabetei bija pagari, spilgti sarkani mati ar nedaudz gaišākām, it kā saules pabalinātām šķipsnām, kas izcēla caurspīdīgi bālo ādu un lielās, zilzaļpelēkās acis. Tajās reizēm uzdzirkstīja zeltaini lāsumiņi - skatiens tad kļuva koši zaļš kā kaķei. Jaunā sieviete izskatījās... mūsdienīgi lietišķa un senlaicīgi raganīga. Biedējoši valdzinoša - tā viņš toreiz bija secinājis. Arī tagad nekas nebija mainījies, ja nu vienīgi mati kļuvuši tumšāki, īsāki, bet pati trauslāka un it kā rāmāka.

Kā uguns, kas klusi gruzd zem pelniem, gaidot iespēju izlauzties un pārvērsties iznīcinošā liesmā.

- Labi, Kaķīt, dzer un klausies. - Pasniegusi Mikam milzīgu vietējā amatnieka darinātu māla krūzi maza spainīša ietilpībā, Anna - drošs paliek drošs - apsēdās aiz sava rakstāmgalda.

Pa kuru laiku viņa paspējusi ievākt un apkopot visu šo informācijas gūzmu? Miks jutās iespaidots. Viņa puiši nestrādāja tādā ātrumā kā LIzbete.

Vai tiešām Annu itin nemaz nevilina iespēja pievienoties viņu tik ilgi lolotajai detektīvaģentūrai? Ar tik ātrdarbīgu procesoru -Miks pieķēra sevi domājam Kārļa datoržargonā. Anna Elizabete būtu nenovērtējama - ar savu intuīciju, dziļajām psiholoģijas

zināšanām un spēju redzēt cilvēkam cauri, pirms tas atvēris muti, lai mēģinātu samelot.

Jauniegūtās ziņas lika uz ģenerāļa stāstīto paraudzīties pavisam citām acīm.

Varbūt Merkmane teikusi patiesību un viņu tiešām novēroja? Ganīja... Vajadzētu pārbaudīt, piekabinot nepazīstamu asti, taču Mikam nebija resursu. Nevar nodaļas puišiem likt pildīt uzdevumus paša uzņēmuma labā. Ja nu vienīgi...

- Līzbet, kā tu domā, vai Kārlis varētu kādas dieniņas patēlot ne pārāk apķērīgu paparaci un pavalkāties Merkmanei pa pēdām? Papētīt, varbūt tiešām ap viņu kāds spociņš lidinās?

- Iespējams. Jāprasa pašam, vai būs laiks. Redzi, viņš te, muižā, trīsreiz nedēļā vada datorkursus jauniešiem un apmācības pensionāriem.

- Ak tā, - Miks nopūtās. Protams, cilvēki strādā, lai nopelnītu. - Bet ja tas nebūtu par velti? Tu nedēļu bez viņa iztiktu?

- Es... gan jau. Sīkie datorpirāti gan ne. - Anna pasmaidīja. - Piezvani viņam un izstāsti visu pats.

- Es? Man... - Miks sastomījās.

- Miku, beidz. Tam, kas noticis starp mums, nevajadzētu ietekmēt tavas attiecības ar pārējiem. Tā ka - zvani droši.

Taču līdz zvanīšanai Kārlim Miks netika. Skaļi iepīkstējās viņa mobilais, un, minūti klusi klausījies, Kaķītis drūmu skatienu paraudzījās Annā.

- Montas Merkmanes Rīgas mājā notikusi ielaušanās. Pati guļ bezsamaņā. Līzbet, tu varētu atbraukt man līdzi? Ģenerālis Bass, eksperti un mani puiši jau ir tur.

Tikai zemā lidojumā šķērsojot naksnīgi izgaismoto Salu tiltu, Anna Elizabete pēkšņi atcerējās, ka par radikālo vakara plānu maiņu neko nav paziņojusi ne mājiniekiem, ne - kas vēl būtiskāk - Ģirtam.

3. nodaļa, Vilks spalvu met

Pie Merkmanes senlaicīgās Mežaparka mājas akmens žoga drūzmējās paprāvs gaidošu dīkdieņu bariņš. Miks un Anna pārsteigti saskatījās: ko tad tas nozīmēja?

Pārsteigums pieauga, sazīmējot dažu labu dzeltenās preses, ziņu un foto aģentūru pārstāvi, kura it kā atsvešinātais, vēsais, izplatījumā klīstošais skatiens patiesībā bija rūpīgi izkopta profesionāļa spēja saskatīt notiekošo 360 grādu leņķī un neko nepalaist garām.

Arī tagad - ieraugot strauji tuvojamies sudrabkrāsas toi-jotu, kādas, kā zināms, ir daudziem iekšlietu sistēmas augstākā un vidējā līmeņa priekšniekiem, preses ļaudis sakustējās un metās abiem atbraucējiem pretī.

Kas te noticis? Vai būs komentāri? Kāds cietis? Vai te notikusi slepkavība? Uzbrukums? Ielaušanās?

Miks pāris reižu pamāja ar roku, kā atgaiņādamies no uzmācīgas mušas, caur zobiem izspieda: “Par visu rītdienas preses konferencē!” - un abi ar Annu ātri iegāja pa vārtiņiem, ko ar svarīgu izteiksmi sejā apsargāja Mika kādreizējais praktikants pusstudents Mārtiņš - nu jau pilntiesīgs Smago noziegumu nodaļas jaunākais inspektors, taču kolēģu dotā iesauka palikusi nemainīga.

- Sveiks, šef! Tomēr izrāva tevi no... - Mārtiņš teju izšāva gultas, taču, atpazinis Annu Elizabeti, aprāvās un ieklepojās.

Par Kriminālpārvaldes jaunā šefa mīlas nedienām zināja visi viņa puiši, taču taktiski centās neko neizrādīt. Anna Elizabete patika visiem, pulkvežleitnants Miks Kaķītis arī, tāpēc rūdītie kriminālisti, ar ekspertu priekšnieku Egonu Dambergu sākot un Mārtiņu beidzot, visi kā viens cerēja, ka reiz pārpratums noskaidrosies un šefs atkal būs kā cilvēks. Citādi no viņa atlikusi vien darbaholiska ēna.

- Mārtiņ, kas te notiek? - Kaķītis draudīgi ierūcās.

- Nav ne jausmas, šef! Kad mēs ieradāmies, viņi te jau bija. Tā vien likās - prese jau zināja, ka braucam. It kā viņiem kāds būtu izsūtījis ielūgumus.

Anna viegli sarāvās - izsūtījis ielūgumus? Ja nu šī patiešām ir labi sagatavota piāra akcija? Laupīšana un mājasmātes ģībonis varētu būt arī uzstādījums.

Miks pārtvēra viņas skatienu un viegli pamāja.

- Iesim iekšā?

Greznās, dārgi, taču bezgaumīgi iekārtotās mājas iekšpusē valdīja drudžaina rosība - Egona Damberga vadībā strādāja kriminālistikas eksperti, kinologs Viktors Mihailovs ar savu melno Zorro uzmanīgi apsekoja telpas, bet pie ārdurvīm platā Terminatora stājā bija sastindzis viens no Kaķīša jaunākajiem kolēģiem - Ritvars Zariņš, milzīga auguma bijušais suvietis.

Labs sargs iekšā laiž visus, laukā nevienu.

Annai ienāca prātā Grāfs. Viņas vilks darīja tieši tāpat.

- Sveiks, Egu, čau, Viktor, čau, puiši! - Miks uzsauca pāri telpai. - Kurš ziņos?

- Es. - Egons atskatījās pār plecu un, pamanījis Annu, izbrīnā iepleta acis.

- Līzbete... Anna Elizabete piekrita palīdzēt un būt klāt sarunā ar Merkmani. Viņas pazīst viena otru biznesa sakarā.

- Super! - Dambergs nosmaidija. Annas klātbūtne spēja izgaismot pat šo drūmo namu. - Klausieties!

Taču viņa braši iesākto teikumu aprāva liela, melna bulta, kas strauji pārlidoja vestibilu un ar milzu spēku trāpīja Annai, nogāžot no kājām. Pilnīgi neraksturīgi labi audzinātam, pieaugušam dienesta sunim, Zorro vētraini luncināja asti, cēlās pakaļkājās, lēkāja, smilkstēja un laizīja Annas roku - kā iemīlējies pusaudzis...

- LIzbet, es joprojām apgalvoju - tu esi nobūrusi manu suni! Tavā klātbūtnē viņš uzvedas absolūti neadekvāti. - Viktors sirsnīgi apskāva Annu Elizabeti, gandrīz nodarot viņas ribām neglābjamu skādi - nokrakšķēja vien.

- Sveiki, mani mīļie! - Viņa noslēpa aizkustinājumu, ar degunu ierokoties Zorro mīkstajā spalvā, kamēr lielais suns priecīgi rūkaļāja un mīņājās.

Miks neko neteica, tikai saviļņots norija siekalas.

Egona ziņojums bija īss, bet saturīgs.

Ap četriem pēcpusdienā pilsētas dežūrdaļa saņēmusi izmisušas sievietes tālruņa zvanu, ka viņas mājā ielauzušies laupītāji - vairāki bruņoti vīrieši melnās maskās, kuri šobrīd pārmeklējot mājas pirmo stāvu. Viņa pati esot noslēpusies otrā stāva guļamistabas bīdāmajā sienas skapī, ko nezinātājs no ārpuses nevarot pamanīt.

Steigšus izsūtītā operatīvā vienība atradusi mājas durvis vaļā, pirmā stāva telpas savandltas un piepēdotas slapji dubļainām kājām, taču pazudušas bija visnotaļ dīvainas lietas: no vitrīnām un plauktiem - modes konkursu godalgas un diplomi, no darbnīcas - tērpu modeļu fotogrāfiju albumi.

Cienītā dizainere sveika un vesela šobrīd atpūtās savā otrā stāva guļamistabā. Teikusi - tiklīdz ierodas izmeklētāju priekšniecība, lai vedot tieši pie viņas.

Anna nosmīnēja - о, pazīstamais karalienes tonītis!

Ausīs ieskanējās Montas Merkmanes asā, griezīgā balss. Reiz dzirdēta, tā bija neaizmirstama.

- Iesim? - Miks, pamanījis Annas smīnu, jautāja.

- Protams. Tikai vispirms izstaigāsim pirmo stāvu, labi? Drīkst, Egu? Vai tavējie jau beiguši? - viņa lietišķi vērsās pie Egona Damberga.

- Vēl dažas minūtes. Ko tu gribi ieraudzīt?

- Vēl nezinu. Kaut ko. Varbūt noķert sajūtas. Drīkst?

- Tu - katrā laikā. - Dambergs piemiedza ar aci.

Nu, Līzbete, nu, špicbuks. Negribēja ne dzirdēt par detektīv-aģentūru, bet nu - jau iekšā darbos, ar visām rokām un kājām. Ņemas kā velns pa dakstiņiem.

Pirmā stāva apskate izrādījās vairāk nekā interesanta.

Kā jau Anna Elizabete bija iztēlojusies, mājas iekārtojums pilnībā atbilda modes dizaineres Montas Merkmanes tēlam: tikpat ārišķigi tukšs, spožs, naudas izteiksmē dārgs, bet sajūtu ziņā - lēts, vulgārs, neko neizsakošs. Marmors, stikls, niķelēti dzelži, daudz savstarpēji nesaderīgu, luminiscējošās krāsās ieturētu tekstiliju, desmitiem savstarpēji nesaderīgu gleznu un tēlniecības darinājumu, ko mēle negriezās saukt par skulptūrām, visbeidzot - stikla vitrīnas, kurās uz melna fona bija izkārtoti... zobi. Virs zemes, ūdenī un gaisā dzīvojošo radību zobi un žokļi.

Plēsoņa, kas kolekcionē savējos, Anna nodomāja un neviļus nodrebinājās.

Te bija auksti un draudīgi.

Līdzās esošais melnais vilks ierūcās. Viņa sastinga pussolī un vēroja, cik uzmanīgi Zorro ar ķepu no vitrīnas apakšas izķeksē kaut kādu skrandu...

- Kas tas ir? - Miks pienāca tuvāk, lai apskatītu atradumu. Melnas, ļoti plānas, caurspīdīgas drānas gabals, kas atgādināja supersmalku tillu. Sintētika. Šķita, tas barbariski nodīrāts no lielāka gabala - par to liecināja garā, apmēram divus centimetrus platā blīvā skranda, visticamāk, eģes mala vienā auduma baķa pusē. Tāda kā aste.

Vai nu plēsējs ļoti steidzies un šķiedras īpatnību dēļ nav varējis to pārraut, vai arī... astīte atstāta ar nolūku. Bet kāpēc? Varbūt kā saitīte kaut kā piefiksēšanai?

- Drīkst? - Anna piebāza degunu gandrīz pie paša auduma. No malas izskatījās, it kā viņa Dambergam bučotu roku.

- Kas tev prātā? - Miks izbrīnījās.

- Vēlāk paskaidrošu. Tagad vajadzētu ielūkoties darbistabā. Puiši, rādiet ceļu!

Kā savās mājās! Tikko ieradusies, bet jau visus izrīko. Ģenerālis brunčos!

Miks smaidīja. Viņš bija laimīgs: Līzbete atkal bija līdzās, rokas attālumā, bet tas nozīmēja - dzīve sākusi sakārtoties. Galvenais - tagad tikai pašam nebūt muļķim.

Pretēji dzīvojamajai zonai, darbistaba atstāja askētiskas un profesionālas telpas iespaidu. Liela, saulaina stūra istaba, kurā pa milzīgiem logiem ieplūda gaisma (šobrīd - nakts tumsa), loģiski izvietoti funkcionāli gaismekļi, lai varētu zīmēt, šūt un strādāt pie rakstāmgalda. Daudz plauktu un statņu ar skiču ruļļiem un audumu paraugiem.

Piegājusi pie apjomīgas, augstas stellāžas, kas stiepās gar visu sienu, Anna sāka vērīgi pētīt plauktu saturu, meklējot kaut ko konkrētu. Jā, te tas bija!

- Nevar būt, ka tik vienkārši... - viņa neticīgi nomurmināja, izvelkot no kārtīgi salocīto auduma baķu apakšas tur nevērīgi ieņurcītu melnu, plānu auduma gabalu, kuru atlokot, skaidri bija saskatāmas plēsuma pēdas.

- Tu gribi teikt - viņa pati? - Miks piepacēla uzaci.

- Neko es negribu teikt. Tā bija tikai tāda domiņa. - Anna pielika audumu pie deguna un dziļi ieelpoja. - Ejam pie vājinieces, lai neiznīkst pavisam!

♦ * *

- Nevarētu teikt, ka jūs būtu ļoti steigušies, - atverot otrā stāva guļamistabas durvis, viņus sveica augstprātīga, piesmakuši, čerkstoša balss. Sejā iesitās karsts, piepīpēts, piesutis gaiss, kurā jautās kaut kas salkani šķebigs kā veca gaļa.

Miks norīstījās.

- Mums vispirms bija jātiek galā tur lejā. Drīkst ienākt? -Viņš mirkli nogaidīja.

- Nāciet. Kas jūs esat? - Tonis par grādu atsila.

- Pulkvežleitnants Miks Kaķītis un Anna Elizabete fon Berga no Basa detektīvaģentūras, - viņš noskaldīja.

- Berga? Es reiz pazinu vienu Bergu, kura izlikās par pasākumu vadītāju. - Merkmane piecēlās gultā pussēdus un atbalstījās uz elkoņa. Nofiksējusi skatienu, nespēja apvaldīt izbrīnu. - Jūs?

- Es. Labdien, Monta. Re, cik necerēti jauka tikšanās... -Anna grīni pasmīnēja.

- Prom!!! Lai viņa iet prom!!! - Merkmane pēkšņi histēriski ieaurojās. - Viņu atsūtījuši mani konkurenti!

Anna Elizabete nesatricināmā mierā vēroja viņu bļaustāmies, ar acs kaktiņu sekojot Mika reakcijai. Viņš bija apsēdies atpūtas krēslā istabas stūri un nelikās traucēties. Anna rāmi apsēdās otrā krēslā.

Pēc minūtēm piecām septiņām klaigāšana apklusa.

- Jūs vēl te? - Merkmane, nobļāvusies bāla, gandrīz bez elpas izdvesa. - Ielejiet man iedzert. Tur, stūri, uz galdiņa...

-Jums šodien pietiek! - Miks atcirta. - Lūdzu, papūlieties savākties un atbildēt uz jautājumiem! Galu galā - tā bijāt jūs, kas mūs šurp izsauca, tā bijāt jūs, kas nelika mieru ģenerālim Basam, tad nu esiet tik laipna un izstāstiet - kas te notiek?

- Bet viņa...? - Žests uz Annas Elizabetes pusi.

- Viņa? Viņa paliks. Anna Elizabete Berga ir mūsu detek-tīvaģentūras konsultante psiholoģe. Viņa ļo-o-oti labi spēj saskatīt cilvēka būtību, īpaši specializējoties meļu atklāšanā. Jums ir kādi iebildumi? Nav? Tad sāksim! - Nelikdamies ne zinis par Montas Merkmanes pārbolītajām acīm, Miks Kaķītis ērtāk iekārtojās krēslā un uzdeva pirmo jautājumu:

- Kāpēc jūs pirms dažām dienām par katru cenu, tik uzstājīgi vēlējāties satikties ar ģenerāli Basu?

- Es... Baidījos. Man sekoja. Man visu laiku seko!

- Kas?

- Es nezinu. Kaut kāds vīrietis! Liels! - Merkmane nervozi izkliedza, tad jau mierīgāk turpināja. - Es viņu pāris reižu esmu redzējusi, taču tikai iztālēm. Seju ne. Sākumā viņš man sekoja slapstoties, tagad to dara atklāti un vēl... sūta bildes. Es... jau ģenerālim dažas iedevu...

- Mēs redzējām. Pēc datumiem spriežot, tās tapušas ilgākā laika posmā, - Miks noteica. - Un fotografējis profesionālis. Jums ir kādas aizdomas?

- Kādas aizdomas? Ja katru dienu visapkārt vieni vienīgi paparaci. - Merkmanes balsi ieskanējās kas līdzīgs koķetērijai.

Ko tad tas nozīmēja? Cik nu Anna zināja, ar Montas Merkmanes sabiedrisko atpazīstamibu jau labu laiku nebūt nebija tik spoži, kā viņai labpatikās apgalvot - runāja pat, ka viņa par publicitāti maksājot.

- Merkmanes kundze, jūs ar savu trenēto skatienu noteikti piefiksējāt, kuru izdevumu paparaci ap jums spieto? - Anna Elizabete uzdeva šķietami nevainīgu jautājumu, taču tas izraisīja dusmu uzliesmojumu.

- Kā gan? Vai man laiks pa malām blenzt?! Skrienu kā vilciņš, eju un daru, un tiekos, un bīdu projektus! Jums pat sapņos nav rādījies, kas viss jāiztur, lai noturētos pašā spicē! -uzrunātā nesavaldīgi atcirta. - Pat mājās nav miera, darbs ielaužas arī šeit. Jūs jau paši redzat.

-Jūtu līdzi. Un žēl, tas mums būtu palīdzējis, varētu mēģināt neuzkrītoši pārbaudīt, vai kāds no preses izdevumiem uz jums netur ļaunu prātu.

- Pa-a-ar ko? - Merkmane tēloti novilka.

- Par to pašu. Par jūsu panākumiem, - Anna tikpat naivi turpināja. - Nav jau mums Latvijā to modes mākslinieku tik daudz, un visi, kas ir, kā uz delnas. Ja kādam notiek kas labs, visi zina, ja slikts, - arī visi zina, turklāt divreiz ātrāk.

-Jums taisnība. Jā, skauģu man netrūkst... - Šķita, mājasmātes saspringums atslābst. - Te jau ikviens to vien gaida, lai otrs pakluptu, pakristu, jo tad var paņirgāties un vēl ar kāju iespert! Droši vien tāpēc, ka mēs esam tik sīki un nepamanāmi pasaules kartē. Citās zemēs tā nenotiek. Tur, ja tu esi ko sasniedzis, tevi cienī, godā un vismaz uzklausa!

Lūk, aiz šiem vārdiem gan kaut kas slēpjas! Lai gan drīzāk -kāds, kurš cienītajai kundzei nodarījis pāri. Apēdis pīrādziņu, atņēmis spēfmantiņu...

- Monta, vai jūs kāds apdraud? Kāds konkurents? - Anna riskēja pajautāt tieši.

- Par ko jūs runājat?! - Viņa saslējās acumirklīgā sašutumā, tad atslāba. - Kādi tur konkurenti... Kādi te, Latvijā, vispār var būt konkurenti, sīkaļas vien. Jā, Francijā, Krievijā, Vācijā, Itālijā, galu galā - Turcijā, tur jāpiesargās. Bet te...

-Jums pieder akciju kontrolpaketes deviņos jaunos modes uzņēmumos, un jūs apgalvojat, ka ar visiem lieliski sadzīvojat? Nevienam nekad neesat pateikusi skarbāku vārdu? - Anna neticīgi pasmaidīja.

- Kā jūs... Ak, nu protams - es pati jums toreiz izstāstīju... un žurnālisti, tie jau vienmēr uzrok. Kā tādi cūkas - kur lielāki dubļi... - Merkmane nopūtās.

- Mēs neesam žurnālisti, - Kaķītis asi ierunājās.

- Ak... es to neteicu par jums. - Dīva atmeta ar roku.

Labi, ka to nedzird Zane, citādi Merkmanes koši sarkanās,

mākslīgās šķipsnas aizlidotu pa gaisu kā pūkas, Anna nodomāja.

- Monta, jūs operatīvās grupas puišiem teicāt, ka pazuduši dažādu modes konkursu apbalvojumi un iepriekšējo gadu tērpu modeļu fotoalbumi. Sakiet, kam un kāds no šādas zādzības varētu būt labums? - Miks negaidot ievaicājās. - Vai tos var pārdot vai kā citādi izmantot? Atvainojiet manu nezināšanu, līdz šim ar modes pasauli nav iznācis saskarties tuvāk par piespiedu iepirkšanos veikalā.

Merkmanei šī replika patika, pat ļoti. Viņa atiezās platā baltzobu smaidā, kas darīja godu viņas stomatologam, iztālēm atgādinot prāvu savas eksotiskās žokļu kolekcijas eksemplāru, tad negaidīti laipnā balsī sāka skaidrot: - Redziet, Kaķīša kungs, šajā gadījumā runa ir nevis par nolaupīto lietu reālo biznesa vērtību, bet par pāridarījumu. Paņemts tieši tas, kas man kā dizainerei, kā māksliniecei ir vistuvākais, visnozīmīgākais - mani darbi un manas balvas. Protams, cits tās izmantot nevarēs, taču ari man tās ir zudušas. Un mana svētnīca, mana darbistaba ir svešas klātbūtnes, netīras enerģijas apgānīta!

* * *

- Ko tu par to visu domā? - Miks pavaicāja Annai, kad viņi sēdēja automašīnā.

- Nezinu. Tā dīvaini... Kaut kas tur neklapē, - viņa lēni atbildēja. Pēkšņi bija uzmācies milzīgs nogurums, atgādinot, ka ir jau vēls un mājās droši vien visi uztraucas.

Pirms ieiešanas Merkmanes mājā Anna bija atslēgusi telefonam skaņu un nu saņēmās, lai izvilktu tālruni no somas šaurās sānkabatas. Pusdeviņi.

Un neviena zvana, nevienas ziņas - tā taču nevar būt! Interesanti, kur Ģirts? Vēl filmēšanas laukumā? Varbūt mājās, savā Hospitāļu ielas dzīvoklītī, pārguris un nolēmis uz Mežājiem tik vēlu nebraukt? Bet, ja tā, viņa varētu uzkrist uz galvas ar valriekstu saldējumu rokās. Atslēgas viņai bija. Galu galā sestdienas vakars, rīt brīvs, Mežāju Radošajā centrā piespiedu remonts pārplīsušas caurules dēļ, bet mājiniekiem aukli nevajag...

- Kaķīt, vai vari aizvest mani uz Hospitāļu ielu?

Tikko izteikusi šo lūgumu, Anna Elizabete apmulsa.

Uz Hospitāļu ielu...

Ak, jēziņ, arī Miks taču dzīvoja Hospitāļu ielā, tikai tās jaunākajā galā, bet Ģirts - veco Ulmaņlaika māju rajonā.

Tomēr Miks bija sapratis pareizi. Pie Ģirta.

Neko neteicis, viņš iedarbināja motoru.

Velns rāvis, tas tomēr nosāpēja... Skaudri un dziļi. Kā ar žileti pirkstā.

Anna Elizabete tikmēr mēģināja sazvanīt Ģirtu, lai noskaidrotu, kur īsti viņš ir. Ka nesanāk kā Rūķim ar Māju... Telefons sauca, bet tajā galā laikam nebija nevienas dzīvas dvēseles.

- Klau, es pārdomāju - laižam uz Šmerli! Acīmredzot vēl nav beigusies filmēšana, izlaidīsi mani tur. - Anna palūdza.

- Labi. Tikai par atlīdzību tu man izstāstīsi, ko domā par šodienas tikšanos, - Kaķītis izvirzīja savu prasību.

- Uhh, savtīgais... - Viņa nosmaidīja agrāko draisko smaidu, kas uz mirkli izgaismoja pat tumšos lokus ap acīm. - Labi. Pirmkārt, ar to lietu kaut kas nav kārtībā. Otrkārt, ar to lietu kaut kas nav kārtībā. Un, treškārt, ar to lietu kaut kas nepavisam nav kārtībā.

- Skaidrs. Piekritu. Kāds ir tavs pamatojums?

- N-nu... Pirmkārt, atrastais auduma gabals ir no tā paša baķa, kas bija it kā nevērīgi noslēpts plauktā zem citiem audumiem. Nezinu, vai pamanīji, bet no tā bija brutāli nodīrāts paprāvs kumoss. Uz baķa pamatnes bija atzīme 4,80m, taču atlikumā nevarēja būt vairāk par divarpus metriem, es pārmērīju. Rūpīgs meistars vienmēr atzīmē atlikumu. Bet tēja kāds vēlējās radīt ilūziju par melnām maskām uz galvas... pietiktu vismaz trim, četrām...

- Hmm... es par to iedomājos, tikai nepievērsu uzmanību. Re, ko nozīmē, ja sieviete pati šuj!

- Nepielien, Kaķīt! Klausīsies tālāk vai kaitināsi mani?

- Stāsti. Esmu pati uzmanība.

- Tātad. Otrkārt. Varu derēt, ka Dambergs to apstiprinās -nācēji, ja tādi vispār bijuši, savos slapji slīdošajos apavos delikāti pārvietojušies uz pirkstgaliem, kas ar ieročiem bruņotiem iebrucējiem (ja var ticēt mājasmātei) diez vai ir raksturīgi. Ir?

- Hmm... N-nē, nav, - Kaķītis novilka. - Tālāk?

- Tālāk. Ievēroji, cik rūpīgi un kārtīgi meklēts - nekāda sajukuma, nekāda bardaka. Kā rāda filmās - saimnieks pārnāk mājās un pēc cunami seku cienīgas ainas saprot, ka tur kāds bijis un kaut ko meklējis. Šajā gadījumā sanāk dīvaina pretruna - kāpēc atstāt slapjas pēdas, ja ārā sauss? Lai tās vispār pamanītu? Un kāpēc tāda rūpība? Lai neko nesajauktu, nesaplēstu? Negribēja, lai saimniece pamana? Pastulbi - slapjas vizītkartes hallē un viesistabā, toties bezmieslga pārvietošanās darbistabā. Pa gaisu, uz pirkstgaliem, ar ieročiem?

- Tu gribi teikt...

-... ka mūsu dārgā dizainere to visu izdomājusi, bet pazudušās lietas jāmeklē kaut kur viņas pašas noliktavās - ja ne tajā mājā, tad centra birojā. Vai pamanīji, ka Zorro vairākas reizes aizskrēja no darbistabas līdz guļamistabai otrajā stāvā un ar purnu rādija uz tās durvīm? Viktors to piefiksēja.

- Tā? Nē, nepamanīju. Bet jūs, suņotāji, daudz ko redzat citādi, - Miks piespiesti pasmaidīja.

Atkal viņš bija izgāzies. Elementāras lietas, bet nē - neredz acīm redzamo. Nu, superīgs kriminālšefs, neko teikt. Tiklīdz blakām viena konkrēta sieviete...

- Ko tu tagad ar viņu darīsi? - Anna ievaicājās.

- Ar ko? Ar Merkmani? Та’ neko - lai dzīvo. Pirmdien darbā sasaukšu savējos, salīdzināsim ekspertu slēdzienus (tie noteikti sakritīs ar Annas domām - to viņš noklusēja), tad ari domāsim, ko darīt. Varbūt palūgšu Mārtiņam, lai pamēģina uzrakt par viņu ko vairāk.

- Pajautā Zanei. Viņa reiz par Merkmani taisīja portretga-balu, noteikti būs saglabājusies melnā mapīte.

Par Zanes melnajām mapītēm gan kolēģu vidū, gan Pūču Mājā klīda leģendas. Lai cik viņa būtu ekscentriska, histēriskā un neapdomīga, taču viena slavējama īpašība Zanei piemita: strādājot pie kādas tēmas, viņa vāca visu iespējamo informāciju - gan tieši saistīto, gan pakārtoto, gan šķietami neiederīgo, kas kādā bridi tomēr izrādījās īstais puzles gabaliņš.

Tāds zirneklis vācējs - sēž tīkla vidū un velk sev tuvāk smalkos zīda dzīpariņus.

Toreiz pirms kādiem diviem trim gadiem Zanes publikācija par Merkmani bija sacēlusi visai lielu troksni, atklājot nepatīkamas skaistuma un tūrisma biznesa aizkulises, taču līdz saknei aizrakties Zanei īsti neizdevās, jo izdevniecība Magnum Lux stāsta turpinājumu nez kāpēc nobremzēja.

Hmm, jāpajautā, kas tur toreiz notika...

- Kā tu domā, vai Kārlis pieslēgsies? - Miks riskēja uzdot vēl vienu jautājumu. Viņš gribēja atgūt veco komandu pilnā sastāvā. Annu. Kārli. Zani. Omīti. Visus.

- Varbūt. - Anna pie sevis pasmaidīja, bet neko neteica. Ari viņai šī ideja patika, taču skaļi to atzīt - neparko. Nebija īstais brīdis.

Viņi bija sasnieguši Šmerli, Rīgas Kinostudijas agrākās telpas, kur īrētā paviljona daļā tapa nemirstīgie pašmāju seriāli un reklāmu rullīši.

- Paldies, ka atvedi. Es nu iešu. - Viņa atvēra durvis. - Bet tu... Miku, brauc, atpūties, tu izskaties galīgi pārguris.

Miks nikni ievilka elpu. Tikai ne līdzjūtību!

- Es vēl brīdi pagaidīšu. Ja nu tur iekšā neviena nav. Ēka izskatās pārāk tumša.

Tikai tagad Anna pamanīja, ka vestibilā patiešām deg tikai vārga signāllampiņa. Pagājusi mazliet uz priekšu, autostāvvietā ap stūri viņa sazīmēja vairākas mašīnas, kā likās, arī Ģirta kreisiem.

Varbūt viņi filmē mazajā paviljonā?

Tomēr Mika rūpes aizkustināja. Kļuva silti.

- Labi, ja tu tā vēlies. Es tev tūlīt atzvanīšu.

Kā par brīnumu, studijas lielā vestibila ārdurvis bija vaļā.

Dīvaini - nāc, ja gribi, ņem, ko gribi...

Anna zināja, kur atrodas Ģirta ģērbtuve - viņam, kā jau seriālu superzvaigznei ar intensīvu filmēšanās grafiku un lielu slodzi, bija iedalīta ne pārāk liela, taču sava garderobes telpa ar izvelkamu dīvānu un miniatūru vannas istabu.

Gribēdama pārsteigt, Anna Elizabete uz pirkstgaliem aizlavījās līdz viņa ģērbtuves durvīm un klusi nospieda rokturi. Nebija aizslēgts.

Telpā valdīja romantiska puskrēsla. Dega sveces. Daudz sveču. Dīvāns saklāts gulēšanai, bet uz krēsla atzveltnes pie grima galdiņa nevērīgi samesta drēbju kaudze. Arī Ģirta tumšzilie Denim džinsi. Aiz sienas ritmiski šalca ūdens un skanēja skaļa irgošanās, kas ik pa brīdim pārauga stihiskos smieklos.

Ko tad tas nozīmē?

Vēderā reizē sāka skrāpēties visi apkaimes kaķi.

Anna stāvēja kā sastingusi.

Vannas istabas durvis strauji atvērās, un pa tām, draiski spurgdami, izvēlās divi puskaili, dvieļos satinušies radījumi, no kuriem viens neapšaubāmi bija Ģirts Melderis - glīts, muskuļots un slapjš, bet otrs - brūni iedegusī, jaunā un bezgala centīgā topošā televīzijas seriāla Boss producente Linda Laure. Abi bija tā aizrāvušies viens ar otru, ka pat nepamanīja istabas vaļējās durvis un tajās klusi stāvošo vēlīno viešņu.

-Ja pareizi sapratu, filmēšana ir krietni ievilkusies un tevi mājās var negaidīt?

Izteikusi šos vārdus, Anna Elizabete pagriezās un straujā solī devās pa tumšo gaiteni uz izeju, domās sodīdamās un lādēdama sevi par lētticību, muļķību un vecumam neatbilstošu naivumu.

Kā tur bija ar tiem vilkiem, kas spalvu met, bet tikumu ne?

Vai gan viņai acu nebija, vai viņa neredzēja, cik medainiem skatieniem Ģirtu Melderi uzlūko puse Latvijas sieviešu, bet otra puse jūsmīgi apspriež baumas par viņa attiecībām ar neskaitāmajām skatuves un kino partnerēm?!

Annai tas jau toreiz, pirms piecpadsmit gadiem, bija ļoti nepaticis, viņa negribēja dalīties tajā, kas ir viņas. Un aizgāja. Laikam ejot, pamazām radās vāra sapratne par to, ka dzīve un lomas ne vienmēr ir viens un tas pats. Bet šopavasar viņa bija noticējusi sev un otram un ļāvusies ilūzijām... Velti.

Intuīcijai tomēr izrādījās taisnība.

Aiz muguras strauji tuvojās dunoši soļi.

- Līzbet, pagaidi! Tas nav tas, ko tu domā...

Viņa asi apgriezās: - Jā, un kas tad tas ir?

Tur viņš stāvēja - puskails, vienos džinsos tāpat kā pavasari viņas istabas durvīs, atverot durvis mīļās vecmāmiņas priekšā... Toreiz viņš bija uzdrošinājies ar visu būtību un izturēšanos paziņot Annas ģimenei: es gribu būt ar viņu kopā.

Bet tagad? Paspēlējās, apnika, pietika?

- Mēs mēģinājām... epizodi... - Ģirts nomurmināja.

- Protams, protams, un filmēšanas grupa tikmēr atradās skapī. Ticu.

- Nē, nu paklausies, es šodien filmēšanā galigi izgāzos -nevarēju izspēlēt mīlas ainu. Starp citu, tevis dēļ. Nomocījos pats, nomocīju visu grupu. Tā ari nekas nesanāca. Tad Linda ierosināja to ainu aizvietot ar epizodi vannas istabā, kas būtu aktīvāka un smieklīgāka, un tagad mēs to izmēģinājām.

- Protams. Un dīvāns ar svecēm ir rekvizīti, vai ne? Melderi, man vairs nav astoņpadsmit gadu.

- Nē, dīvāns un sveces domātas Lindai, lai viņa varētu te palikt pa nakti. Viņa dzīvo Cēsīs, un mašīnas viņai nav. Piedāvāju aizvest, piedāvāju savu dzīvokli, jo pats grasījos braukt pie tevis uz Mežājiem, bet viņa atteicās. Teica - pārnakšņos tepat dežūrbūdā. To nu es nevarēju pieļaut, tāpēc teicu, lai paliek šeit, manā istabā.

- Un pats džentlmeniski piedāvājies par naktsaukli, lai bubuļi neapēd. Eh, Melderi, tu esi īsts Pasaku Jūlis. Un ļoti labs aktieris - es tev gandrīz noticēju.

- Anna...!

- Arlabunakti. Lai jums abiem saldi sapņi!

»

4. nodaļa. Kā stopkadrā

Sestdienas vakars, 4. oktobris

Nez kāda iekšējā balss Mikam Kaķītim bija likusi tomēr pagaidīt un neaizbraukt. Viņš bija izkāpis no auto, apgājis ap ēkas stūri, lai novērtētu situāciju, un pamanījis līdz riebumam pazīstamo sarkano vāģi, kas nozīmēja - Ģirts ir studijā.

- Tev bija taisnība - tur neviena nebija. Braucam prom! -Annas balss skanēja tikpat līdzeni un mierīgi kā allaž, un, ja Miks viņu tik labi nepazītu, varētu derēt, ka viss ir vislabākajā kārtībā. Taču deniņos zem caurspīdīgās, baltās ādas nikni pulsējošā mazā, tievā dzīsliņa un cieši sakniebtās lūpas skaidri liecināja - noticis kas tāds, ko labāk nezināt.

- Uz Mežājiem? - Miks riskēja pajautāt.

- Nē. - Vienzilbīgā atbilde svēra vismaz tonnu.

Ja Ģirts gribēs labot situāciju, viņš nesīsies tieši turp, taču Anna nevēlējās ielaisties nekādās diskusijās. Ne tagad, ne vēlāk. Viņa nebija tik liela muļķe, lai ticētu tik baltiem diegiem šūtām pasaciņām. Viņa bija pamanījusi TO izteiksmi viņa sejā un skatienā. TO izteiksmi, ar kādu viņš skatījās tikai dziļi intīmos brīžos un kuru nevar tā, ar pāris klikšķiem ieslēgt vai izslēgt. Un arī zibenīgi noslēpt nevar, lai cik labs vai pat izcils aktieris...

- Līzbet, kurp brauksim? - Miks pārjautāja.

Labs jautājums. Patiešām - kurp?

Mājās? Tā būtu pēdējā vieta, kurp viņa gribētu doties.

Pastaigāt pa Rīgu? Citā reizē varbūt, bet ne šovakar.

- Kaķīt, tev konjaks mājās ir?

- Ir.

- Spēsi mani pieciest?

- Līzbet...

- ... un neko nejautāt?

- Kā teiksi.

- Tad uz Hospitāļu ielu. - Pie tevis. To viņa noklusēja.

Ari šoreiz Miks saprata pareizi. Motors ierūcās.

Absolūts dejā vu.

No šīs mājas viņa saniknota un sarūgtināta bija izskrējusi maijā, krāšņākajā dabas plaukuma un ziedu laikā. Toreiz, kad Miks bija nokļuvis slimnīcā, viņa steigšus atlidoja palīgā no Londonas, bet viņš Annu bija faktiski aizdzinis.

Jā, tagad Anna Elizabete zināja un saprata, kāpēc, bet tajā bridi bija jutusies galīgi garām - pašas saderinātā noraidīta un noliegta, nesaprasta un nesapratusi, iedzīta emocionālā strupceļā, viņa bija metusies Ģirta skavās. Un nu...

Un nu... situācija bija pilnīgi pretēja. Nē, faktiski vēl riebīgāka. Miks viņu bija gribējis turēt tālāk no īpaši nežēlīgas noziegumu sērijas izmeklēšanas, lai gan vēlākie notikumi pierādīja, ka tieši viņai, Annai, bija jāsatiekas ar Rīgas maniaku, lai lieta nonāktu lidz loģiskajam atrisinājumam. Viņa toreiz bija saniknojusies uz Miku darba dēļ. Bet viņš - bailēs par viņas dzivību - bija nogalinājis cilvēku.

Uz šī fona epizode ar vannas dvieļiem, Ģirtu un producenti likās smieklīga.

Kāpiens līdz ceturtajam stāvam bija bezgalīgs.

Kabatā tikko jaušami novibrēja. Telefonam joprojām nebija aktivizēta skaņa.

īsziņa. Anna uz mirkli piestāja kāpņu laukumiņā, lai to izlasītu.

Sīkais, lūdzu, dod ziņu, nevaram Tevi sazvanīt.

Kur esi? Mājinieki uztraucas. Es arī.

Ko neteiksi, uztraucas! Nu lai. Pauztrauksies, un pāries, nekas ļauns nevienam tāpēc nenotiks. Lai gan - varbūt tomēr nevajag kreņķēt abas vecmāmiņas?

Anna steigšus uzklabināja dažus vārdus un nosūtīja vecajai baronesei, Omītei un Kārlim. Tā, viss. Ģirtam gan ne.

Pazīstami nograbēja Mika dzīvokļa atslēgas.

Tink-tink-tink - augšējā. Skrrrapš - apakšējā.

Reiz arī viņai bija šāds saišķis. Reiz arī viņa bija šeit gaidīta.

- Nāc iekšā, Līzbet, un jūties kā mājās. Kafiju?

- Slimam prasa... - viņa pārkāpa slieksni.

Uzvēdīja pazīstamā smarža.

Miks. Mājas. Mājas?

Kaklā sakāpa smacējošs kamols.

Viss varētu būt citādi.

- Melnu? - Skaļš sauciens no virtuves.

- Melnu. Un piecas karotes cukura, bet nemaisīt.

- Protams. Mums jau tāpat dzīve salda.

Mums? Ko viņš ar to gribēja teikt?

Atstājusi kurpes priekšnamā, Anna Elizabete klusi iegāja dzīvojamā istabā. Te nekas nebija mainījies. Datorstūris, kur bijis, dīvāns, kur bijis, televizors ari.

Droši vien arī Mika guļamistabā viss tāpat - daudz gaismas un plašuma, pelēks lins un siltums. Viņa mierīgais siltums.

Anna piegāja pie istabas loga un skumji pavērās laukā -pāri tālāko māju jumtiem Rīgas vēsturiskā centra virzienā.

Naksnīgā pilsēta bija skaista. Miers, uguntiņas un gaismiņas, rudenīgo koku krāsaino lapu spēles, tālīni ātri braucošu autobusu, trolejbusu un vieglo automašīnu riepu švīksti, tramvaju džinkstoņa...

- Par ko prāto, LIzbet? - Nostājies līdzās, Miks sniedza viņai lielu kafijas krūzi. Melna, ar jumtiņu - Annas jutīgā nāss saoda laba konjaka piešprici.

- Par Rīgu lietū, Čaku un mašīnām. Paldies. - Viņa uzsmaidīja. - Dīvaina nakts.

- Anna, es tomēr pajautāšu - kas šovakar atgadījās? Kad tu iznāci no kinostudijas paviljona, tā vairs nebija tava dzīvā seja, bet akmens maska. Un, pirms tu ielej kafiju man ģīmi, varbūt pagaršo... Tici, es to jautāju tikai tāpēc, ka man patiešām rūp, kas ar tevi notiek. Un vēl - Anna, es zinu, ka esmu muļķis...

- Miku... līdz šim es domāju, ka nesakarīgi verbālie penterējumi raksturīgi tikai mums ar Zani, taču nu redzu, ka mūsu pulciņam pievienojies jauns biedrs. - Anna Elizabete skābi pasmaidīja un iemalkoja no krūzītes.

Kafija tiešām bija laba - melna, karsta un salda, un nelielā konjaka lāse palīdzēja apvaldīt nervozos drebuļus, kas nekā negribēja rimties. Viņa nopūtās.

- Labi, jokus pie malas. Ja godīgi, es negribētu šovakar šķetināt privāto attiecību peripetijas, lai gan droši vien esmu tev parādā paskaidrojumu. Redzi...

- LIzbet, tev tas nav jādara, ja negribi.

- Zinu. Bet... varbūt tomēr tas reiz ir jāizdara. Redzi, kad tu toreiz tā, gandrīz neko nepaskaidrojis, aizbrauci, pametot mani Londonā, un vēlāk izdzini ari no slimnīcas palātas, es...

- Es neizdzinu, vismaz... tā tas nebija domāts!

- ... es sev apsolīju nekad vairs tev neuzmākties ar savu klātbūtni un visu šo laiku centos solījumu turēt. Bet šovakar... pārāk daudzi notikumi sakrita, lai tā būtu tikai nejaušība. Modes bizness, ģenerāļa stāsts par Merkmani, aģentūru jauno modeļu mednieku uzlidojumi skolām, mūsu vakarīgais izbraukums uz Mežaparku un saruna ar paputējušo karalieni Montu un, visbeidzot... tas, ko es redzēju kinostudijā.

Miks neko nejautāja, tikai stingi raudzījās laukā pa logu, pāri māju jumtiem Daugavas virzienā.

Klusē, Kaķīt, turi muti ciet, nejautā. Lai viņa pati...

- Redzi, Kaķīt... es laikam esmu zoss.

- Ko-aaa? - Mikam pārsteigumā no rokām izkrita kafijas krūze, apšļācot palodzi, džinsus un grīdu.

- Kā citādi lai nosauc būtni, kas gandrīz pusgadu dzīvo ilūzijās, ignorējot visus brīdinājumus un to, ko raksta prese, līdz pēdīgi pierādījumi paši uzskrien virsū - pliki, slapji, ietinušies dvielī...

Anna piecos sulīgi ironiskos vārdos izstāstīja Šmerlī pieredzēto, liekot Mikam gan pasmaidīt, gan dusmās savīstīt dūres, apjaušot, ka vilšanās Melderī Annai Elizabetei sāp vairāk, nekā viņa vēlas atklāt.

- Līzbet, vai tu nepieļauj to vienu vienīgo procentu, ka Ģirts teicis taisnību un viss ir vienkāršāk? Varbūt tiešām viņi mēģināja epizodi un tu trāpījies nebridī? - Miks uzmanīgi pajautāja, iekšēji sodīdamies par to, ka aizstāv... sāncensi?

- Nedomāju vis. Es redzēju to, ko redzēju, - Anna skumji noteica. - Un nu varu savas dzīves pēdējos piecus mēnešus pabāzt kaķim zem astes.

- Tev... Jums... tas bija nopietni? - Miks ierunājās.

- Vēl šorīt es būtu atbildējusi - jā. Gan par sevi, gan par Ģirtu. Tagad - nezinu.

- Tu esi pārgurusi. Izdzer kafiju, es tev uzklāšu dīvānu. Viesistabā, kā agrāk?

Anna pasmaidīja. - Paldies. Tu esi labs draugs.

Miks noklepojās. Labs draugs. Nūja. Katram sava vieta.

- Tev ir siltais ūdens? Šausmīgi gribu ieiet dušā.

- Vajadzētu būt. Vismaz nekādu paziņojumu par remontu nav bijis. - Karstā ūdens neesamība šajā Hospitāļu ielas galā gan bija ierasta lieta. Miks pēkšņi nešpetni iesmējās. - Bet... varbūt tu gribi vannu?

- Kaķīt, nekaitini mani! Metīšu ar krūzīti.

Saskatījušies viņi sāka smieties.

Tātad - viss labi. Bet ar Melderi viņš parunās. Kā vīrs ar vīru.

Ilgi stāvot zem tvaika pirts karstuma dušas, Anna Elizabete juta, kā dusmas un aizvainojums aiztek kanalizācijā, atstājot aiz sevis milzīgu tukšumu un vilšanos.

Nu kāpēc tā? Kāpēc viņa tā pārsteidzās ar Miku un tā sasteidza ar Ģirtu?

* * *

Mika mobilais priekšnamā spiedza, kliedza un vibrēja vienlaicīgi. Bet telefona īpašnieks tikmēr domīgi vērās laukā pa logu un prātoja - ko darīt?

Beidzot Anna bija te. Atgriezusies.

Nē, nu labi, ieskrējusi uz brītiņu, pārnakšņot. Un tomēr.

Pēkšņi Mikam kā puišelim gribējās kliegt un lēkāt, un priecāties, un darīt muļķības. Viņa bija šeit!!!

Pēc paša bēdīgās pieredzes viņš zināja - Anna tik smagus lēmumus nepieņem tāpat vien, bet pēc sīvas cīņas ar sevi. Viņas ādā būt Miks šobrīd negribētu. Taču varbūt no šī brīža viņam parādījusies neliela cerības dzirkstelīte.

Telefons iezvanījās vēlreiz. Skaļi un uzstājīgi.

- Krustdēl, kur ellē ratā tu blandies? Zvani savējiem un brauciet šurp, uz veco Mežaparku!

- Kas noticis?

- ... ir noticis. Kad atbrauksi, pastāstīšu.

- Krusttēv... es... neesmu viens, - Miks izmocīja.

- īā-ā-ā??? - Ģenerāļa balss pārvērtās jautājuma zīmē.

- Pie manis ir Anna.

Otrā galā bridi valdīja kapa klusums, tad, it kā tas būtu pats par sevi saprotams, ģenerālis Bass izmeta:

- Tad ņem viņu līdzi. Gaidīšu jūs pie zoodārza vārtiem. Te tev nu bija mierīgais sestdienas vakars ar vannu, svecēm

un izrunāšanos pie glāzes laba konjaka!

* * *

Sestdiena, 4. oktobris, īsi pirms pusnakts

- Kurp mēs braucam? - Anna Elizabete, slapjos matus ar dvielīti susinādama, lēkšoja lejā pa kāpnēm, cenšoties tikt līdzi Mika garajiem kātiem.

- Uz Mežaparku! Ģenerāļa Basa pavēle!

Atbilde nebija diez cik sakarīga, taču neko jēdzīgāku viņa no Mika neizspieda. Tikai tad, kad autiņš nobremzēja pie Rīgas zoodārza vecajiem vārtiem un mašīnā ieremsās ģenerāļa Kārļa Basa druknais stāvs, ar pirkstu mēmi norādot - taisni, Anna saprata - noticis kas nopietns.

Maršruts lika domāt par šodienas vizīti pie Montas Merk-manes, jo sākumā šķita - viņi brauc tieši turp. Taču nē - pie Merkmanes viņi bija braukuši no Meža prospekta pa kreisi, līdz Stendera ielai, bet tagad Miks stūrēja auto uz pretējo pusi - pa labi, Ezermalas ielas virzienā...

- Labnakt, Lizbet, lai gan - cik nu šī nakts būs laba, - ģenerālis Bass nopūtās. - Atvainojiet mani. Tagad varu pateikt: pirms pāris stundām tika atrasts atvaļinātā pulkveža Jura Bramaņa līķis, un ministrijas vadība lūdza mani kopā ar Mika komandu uzņemties šīs lietas izmeklēšanu. Jo, ļoti iespējams, viss nebūs tik...

Viņš nepabeidza, jo auto strauji nobremzēja, lai nesabrauktu mazu, satraukušos šuneli, kurš izskatījās pavisam pazaudējies. Suņuks apgūlās ielas vidū un skumji skatījās tieši uz braucējiem, sak’ - lai notiek kas notikdams.

- Pag, es tūlīt! - Anna izlēca no automašīnas un metās pie dzīvnieciņa.

Kaut tik viņš nebūtu traumēts!

Mazais zvēriņš smilkstēja un pārbīlī trīcēja kā želeja, taču prom nerāvās un pat ļāva sevi iztaustīt. Visi kauli likās veseli. Ietinusi sīkaliņu savā pūkainajā plecu lakatā, viņa iekāpa atpakaļ mašīnā.

- Es nevarēju viņu tur atstāt, atvainojiet, - Anna klusi noteica, un abi vīrieši iesmējās. Situācija bija absurda, taču tajā pašā laikā tik cilvēciska.

Dzīvība un nāve, nāve un dzīvība.

- Labi, braucam. Krustojumā ar Cimzes ielu pa kreisi un tad tā māja kreisajā ielas pusē. Tur jau būs mūsējie, - Bass izrīkoja Miku. - Bet tu, Anniņ, liec to milzoni somā un nāc līdzi. Galu galā, tu esi pilntiesīga mūsu kolēģe.

На, kopš kura gan laika? Anna uzrauca uzaci, taču neiebilda. Ja reiz šodien bija piekritusi braukt pie Merkmanes, tad atpakaļceļa vairs nebija, vai ne?

Un, ja godīgi, zemapziņā īdēja neveselīga interese vaigā skatīt to cilvēku, kuram faktiski jāpateicas par attiecību izjaukšanu ar Miku Kaķīti.

Egona baltais busiņš, Viktora sarkanais forda pikaps, Mārtiņa melnais sporta audi (puikam patīk izrādīties - nez, par kādiem līdzekļiem?) - tur jau viņi visi bija - katrs savā mašīnā.

Miks līgani pieparkojās rindas galā.

- Ejam nu, - ģenerālis nokremšļojās.

- Bet... kur tad...? - Anna neizpratnē lūkojās apkārt.

- Operatīvā brigāde un ātrie? Iekšā paskaidrošu.

Tā bija masīva, pirmajos Latvijas laika gados celta māja, kas vairāk atgādināja cietoksni nekā turīga, miermīlīga pilsoņa villu. Biezas sienas, mazi un šauri lodziņi, tikai viens balkons un neērta ieeja. Tā vien likās - celtnei jau no sākta gala paredzēta pavisam cita slodze. Tas drīzāk bija dzots, štābs, bunkurs, ne dzīvojamā māja.

Viņi trīs - ģenerālis, Miks un Anna - pirmie bija iegājuši namā, pamājot klusu sveicienu pie durvīm stāvošajam pus-studentam Mārtiņam. Egons un Viktors ar Zorro sekoja tieši aiz muguras, bet, ienākuši mājā, izgaisa - bija devušies tieši uz nozieguma vietu.

- Kur ir...? - Miks pajautāja.

- Pacietību. Gribu, lai jūs bez aizspriedumiem apskatāt māju, - ģenerālis izvairījās no atbildes.

Mājas iekšiene bija pilnīgs pretstats neizteiksmīgajai ārpusei, kārtējo reizi liekot pabrīnīties par lietu neparedzamo div-dabību. Par spīti ēkas masīvajai buldoga ārienei, iekštelpu bija salīdzinoši maz, toties plašas. Mēbelējums pārsvarā veclaicīgs, ar vairākiem neiederīgiem akcentiem. Nez kāpēc likās - reiz te izskatījies omulīgāk.

Telpu iekārtojums liecināja par loģisku prātu un intelektu, taču neizkoptu stilu.

Darba kabineta klasiskā stila smagnējās mēbeles itin kā izzoboja viegls, niķelēta metāla žurnālgaldiņš ar stikla virsmu,

ko papildināja tādas pašas konstrukcijas sēžamkrēsli ar sintētiska auduma sēdvirsmām tīģerrakstā. Pagājušā gadsimta sākuma stilizēto griestu kandelabru ar slīpēta stikla piekariņiem izsmēja spoža, saliekama plastmasas galda lampa.

Tas pats guļamistabā: veclaicīga gulta ar kokgriezumiem rotātiem, augstiem galiem, masīvs tumša ozola drēbju skapis un līdzās - plastmasas naktsgaldiņš. Bet uz palodzes... kuram gan varētu ienākt prātā, ka skarbais un birokrātiskais pulkvedis Juris Bramanis aizrāvies ar kaktusu audzēšanu un sīklietiņu - pārsvarā ceļojumu suvenīru - kolekcionēšanu?

Bet vislielākais kuriozs atnācējus gaidīja viesistabā - senatnīga garnitūra, trīs plastmasas palmas un stellāža ar kompaktdiskiem. Kurš būtu domājis, ka pulkvedim ir tik plašs mūzikas ierakstu, filmu un elektronisko grāmatu krājums, kas darītu godu ikvienai bibliotēkai?

- Mjā... - Anna pārsteigta novilka. Pēdējos gados mājā pilnīgi noteikti trūka saimnieces, lai gan viss bija tīrs un spodrs.

Viņi bija nonākuši līdz virtuvei, kas atbilstoši aizgājušā laikmeta garam bija liela, ērta un praktiski iekārtota.

Pie loga atradās divbaseinu akmens izlietne, vienā L veida telpas galā bija izvietota moderna elektriskā plīts ar cepeškrāsni, darba virsma un augsts trauku skapis, otrā aicinoši lāktīja kamīns. Pie tā - mazs ēdiena trauciņš dzīvniekam.

Bet pie divām personām skaisti klāta vakariņu galda, seju rokās iespiedusi, šņukstot sēdēja nenosakāma vecuma kundzīte pagariem, pie saknēm krietni ataugušiem, sīki sacirtotiem, koši rozā matiem.

Tas izskatījās sirreāli un reizē atsvešināti - kā stopkadrs no absurda kino.

- Miks Kaķītis, Krimināllietu pārvaldes priekšnieks. Ģenerālis Kārlis Bass. Anna Elizabete Berga, mūsu konsultante, -Miks uzrunāja raudošo būtni.

- Violeta Rozīte. - Sprogotā rozā galva pavērsa pret ienācējiem saraudātu seju ar notecējušu skropstu tušu.

- ... un jūs būtu?

- Ekonome, mājas pārraudze. Biju... - viņa atsāka šņukstēt.

Mīļo stundiņ, patiešām kā sešdesmito gadu filmās!

- Rozītes kundze, lūdzu, pastāstiet, kas te šovakar notika un kāpēc jūs zvanījāt policijai. - Ģenerāļa miers bija apskaužams. Likās, nekas nespēj viņu satraukt.

- Es... es taču vispirms zvanīju jums! - Rozīte paraudzījās viņā slapju pandulāča skatienu. - Tur bija tā vēstule...

Klausoties nesakarīgi vervelējošā sievišķa saraustīto stāstījumu, Annai un Mikam beidzot izdevās no vārdu plūdiem izlobīt to niecīgo racionālo graudu, ko bija spējušas piefiksēt šokētās mājas pārraudzes smadzenes.

... kā ikkatru vakaru viņa ieradusies īsi pirms septiņiem, lai pagatavotu pulkveža kungam vieglu maltīti un iekurtu kamīnu - viņam paticis vakariņot virtuvē, tā viņš juties mājīgāk. Šovakar saimnieks gribējis ar Rozītes kundzi par kaut ko nopietni parunāt, jo jau vakar uzaicinājis viņu šodien kopīgi ieturēt vakariņas. Tad nu viņa arī centusies divtik.

Astoņos viss bijis gatavs, tikai no darba devēja ne vēsts. Parasti pulkvedis bijis tik precīzs kā Šveices pulkstenis - uz sekundi. Šovakar nekā.

Pēc stundas ceturkšņa viņa jau sākusi uztraukties, vēl pēc pusstundas - kritusi panikā un nolēmusi pulkvedim piezvanīt, lai gan ļoti uztraukusies, ko viņš par šādu nesmalkjūtīgu kontrolēšanas mēģinājumu teiks.

Jau pēc pirmā izsaukuma signāla sadzirdējusi kaut kur mājā ieskanamies Čaikovska Gulbju ezera motīvu - pulkvedim ļoti patikusi klasiskā mūzika, viņš to bieži klausījies, bet mīļākos skaņdarbus ielādējis arī telefonā.

Nolēmusi pārbaudīt skaņas avotu. Iedomājusies - ja nu pulkvedis atstājis telefonu mājās, bet pats kaut kur izgājis un tagad mēģina to atrast? Taču mūzika pēkšņi apklususi. Pārzvanījusi vēlreiz, velti - abonents ārpus zonas.

Acīmredzot telefons izslēdzies, jo beigusies baterija.

Tad Violeta izdomājusi vienkārši telpu pēc telpas apsekot visu māju. Ja nu kas...

Sākusi no augšas un galu galā nonākusi līdz puspagraba telpām, kur pulkvedim bijusi garāža un darbnīca.

Un tur viņš gulējis - jau auksts un sastindzis. Nošāvies.

Blakus mētājies revolveris, iespējams, dienesta, viņa no tā neko nesaprotot.

Jā, un vēl tur bijusi vēstule. Datorrakstā. Gara. To viņa neesot lasījusi, tikai beigas, kur rokrakstā uzrakstīts telefona numurs un vārds.

- Rozītes kundze, kas tas bija par vārdu? - Anna Elizabete aši pajautāja.

- Kārlis Bass.

Annai, to izdzirdot, pārskrēja skudriņas.

Atkal. Nu kāpēc viņiem viss ne tā kā normāliem ļaudīm?!

- Varbūt jūs pamanījāt - darbnīcas durvis bija ciet vai vaļā? - Miks klusi pavaicāja.

- Kuras durvis jūs domājat? Tur ir divas - uz kāpnēm, pa tām ienācu es, tās bija aizslēgtas, un uz garāžu - tās gan nepārbaudīju.

- Tad jau ari lieki vaicāt, vai garāžas ārdurvis bija ciet?

- N-nezinu... - viņa samulsa un sastomījās. - Es... tā pārbijos, ka paķēru to lapu un skrēju augšā zvanīt. Vispirms gribēju saukt policiju un ātros, tad padomāju - ja saimnieks vēlējies, lai vispirms zvana Basam, tad es tā darīšu. Un piezvanīju...

- Par to jums paldies, Rozītes kundze. - Ģenerālis pilnā nopietnībā paklanīja galvu. - Bet tagad mēģiniet atcerēties, vai kādā no telpām kaut kas likās citādi nekā vakardien?

Violeta Rozīte kā nohipnotizēta iegrima dziļās pārdomās, ilgi pie sevis bubināja, murmināja, tad demonstratīvi kaut ko skaitīja uz pirkstiem.

- Varbūt, ja jūs tā sakāt. Man likās, viesistabas plauktos trūkst vairāku filmu kasešu un audio disku. Pulkvedis arvien pieskatīja, lai plaukti būtu akurāti sakārtoti un pilni. Šodien tā nebija. Vēl nodomāju - varbūt pārkārtojis, varbūt izņēmis, lai kaut ko noskatītos.

Ģenerālis, Miks un Anna saskatījās. Aha!

- Vai vēl kas?

- Nezinu... Bet... Varbūt man rādās, taču lejā gaiss smaržoja tā kā pēc frēzijām, kā pēc hiacintēm. Tāda vasarīgi tvanīga, smaga smarža. Līdzīgi smaržo Ajax paklāju tīrītājs, taču tur paklāju nav.

Palūguši Rozītes kundzei vēl mirklīti uzkavēties un atstājuši pie viņas tikko no pagraba uznākušo Viktoru ar Zorro (lūdzu, izvadājiet viņus pa māju un īpaši parādiet tās vietas, kur jums šķiet, ka kaut kā trūkst!), viņi zosu gājienā nogāja lejā.

* * *

Svētdiena, 5. oktobris, īsi pēc pusnakts

Puspagrabstāva darbnīca bija krietni liela telpa un aizņēma pusi mājas pamatu platības. Acīmredzot otra puse atvēlēta garāžai un dārzeņu novietnei.

Telpas pretējos stūros atradās durvis - otrās tātad savienoja darbnīcu ar garāžu. Ieeja dārzeņu novietnē atradās kāpņu telpā, četrus pakāpienus zemāk.

Eksperti jau bija beiguši, Egons Dambergs tieši vēra ciet savu universālo sakvojāžu. Pamanījis nācēju vidū Annu Elizabeti, klusi iesvilpās, taču neko teikt neatļāvās, jo Miks pa-blenza ar baltu aci tā, ka ekspertu šefam kļuva skaidrs - viņš varētu būt nākamais...

- Nu, Egu, rādi, kas tev tur ir, - Bass ierunājās.

Mirušais - pulkvedis Bramanis - sēdēja uz grīdas, atslīdzis pret telpas aklo sienu. Ģērbies formas tērpā, kā saposies uz svētkiem. Apavi spoži nospodrināti, rokās melni smalkādas cimdi. Pie labās rokas apmēram metra attālumā uz grīdas gulēja Makarova 9 mm pistole. Netālu no tās - balts, smalks kristālisks pulveris.

Pulkvedis bija iešāvis sev mutē - par to liecināja asiņu un smadzeņu vielas plankums uz sienas.

Pēkšņi skaļi iesmilkstējās un ierējās Annas soma. Klātesošie burtiski salēcās, jo žēlais smilksts jau tā nepatīkamo bridi padarīja patiešām traģisku.

Mazais šunelis, kurš visu mājas apskates un sarunas laiku, šallē satīts, bija saldi gulējis, nu plēsās un kārpījās laukā no somas tā, it kā no tā būtu atkarīga viņa dzīvība. Kad Anna mēģināja slkuci noķert, tas ar saviem haizivs zobeļiem sāpīgi iekampa viņai pirkstā, no gandrīz metra augstuma nolēca uz grīdas un, izmisīgi riedams, pieskrēja pie mirušā... Pacēlies uz pakaļkājiņām, sunītis centās aizsniegt pulkveža seju, tad aptupās pie viņa kreisās rokas un gari, skumji iegaudojās.

Au-a-au-uuu! Au-au-au-uuu! Au-au-au-uuu!

Tik izmisīgi raud par mīļu draugu vai tuvinieku...

Jēziņ, tad re, kam pie kamīna bija nolikts mazais barības trauciņš un ūdens bļodiņa!

Anna paskatījās uz Miku un novērsās.

Sūrā kriminālizmeklētāja acis bija lielas un spožas.

- LIzbet, varēsi viņu dabūt atpakaļ somā? - Ģenerālis Bass aizsmakušā čukstā pajautāja. - Te sunīti nevar atstāt.

- Mēģināšu... - Anna prātīgi tuvojās radībiņai, cenšoties ignorēt bojā gājušā vīrieša stiklaino skatienu un viņa fizisko klātbūtni. Sīkaliņš, juzdams, ka viņu grib šķirt no mīļotā saimnieka, atieza mazus, baltus, asus zobeļus un ņerkstoši ierūcās.

Kā tad - dabū viņu rokā, viņa pukojās. Sakostais pirksts neganti sāpēja, un vēl vienu kodumu iegūt galīgi nekārojās. Pataustījusies somā, viņa izvilka jau reiz izmantoto šalli, atlocīja to un kā ķeramtīklu uzmeta mazajam zobainim. Noķerts!

Šunelis spiedza un rūca, taču nonāca atpakaļ somā.

- Šķiet, laiks atgriezties pie Rozītes kundzes, - Anna Elizabete ierunājās. - Jātiek galā ar šo...

- Pati atradīsi ceļu? Mums te vēl daži sīkumi atlikuši, -Miks pajautāja. - Varbūt parunājies ar viņu tā... sievišķīgi...

- Labi.

Rozītes kundze par mazo sunīti nemaz nepriecājās, tieši pretēji - visiem iespējamajiem izteiksmes līdzekļiem pauda savu nepatiku pret šo suņa vārda nēsātāju, kas neesot lielāks par badainu kaķi. Nē, viņa to neparko neņemšot, jo Lilo viņu no sākta gala ienīstot.

- Lieciet, kur gribat, - midziniet, vediet uz patversmi, paši meklējiet jaunus saimniekus vai vienkārši izlaidiet uz ielas - gan daba savu izdarīs.

Anna Elizabete klausījās, un viņā uzvirda dusmas. Šis krāsotais, izplūkātais papagailis pat nāves klātbūtnē tik vienaldzīgi izteicās par nevainīgas radības dzīvību, it kā Dievs viņu būtu iecēlis par savu vietnieci uz zemes.

Norijusi aizkaitinājumu, viņa uzsāka iztaujāšanu.

- Rozītes kundze, kad jūs ieradāties, vai mājas ārdurvis bija ciet? Tikai aizvērtas vai aizvērtas un aizslēgtas?

- Jā, es tās atslēdzu ar savu atslēgu.

- Jūs šeit sen strādājat?

- Četrpadsmit gadus. Kad Juris, pulkvedis Bramanis, vēl bija policijas kapteinis. Mēs kopā... izaugām. Garīgi, protams.

- Vai, durvis atverot, jūs neko nedzirdējāt?

- Ko tādu? - Violetai Rozītei izvalbījās acis.

- Soļus. Suņa rejas. Šāvienu. Vēl kaut ko?

- N-neko. Halles pulkstenis vienreiz nobimbināja, tas nozīmē - bija pusseptiņi.

- Vai, atverot durvis, Lilo neizmuka jums garām uz ielas?

- Noteikti ne - to es atcerētos. Parasti viņš gulēja saimnieka gultā. Bet, ja Juris... pulkvedis... bija mājās, tad ne soli no viņa neatkāpās.

- Cik sunim gadu?

- Paga... pulkveža kundze nomira divtūkstošajā, pēc gada es sāku te uzkopt un gatavot ēdienu. Pāris gadu viss bija labi. Es par Juri karaliski rūpējos. Mums... Viņam... nevienu citu nevajadzēja - tā viņš man bieži teica. Jā, un tad... tad viņš iepazinās ar to briesmīgo sievišķi uz skrituļslidām. Veca ragana, jau krietnā pusmūžā, bet tēlo jaunu skuķi. Mati koši sarkani, saskruļloti princešu lokās, bikšeles knapi pāri pakaļai, zēģelē tik ar skrejzābakiem pa ielu - toreiz Jurim gandrīz zem riteņiem pakrita, labi, ka visi dzīvi. Viņš, vainīgs juzdamies, uzaicināja uz kafiju. Un tad sākās - viņa te ātri vien gandrīz uz dzīvi ievācās, deva padomus mājsaimniecībā, pirka mēbeles un greznumlietas, valkāja saimnieku pa visādām nepiedienīgām vietām, kur viņš kā policists nedrīkstētu iet... Vai, atvainojiet, es laikam par daudz muldu? - Rozīte satrūkās.

- Nekas, nekas... Bet jūs tā arī nepateicāt, cik gadu sunītim? - Anna pasmaidīja.

- Kā nepateicu?! Nepateicu? A, nūja - to Lilo tak tā ragana Jurim uzdāvāja. Lai tev būtu kāda dzīva būtne, kad manis nebūs līdzās. It kā es būtu tukša vieta...

- Kad tas notika? - Anna sāka zaudēt pacietību.

- Pirms kādiem pieciem vai sešiem gadiem, īsti neatceros. Pēc tam tā ragana uz ilgu laiku pazuda, es jau nopriecājos -būs parauta uz elli, bet nekā - pirms pusgada atgriezās, un dzīve atkal sagriezās kājām gaisā. Pulkvedis sāka runāt par iešanu pensijā un precēšanos, tikai iepriekš vēl kāds darbiņš esot jāpabeidz.

Hmm... daļēji sakrita. Ja pulkvedis Juris Bramanis tobrīd jau zināja par Rīgas maniaka lietu, tad varbūt tieši tas arī bija pabeidzamais darbs? Iejūgt Miku, piespiest viņu atklāt noziegumu un tad ar ģenerāļa uzplečiem aiziet pensijā, lai apprecētos ar to sarkanmataino raganu un dzīvotu ilgi un laimīgi. Vajadzēs izstāstīt par to vīriem, sevišķi Mikam. Lai gan - ko tas dos?

- Rozītes kundze, kur palika vēstule?

- Es to atdevu tam... Basam. Kas viņš īsti ir?

- Ģenerālis. Policijas ģenerālis Kārlis Bass.

- Es viņu kaut kur esmu redzējusi... - Rozā galva saspringumā nevaldāmi sāka šūpoties no viena pleca uz otru kā tādam ķīniešu rotaļdieviņam.

- Protams, esat. Viņi kopā strādāja. Bass ilgus gadus bija Bramaņa priekšnieks.

- Nūja, nūja, kā tad! Atcerējos! Albumā ir vairākas bildes. Ja vēlaties, varu atnest un parādīt.

- Jā, paldies, būs interesanti paskatīties.

Rozā cekuls palēkdamies izsteidzās no virtuves, bet Anna tikmēr izmantoja izdevību, lai netraucēti izpētītu virtuvi. Kaut kas viņu te mulsināja...

- Bergas kundze, Bergas kundze! - atskanēja spiedzīga balstiņa. - To tur nav!

Ja ne patiesais izmisums, kas skanēja viņas balsī, rozā ērkulis derētu par personāžu jebkurai melnajai komēdijai.

- Fotogrāfiju nav! Albumu nav! Tie ir pazuduši!

- Ko nozīmē - nav?

To ari nozīmē - nav. I neceri, viss nebūs tik vienkārši.

-Juris... Saimnieks tos glabāja skapīti pie gultas, bet kopš tā ragana tur nolika plastmasas galdiņu, pārcēla albumus uz grāmatplaukta slēgto zonu. Un tur tagad ir tukšs.

- Ja es pareizi saprotu - albumi lielajā skapī glabājās jau kādu laiku? - Anna nedaudz saspringa.

- Jā, vismaz gadu.

- Un durtiņas vienmēr bija ciet?

- Jā. Aizslēgtas.

- Vai varētu būt tā, ka albumi pazuduši jau sen, jums nezinot? Pārvietoti citur? Paņemti? Kādam iedoti?

- N-nē. Es par to zinātu. Viņš man stāstīja visu.

Tā nu visu. Drīzāk jau tu visu izokšķerēji.

- Un tomēr - kad jūs tos pēdējoreiz redzējāt?

Violeta Rozīte samulsa. Likās, viņa sevī ar kaut ko cīnās. Iespējams, ar savu ne visai tīro sirdsapziņu.

- N-nu... pirms nedēļas tie vēl tur bija. Es slaucīju putekļus un pavēru skapja durvis, lai apslaucītu tās no visām pusēm. Visi pieci albumi bija savā vietā.

- Lieli?

- Kas?

- Albumi, protams. Cik daudz vietas tie aizņēma?

- N-nu... Dažādi. Varbūt varētu salikt vienā portfelī. Ziniet... es atcerējos! Viņa taču pirms nedēļas bija te! Nu - ragana! Vēl pabrīnījos - matus izbalinājusi un vecrozā nokrāsojusi, laikam grib jaunāka izskatīties. Bija atskrējusi, abi par kaut ko skaļi un ilgi strīdējās aiz slēgtām durvīm, pulkvedis visu vakaru bija galīgi satriekts, pat vakariņas neēda...

- Vai viņa bija šeit ari vakar vai šodien?

- Nudien nezinu. Ja ari bija, tad tajā laikā, kad manis te nebija. Es jau teicu - parasti nāku tikai vakarā. Tā Juris... pulkvedis bija noteicis, kad vēl strādāja, un ari tagad, aizgājis pensijā, vēlējās saglabāt šo kārtību. Tā viņam vieglāk pielāgoties. Es jau būtu varējusi nākt ari no rīta, ja viņš tā gribētu...

- Labi, Rozītes kundze, paldies par jūsu detalizēto stāstījumu. - Annas Elizabetes vērīgā auss bija saklausījusi vīrus nākam augšā pa kāpnēm.

Tūlīt vairs nevarēs runāt.

Pirms brīža ārpusē bija nošvīkstējušas riepas, acīmredzot tur piebrauca tiesu ekspertīžu busiņš.

Nu jau ved prom...

- Vēl tikai viens jautājums - vai jūsu saimnieks bija kreilis? - Anna uz labu laimi izšāva minējumu.

-Jā. Kā jūs to zinājāt? - Rozītes acis iepletās līdz to matemātiskajai robežai, pastiprinot līdzību ar pandu.

- Nu, dāmas, vai esat noskaidrojušas ko interesantu? -Ģenerālis Bass smagi piesēda uz veclaicīgā krēsla, kas draudēja neizturēt viņa svaru.

Anna Elizabete īsos vārdos izstāstīja par pazudušajiem foto albumiem, izraisot neticīgu un nogurušu murdienu sēriju.

Tā tik vēl trūka!

Par kreilību viņa nevienam neko neteica.

Te vajadzēja padomāt, un labi padomāt.

5. nodaļa. Vecim jābūt vecim

Svētdienas rīts, 5. oktobris

- Ko nu darīsim? - Ģenerālis, uz Bramaņa mājas lieveņa stāvēdams un apgrauzto ķirškoka pīpīti zelēdams, ievaicājās.

Pulkstenis rādija trīs nakti, Annas Elizabetes somā nervozā miegā gulēja radibiņa, kam šodien miris saimnieks, Dambergs ar ekspertiem bija aiznesies uz laboratoriju, Viktors ar Zorro ari prom, bet ģenerālis un Anna bija bez mašīnas.

- Brauksim pie manis uz Hospitāļu ielu. Tur visiem pietiks vietas. Ari konjaks ir. Mēs ar LIzbeti vēl nepaspējām... - Miks ierosināja.

- Daudzsološi. Ko saki, Anniņ?

- Gribu gulēt. Zvēriski.

- Un ko darīsim ar to sīko sesku?

- Pagaidām neko. Ņemšu lidzi. Vēlāk - tad jau redzēs. Vai nu atradīsim raganu - piķis, nepaguvu noprasīt Rozgalvai, kā viņu sauc! - un atdosim Lilo, vai ari Zanei būs jauns istabas biedrs. Citādi pavisam izlaidusies - datorā vien tup. Kā ķēms. Nezinu, ko ar viņu darīt. Pēc mēneša kāzas, bet viņai, šķiet, tas nerūp. Varbūt suns spēs šamo vest pie prāta? Cik zinu, šie ņurduļi mūsu redaktrisei dikti patīk.

- Nu, nu... Ka tik tu pati nedabū uz kakla jaunu aprūpējamo, - Bass norūca.

- Labi, braucam! - Miks skaļi uzsauca. - Puskaraļvalsti par stundu miega!

Pēc pusstundas mazajā Hospitāļu ielas dzīvoklītī skanēja divbalsīga krākšana, ko papildināja smalki pīkstoša susuļo-šana un ik pa laikam dziļas nopūtas.

Anna Elizabete nekādi nespēja aizmigt. Un ne jau nepierastās vietas vai šīs nakts notikumu dēļ.

Pa galvu reaktīvā ātrumā šaudījās visādas idejas, cita par citu trakāka, taču neparko negribēja savīties vienotā musturā.

Acīmredzot jāļauj zemapziņas procesoram tās apstrādāt.

Domas atkal un atkal atgriezās pie vannas epizodes.

Vai tiešām varētu būt tā, kā Ģirts paskaidroja, un viss noticis pavisam nevainīgi (cik nu nevainīgi kaut kas skatuves un kino biznesā var notikt, ja tik tuvu līdzās puskaili ķermeņi).

Ģirts bija teicis: tevis dēļ nevarēju nospēlēt mīlas ainu, nācās domāt ko citu?

Annai Elizabetei bija pagrūti tam noticēt. Cik nu viņa pazina Melderi (līdz šim bija pašapzinīgi domājusi, ka pazīst Ģirtu labāk nekā jebkurš cits - ak, naivā!) - viņš bija tādas raudzes profesionālis, ka spēja nospēlēt jebko.

Bet pag! Vēderā atkal sāka skrāpēties kaķu nadziņi.

Ģirtam taču novembrī apritēs apaļi četrdesmit gadi!

Viņai pavasari palika trīsdesmit pieci, bet viņš, lai arī studiju biedrs, bija divus kursus un vairākus gadus vecāks. Opā! Kā viņa par to agrāk neiedomājās?!

Vai tiešām varētu būt tā, ka viss reducētos līdz triviālai četr-desmitgadnieku krīzei? Vai tiešām dabā tāda ari eksistē, nevis tikai aizpilda glancžurnālu lapas?

Hmm, ja tā padomā - Anna Elizabete patiešām draugā bija pamanījusi dažas dīvainības, kādu agrāk nebija.

г

Ģirts bija sācis pastiprināti lietot visādus ādu savelkošus, tonizējošus, tonējošus un mīkstinošus losjonus, zobu balinātājus, matu sakņu stiprinātājus, spožuma un kupluma piešķīrējus, neredzamo nagu laku lielākai raga slāņa stiprībai. Izvairījās no vēlīnām maltītēm, uzsverot - man jābūt formā.

Tā jau bija gan - Ģirta Meldera atveidotie varoņi pārsvarā bija piecus, desmit gadus jaunāki, skarbi, muskuļoti mačo tipa supervlrišķi, reizumis pat ar zināmu intelekta un humora izjūtas klātbūtni.

Miks... atšķirībā no Ģirta nekad nebija manīts jelko ķepējām uz sejas, rokām, matos vai uz ķermeņa.

Pat toreiz, kad, vasarā sienu pļaujot, bija kārtīgi apcepis saulē muguru, iegūstot vārīta vēža krāsu un dziļus ādas apdegumus. Annai tikai ar zvērīgu rāšanos izdevās pierunāt ļaut noziest cietušo vietu ar smiltsērkšķu pieniņu.

Viņam pušumi, skrambas un sasitumi dzija ātri, burtiski acu priekšā. Pats smējās - kā sunim vai kā policistam.

Vecim ir jābūt vecim - ja soli, tad izdari - turi vārdu, lai ko tas maksātu. Tieši tik vienkārši.

Ari Ģirtam patika lietot šo teicienu, tikai viņš tā piepildījumu redzēja citādāku.

Vecim ir jābūt vecim, nevis tizlenim ar noļukušu dibenu, ļumīgu kuņģi, tricelīgiem ikriem un peļu vēderiņiem bicepsu vietā.

Tāpēc Ģirts šovasar atsāka sportot, lai pareizi un mērķtiecīgi noslogotu visas muskuļu grupas. Mežājos būdams, viņš vingroja uz balkona - braši cilāja hanteles, pumpējās, pievilkās. Skrēja. Reizēm viens, austiņas uzlicis, reizēm ar Grāfu, šad tad kopā ar Kārli, kurš no sākta gala bija skriešanas fanātiķis, vienalga - ziema vai vasara, par lieliem priekiem suņiem, kuri tad varēja izrādīt savu ātrumu un spēku.

Annai Elizabetei turpretī patika garas, ilgas un nesteidzīgas pastaigas. Vienai, ar suni vai kādu ceļa un sarunu biedru.

Viņa ar sevi un savu izskatu bija mierā - uz Mis Pasaule titulu nepretendēja, no sava spoguļattēla nebijās, ar bālo grāfieņu kaiti nesirga - par sīkumiem neģība, ēda un dzēra ar baudu. Tāpat kā dzīvoja. Anna reizēm mēdza paironizēt -viņas taisnes un līknes atrodas tām paredzētajās vietās, un tur nekas mainīts netiks!

Tomēr ari dīvānspilvenu kategorijai nepiederēja - Annai Elizabetei patika peldēt, dejot, vingrot meditatīvas mūzikas pavadībā, veidot horeogrāfiskas etīdes. Bet lai divreiz dienā skrietu, cilātu smagumus un apzināti sevi mocītu? Nu nē, pietika jau ar tiem rīta un vakara amoka skrējieniem, kad Grāfs, nocieties pēc kustībām, tenteriski rāva viņu sev līdzi!

Pelēcim brīžam uznāca pārauguša pusaudža delverības, taču, kopš suņa svars bija pārsniedzis četrdesmit kilogramus, Anna pārstāja vest viņu saitē. Tik jaudīgu 4x4 vilcēju viņa nespēja noturēt, tāpēc ļāva vilkam vienkārši iet līdzās, ņuk-sīties, ošņāties, pētīt apkaimi, bet brīžos, kad Grāfs gribēja izskrieties, viņš ar skatienu palūdza atļauju un to ari saņēma. Tad vismaz stundas ceturksni pāri salai nēsājās melni pelēka bulta - drīz te, drīz tur. Līdz pirmajam uzsaucienam.

Anna bija pārliecinājusies - pat niecīgākais troksnītis, kas varētu norādīt uz apdraudējumu viņa mīļotajai saimniecei, vai bezskaņas svilpiens atsauca suni atpakaļ daudz labāk nekā visskaļākais kliedziens.

* * *

- Līzbet, kāpēc neguli? - Miks nemanāmi bija piesēdis uz dīvāna malas.

- Un tu?

- Gribēju padzerties. Tev ari atnest?

- Jā, paldies. Aukstu ūdeni. Cik pulkstenis?

- Seši.

Plakš, plakš, plakš - trīs lieli soļi lidz virtuvei, ūdens šalkoņa, tris soļi atpakaļ.

- Paldies. - Ūdens, lai arī no krāna, bija garšīgs.

- Un tagad stāsti - kas tevi nomāc?

- Vienkārši domāju - par šo to. Par Grāfu, par Pūču Māju, par visiem mums...

- Mjā. - Miks noņurdēja. Ko viņš varēja teikt?

- Klau, Miku... vai Bramanis bija labrocis?

- Hmm... nu gan tev jautājums. Nezinu. Nē, paga, ļauj padomāt! Nē, manuprāt, nebija. Pareizi, viņš bija kreilis! Sēžot viņam pretim pie galda, vairākkārt ievēroju, ka mēs rakstām it kā spoguli - es ar labo, viņš ar kreiso roku.

- Tātad tomēr... - Anna nočukstēja.

- Kas - tomēr? - Miks paliecās uz priekšu.

- Man žēl to teikt, taču - Miku, tā nebija pašnāvība, bet slepkavība. Kamēr runājos ar Rozgalvu, izpētīju virtuves iekārtojumu. Visas sadzīves ierīces un instrumenti bija pielāgoti kreilim, bet ierocis bija nomests pie viņa labās rokas.

Ja Mikam aiz apkakles būtu izbērts maisiņš ar sasmalcinātu ledu, tas nebūtu aizdzinis miegu labāk kā šie divi teikumi.

- Esmu pārliecināts, ka tev taisnība. Un vēl esmu pārliecināts, ka Egona veiktās analīzes to apstiprinās.

- Un ko tas mums dod? Ja kāds ir papūlējies novākt tavu bijušo priekšnieku no trases bridi, kad viņš jau faktiski ir aizgājis pensijā, un izdarījis to tik pārsteidzīgi un nemākulīgi, tad jādomā - Bramanis zināja vai darīja ko tādu, kas kādam vai kādiem ļoti traucēja...

- Anniņ, Anniņ, ja tu zinātu, cik tavs minējums tuvu patiesībai. - Varenā zāģēšana bija apklususi, un no dzīvojamās istabas tālākā gala šurp lēni šļūkāja čībās ieautas kājas. Arī ģenerālis Bass bija pamodies.

- Mīļie, vai gribat, lai es kaut ko pastāstu? Tikai... tā šobrīd ir nepārbaudīta, nepierādīta un ļoti, ļoti bistama informācija...

Pirms nedēļas Juris Bramanis mani uzmeklēja. Atceros, tas bija 28. septembris. Piezvanīja pa tālruni un uzaicināja uz tikšanos. Esot jānoskaidro dažas lietas, turklāt gribot kaut ko pastāstīt. Jutos ieintriģēts, tāpēc piekritu. Satikāmies Rīgā, kādā dzīvokli, kuru uz mirkli aizņēmos no uzticama drauga.

Bramanis bija ļoti nervozs. Daudz klusēja, daudz pīpēja, ik pa laikam atkārtoja “viņi mani visu laiku tur kā spīlēs”... Pēdīgi, iedzēris no savas blašķites malku drosmei, sāka stāstīt. Neatreferēšu visu mūsu sarunu, jo, Bramanim nezinot, es to ierakstīju, lai gan kā tiesiskam pierādījumam tam ir nulles vērtība. Vēlāk varēsiet noklausīties. Taču vienu gan varu teikt ar pilnu atbildību - šis ieraksts ir sprādzienbīstams, jo atklāj ļoti daudz kopsakarību. Atcerieties pērnās vasaras lietu - kara noziedznieku Divupu alias Lejiņu alias Bambānu un viņa dēlu Arni Akmeni -, atcerieties kokrunātājus un narkotiskās cūkas ziemā? Tas bija tikai viens zirnekļa tikla pavediens. Otrs aizved līdz dažai politiski reliģiskai organizācijai, precīzāk, struktūrām, kas ar tām piesedzas. Trešais pavediens - mjā, trešais pavediens vibrē daiļuma un modes pasaulē.

Atminies, Anniņ, ko tu man teici pārjauno modeļu medniekiem, kuri klīst pa skolām, solot jauniešiem brīnumu lietas? Bramanis izstāstīja, kā tas notiek no otras puses un kas aiz tā stāv. Jūs neticēsiet. Es ari neticēju, nespēju noticēt.

- Paga, krusttēv, tu gribi teikt, ka viss, kas ar mums pēdējās dienās noticis, ir savstarpēji saistīts? Bramaņa nāve, laupīšana pie Merkmanes, Annas stāstītais par notikumiem skolā? - Miks pūlējās savilkt kopā galus. - Piekritīsi, skan neticami - kā fantastikas filmās vai sazvērestības teorijās... Kāpēc atkal mēs?

- Zinu, dēls, un tomēr tā ir. Ir vēl trakāk. Taču par to pagaidām nerunāsim - man vēl jāsatiek daži cilvēki, lai varētu

publiski apgalvot to, ko šobrīd vēl tikai nojaušu. Tikai atcerieties - nekad nekas nenotiek nejauši. Un nu es gribu vēl stundiņu pagulēt.

- Tikai nepārsteidzies! - svētdienas rītā ap desmitiem, izlaižot Annu Elizabeti no mašīnas Pūču Mājas pagalmā, Miks uz atvadām pabrīdināja.

Viņa jau bija izkāpusi no mašīnas, taču nesteidzās aizcirst durvis. Pēc gandrīz negulētās nakts tumšo cirtu ieskautajā sejā ēnojās nogurums. Un vēl kaut kas...

- Uz kafiju neienāksi? - Anna vilcinājās. Kaut kā negribējās laist viņu prom.

- Nē. Jums tur pašiem jātiek galā. Ja kas - zvani. - Un prom viņš bija.

Pūču Mājā Ģirta nebija.

Nē, neesot ne rādījies, ne zvanījis, uz Annas jautājumu Omīte bažīgi nogrozīja galvu, taču iztaujāt nesāka. Būs īstais brīdis, pati izstāstīs. Ja gribēs.

Pamanījusi no Annas somas snaikstāmies mazu, pinkainu galviņu ar spožām ačelēm un garu, rozā mēlīti, Omīte pārvērtās mazā meitenītē. - Anniņ, meit, kas tas tāds?

Viņa pasniedzās pēc mazā dzīvnieciņa, un, Annai Elizabetei par lieliem brīnumiem, tas acumirklī ieremsās večiņas rokās un sāka tās līksmi laizīt.

- Lilo. Viņa saimnieks vakar... gāja bojā. - Anna atsēdās uz pakāpiena un noslēpa seju rokās. Bezmiega nakts darīja savu. - Kur Grāfs?

- Abi ar Kārli skraidelē pa mežu. Drīz jau būs atpakaļ... A, re, vilku piemin...

Tur jau viņi bija.

Halles smagās durvis gandrīz izlidoja no eņģēm, kad mājā iebrāzās divi enerģijas kamoli. Kārlis - nosvīdis slapjš kā pēc pirts. Grāfs - vienā mierā.

Kas tādam trenētam brašulim desmit kilometri? Viegla ķepu pacilāšana!

Pamanījis mīļoto saimnieci, Grāfs acumirkli pārlidoja halli un, līksmi smilkstēdams, saplaka pie viņas kājām, ar miklo purnu bažīgi bakstot Annas acis, ausis, rokas, vaigus - kā vaicādams: vai tev viss kārtībā?

- Līzbet, vai viss kārtībā? - Kārlis to pašu pajautāja skaļi.

- īsti ne. Bet par to vakarā. Omīt, mums šovakar būs viesi. Ir kāda lieta, kas jāapspriež. Faktiski - vairākas. - Viņa smagi piecēlās. - Es tagad labprāt stundiņu nosnaustos. Pamodiniet mani ap divpadsmitiem, labi? Grāf, tu ar mani?

Šādu uzaicinājumu divreiz nevajadzēja atkārtot.

* * *

- Kā tu domā, kas noticis? - Omīte raižpilni paraudzījās joprojām slapjajā mazdēlā.

Kārlis tikai paraustīja plecus un pabužināja Lilo pūkaino pakausi. Šunelis labpatikā ieņurdējās un, sakampis viņa pirkstu, sāka to košļāt.

- Omit, tu ņemsi vēl vienu suni? - Kārlis blēdīgi pajautāja.

- Un kāpēc gan ne? Ja tavs vectēvs redz tikai bites, man būs divi suņi. Kviti.

Kārlis nopūtās. Tā nu bija neatrisināma epopeja. Viņa vecvecāki. Visu mūžu bijuši šķirti, vecuma galā atkal viens otru atraduši, salaulājušies, taču kopā dzīvot nespēja, vismaz ilgstoši ne.

Kad cilvēks gandrīz visu mūžu nodzīvojis viens, viņam izstrādājas citas prasības pret sevi un citiem. Sava kārtība - visam jānotiek tā, kā pats noteicis. Ēdienreizes - tad, kad

pierasts. Jebkura iejaukšanās no malas tiek uztverta kā okupācija, varmācīga aneksija. Otra cilvēka vēlmes vai noteikumi nereti rada sprādzienbīstamus emocionālos satricinājumus.

Tādos brīžos Omite no Dravām meklēja patvērumu Pūču Mājā. Labi, ka Anna viņas istabiņu turēja brīvu, ļaujot večiņai justies gaidītai kā savās mājās.

- Labi, nav ko gari prātot, ejam uz virtuvi. Man būs vajadzīgs palīgs. Ja Anna teica, ka vakarā gaidāma apspriede, tas nozīmē - klāt būs visi. Kā agrāk.

- Kā tu to zini? - Kārlis neticīgi pavīpsnāja.

- Saderam uz Mežezeru? - Omīte bija saldummīle.

- Kā teiksi. Kaut veselu kasti. - Mazdēls bija labā omā. - Bet kur tad Zane?

- Zane..? - Omīte nopūtās. - Internetā.

- Atkal..?

- Joprojām.

Tas bija īpašs stāsts.

Šī gada pirmās puses vētraino notikumu gaisotnē, izmeklējot virkni noziegumu un mēģinot sakārtot arī sirdslietas, Anna Elizabete bija izlaidusi no acīm savu draudzeni - atvaļināto redaktrisi Zani Zālīti, kura joprojām dzīvoja Pūču Mājā.

Pētot dīvaino dzimtas raganas mistēriju Kurzemes jūrmalā, apsēstajā viesnīcā Kaijas viņas bija uzturējušās divatā, un tur Zane bija pārsteigusi savējos, ielaižoties vieglprātīgā sakarā ar aizdomās turamo, ļaujot sevi sazāļot ar alkoholisku kokteilīti un gandrīz izgāžot novērošanas operāciju.

Sekoja nopietnas pārrunas, pēc kurām Zane it kā attapās un, atgriezusies mājās, pievērsās rakstniecībai. Viņa bija nolēmusi radīt vēl nebijušu bestselleru, dienām ilgi pazuda savā

istabā un tik klabināja. Nevienam neko nestāstīja un lasīt nedeva. Mājinieki, paši radoši un taktiski ļaudis būdami, ari neuzplijās. Visam savs laiks.

Pavasaris atnāca ar priecīgu pārsteigumu - Mežāju jaunais dakteris Arvis Konrāds, kuram Zanes pelēkzaļās acis jau no sākta gala bija iekritušas sirdī, beidzot saņēma dūšu un viņu bildināja. Un, kamēr pūčmājnieki plēsa matus, cenšoties tikt skaidrībā ar Rīgas maniaka lietu, Zane un lāga dakteris baudīja romantiku.

Anna Elizabete, pati nonākusi sāpīgās trīsstūra attiecībās ar Miku un Ģirtu, par draudzeni no sirds priecājās - varbūt vismaz Zanei būs laimīga ģimenes dzīve?

Taču pēdējā laika notikumi viesa nopietnas bažas. Arvien biežāk uz jautājumu: kur Zane? - atbilde skanēja: pie datora.

Diemžēl tas vairs nebija topošais bestsellers, kas aprija viņas laiku, bet gan visuvarenais internets, kurā Zane sērfoja un klīda ar tik maniakālu dedzību, it kā no tā būtu atkarīga viņas veselība vai pat dzīvība.

Pirmais šīs dīvainās pārmaiņas pamanīja Arvis Konrāds -viņa saderinātajai, ar kuru pēc mēneša bija noliktas kāzas, pēkšņi vairs nebija laika satikties, papļāpāt, pastaigāties, kur nu vēl piestrādāt pie kāzu ceremonijas.

Parunāsim par to rīt, bija Zanes parastā atbilde, cenšoties maksimāli saīsināt randiņam paredzēto laiku.

Arvis bija neizpratnē un kādudien visai neiecietīgi izmeta: ja Zane pārdomājusi, lai saka uzreiz, nevis ākstās, jo šāda muļķošanās būtu piedodama pusauga meitenei, nevis nobriedušai sievietei. Kopš tā vakara viņš Pūču Mājā vairs nebija rādījies, tikai reiz piezvanījis Annai, ielūdzot pie sevis doktorātā uz kafiju, lai izklāstītu savu sirdssāpi un lūgtu parunāties ar draudzeni un vest to pie prāta.

Annai nebija nekā iepriecinoša, ko atbildēt. Arī viņa bija pamanījusi Zanes izklaidību un atrautību no reālās dzīves, kas savu kulmināciju sasniedza kādā karstā vasaras dienā, kad Anna bija aizbraukusi Ģirtam līdzi uz Rīgu, bet Zanei piekodinājusi pieskatīt māju, sagaidīt Zivju vīru un paņemt no viņa svaigo lomu...

Omīte ar Kārli tobrīd Druvās palīdzēja Bišu Miķelim pie medus sviešanas, bet baronese Anna Roze ar ģenerāli bija devušies apciemot Mildu un Juri Zaķīšus.

Nu jau vairākus mēnešus Pūču salā ceturtdienu rītos piestāja Zivju vīrs - kāds makšķernieks, kurš ar savu veco suni un klabošo Ņivu brauca uz Slinko sēri iepretim Rožleju mājām ķert zivis. Laikam jau viņš bija īsts zivju vārdotājs, jo nekad neatgriezās bez loma - par lieliem sirdsēstiem kaislīgajam copmanim Egonam Dambergam, kurš divu gadu laikā bija izmēģinājis ikvienu Melnupes krasta līkumiņu, taču neko vairāk par mūžsenu, kaulainu, absolūti neēdamu līdaku nebija noķēris - viņam atlika vien copes prieks, peldinot nabaga nevainīgos tārpiņus, un dabas meditācija, raugoties uz Melnupes gleznainajiem līkumiem.

Tā nu Zane bija apsolījusi par visu parūpēties, taču, kad Anna ar Ģirtu piektdienas pēcpusdienā atgriezās, Zivju vīra atstātā nešļava karājās uz virtuves ieejas durvju kliņķa, pašas zivis bija ieguvušas burvīgi zaļi spīdošu nokrāsu un neatkārtojamu aromātu, bet melno mušu mākonis, kas līksmi ducināja tām apkārt, skaidrāk par skaidru liecināja - te noticis baiss noziegums.

Visdīvainākā bija Zanes attieksme - ne viņa jutās vainīga, ne kaut simboliski atvainojās. Noķiķinājusi - skāde!, aizjoza atpakaļ uz savu istabu.

Tovakar Anna Elizabete bija iegājusi Zanes istabā, lai izrunātos par šo incidentu un mēģinātu saprast, kas ar draudzeni notiek. Un bija apstulbusi no tās netīrības un smakas, kas valdīja visapkārt.

Varētu padomāt, ka te vairākas nedēļas nav uzkopts un draudzene vismaz nedēļu nav mazgājusies... Bet ja nu tā bija?

- Zanlt, mums vajadzētu nopietni parunāties, - viņa uzrunāja Zanes muguru.

Draudzene sēdēja pie datorgalda un kaut ko čakli klabināja.

Raksta romānu?

Anna neuzkrītoši pakāpās sāņus un palūkojās uz ekrānu. Tas noteikti nebija ne Word, ne Libre Office Writer, ne cits teksta redaktors, bet bezgalīgie internēta plašumi, turklāt ekrāna kreisajā augšējā stūrīti rēgojās divas sarkanas sirsniņas.

Iepazīšanās portāls? Kas viņai tur meklējams, kad pašai kāzas durvju priekšā?

- Zane, es ar tevi runāju. Lūdzu, esi tik mīļa un pagriezies pret mani!

- LIzbet, es strādāju, parunāsimies citu reizi, šobrīd tu man traucē! - Zane pār plecu atsvieda un turpināja klabināt. Ap viņu vēdīja ass sviedru aromāts.

Šāda atbilde jau robežojās ar nekaunību. Anna vēl bridi nekustīgi pastāvēja, tad klusējot izgāja no istabas, nokāpa līdz darba kabinetam, kur atradās serveris ar maģistrālo internēta kabeli un Wi-Fi rūteris, un izslēdza visu tehniku.

Interesanti, cik laika viņai vajadzēs, lai apjaustu, ka vaina nav datorā, bet internets atslēgts?

Trīs minūtes.

Anna tieši bija paspējusi uzvārīt ūdeni un uzliet lielajā kannā kafiju, kad virtuves durvis ar joni atsprāga vaļā un Zane, vēl uz sliekšņa stāvēdama, skaļi kliedza un brēca, lai Anna zvana Kārlim, sauc mājās, citādi viss esot apstājies un vairs nepalaižas.

- Kas tieši tev nepalaižas, Zanīt? - Anna klusi pārjautāja.

- N-nu, kā kas - internets! - draudzene uzsprāga.

- Internets vai Lovecity portāls? Ko, dārgo rakstniec? -Anna pasmīnēja.

Zane piesārta. - Tu mani izspiego?

- Nē, un pat netaisījos. Vienīgi - tu neesi pietiekami plata, lai aizsegtu visu lielo ekrānu. Bet, tā kā tu nevēlējies pret mani pagriezties, lai izrunātos kā cilvēks, man nācās skatīties uz tavu muguru un gaidīt, līdz tu mani pasūtīsi...

- Es nepasūtīju! Ko jūs man uzbāžaties?! - Zane iebļāvās.

- Drusku mierīgāk, cienītā, - Annas balss pārvērtās bez-skaņas čukstā. - Kas - mēs visi?

- Nu - tu, Arvis, Kārlis... Tad vēl te vakar viens vecis gar durvīm dauzījās.

- Zanīt, tas vecis bija Zivju vīrs, kurš bija atnesis speciāli mums nozvejotas zivis šodienas vakariņām. Pateicoties tev, tās tagad jauki smird komposta kaudzē. Bet mēs - es, Arvis un arī visi pārējie - tev uzbāžamies tāpēc, ka uztraucamies par tevi, jo tu dienām sēdi internētā un pilnībā esi zaudējusi saikni ar realitāti.

- Muļķības! Es... strādāju, - Zane mēģināja taisnoties.

- Protams, iepazīšanās portālos un čatos, vai ne?

- Es... taisu pētījumu Magnum Lux par internēta atkarībām. Viņi apsolīja drukāt turpinājumos. Vai varbūt man vajadzēja palūgt atļauju tev, dārgo barones?

Zanes atbildē bija tik daudz žults, ka Annai Elizabetei apskrējās dūša.

Johaidī, lai arī draudzene, taču par cūku gan palikt nevajag. Ne burtiskā, ne pārnestā nozīmē. Dzīvo te jau gandrīz gadu, ne par ko nemaksā, nekur nestrādā, ja nu vienīgi uzraksta pa kādam rakstam presei, taču visus Pūču Mājas sniegtos labumus izmanto uz urrā. Un tad vēl atļaujas rupjības runāt!?

- Zini, Zanīt, tu vari taisīt kaut piecus pētījumus, un nekādu atļauju tev nevajag, taču par pienākumiem, kas tev uzticēti, gan jāatceras. Un vēl - lūdzu, sakopies pati un sakop savu istabu!

- Ko tu ar to gribēji teikt - vai es smirdu? - Zane dziļā neizpratnē iepleta acis.

- Jā, mīļā sirds. Tu smirdi. Briesmīgi. Un tava istaba ari. Atvaino par tiešumu.

Zane kādu bridi plātīja muti, bet neko nespēja pateikt, tad apsviedās un izlēkšoja laukā, ar ziloņa grāciju uzdārdinoties augšā pa kāpnēm. Pēc īsa brītiņa ziloņdeja atkārtojās, šoreiz pretējā virzienā.

Nobūkšķēja lielās ārdurvis, un Anna pa virtuves logu varēja noskatīties veselu intermēdiju ar Zani Zālīti galvenajā lomā. Darbības vieta - lievenis.

Vispirms Zane, aizvērto laptopu pie krūtīm piespiedusi, kādam neatlaidīgi zvanīja. Acīmredzot nevarēja sazvanīt. Tad apsēdās uz kāpņu augšējā pakāpiena.

Sēdēja ilgi, domāja nopietni - to pēc sejas varēja nolasīt. Tad zvanīja vēlreiz. Beidzot sazvanīja. Savilkusi aizvainotas mazas meitenītes sejiņu, metās izklāstīt piedzīvoto pāridarījumu, bet laikam tika atsēdināta, jo rāmi turpināja sarunu, atbildot vienzilblgiem vārdiņiem. Tad atkal apsēdās uz kāpnēm. Un apraudājās.

Pēdīgi nokārtu galvu ievilkās atpakaļ Pūču Mājas hallē, ilgi mīņājās aiz virtuves durvīm, līdz saņēma dūšu ienākt. Stāvēja uz sliekšņa un klusēja.

Anna izlikās nācēju neredzam un nemanām, un vispār neko nesaprotam, bet, muguru pagriezusi, turpināja mizot un kapāt sīpolus vakariņām.

- Līzbet... man ar tevi jārunā.

- Es esmu aizņemta, Zane, parunāsimies citu reizi, es gatavoju vakariņas.

- Es... varētu palīdzēt... - Tas skanēja tik pieglaimīgi, ka Anna noskurinājās.

- Nē, paldies. Es pati. Tu jau palīdzēji.

- Līzbet, piedod! - Zane skaļi iesaucās asarainā balsī. - Es nezinu, kas man bija uznācis. Tu pareizi izdarīji, ka atslēdzi tīmekli. Un... es tūlīt iešu sakopt istabu. Un iešu vannā, un berzīšos tik ilgi, kamēr noies visas spalvas.

Anna nemanāmi pasmīnēja.

- Tikai ādu nenoberz. Līdz kāzām nepaspēs ataugt.

Iestājās mulss klusums, tad Zane aizsmakušā balsī, pret

savu gribu izmocīja: - Kāzu nebūs.

Tovakar, pēc vakariņām, kas pagāja necerēti omulīgi (Zane bija atguvusi cilvēcisku veidolu un pat mēģināja pasmaidīt), kad visi bija aizgājuši gulēt, Anna Elizabete atjaunoja internēta pieslēgumu un atvēra internēta vietņu analīzes programmu, lai pārbaudītu, kur un ko tīmeklī darījusi Zane.

Pūču Mājas mājas internēta tīklam Kārlis bija radījis tik gudru konfigurāciju, kas atļāva kontrolēt un ierobežot ikvienu lietotāju, viņam par to neko nezinot.

Atrastais Annu galīgi neiepriecināja. Bija vai nebija Zane saņēmusi rakstu pasūtījumu no izdevniecības Magnum Lux, tas pat nebūtu tik svarīgi vai vismaz otršķirīgi, taču apmeklētās internēta vietnes radīja nopietnas bažas par viņas emocionālo un varbūt pat garīgo veselību - vismaz divi desmiti dažādu iepazīšanās portālu, divi online seksuālo pakalpojumu

portāli, erotisko filmu kanāli, turklāt maksas, un tas nozimē, ka Annai būs visas iespējas maksāt par draudzenes izklaidēm.

Mirkli šaubījusies, Anna Elizabete piezvanīja dakterim Arvim Konrādam un lūdza viņu atbraukt uz Pūču Māju, bet darīt to klusu un nākt pa virtuves durvīm.

- Arvi, vai taisnība, ka tu esot atsaucis kāzas? - ielējusi savam naksnīgajam viesim tasi stipras, melnas kanēļkafijas, Anna apsēdās dakterim tieši preti un pētoši ieurbās ar skatienu viņam starp uzacīm. - Kāpēc?

- Vai viņa ir ko teikusi par pasūtīto rakstu? - Arvis atbildēja ar pretjautājumu.

- Jā. Šodien.

- Es to zinu mēnesi, precīzāk, - šī nīkšana tīmekli turpinās vismaz trīs mēnešus, tikai nu jau tas uzņēmis katastrofālus apgriezienus un līdzinās narkotiskai atkarībai, kas nav kontrolējama. Viņa visu ir pametusi novārtā. Visu! Darbu, dzīvi, sevi, mani, mūsu attiecības. Viņa ir kļuvusi slima, datoratkariga, dienām plīvo kaut kur kiberspeisā, klausās dīvainu mūziku, atbild uz vēstulēm un čato, čato, čato...

- Kā tu to zini? Varbūt viņa tiešām vāc materiālus pasūtītajam rakstam? - Anna ienīda sevi par šo retorisko jautājumu, jo pati jau zināja atbildi, un tā nebija pozitīva.

- Protams, ne. Kā es to zinu? Jo esmu viens no tiem, ar ko viņa čato. - Arvja atbilde bija vienkārši satriecoša. Mierīga un baisa savā tiešumā.

- Tu joko... - Anna nočukstēja.

- Nē, nemaz. Kad sapratu, ka Zane sākusi no manis attālināties, manas pirmās izjūtas bija niknums un neizpratne. Kāpēc? Kas manī tik slikts, ka sieviete, kuru esmu bildinājis, īsta, dzīva, reāla sieviete meklē man virtuālu aizstājēju? Mana

sieviete, kuru esmu bildinājis un vēlos precēt, stundām ilgi, caurām naktīm sēž pie datora ekrāna un sarunājas par savām slēptākajām vēlmēm ar nepazīstamiem vīriešiem. Tas viņai ir vieglāk nekā uzticēties man. Zini, viņa pat pārāk neslēpās un tajos iepazīšanās portālos reģistrējās gandrīz ar savu īsto vārdu - ZaZe.

- Sviests... - Annai nebija, ko teikt. Ar Zani bija sliktāk, nekā viņa bija domājusi.

- Es viņu ātri izskaitļoju, un ari pats piereģistrējos vairākos iepazīšanās portālos. Оху. Gribi zināt, ko es viņai rakstīju un ko viņa man atbildēja?

Anna Elizabete gribēja atbildēt - nē! taču kaut kas viņai lika paklusēt.

Arvis izvilka no kabatas viedtālruni, brīdi pa to rakājās un tad pastiepa Annai.

- Lasi pati!

- Tu tiešām vēlies, lai es to daru?

- Lasi. Tu esi vienīgais cilvēks, kuram es uzticos tik daudz, lai ko tādu rādītu. Un tu esi vienīgais cilvēks, ar kuru kopā mēs varbūt varam izdomāt, kā Zani glābt. Jā, es atcēlu kāzas, tomēr viņa man joprojām ir svarīga.

Оху: - Ko Tu meklē šeit, portālā?

ZaZe: - Sapni par ilūzijām.

Оху: - Esmu te nesen, lēnītēm lasu, skatos, domāju... Izskatās, ka mēs visi esam šeit viena vienīga iemesla dēļ - meklējot savu sapni. Mēģinot piepildīt savas ilūzijas.

ZaZe: - Tu skaisti runā. Tikai sarežģīti.

Оху: - Nē, pavisam vienkārši. Mums katram reiz ir bijuši sapņi, ilūzijas, fantāzijas par to, kādai jābūt otrai pusītei. Varbūt tā arī ir bijusi. Šī pusīte. Bet dzīve met kūleņus, notiek visādi, situācijas ir dažādas...

ZaZe: - ... tikai grābekļi tie paši.

Оху: - Nekāp uz tiem, dzīve piedāvā jaunu spēli.

ZaZe:-Un ko Tu-pieņemsi izaicinājumu vai vienkārši stāvēsi malā un turpināsi sapņot vaļā acīm? Tad kāpēc Tu te raksti?

Оху: - Varbūt man naktīs nenāk miegs. Un Tu? Medī kārtējo upuri? Meklē piedzīvojumus? Vai lāpi caurumus savā sirdī?

ZaZe:- Varbūt es strādāju un pa vaļasbrīžiem niekojos? Kāpēc uzreiz jāizplūst personiskos apvainojumos? Tiešām šajā pasaulē neviens nespēj pret otru izturēties ar cieņu? Tevi neviens nespiež lasīt. Ja nav nekā vērtīga, ko teikt, paturi savu naidu pie sevis.

Оху: - Es tikai pajautāju - kādi ir Tavi mērķi?

ZaZe: - Un Tavi? Interesanti - ja Tavā dzīvītē viss ir pilnīgā kārtībā, ja Tu nevienu nemeklē, tad kāpēc Tu esi tīklā, nevis līdzās dzīviem, reāliem cilvēkiem, rūpējoties un mīlot viņus? Un kas tad tas ir, ja ne sapnis un ilūzija?

Оху: - Kāpēc esi tik saspringta un agresīva?

ZaZe: - Kas Tev par daļu? Varbūt esi Labais Dakteris Aikāsāp?

Оху: - Varbūt esmu.

ZaZe: - Vai Tu vispār esi vecis?

Oxy: - No rīta vēl biju.

ZaZe: - Kā lai es to zinu? Tev nav bildes.

Оху: - Tev arī nav.

ZaZe: - Es nedrīkstu.

Оху: - Nikns vīrs?

ZaZe: - Nē, ir citi iemesli. Un Tev?

Оху: - Nav fotoaparāta.

ZaZe: - Datoram nav videokameras?

Оху: - Nav datora. Ir telefons. Gudrs, bet bez kameras.

ZaZe: - Žēl, gribētu Tevi redzēt. Varbūt mums kas sanāktu.

Annai pietika. Tālāk lasīt negribējās. Viņa nebija diplomēta psiholoģe, bet izlasītais iededza visas iespējamās trauksmes lampiņas un signālus.

Ar Zani patiešām bija slikti.

6. nodaļa. Alternatīvā realitāte

- Nu, ko tu saki? - Arvis iebāza tālruni kabatā. - Tas turpinās mēnesi, un šajā laikā viņa ir atklājusi visas savas personības šķautnes - rupjību, agresiju, kāri pēc raupja seksa, tajā pašā laikā arī maigumu, sirsnību, līdzjūtību un... vientulību. Es jūtu, ka arī pats tieku ierauts šajā spēlē, savā ziņā tas ir lipīgi. Tieši tāpēc vēlējos izrunāties ar tevi - vai zini, ko darīt? Esmu sācis sarakstīties vēl ar dažām sievietēm. Ir interesanti, taču nezinu, vai viņas ir īstas vai tikai virtuāli tēli...

- Hmm... un jūs abi tiešām nespējat izrunāties? - Anna virpināja tējkarotīti. - Izstāsti Zanei to, ko stāstīji man. Pajautā, kas viņu nomāc, ja meklē mierinājumu alternatīvā pasaulē, arvien smagāk sasirgstot ar datoratkaribu, nevis pie īstiem, dzīviem cilvēkiem - tevis, mums, vecākiem. Galu galā viņa taču nav viena pati...

- Anna... Es tev gribu pajautāt kaut ko pavisam dīvainu. Tu kā psiholoģe un vieda sieviete mani sapratīsi. Vai tev... kā tev šķiet - vai Zanei galvā viss kārtībā?

Brīdi pirms Arvja uzdotā jautājuma Anna bija skaidri zinājusi, ko viņš jautās. Viņai bija dažas sekundes pārdomām.

Nevarētu teikt, ka jautājums būtu nācis negaidot. Nē, ja godīgi, arī viņai pašai dažbrīd bija licies, ka Zanei nav gluži pilns rublis, precīzāk, sāk iezīmēties tāda kā personības dalīšanās. Vienubrīd mīļa un jauka, atsaucīga un darbīga, viņa

pēkšņi, bez jebkādas pārejas un brīdinājuma varēja sākt lamāties, izgāzt dusmas, varbūt pat saplēst kādu krūzīti vai šķīvi, vēl pēc brīža ieslīgt melnā melanholijā, pasaules sāpēs, sevis žēlošanā un visu citu vainošanā savās nelaimēs. Pēdējā gada laikā šādi pārvērtību mirkļi atkārtojās ar biedējošu regularitāti, īpaši saasinoties pirms un ap pilnmēness laiku.

Varbūt draudzenei attīstījās vai pat progresēja kāda garīga novirze vai saslimšana?

- Arvi, es nezinu, - viņa godīgi atzinās. - Taču, jā, domājusi par to esmu. Ir vairākas pazīmes, kas to pierāda, vērojot Zani no malas it kā šķietami ikdienišķās situācijās, - nespēja savākties konkrētam darbam, nespēja pieciest nevienu autoritāti, krasas garastāvokļa maiņas, nemotivēta agresija, nolaidība pret savu izskatu un higiēnu, nekontrolējama ķermeņa motorika, izmaiņas leksikā, noslēgšanās savā pasaulē, nespēja uztvert elementārus jautājumus un atbildēt...

- Bet tas ne vienmēr nozīmē psihes saslimšanu, - Arvis bija satriekts.

- Nē, tomēr dod iemeslu pārdomām. Tu kā ārsts nevari to nezināt, vai ne?

- Protams. Tā var būt datoratkarība smagā formā, piekriti?

- Var. Taču mēs ar tevi neesam ne psihologi, ne psihoterapeiti, ne eksperti, lai tagad izvirzītu dzelžainus slēdzienus. Te būtu vajadzīgs Mihailovs vecākais.

- Kas tas tāds? - Arvis paraudzījās pāri briļļu rāmim.

- Ļoti augstas raudzes ārsts psihoterapeits. Starp citu, mūsu Viktora tēvs.

- Suņu Viktora?

- Tieši tā. Kā tu domā, no kā Viktoram šī unikālā spēja saprast dzīvo radību?

- Skaidrs. Un tu domā, ka Zanei vajadzētu...

- ... noteikti. Taču, kā to izdarīt, nav nekādas nojēgas. Jo datoratkarība ir tāda pati atkarība kā smēķēšana, alkoholisms,

azartspēles vai narkotikas. Atkarīgajam pašam tas vispirms jāsaprot, jāapzinās un, galvenais, jāgrib atbrīvoties, citādi nekas nesanāks. Mēs nevaram Zani satīt tepiķi, iedot pa tāsi ar miklas rullīti un aizstiept pie profesora Mihailova...

- Ja tas līdzētu, es būtu ar mieru ari ar miklas rullīti... -Arvis nopūtās. - Klau...

- Gribi vēl kafiju? - Anna automātiski pastiepa kannu.

- Interesanti, vai atkarība no tavas kafijas ari ir netikums?

- Maziņš, jauks netikumiņš. Ko tu gribēji teikt?

- Es... es te izdrukāju pazīmju sarakstu un tagad gribētu kopā ar tevi iziet tam cauri - tu galu galā Zani pazīsti vislabāk.

Es par to vairs neesmu tik droša, Anna gribēja teikt, taču sacīja: - Lai notiek.

Arvis izvilka no žaketes kabatas vairākas divkārt pārlocītas A4 lapas, tik nobružātas, ka bija skaidrs - viņš tās nēsājis līdzi ne vienu dienu vien.

- Aiziet?

- Lasi, un tad abi kopā domāsim.

- Labi. Tātad - datoratkarības agrīnās pazīmes... Gluži tāpat kā alkoholiķis vai narkomāns no datora atkarīgais zaudē kontroli - nejūt, cik ilgu laiku pavada pie datora. Zanei tā gadās?

- Jā. Atķeksē.

- Ja cilvēks sērfojis internētā visu nakti, viņš no rīta jūtas psiholoģiski un fiziski salauzts - nespēj koncentrēties, ir neuzmanīgs, viņam sāp galva, ir nogurušas, sausas, sarkanas acis, nav spējīgs savākties vai kvalitatīvi veikt ikdienas darbus.

- Regulāri. Atķeksē.

- Pasliktinās attiecības ģimenē, ar draugiem un līdzcilvēkiem. Atsvešinās no apkārtējiem, kļūst noraidošs. Parādās personīgās higiēnas problēmas.

- Precīzi. Atķeksē.

- Trūkst paškritikas attieksmē pret to, kas ar viņu notiek. Pats to nesaprot, apgalvo, ka ar datoru strādā vai atpūšas.

- Jā. Atķeksē.

- Virtuālā realitāte kļūst svarīgāka par reālo dzīvi un cilvēkiem. Virtuālās problēmas - tik uzmācīgas, ka spēj novest pat līdz vājprātam. Parasti tas notiek ar cilvēkiem, kuriem jau iepriekš bijuši psiholoģiski traucējumi.

- Nezinu. Ceru, ka tik tālu vēl nav un tur vēl kaut kas darāms. Zane ari agrāk nav bijusi pārāk viegla cilvēciskajā satiksmē - mūžam viņai kaut kas atgadās...

- Lasām tālāk... Veselības problēmas - kuņģa slimības, bezmiegs, imunitātes krišanās, muguras sāpes, asinsspiediena svārstības, vestibulārā aparāta novirzes.

- Jā, viņa šogad visai bieži un viegli sasirgst.

- Intelektuālās - atmiņas zudums, pavājināta koncentrēšanās spēja. Emocionālās - garastāvokļa maiņas, agresivitāte, nomāktība, neiecietība. Sociālās - zūd draugi.

Viņi abi saskatījās. Precīzs Zanes portretējums.

- Tālāk?

- Lasi.

- Reakcija uz aizliegumu lietot datoru - nervozitāte līdz pat histērijai.

- Tieši tā notika šodien, kad es atslēdzu timekli. Gandrīz durvis izgāza.

- Anna, kāpēc ar viņu tā notiek? Ko es izdarīju nepareizi?

- Arvī, manuprāt, vaina nav tevi... - Anna Elizabete lēni noteica. Viņas prātā sāka veidoties vīzija. - Problēmas sakne slēpjas Zanes bērnībā un agrajā jaunībā. Vismaz man tā šķiet. Redzi, viņa nekad nav bijusi klasiski slaida un skaista...

- Man viņa ļoti patīk! - lāga dakteris skaļi iebilda.

- Zinu. Mums, viņas draugiem, ari. Bet viņai par sevi var būt cits viedoklis; cik atceros no studiju gadiem, Zane sevi arvien kritizēja - kājas par resnu, krūtis par lielu, dibens par mazu, acis par šauru. Vienkārši - viņa nespēj pieņemt sevi tādu, kāda ir, toties virtuālā vide ļauj radīt alternatīvu

realitāti, vidi un alter ego, noslēpjot savu reālo izskatu, vecumu un pat dzimumu. Lūk, un virtuālajā vidē, pašas radītā, īpaši atlasītā kompānijā dzīve rit tā, kā gribas pašai, nevis tā, kā diktē kāds no malas. Un virtuālie draugi kļūst par tuvākajiem cilvēkiem virs zemes, jo viņi ir tādi paši, viņi cits citu saprot.

- Tad tu gribi teikt, ka mēs visi kopā nespējam apmierināt Zanes vēlmi pēc kvalitatīvas cilvēciskas saskarsmes?

- Iespējams. Zini, mēs pagājušajā gadā par šīm lietām runājām skolā ar bērniem un jauniešiem. Paaugstināts risks nonākt datoratkarībā ir tieši tiem cilvēkiem, kuri ikdienā jūtas vientuļi, kautrīgi, garlaikoti, nevērtīgi, cieš no citām atkarībām vai kuriem ir vāja impulsu kontrole, kuri citādi neprot tikt galā ar negatīviem notikumiem un emocijām, bet šādi slāpē savas depresīvās izjūtas...

- Bet Zane taču ir žurnāliste! Laba žurnāliste! Redaktore!

- Bija, Arvi. Viņa aizgāja, jo nespēja strādāt, ievērojot īpašnieka noteikumus. Tiesa, tur bija arī citi iemesli... Taču ir vēl kas... - Anna mirkli svārstījās, apsverot - teikt vai neteikt. - Redzi... Zanei vienmēr bijis grūti izveidot paliekošas attiecības ar pretējo dzimumu. Jā, simpātiska, jā, skaistas acis, taču pašas garā mēle un nesavaldība ir viņas ienaidnieki. Ja biežāk paklusētu, viss būtu citādi. Tā jau noticis vairākkārt. Iepazīstas, lido divus metrus virs zemes, aizraujas, tad pāris reižu satiekas, un viss, puisis pazūd, pat ardievas neteicis. Viņa krīt izmisumā, vaino atspulgu spogulī, vaino visu pasauli, vaino tos nabaga vīriešus, vaino neesošas konkurentes, tikai pati nesaprot, ka ar savu masīvo, tiešo uzbrukumu jebkuru cilvēku var iebiedēt pagultē, tāpēc viņi izvēlas bēgt.

- Anna, tu esi skarba, bet - jā, tieši tā ari notika. Sākumā viss bija ideāli, tad Zane kļuva tik... uzbāzīga, ka es it kā nedaudz atkāpos, jo bija arī jāstrādā, nevarēju 24 stundas diennaktī veltīt tikai viņai. Un tad... jā, tad viņa atsvešinājās un virtualizējās.

- Redzi, es cerēju, ka ar tevi tā nebūs, jo tu dzīvo tepat netālu, ik dienu esi acu priekšā, mēs visi tevi pazīstam. Normāls cilvēks, prātīgs, lādzīgs. Savējais. Velns, nu nesaprotu es to trako sievišķi, nesaprotu! - Anna aizkaitināti izsaucās.

- Paga, paga, netrako! - dakteris Arvis Konrāds, satrūcies no negaidītā Annas dusmu uzliesmojuma, ierunājās. - Padomāsim labāk, kā viņu aizdabūt pie psihologa...

- Kurp jūs mani gribat aizdabūt?! - Virtuves durvīs stāvēja samiegojusies Zane un pārsteigumā mirkšķināja acis, ieraudzījusi savu saderināto, kurš pirms pāris stundām bija paziņojis par kāzu atcelšanu, draudzīgi tērzējam pie kafijas ar viņas gandrīz vedējmāti un labāko draudzeni. - Kas te notiek?

- Mēs... runājam par tevi, - lēni atteica Arvis. - Un par tavu... atkarību.

- Kādu atkarību?! - Zane acumirklī bija gatava cīņai. - Nav nekādas atkarības!

- Zanīt... mēs runājam par datoratkarību, ko diez vai ir jēga noliegt. Tu arvien esi strādājusi ar lieliem informācijas apjomiem, lasījusi, rakstījusi, rediģējusi... Un nu, kad esi prom no regulārās preses, tev joprojām gribas būt notikumu centrā, turēt roku uz pulsa, runāties ar cilvēkiem, jo mēs, mājinieki, jau īsti neskaitāmies - pierasti, pazīstami, izlasīti kā vecas grāmatas... Un tu nemani, kā esi radījusi sev jaunu pasauli, pametot novārtā veco... - Anna rāmi sāka runāt.

- Tā nav, tu izdomā! - Zane iekliedzās, paķēra no galda Arvja tukšo kafijas tasi un ar spēku trieca pret grīdas flīzēm. - Jūs man vienkārši piesienaties, jo neesmu tik laba kā jūs, tik veiksmīga kā jūs, tik sabiedriska. Man vienkārši vajadzīgs mazumiņš privātuma un laiks, lai attaptos, vai to nevar vienkārši apjēgt?!

- Mīļā, nomierinies... - Arvis pastiepās pret viņu, lai satvertu aiz rokas, taču Zane viņu rupji atgrūda.

- Neskaries klāt! Es tev neesmu piemērota, to tu man šodien skaidri pateici!

- Zane, ko tu runā! Es pateicu par kāzām, jo gribēju tevi sapurināt, lai tu beidzot atjēdzies un nāc pie prāta! Es tevi joprojām mīlu un gribu precēt, taču tev jāapsola viena lieta -vispirms mēs kopā aiziesim pie daktera Mihailova, tu viņu pazīsti, un sapratīsim, kas un kāpēc noticis, ja reiz esi aizvietojusi realitāti ar...

- Neko es neesmu aizvietojusi, neko! Man nekādas realitātes nav. Jūs braukājat pa ārzemēm - bez manis. Jūs piedalāties izmeklēšanās - bez manis. Jums ir darbs - man nav. Man nekā nav! - Pēdējo teikumu viņa burtiski izkliedza. - Jūs...

- Aizver muti!!! - Kā pātagas plīkšķis noskanēja Annas Elizabetes uzkliedziens.

Zane patiešām acumirkli apklusa un sastinga kā sālsstabs.

- Lūdzu, aizver muti un iemācies paklausīties, pārmaiņas pēc ari sadzirdot, ko saka tie cilvēki, kuri vēl tev labu! Tu saki -tev nav darba? Bet kurš pēdējo gadu laikā saskandalējies ar visiem darba devējiem, jo visi viņi ir muļķi, ekspluatatori, neko nesajēdz no sava biznesa un to vien dara kā tevi, mazo nabadzīti, izkalpina gan darbā, gan mājās? Vai tik nav tā, ka tava datorkaite sākusies krietni pasen un tu vienkārši netiki galā ar sava laika un darba plānošanu? Saki - mēs tevi norobežojām no izmeklēšanām? Bet kurš sava egoisma dēļ iekūlās nepatikšanās tovasar, kad izmeklējām kara noziegumus? Kurš skrēja uz randiņiem ar aizdomās turamo, kad viesojāmies Kaiju viesnīcā? Un kurš nespēj pie sevis paturēt nevienu noslēpumu, to pilnīgā nebrīdī neizkladzinot pa puspasauli? Varbūt tomēr jāsāk ar sevi un jāiemācās savākties? Šodien mēs par to jau runājām, un es cerēju, es patiešām cerēju, ka tu būsi kaut ko sapratusi. Izrādās, ne velna!

- Protams, šī ir tava māja un noteikumi! - Zane ieķērcās.

- Muļķe tu esi, Zane Zālīte, totāla muļķe. Labi, ja gribi karu - lai būtu karš. Jau vairākus mēnešus es sekoju tavam internēta trafikam, jo mani jau ziemā šis tas darīja uzmanīgu. Bet tas, ko atklāju pēdējā mēneša laikā, ir ārpus sajēgas. Tu esi apsēsta ar tīmekli, vēl vairāk - tu esi apsēsta ar internēta seksu, kāršu spēli, kazino un troļļošanu. Tu tos sauc par komentāriem pie ziņām? No tava datora IP adreses nāk tādas samazgas un šļura, ka es nosirmoju, lasot vien... Kur vienā cilvēkā var būt tāds ļaunums, skaudība un žults pret citiem?

- Tu mani izsekoji? - Zane šokēta plātīja muti.

- Nē. Nevis es, bet programma, kurai bija dots uzdevums filtrēt tava datora pieprasītās internēta adreses. Šādi elektroniskie uzraugi ir visiem mājas datoriem, neraugoties uz bezvadu tīmekli. Un ko gan tu iedomājies - vārīsi ziepes, bet citi tevi pestīs no tām laukā? Nē, mīļā trollene, ja esi paguvusi sastrādāt sūdus, tagad par tiem ari pati maksāsi.

- Tu esi nežēlīga. - Zane savilka lūpas uz raudāšanu.

- Izbeidz. Ar mani tēlošana neiet cauri. Ja pareizi saprotu, tu esi ieberzusies kārtējos mēslos, ja?

Zane klusēja, izmisīgi gudrojot, kā izlocīties.

-Ja pastāstīsi visu, kā ir, mēģināsim pa visiem tikt galā. Ja samelosi kaut par milimetru, varēsi savas ziepes strēbt pati.

Zanes stāstījums lika smieties un dusmoties reizē.

Viss tiešām sācies ar ieceri uzrakstīt bestselleru - dokumentālu pētījumu par iepazīšanos internētā. Sākusi ar viltus profilu izveidi, visu rūpīgi dokumentējusi, sekojusi līdzi sarunām, virzījusi tās sev vēlamajā gultnē. Līdz pēdīgi aizrāvusies un ar dažiem korespondentiem nodibinājusi tuvākas attiecības. Protams, tikai ar tiem, kuriem bijušas bildes, vēlams pilnā augumā. Nosūtījusi ari savējās, iepriekš gan krietni piefotošopējot.

Sarunas drīz vien kļuvušas pikantas, un divi vīrieši aicinājuši viņu piedalīties virtuālā seksa seansā - katrs savā istabā, pie sava datora un tomēr it kā kopā. Nekā tāda, tikai mutiskas, tekstuālas fantāzijas. Viņa piekritusi. Nevarējusi pat iedomāties, ka viņi abi uz vienu roku un šos online seansus ierakstījuši. Sekojusi banāla šantāža un naudas izspiešana - ja samaksāsi konkrētu summiņu, atdosim ierakstu, ja ne, palaidīsim tīmeklī, nosūtīsim visiem taviem e-pasta kontaktiem. Un nosaukuši e-pasta adresi, uz kuru pāradresējušies paziņojumi no seksa portāla pastkastes. Bet tajā profilā, - viņas fotogrāfija. Labi, jā, pārveidota, taču zinātājs tik un tā pazītu. Tāpēc viņa darījusi visādas neprātības - mēģinājusi viņus pierunāt, mēģinājusi iepazīties ar citiem turīgiem vīriešiem, lai no tiem varētu aizņemties, pat spēlējusi kārtis online kazino...

- Zane, piedod, tu tiešām esi muļķe. Totāla, neglābjama muļķe! Zoss! - Anna nespēja savaldīties. - Kā tev trūka? Jumts virs galvas, vēders pilns, vari rakstīt savus rakstus vai bestsellerus un pašizteikties, cik ādā lien. Tāds vīrietis līdzās, tāda romantika, bet nē, padodiet viņai neparastību un ekstrēmas kaislības! Un nu? Tu vismaz zini, kurā pasaules malā tavi pielūdzēji atrodas?

- N-nē... It kā rakstīja latviski. - Zanei raustījās lūpa.

- Mīļā trollene, mūsējie šobrīd izmētāti pa visu pasauli un globālais tīmeklis ļauj būt līdzās, pat esot otrā pasaules malā; vai man tas būtu tev jāskaidro, ko?

- Vai... te kas darāms? - Zanes balss atgādināja čiepstu.

- Droši vien. Vismaz pamēģināsim. Rīt no rīta pieslēgsim Kārli, bet, ja ar to nepietiks, tad gan nāksies zvanīt Egonam Dambergam.

- Bet... viņi taču uzzinās un ieraudzīs...

- Par to, kinozvaigzne, vajadzēja domāt, pirms meties plika kameras priekšā!

- Anna! - Arvis iesaucās. Viņš vairs nespēja izturēt šo mokošo sarunu un gribēja doties prom, tikai nevarēja notvert piemērotu brīdi, lai atvadītos.

- Ko - Anna? Realitāte ir tāda, kāda tā ir, un tagad jādomā, ko darīt. Piedod, Arvi, es patiešām negaidīju, ka viss aizies tik tālu un atmošanās būs tik skarba. Atvainojos, ka nespēju savaldīties, taču nevienu vārdu atpakaļ neņemšu. Tagad es jūs atstāšu divatā, lai varat izrunāt pārpratumus. Tikai aizslēdziet durvis, ja?

- Anna! Paliec! - abi iesaucās, taču viņa bija nepielūdzama.

- Paši. Paši tieciet galā. Rīt pateiksiet savu lēmumu. Meklēsim tos krāpniekus-izspiedējus vai atstāsim visu pašplūsmā? Līgsiet mieru vai paliksiet svešinieki? Un tu, Zane, vai dosies ārstēties pie profesora Mihailova vai turpināsi bāzt galvu smiltis? Viss, arlabunakti! - Durvis viņa vēl atskatījās. - A, un vēl. Zane, tavam datoram ir pilnībā atslēgta pieeja tiklam. Gan vadu, gan bezvadu. Nepūlies un nesalauz datoru.

Anna vairs netika jautājusi Zanei, ko un kā viņi abi ar Arvi tonakt runājuši, cik un kādus laipnus vārdus viens otram veltījuši un kā viņam beidzot izdevies spītīgo meitieti pierunāt pieteikties vizītē pie profesora Mihailova.

Katrā ziņā, nākamajā rītā satiekot Annu Elizabeti virtuvē, Zane bija krietni saplakusi un daudz ko pārdomājusi.

Atvainojās gan par iepriekšējās dienas histērijām, gan pēdējā gada laikā sastrādātajām nepatikšanām. Apsolīja laboties, atgriezties ar abām kājām uz zemes un pieslēgties aģentūras darbiem. Vienīgais - lai palīdzot tikt galā ar tīkla izspiedējiem un ļaujot palikt Pūču Mājas istabiņā. To turēšot tīru un spodru.

Par internēta pieslēguma atjaunošanu Zane neizdvesa neviena vārda.

Anna arī nepiedāvāja.

Iestājās pamiers. Cik tas būs ilgs, zināja tikai globālā timekļa dievs Dižais Vebmāsters, un droši vien pat viņš ne.

Par to visu Anna prātoja, gulēdama savā platajā gultā.

Ģirts nebija ne parādījies, ne devis ziņu, bet pārvarīgais nogurums, atgriežoties mājas sargājošajās sienās, atkāpās, dodot vietu pārdomām un atmiņām.

Tā taču ir cīņa ar vējdzirnavām - mēģināt kontrolēt un ierobežot internētu!

Var jau mēģināt dabūt cauri Saeimai likumprojektu, ka visam internētam jābūt caurspīdīgam, ka visiem sociālajiem portāliem jāpiedāvā lietotājiem profilu validēšana, izmantojot juridiski atzītus kontroles instrumentus - pases, autovadītāja apliecības, ID kartes, e-Latviju vai bankas piederību.

Tajā pašā laikā - ja ziņu portālos cita pēc citas rotē ziņas par to vai citu mediju un internēta portālu piederību konkrētām personām vai ekonomiskajiem grupējumiem, par kādu caurspīdīgumu var būt runa? Par kādu valsts aizsardzību savu pilsoņu drošībai? Viens labs hakeris, un visi vajadzīgie dati rūkdami plūdīs kā milzīga straume uz mazu serverīti kaut kur pasaules viņā galā.

Bet kāds būs ieguvis iespēju manipulēt.

Anna atcerējās, kā bija diskutējusi par šīm lietām ar veco baronesi, kura nesaprata, kā vispār iespējams cilvēkam -vienalga, lielam vai mazam, privātam vai amatpersonai -nosūtīt vēstuli, zīmīti bez uzrunas un nobeiguma, bez cieņas apliecinājuma, bez paraksta. Anna Roze fon Berga citēja tos sabiedrības likumus, kādi viņai bija mācīti un kādi bija spēkā pirmskara Latvijā - lūk, tā bija pieklājība.

Kādu citu vakaru par to pašu viņi bija runājušies ar ģenerāli Basu. Viņš pēdējā laikā bija kļuvis drūms un bēdīgs. Vaicāts pēc iemesla, atteica - lasot ziņas internētā. Pārāk daudz ziņu, pārāk daudz internēta. Pasaule tā dēļ ejot bojā.

Kādā brīdi viņa tomēr nemanāmi ieslīga saraustītā miegā.

... Ģirts, nīgri smīnēdams, katrā rokā pa smartfonam paņēmis, uz vienas kājas tupus balansēja uz balkona malas. Viens telefons izslīdēja viņam no rokas un iekrita mutes bļodā, kur ūdenī jestri plunčājās resna karpa. Karpa palēcās, uzsita ar asti, apšļakstīja Ģirtu ar ūdeni, un viņš, zaudējis līdzsvaru, novēlās lejā.

Anna pieskrēja pie balkona margām un ieraudzīja - uz dienvidu terases virtuves priekšā Ģirts vienā angļu mierā, nez kāpēc tērpies dāmu apakšveļā, sēdēja milzīgā džakuzi vannā kopā ar Zani Zālīti un jaunā seriāla producenti Lindu Lauri, ik pa brīdim kaislīgi skūpstījās te ar vienu, te ar otru, bet, pamanījis Annu Elizabeti no augšas izbrīnīti nolūkojamies, jautri uzsauca - nāc lejā, mēs filmējam jauno sēriju!

Anna kā dzelta atsprāga no balkona malas un ieskrēja istabā. Taču tur viņu sagaidīja pulkvedis Bramanis, kurš, parādes formas tērpā tupēdams pašā gultas vidū, kā čalmu ap galvu aptinis melno tilla auduma strēmeli, atkal un atkal cēla pie deniņiem pistoli, taču nekādi nespēja izšaut. Viņam pie kājām, ciešā miegā, pa sapņiem klusi ķaukstēdams, gulēja mazais šunelis Lilo...

Te pēkšņi istabu piepildīja skaļš, dārdošs troksnis.

Šāviens? Pulkvedim beidzot izdevies?

- Anna, Anna, celies! Tu teici, lai pēc pāris stundām tevi pamodina!

Tas bija Kārlis, kurš maniakālā citībā klauvēja pie guļamistabas durvim.

Pasaule pēkšņi šķita itin omulīga un loģiska vietiņa.

7. nodaļa. Katrs savā krastā

Svētdienas vakars, 5. oktobris

Ģirts tā ari neparādījās līdz pašam vakaram, kad septiņos uz vakariņām Pūču Mājā vienkopus savācās visi iemītnieki un pietuvinātās personas - Anna, vecā baronese Anna Roze, Kārlis, Omīte, ģenerālis Bass, Miks, kinologs Viktors, ekspertu šefs Egons Dambergs un pusstudents Mārtiņš. Pēdējie, par kaut ko vienojušies, ieradās Zane un dakteris Arvis Konrāds.

- Kur tad Ģirts? Nebūs? - Apsēdies ovālā galda galā un pārlaidis skatienu ēdējiem, ģenerālis Bass uzrauca kreiso uzaci.

- Nezinu, - Anna godīgi atbildēja. - Nav sazvanāms.

Visu skatieni kā magnēts pievērsās viņai. Anna klusēja.

Pārējie ari.

- Labi, ja reiz visi, kam jābūt, ir klāt, atļaujiet sākt. - Bass zīmīgi noklepojās un ar dakšiņu pieskandināja pie ūdens glāzes. - Jūs droši vien atceraties, ka ziemā mēs puspajokam spriedelējām par detektīvaģentūras dibināšanu. Tagad tas ir oficiāli noticis, un - ticiet vai ne! - mums ir pirmās divas izmeklējamās lietas. Nē, faktiski - trīs, jo, šurp braucot, piezvanīja potenciālais klients un lūdza atļauju ierasties ar savu bēdu stāstu. Sarunājām tikšanos rīt, pulksten deviņos muižā.

- Kas tā par lietu? - Miks painteresējās.

- Pazudis cilvēks. Vairāk neko nezinu. Anniņ, varēsi mums piebiedroties?

Anna domīgi pamāja ar galvu.

Neko teikt - mierīgas pirmās darba dieniņas!

- Līzbet, un tu piekriti? - apcerīgajā klusumā Zanes netaktiskais jautājums izskanēja divtik skaļi.

-Jā-

- Un es? Es arī gribu! - Tas bija tipiski Zanes stilā: vispirms runāt, tad domāt.

- Ko tu, Zanīt, arī gribi? - ģenerālis ķircinoši noducināja.

- Paspēlēties?

- Krusttēv, nevajag, - Miks mēģināja labot situāciju.

- Zane tikai...

- Nē, mīļie bērni, runāsim beidzot tieši un bez pieklājīgiem aplinkiem! Mēs esam gan cilvēki, gan profesionāļi. Cilvēki var cits citu pieņemt ar visām vājībām un trūkumiem, mīlēt, cienīt un piedot. Bet profesionāļi cits citam uztic savu un pārējo dzīvību. Profesionāļi velti neriskē un necenšas pārspēt citus, lai tikai piepildītu savas ambīcijas, kā tas vairākkārt noticis. Un tāpēc es teikšu nē aktīvai Zanes līdzdalībai lietās, kuras mēs esam sākuši izmeklēt un kas vēl mums nāks priekšā. Vismaz gadu. Kad redzēšu, ka viņa ir mainījusies, mēs šo lēmumu pārskatīsim. Bet pagaidām Zanei pietiek pašai savu problēmu - jātiek galā ar krāpniekiem, arī kāzas pie durvīm.

- Nu, protams!!! - Zane nikni pielēca kājās. - Zālītei atkal jāstāv pie ratiem, ne?

- Jā. Zanei Zālītei jāstāv pie ratiem un jānodrošina mūsu aizmugure, - ģenerālis nesatricināmi apstiprināja. - Tevi neviens nedzen prom no apspriedēm, taču viss dzirdētais tūliņ jāaizmirst. Tas pats attiecas arī uz pārējiem. Šī ir milzīga uzticība. Un, iespējams, kādā brīdī katram būs iespēja palīdzēt, jo ikvienam no jums piemīt ļoti specifiskas zināšanas un spējas, kādu nav citiem. Taču es jūs ļoti lūdzu - šajās lietās iztiksim bez bērnišķībām, labi? Labi, Zane?

- J-jā, - viņa nokaunējusies pusčukstus izmocīja.

Pārējie vienkārši klusēja. Tik asi ar mājiniekiem ģenerālis nekad vēl nebija runājis. Vienubrīd pat izlikās, ka viņš šādi pauž kādu slēptu pārmetumu.

- Labi. Vai tagad esat gatavi klausīties? Visus jautājumus pēc tam. Mik, sāc!

... un atkal viss bija kā agrāk.

Vispirms Miks un ģenerālis izstāstīja par savādo laupīšanu pie pašpasludinātās latviešu modes karalienes Montas Merkmanes, pēc tam - par pulkveža Jura Bramaņa pēkšņo nāvi, it kā pašnāvību.

Stāstījumu papildināja Anna Elizabete, atreferējot dīvaino sarunu ar Mežāju skolas direktores p.i. Olitu Spalviņu par jauno modeļu medniekiem un viņas lūgumu uzstāties ar priekšlasījumu par modeļu biznesa ēnas pusēm.

- Padomā tik, kā tas savijas kopā, - noteica baronese. - Un viss vienā laikā - gan mode un skaistums, gan nāve un skumjas. Un vēl bērni...

- Nauda un vara - par jebkādu cenu, - rezumēja Omite.

- Egu, vai tev kopš vakardienas ir kādi jaunumi? - Miks vērsās pie Damberga.

- Šis tas ir gan. Vispirms par laupīšanu. Tādas nebija, vismaz ne ielaušanās nozīmē. Lai kas bija atnācēji, ja tādi vispār bija, viņi mājā iekļuvuši civilizētā veidā, ar atslēgu, pa ārdurvīm. Visticamāk, atnākuši kopā ar saimnieci vai ari viņa pati tos ielaidusi. Slapjo pēdu efekts radīts vēlāk, ar virtuves krāna ūdens un puķu dobes augsnes palīdzību, acīmredzami ar nolūku maldināt. Nekur nekādu pirkstu nospiedumu - pat ne Merkmanes, viss rūpīgi noslaucīts un nopulēts.

- Un melnais audums? - Anna Elizabete ievaicājās.

- Jā, tā skranda, ko atrada Zorro, sakrita ar baķi, kuru atradi tu. Tas pats.

- Labi, ja par Merkmani viss, ko noskaidroji par Bramaņa nāvi? - Bass taujāja tālāk. Viņu ļoti interesēja viena atbilde...

-Ja par nāves iestāšanās laiku... Ar to ir savādi. Pēc ekonomes Violetas Rozītes teiktā, bridi, kad viņa atradusi pulkvedi, apmēram astoņos piecpadsmit, viņš jau bijis auksts, loģiski - jābūt pagājušām vairākām stundām. Bet... asinis bija ļoti svaigas, nesabiezējušas! Nē, es nesaprotu... te ir kaut kāda pretruna, - Egons sapinās.

- Ko tu nesaproti? - Miks saspicēja ausis.

- Redziet, no šāviena brūces, par spīti stobra tuvumam un detonācijai mutes dobumā, bija izplūdis aizdomīgi maz asiņu, kas varētu liecināt - šāviena brīdi asinsrite bijusi krietni palēnināta vai ari upuris sazāļots. Man vēl nav toksikoloģijas rezultātu. Bet vai tādā stāvoklī cilvēks varētu sevi nogalināt?

- Viņš sevi nenogalināja. - Annas tikko dzirdami izteiktie vārdi sastinga gaisā.

- Ko-o? - Dambergs iepleta lielas acis.

- Vai tad Miks tev vakar nepateica? Redziet, pulkveža mājas virtuvē visas ierīces bija pielāgotas kreilim. Un Miks atcerējās, ka pulkvedis bija kreilis...

- Jā gan, viņš patiešām bija kreilis! - arī ģenerālis Bass apstiprināja. - Ak, jēziņ...

- Tieši tā. Šāvējs to nezināja un nometa ieroci labajā pusē. Tāpēc cimdi. Pulvera pēdas noteikti atradīsies uz labā cimda, bet uz ieroča pirkstu nospiedumu nebūs, - Anna Elizabete pabeidza domu. - Egu, piedod, ka tevi pārtraucu.

- Mja. Es turpināšu... - Egons Dambergs pēc ilgākas pauzes saņēmās. - Bija vēl kas. Upura asinis bija nedabīgi šķidras un gaiši sarkanas. Tas sajauca visas kārtis.

- Tātad vienīgais, ko mēs varam izsecināt: upuris miris kaut kad starp viņa tālruņa zvanu ekonomei ar ielūgumu kopīgās vakariņās un bridi, kad viņa atrada līķi, - noburkšķēja ģenerālis. - Telefona izdruku pārbaudījāt?

- Bos, svētdiena... - Dambergs novilka. - Man busiņā nav tādas tehnikas.

- Labi. Kas vēl?

- Atceries, kad mēs pirmie ieradāmies mājā, ekonome mirs sagaidīja pie ārdurvīm. Es paliku augšā, jūs ar ekonomi gājāt lejā. Kāpēc? Ko tu tur ieraudzīji?

Ģenerālis Kārlis Bass tā kā saminstinājās, kā aprāvās, tad, nervozi nokrekšķējies, ar visu svaru atgāzās vecajā atzveltnes krēslā tā, ka simtgadīgais koks nokrakšķēja vien.

Nudien, reiz viņš ar lielu blīkšķi apvelsies kājām gaisā!

Ilgi klusējis, Bass smagi nopūtās. Tad ierunājās. Balss skanēja drūmi un klusi.

- Redziet, mīļie, es esmu nonācis ļoti kutelīgā situācijā. Pat nezinu, ko tagad teikt, ko darīt. No vienas puses, mani saista solījums nelaiķim, no otras -, šī ir slepkavības izmeklēšana.

- Ko tu viņam apsolīji? Un pa kuru laiku? - Miks salēcās.

- Pirms nedēļas. Tajā vienīgajā, mūsu pirmajā un pēdējā tikšanās reizē. Nebijām redzējušies, kopš... kopš es aizgāju pensijā. - Viņš ķēra pie sirds.

- Krusttēv, nesatraucies! - Anna pielēca kājās. - Es tev tūlīt atnesīšu māteres pilienus uz cukurgraudiņa. Miku, atnāc man līdzi pēc ūdens glāzes!

Abi vienā solī aizsteidzās uz virtuvi. Ģenerālis samiedza acis un nopūtās.

Bramaņa tēmai viņi vairs nepieskārās.

Anna Elizabete plašāk izstāstīja par Mežāju skolas jaunizceptās direktrises vizīti, par modeļu aģentūras MMX vervētāju uzlidojumiem, kas pēdējā laikā atjaunojušies visā Latvijā, un par lūgumu novadīt skolā izglītojošu pasākumu.

- Vajadzētu, lai bērni uz lekciju ierastos kopā ar vecākiem, - ieminējās Zane. - Citādi nebūs jēgas. Es par to vēl nesen rakstīju. Aģenti ir īpaši apmācīti, spēj vienā rāvienā

apčakarēt gan lētticīgos slčus, gan viņu senčus. Sasola zelta kalnus, naudu, slavu un popularitāti, tikai jāparaksta līgumiņš un drusku jāpamācās. Bet pēc tam - Milāna, Parīze, Roma, Ņujorka! Augstās modes skates, kastingi, sajūsminātie žurnālu izdevēji, kas kaujas par mūsu jaunajiem mēles prinčiem un princesēm. Nopelnīsiet, nespēsiet notērēt, varēsiet uzturēt ģimeni, māju un mašīnu nopirkt, un vēl pāri paliks...

Visbiežāk gan ir tā, ka tālāk par topless kalendāriem un apakšveļas demonstrējumiem šie zaļknābji netiek. Bet daži vispār pazūd bez vēsts. Par tiem nerunā, bet, ja kāds pajautā, atbilde ir nemainīga: 0, viņš/viņa tagad strādā ārzemēs un vairs neatgriezīsies! Ļaudis visos vecumos vēlas ticēt pasakām... -Viņa rūgti pasmaidīja. Acīmredzot ari par sevi.

- Tad ko darām? Uztaisām nopietnu priekšlasījumu ar Zani Zālīti kā lektori? Lai Kārlis parakājas internētā, atrod spilgtākos piemērus un izteiksmīgākos attēlus. Bet kāds no policijas vīriem varētu pastāstīt jauniešiem un viņu vecākiem, kādas sankcijas par nepilngadīgo ievilināšanu visādos zaņķos paredz Krimināllikums.

- Līzbet, kāpēc pati negribi? - Miks ienīda publiskas uzstāšanās kā zobu sāpes.

- Tāpēc, ka tur vajag večus formas tērpos, ar visiem pago-niem! Būs nopietnāk.

- Annai taisnība. Iesim abi. Man ir, ko teikt, un arī tev atradīsies. Un punkts. Tā ir pavēle. - Ģenerālis uzsita ar plaukstu pa galdu. - Mārtiņ?

- Jā, Basa kungs! - Uzrunātais nostiepās kā stīga.

- Tu te, pirmkārt, nekungo. Otrkārt, vajadzētu caurskatīt oficiālās datubāzes un pameklēt, vai atrodamas kādas sūdzības vai incidenti saistībā ar modes namiem, modeļu aģentūrām un tamlīdzīgi.

- Tiks izdarīts!

- ... un Kārlim es palūgšu to pašu izdarīt...

- ... mājās. - Kārlis pasmaidīja sfinksas smaidu. Neoficiāli.

- Gudrs puika. Kā jau Kārlis. - Ģenerālis nosmaidlja ūsās.

Vakars iegāja rāmākās sliedēs. Omlte aiztipināja uz virtuvi un atgriezās ar lielu, dziļu, apaļu šķīvi ar vāku, kuru paceļot istabā ieplūda tik bezdievīgi garda smarža, ka visi pieēstie vēderi vienā balsī paģērēja - vēl.

Šķīvī bija ar kanēli un cukuru cepti āboli, bet rozīgajai masai pa virsu - lielā karstumā aprauts vaniļas saldējums ar dzērvenēm, avenēm un upenēm. Nākamo stundas ceturksni neviens nerunāja. Visi baudīja. Mirkli un ēdienu.

Annai Elizabetei gan kumoss spriedās rīklē. Pēdējo dienu notikumi, negaidot nogruvuši pār viņas galvu un sašūpojuši ar tādām grūtībām atjaunoto līdzsvaru, atkal bija atdzīvinājuši gandrīz aizmirstos kaķu nadziņus vēderā. Arī tagad skrāpējās kā negudri, liekot izmisīgi lauzīt galvu - kaut kas nav pateikts, nav izrunāts.

Smarža, smarža... kāpēc viņai visu laiku pa galvu jaucas šis vārds? Smaržas? Atklāsme bija tieša un spoža kā zibens spēriens naktī. Tik tiešām - smaržas!

- Miku, krusttēv, Egu, vai pamanījāt, ka melnajai skran-diņai bija tāda pati smarža kā melnā auduma baķim un tāda pati kā apaļstūrainajai pudelītei uz Merkmanes naktsgaldiņa? Giorgio Armani Acqua Di Gio Pour Femme. Franču smaržas simts mililitru tilpumā. Nav lētas, jo izlaistas tirgū nelielā daudzumā, maksā ap simts eiro flakonā, toties buķete - neatkārtojama: sākuma notīs - saule, jūra, vīnogas, ananasi, citrusi, sirds notīs - arbūzs, jasmīns, frēzijas, hiacintes, ilang-ilangs, beigās - maijpuķīte, muskuss, ambra un sandalkoks. Ļoti reibinošas...

Vīrieši skatījās uz Annu Elizabeti kā uz rēgu, nesaprotot neviena vārda no viņas poētiskās tirādes, kamēr trīs klātesošās dāmas - viena jauna, divas gados - sapņaini smaidīja, iztēlē ar šī burvīgā parfīma stikla aizbāznīti jau pieskaroties kakla bedrītei, elkoņa locītavai, aizausij...

- Vai kāds man, lūdzu, paskaidros, kāds mūsu izmeklēšanai sakars ar franču smaržām? - Miks īgni noburkšķēja.

- Kaķīt, nerūc! Vistiešākais. Šo pašu franču smaržu aromāts vēdīja, turklāt ļoti izteikti, arī Bramaņa pagrabā un vēl... no mazā šuneļa Lilo. Negribas ticēt, ka pulkvedis pirms nāves būtu salējies ar franču parfīmu dāmām vai tajā mazgājis suni.

- Tātad - jāmeklē sieviete, - rezumēja ģenerālis Bass. - Cherchez la Femme.

- Turklāt dārga sieviete, kas nav radusi atteikt savām iegribām, - uzsvēra Anna. - Izsmalcināta, jo šīs ir jaunas un ekskluzīvas smaržas, ko var pasūtīt ar piegādi, nevis nopirkt veikala smaržu stendā kā tīrāmo līdzekli Ajax. Atcerieties, Rozgalva, nu, Violeta Rozīte, izmeta nesaprotamu frāzi par hiacintēm, frēzijām un paklāju tīrāmajiem līdzekļiem? Tobrīd nodomāju - tas kaut ko atgādina, tik neattapu, ko.

- Līzbet, padomā labi - tu saproti, kurp velc? - Miks nervozi pielēca kājās. - Tu varbūt esi atradusi sasaisti starp pulkvedi Juri Bramani un modes biznesa haizivi Montu Merkmani, bet vai tagad gribi apgalvot, ka viņa bija tā, kas nogalināja pulkvedi? Kāpēc gan?

- Miku, es neesmu gaišreģe - neprasi man tādas lietas. Ja tā ir, mēs to agrāk vai vēlāk uzzināsim. Ja nav - ari uzzināsim.

Ģenerālis Kārlis Bass, pārāk strauji ēzdams saldējumu, aizrijās un sāka klepot.

Visi sarosījās - klapēja pa muguru, piedāvāja ūdeni...

- Par tām smaržām esi simtprocentīgi droša? - Miks neticīgi pārjautāja.

- Absolūti. Bet mēs varam palūgt palīdzību Zorro. Suņa jutīgais deguns tik specifisku aromātu atpazīs viens un divi, vai ne, Viktor?

Uzrunātais tikai piekrītoši māja ar galvu, atminoties Zorro brīdinošo rūkaļāšanu un nervozo skraidīšanu no vienas vietas uz otru Merkmanes mājā un vēlāk arī Bramaņa garāžā. It kā gribētu ko pateikt vai parādīt. Taču tur nekā acīmredzama nebija. Un viņiem, vīriešiem, pat prātā neienāca, ka tas nav saredzams.

Viņi visi bijuši tik akli!

Panorama Plaza augšstāvā iezvanījās telefons.

Resni, spalvaini pirksti sagrāba plānu viedtāruni.

- Viņi ir uzķērušies. Pilots ir izlidojis.

- Turpiniet.

* * *

- Nu, kā tu to izdomāji, Līzbet? - Miks, vakariņu traukus slaucīdams, dīdījās un knosījās kā skudru sadzelts. - Sieviete, smaržas, kreilis... Tu esi monstrs!

- Krustdēl, nelamājies, Annai vienkārši ir lieliskas novērošanas spējas un, kā jūs sakāt, daudzkodolu procesors - spēj risināt vairākas problēmas vienlaikus. Viņa uz šīm abām situācijām raudzījās it kā no malas, kamēr mēs ar tevi bijām kārtīgi iekšā, nu, vismaz Bramaņa gadījumā. - Ģenerālis apcerīgi pakšķināja pīpīti. - Nezinu, kā tev, taču man... bija nomācoši redzēt mirušu cilvēku, ar kuru esmu piecpadsmit gadus nostrādājis plecu pie pleca. Tas izsit no sliedēm...

- Tiesa. - Miks neizturēja un pagrāba no plaukta Ģirta cigarešu paciņu, kas tur bija nolikta nebaltai dienai. - Līzbet, piedod. Es... man... Lai kāds maita bija Bramanis, taču tādu galu es viņam nevēlēju. Un nu mums ar to jātiek galā... - Viņš nervozi aizsmēķēja. - Līzbet, bet kāpēc tu domā, ka te iejaukta Monta Merkmane? Vai tiešām tās smaržas ir tik unikālas, ka nevienai citai dzīvai būtnei Rīgā, Latvijā tādu nevarētu būt?

- Protams, varētu. Taču Monta Merkmane precīzi atbilst Rozgalvas sniegtajam tās raganas aprakstam: pinkaini, regulāri krāsoti un pārkrāsoti sarkanīgi mati, skuķu drēbes - jā, viņa vienmēr ģērbjas izteikti jaunavīgi, - skrituļslidas - par tām taču gari un plaši izrakstījusies visa dzeltenā prese.

- Krustdēl, aizsūti rit Mārtiņu ar Montas Merkmanes bildi pie Rozgalvas, un lieta darīta. Ja viņa to atpazīs, domāsim, kā šo lapsu nomedīt. Saistībai noteikti jābūt.

- Krusttēv, tu pirmīt teici, ka mūsu aģentūrai ir trīs lietas: Merkmane, Bramanis - divi. Kas ir trešā? Ko tu mums neesi pastāstījis? - Anna Elizabete pajautāja.

- Neko tu neaizmirsti, Annlīzīt. - Bass pasmaidīja. - īsta...

- Nevajag, krusttēv, - Anna samulsa. - Labāk izstāsti.

- Labi, labi. Patiesībā tas ir visai dīvains pastāstiņš, es pats visu vēl īsti nesaprotu, - ģenerālis Bass rūpīgi aizkūpināja ķirškoka pīpīti. - Šorīt, kad šķīrāmies un Miks aizveda Annu uz Mežājiem, devos apciemot savējos (Ģenerāļa kundze ar dēla ģimeni un mazbērniem dzīvo Rīgā, Anna atcerējās), paēdām pusdienas, paspēlējos ar puikām un dienvidū izgāju pastaigāt pa Rīgu. Aizgāju līdz sava drauga mājai Teikā - līdz tai pašai vietai, kur pagājušajā sestdienā tikāmies ar Bramani. Gribēju visu detalizēti atsaukt atmiņā un vēlreiz pārdomāt, ko un ka viņš man toreiz izstāstīja un ko varētu nozīmēt viņa norādes.

Tā nu stāvu tur, vārtrūmē, vēroju kašķējamies divus kaķus un vienu vārnu, te pēkšņi iezvanās mans mobilais un kāda histēriska balss kliedz tieši ausi:

-Jums man jāpalīdz, jūs to varat, viņš viņu nolaupīja!

Kad bļauris nomierinājās tiktāl, lai saprastu, ko saku, norunājām tikties netālajā Latvijas Balzama veikalā. Viņš ieradās nekavējoties, it kā būtu atlidojis uz slotas.

Jauns čalis, vecumā tā ap divdesmit pieci, diezgan labi situēts, ģērbies padārgi.

Tā un tā, vakar ap pieciem pēcpusdienā, turpat Teikas masīvā, kokiem noaugušas lejas malā, viņa acu priekšā nolaupīta Jana, viņa meitene. Abi izgājuši pastaigāties, izbaudīt rudens krāsas, te pēkšņi ietves malā piestājis melns BMWX5, no tā izlēcis Janas bijušais, ne vārda nesakot, sagrābis viņu aiz matiem, ievilcis mašīnā un aizbraucis nezināmā virzienā. Viņam neesot izdevies sazvanīt ne Janu, ne viņas eksdraugu, ne meitenes vecākus. Policijai neesot ziņojis - ja nu pati pārrodas? Nogaidījis līdz ritam un nolēmis vērsties pēc palīdzības pie detektīviem. Atradis Basa aģentūru. Tas ari viss.

- Un ko tu domā darīt, krusttēv? - Miks uzjautrināts samiedza acis. - Kopš kura laika policijas spēki, lai ari atvaļināti, risina mīlnieku nesaskaņas?

- Hmm... varbūt kopš brīža, kad dibināšanas statūtos ierakstīja - palīdzība jebkuru problēmu risināšanā? Vai ari kopš brīža, kad uzzināju - Jana ir modele.

Ba-bah! NNNN - nekas nekad nenotiek nejauši.

Tā nesen bija teicis ģenerālis. Anna bija satriekta.

Vai tiešām tas beigsies tikai tad, kad viņi šo kamolu būs iztinuši līdz galam?

Kā toreiz ziemā, kad zem eglītes atrastais beigtais Ziemassvētku vecītis aizveda līdz pagrīdes narkotisko vielu ražotnei, iznicinot nopietnu pašvaldības pārvaldes kreiso struktūru, faktiski - valsti valstī. Vai ari kā pavisam nesen, šopavasar, kad Mika saderināšanās gredzens aizsāka Rīgas maniaka lietu, pēc kuras nekas vairs nebija kā agrāk. Nevienam no viņiem -ne septiņiem upuriem un viņu tuviniekiem, ne vainīgajai, ne pūčmājniekiem. Un tagad atkal?

- Līzbet, kukū, par ko esi tā aizdomājusies? - Ģenerāļa balss viņu atsauca istenībā.

- Neko, neko, tikai prātoju, kādi pavērsieni vēl gaidāmi.

- Pavērsieni...? - Miks pārvaicāja.

- Tā man šķiet. Nebrinišos, ja visi notikumi novedis līdz vienām durvīm.

Ģenerālis Kārlis Bass, pīpīti pakšķinot, apcerīgi vērās Annā Elizabetē. Viņa pat nenojauta, cik ļoti līdzinās savai vecvecmāmiņas māsai Lavizei, Mežāju viedajai zāļu sievai un redzētājai. Pat pēc izskata - bāla āda, tumši mati un lielas, zili zaļi pelēkās, it kā degošas acis, kas redzēja cauri sarunbiedram, neļaujot sameloties... Bērnībā mazajam Kārlēnam bija palaimējies Lavīzi vairākkārt sastapt un ar viņu izrunāties. Bet īsi pirms savas nāves Vecā Lavīze viņam bija kaut ko pavēstījusi...

Nu izskatījās, ka viņas pareģojums radis piepildījumu Annā Elizabetē, Pūču Mājas dvēselē un kuplās saimes kopā turētājā. Kaut tikai viņa nepārvērtētu savus spēkus un pieņemtu to, ko dzīve jau reiz mēģinājusi iedot!

- Mīļie, man šķiet - visi prātojumi jāatstāj ritam, bet tagad jābrauc mājās gulēt, citādi mēs drīz sāksim atgādināt ķīniešus, - ģenerālis ierosināja, ieskatījies pulkstenī.

Pusdivi. Kā parasti. Visi jau saldi guļ, tikai viņi trīs atkal glābj pasauli.

- Jūs varat palikt tepat viesistabā. Baronlaiku vecie izvelkamie krēsli joprojām ērti un mīksti, - Anna kārdināja. - No rīta aizvedīsiet mani uz Mežmuižu. Esmu bez riteņiem, un Ķirša kundze gatavojas apskatei.

- Skaidrs. Dāmas vēlēšanās džentlmeņiem ir pavēle. Mik, ejam gulēt!

- Ej vien, es tūliņ nākšu. Vēl tikai vienu cigareti uz lieveņa...

Mikam Kaķītim ļoti gribējās kaut dažas minūtes pabūt divatā ar Annu.

Ģenerālis pakustināja biezās, ķerainās uzacis un taktiski izgaisa viesistabas virzienā.

- Līzbet, paldies tev! - pēc krietna klusuma brīža Miks klusiņām izmocīja.

- Par ko?

- Tu zini. Par to, ka nepasūtīji mani... mūs trīs mājas tālāk. Par to, ka piekriti palīdzēt. Par to... ka esi.

Tā, nu viņš to bija pateicis!

- Mjā. Labi. - Anna pēkšņi jutās samulsusi kā vidusskolniece pirmajā randiņā.

- Es tev gribēju kaut ko pastāstīt... - Kaķītis iesāka, tad aprāvās, nervozēdams saspieda sērkociņu kārbu plakanu, visbeidzot lika sev saņemties. - Ja godīgi, es pat priecājos, ka Ģirta šovakar te nav. Zini... man tā visa ļoti pietrūka. Mūsu kopīgo apspriežu vakaru, strīdiņu, spriedzes, tavu trako vīziju un sapņu, kas agrāk vai vēlāk apstiprinās. Esmu sapratis, ka no tā visa nevajag baidīties. Krusttēvs man daudz ko izstāstīja par Veco Lavīzi. Tev tas var nepatikt, taču tu esi viņas zinšu mantiniece.

- Miku, izbeidz...

- Nē, paga, ļauj man runāt. Zini, cik mēs, vīrieši, esam neizlēmīgi - mūs viegli var novirzīt no uzņemtā kursa. Un šī nav tā vieglākā saruna, tāpēc vienkārši klausies, labi?

- Man pietrūka. Pūču Mājas. Tevis. Taču īsti apjēdzu, kas noticis, tikai todien, kad ieraudzīju jūs upmalā spēlējam volejbolu. Kādā brīdī Ģirts tevi apskāva un noskūpstīja, un tu... tu viņam atbildēji. Nē, nē, es tevi nevainoju, Līzbet, pats uzvedos kā pēdējais mērkaķis, un tev bija visas tiesības izdarīt izvēli par labu sev.

- Grāfs Monte-Kristo teica - nav laba vai ļauna, mēs tikai salīdzinām vienu stāvokli ar otru. Es teiktu - mēs salīdzinām savas sajūtas tajā vai citā stāvoklī...

- Iespējams. Jā, tev taisnība - tieši sajūtas. Šeit bija siltums, mājas un kaut kāds mistisks, magnētisks noslēpums. Tur, Rīgā, darbā - tikai pienākumi, atskaites un alga. Bez prieka, bez gandarījuma. Nu, dabūju to, ko kāroju, bet izrādījās - tas nebija tas. Līzbet, ja tu zinātu, cik bieži es sēdēju jūsmāju ceļa galā mašīnā, domādams - kā būtu, ja iebruktu Pūču Mājā un tevi nolaupītu? Vai tu dotos man līdzi? Vai tu ļautos nolaupīties?

Anna klusēja.

- Līzbet, vienubrīd es sāku briesmīgi dzert. Kā no darba mājās, tā divi viskiji ribās. Aizlēju acis un - gulēt. Lai nebūtu jādomā. No rīta ledainā dušā un uz darbu. Lai gan labprātāk būtu braucis šurp un pieteicies darbā par zāles pļāvēju vai sētnieku. Tad vismaz būtu saskaņā ar sevi. Un tuvāk tev.

Anna joprojām klusēja.

- Tu tā arī neko neteiksi? Es tev visu dvēseli uz āru izrullēju, bet tu...

- Miku, kāpēc tu neko no tā man nepateici, kamēr bijām kopā? - Anna Elizabete ielūkojās viņam tieši acīs. Rāmā pelēkuma vietā tumsnēja divi Melnupes akači.

- Nezinu. Varbūt agrāk tik loti neizjutu, kā trūkst laika, kā tas aizskrien un pazūd. Tagad pilnīgi fiziski sāp, ja nav laika sev... un kādam...

Pulksteņa rādītājs tuvojās trijiem.

Anna Elizabete pasniedzās līdz skapītim virs plīts un no slēptuves izvilka apaļīgu pudeli pinuma ietvarā. Šovasar viņai bija izdevies lielisks upeņu liķieris.

- Gribi pagaršot?

- Kas tas ir? - Miks piesardzīgi tuvināja degunu pudeles kakliņam.

- Ūpenīte. Upeņu saldais. Spēkam un sirdsdarbībai.

- Slimam prasa... - Miks pasmaidija, atcerējies Annas vakarvakara vārdus.

- Zini... Es arī šajā laikā daudz esmu domājusi, - Anna ieminējās, pa mikropilītei malkodama ūpenīti, - par laimi, pienākumiem, atbildību. Galu galā - par uzticību. Sev, savējiem, cilvēkam, kuru mīli... Jā, redz, dzivojam, dzīvojam, tā arī nezinot, bez kura varam iztikt, bez kura ne. Plēsies, ēdies, apcelies, lamājies, bet, kad vairs nav lidzās, - viss apstājas. Pat laiks. Un pretēji - mīli, tvīksti, uzliesmo, tad pienāk brīdis, kad otra nav līdzās, tad ilgāku laiku nav, bet tu mierīgi vari dzīvot tālāk, izjūtot pat zināmu atvieglojumu par atgūto dzīves telpu un sirdsmieru.

- Vai nav tā, ka laiks mums diktē noteikumus - visiem vienalga, tāpēc rūpējies tikai par sevi un tad varbūt, ja sanāk, par citiem? - Miks rūgti pajautāja.

- Ciniski.

- Bet vai tā nav? - Miks iekarsa. - Paskaties spogulī - no tevis tikai ēna palikusi! Tu visu laiku rūpējies par visiem citiem, par māju, par darbiem, par iepirkumiem un rēķiniem! Bet ko dara tie citi? Labi, abas vecmāmiņas jau krietnos gados.

Bet Zane, Kārlis un galu galā Ģirts?! Kāpēc viņš atļaujas šurp atbraukt kā uz plezīru? Šovasar neesmu redzējis viņu ne zāli pļaujam, ne peldvietu tīrām.

- Nu, ko lai saka... Viņam ir savi darbi, un cits neviens tos izdarīt nespēj.

- Tu viņu aizstāvi? - Mika tēraudzilais skatiens satumsa.

- Nē, protams! Ir jau tā, ka reizēm tiešām gribas visu un visus pasūtīt, bet... Viss jau kādreiz pāriet. Gan būs labi.

- Līzbet... Es gribu, lai tu esi laimīga. Vienalga, ar kuru no mums, bet laimīga. Vai vari man apsolīt, ka centīsies tāda būt?

- Nevaru. Bet mēģināšu. To gan apsolu. - Annas acis bija nodevīgi spožas.

Jā, par laiku sev Mikam taisnība. Diemžēl tā ir ļoti lielai daļai ļaužu. Paši saceļam latiņas tik augstu, ka bez kārts nevar pārlēkt, un tad vienā brīdī attopamies - kāda mārrutka pēc man to vajag?... Un tad - vai nu pāriet, vai nepāriet. Ja pāriet, viss turpinās; ja nepāriet - cilvēks meklē jaunus ceļus.

-Līzbet, izskatās, ka Vecais Bārdainis mums piespēlē vienu pārbaudījumu pēc otra.

- Kopš kura laika tu esi pievērsies ezoterikai?

- Kopš... mēģināju atrast, ar ko aizpildīt tukšumu. Pat provēju iepazīties internētā, - Kaķītis atklāja (Annai vēderā sadumpojās kaķi, sākot nešpetni skrāpēties), - taču uzreiz sapratu - tas nav man. Tukšums, virspusība, vēlēšanās sevi pasniegt labāku...

- Un nu? - viņa riskēja pajautāt. - Tev kāda ir?

- Nu... Man ir darbs. Faktiski - divi darbi. Un krusttēvs.

Bet es? Annai Elizabetei pēkšņi gribējās iesaukties: Vai tu

gribi, lai būtu arī es?

- Un... Līzbet... es ļoti gribētu, lai starp mums viss būtu kā senāk... Bet, ja tas nav iespējams, tad vismaz tā, lai mēs varētu kopā strādāt. Esi ar mieru?

Anna klusēja un caur upeņu dzērienu raudzījās sveces šaudīgajā liesmiņā.

Vecajam Bārdainim, izrādās, ir dzirdīgas ausis - viņa vēl nebija paspējusi noformulēt vēlēšanos, kā atbilde jau klāt.

Viss jau būtu labi, bet... Ir taču Ģirts. Lai arī divdomīgā situācijā pieķerts un šobrīd bez vēsts pazudis. Vispirms jātiek ar to skaidrībā - nevar vienkārši lēkāt cauri dzīvei no viena pie otra...

Vēl līdz vakardienas rītam viņas attiecībās ar Ģirtu viss bija vislabākajā kārtībā.

Vai varbūt - nebija? Varbūt viņa redzēja tikai to, ko gribēja saskatīt? Mīļuma un ģimeniskuma ilūziju: viņš darbā medī mamutu, viņa mājās rūpējas par pavardu un dvēseles izdaiļošanai nodarbojas ar kaut ko sirdij tīkamu... Klišejiski!

Bet varbūt realitāte ir citāda un Ģirts vienkārši ērti iekārtojies?

Izrunāties? Uzklausīt? Mēģināt saprast, kas notika? Un kāpēc?

Ģirts ir labs aktieris, mācēs likt noticēt. Un tālāk? Vai viņa spēs aizmirst šo epizodi un dzīvot, it kā nekas nebūtu noticis? Vai spēs samierināties ar Ģirta publisko profesiju un gandrīz publisko privāto dzīvi?

Galu galā - kur šajā visā vieta viņai pašai un viņas radošu-mam? Viņu divatnei?

Un Miks? Vai viņi tā arī paliks - katrs savā upes krastā?

»

8. nodaļa. Gan jau atradīsies!

Pirmdien agri no rīta Panorama Plaza debesskrāpja augšstāva dzīvoklī klusi nopīkstēja mobilā tālruņa īsziņa: Bramaņa lietu izmeklē Mika Kaķīša operatīvā grupa un Basa detektīvu aģentūra.

Sarkanas rokas melnām spalvām noaugušiem strupiem, sardeles resnuma pirkstiem uzknibināja atbildi: Neļaujiet viņiem neko atrast.

* * *

Pirmdiena, 6. oktobris

- Anniņ, tu ar mums? - pusstundu vēlāk, Pūču Mājas virtuvē ātri strēbdams kanēļkafiju, ievaicājās ģenerālis Bass.

Miks dzēra kafiju klusēdams.

Vakar jau tā par daudz izmuldējos - nez ko Līzbete tagad domā?

- Vajag? - Viņa gaiši uzsmaidīja. - Drīkst, es paņemšu līdzi Grāfu, citādi viņš bez manis pavisam nonīks aiz skumjām.

- Protams, ņem! Būsi psiholoģe ar sunīti, - ģenerālis omulīgi apcēlās.

- Jā gan. Ar mazu, četrdesmitpieckilogramīgu klēpja kucentiņu! - Anna atsmēja un steigšus uzsmērēja vēl pusduci brokastu sviestmaizīšu. Badīgi vīrieši ir bīstami...

Par spīti pusgulētai naktij, viņai šorīt bija absolūti saulains un dzirkstošs noskaņojums. Iemeslu - garu, tumšmatainu un neskūtu - viņa attāli nojauta pati, taču ikvienam, kurš par to ieminētos, gluži vienkārši nāktos nokost mēli.

īsi pirms deviņiem viņi piestāja pie Mežmuižas galvenās ieejas. Anna bija piedāvājusi tikšanos rīkot Mežāju Radošajā centrā, jo Basa aģentūras biroja telpas pagaidām varēja lepoties tikai ar vienu galdu un krēslu, bet viņi bija trīs, ar viesi kopā - četri, un tupēt uz grīdas nebūtu gluži piedienīgi.

Viesis kavējās.

Deviņi... pusdesmit... desmit.. Cik var gaidīt?

Pēdīgi gandrīz pusvienpadsmitos, granti un oļus šķiežot, skaļi rēcot un neiespējami trulas mūzikas basus dārdinot, Mežmuižas iekšpagalmā burtiski ielidoja mušu zils Subaru ar dzeltenām zvaigznēm. Anna Elizabete pa logu vēroja no tā izkāpjam ģenerāļa Basa iepriekšējā vakarā aprakstīto jaunekli.

Jau no pirmā acu uzmetiena viņai pret to radās izteikta nepatika. Puisis likās glums un melīgs - ideāla kombinācija, lai jebkuru cilvēku noskaņotu pret sevi negatīvi.

Ģērbies melnās ādas biksēs, austrumnieku stila kreklā bez apkaklītes, bet ar kuplām piedurknēm, tumsnējs, gludi pieglaustiem, gariem matiem, kas saņemti astītē, un spoži noviksētām kurpēm ar smailiem, nedaudz uzliektiem galiem, viņš atgādināja tipisku žigolo vai savedēju. Iespaidu vēl papildināja acīmredzami pārspīlēti koptā un gludi skūtā seja, kurā nebija neviena matiņa, ja vien par tādiem neuzskata diega biezuma Ūsiņas, kas likās kā iezīmētas ar melnu laineri.

Stilīgais... Vaska lelle, kuram iekšā tukšums, bet kurš sevi uzskata par pasaules nabu, pieprasot no citiem īpašu attieksmi, pielūgsmi un dievināšanu.

Pārkāpis Annas darba kabineta slieksni, viesis uzkrītoši pārlaida tam skatienu, neslēpjoties novlpsnāja par vecmodīgi atturīgo iekārtojumu un, nekļūdīgi izvēlējies ērtāko - Annas -krēslu, laiski gorīgiem soļiem devās pāri istabai, lai tajā iekārtotos. Nākamā minūte viņam izvērtās diezgan nepatīkama, jo ceļu uz iekāroto sēdvietu klusi aizšķērsoja liels, pelēks vilks ar žilbinoši baltu, aszobainu Holivudas smaidu. Stilīgais vispirms sastinga, tad, komiski mīņādamies, zaudējis jebkādu cienīgumu, atpakaļgājienā atkāpās līdz durvīm un atstutējās pret stenderi.

- J-jūsējais? - viņš stīvi uzrunāja ģenerāli Basu.

- Nē. Taču labs draugs gan. - Ģenerālis knapi valdīja smieklus. Miks novērsās.

Anna, kura bija stāvējusi telpas tālākajā galā, gatavojot kafiju, panāca pāris soļu tuvāk un gandrīz nedzirdami, īsi uzsvilpa Grāfam, kurš momentā pārslīdēja pāri istabai un apgūlās pie saimnieces kājām. Labs suns, Anna nočukstēja.

- A-atvainojiet, e-es laikam tā īsti nesasveicinājos, - Stilīgā balsī vairs nebija ne miņas no augstprātības. - Mani sauc V-vla-d-dimirs Russ. Esmu fotomodelis - galvenokārt žurnāliem un modes katalogiem. Es... mēs... ar Janu. E-es jums jau vakar pa telefonu teicu, - viņš pavērās Basā, - Jana... Vilde ir mana draudzene un stila sesiju partnere. Mēs jau piecus gadus strādājām kopā, bet pēdējos divus gadus bijām pāris arī dzīvē. Līdz vakardienai...

- Vladimir, lūdzu, no šī brīža ļoti precīzi, neko neizlaižot, - Bass pabrīdināja. - Mēs visi trīs uzmanīgi klausīsimies un domāsim līdzi visam, ko izstāstīsiet, bet pēc tam kopīgi apspriedīsim, ko un kā darīt.

- Bet... kas v-viņi t-tādi ir? - Vladimirs drusku sastostījās un aprāvās. - Es negribētu...

- Mani kolēģi - konsultante psiholoģe Anna Berga un izmeklētājs Miks Kaķītis.

- Kaķītis... Cik mīļi! - Vladimirs pirmoreiz pasmaidīja. - Un dāma ar sunīti...

Viegli aizkaitināta, Anna Elizabete pavērās runātājam tieši acis. - Jums būtu iebildumi, Vladimir? Esat radis sievietes uztvert tikai kā greznuma priekšmetu vai statusa apliecinājumu? Piedodiet, tomēr mēs ar sunīti paliksim te.

Grāfs aizgāja līdz istabas vidum un, dobji ierūcies, apsēdās tieši pretim viesim, it kā norādot - nekur tu, bračiņ, nespruksi, noķeršu, pirms vēl padomāsi...

- N-nu... es jau neko... - Russ nervozi sastostījās.

- Labi. Pietiek laipnību, laika nav! - Miks sev neraksturīgi bargi noteica. - Vai nu stāstiet visu, kā bija, vai... beidzam šo savstarpējo koķetēriju!

Stilīgā modeļa Vladimira Rūsa stāsts atstāja dīvaini saraustīta, murgaina sapņa iespaidu - it kā viņš mēģinātu sabāzt vienā maisā lētu televīzijas seriālu un kaut ko sadzīviski tik banālu, par ko normāli cilvēki publiski nemēdz runāt.

Tā un tā, viņi abi ar Janu Vildi jau vairāk nekā piecus gadus darbojas modes biznesā, pārsvarā kā modeļi, bet Jana lolojusi sapni nākotnē pievērsties tērpu dizainēšanai un šūšanai. Apmēram pirms septiņiem gadiem abi reizē sākuši mācīties skatuves mākslu pie MM kundzes viņas jaunatvērtajā modeļu skolā, un jau itin drīz direktore novērtējusi viņu saderību un salikusi kopā kā skatuves pāri. Divus gadus apguvuši visādas mēles gudrības, trenējušies līdz septītajiem sviedriem, badojušies, vingrojuši, dzēruši dažādus uztura bagātinātājus labākai sejas ādai un matiem, līdz beidzot pienākusi diena, kad Monta abus izlaidusi uz mēles lielā modes festivālā.

Fotogrāfi abus uzreiz iemīļojuši - savdabīgi, asi sejas vaibsti, eksotisks izskats, slaidi augumi, garas rokas un kājas.

Uz tādiem kā mēs visi apģērbi labi izskatās!

Stilīgais sīrupaini nosmaidīja, ar vērtējošu skatienu nomērot Mika atlētisko un ģenerāļa Basa ducīgo stāvu. Uz Annu Elizabeti viņš centās neskatīties, laikam mulsināja Grāfa klātbūtne. Suns no ērmīgā radījuma nenolaida ne acu.

... jā, nu un tad, kad viņi sākuši arvien biežāk iziet uz mēles un uzstāties ari privātos pasākumos, Janai uzradies pielūdzējs. Turīgs biznesmenis, vecumā ap trīsdesmit. Vienmēr melnā uzvalkā, melnā kreklā, ar melnu kaklasaiti. Tumši nosauļojies. Tikai mati balti. Un uzacis un skropstas. Albīns, laikam. Izskatījies pēc smieklīga fotonegatīva. Viduklī drusku par resnu, jā. Vārdā Nauris Leiko.

Acīmredzami skaudis viņu abu labās attiecības, nepārtraukti apbēris Janu ar dārgām dāvanām - ziediem, rotaslietām, apģērbiem -, vadājis pa restorāniem, vedis ceļojumos. Mēģinājis pierunāt pamest modeles darbu un precēties ar viņu, taču Janai darbs nozīmējis ļoti daudz, viņa atteikusies.

Tad Nauris sācis viņu vajāt - sekojis visur, kur viņa devusies, kontrolējis ikvienu soli, modes skatēs sēdējis pirmajās rindās, regulāri zvanījis pa telefonu, beigās pat sācis draudēt: - Tu man neizmuksi - vai nu uz zagsu, vai kapsētu...

Divus gadus Jana cietusies, nevienam neko nav teikusi, tikai reiz pasūdzējusies Montai Merkmanei, taču uzreiz saņēmusi bargu rājienu, ka pret vienu no lielākajiem labvēļiem tā nedrīkst izturēties, jo no viņa esot daudz kas atkarīgs.

Pēdīgi Jana atklājusi savas bēdas viņam, Vladimiram.

Viņš piedāvājis aizsardzību - fiktīvu laulību un kopdzīves imitāciju, lai gan apzinājies, ka šāds notikumu pavērsiens izraisīs atomsprādzienu - Merkmane saviem modeļiem stingri noteikusi bezlaulības politiku, lai tie ilgstoši būtu interesanti potenciālajiem investoriem un sponsoriem.

Pārkāpumi draudēja ar bargiem finanšu sodiem un izkrišanu no aprites.

- Tātad jūs gribat teikt, ka Merkmane savas modeļu skolas paspārnē faktiski bija izveidojusi tādu kā seksa biznesu? -Anna Elizabete uzdeva jautājumu.

- Nē, ko jūs! Neko tādu es neteicu! - jaunietis šausmās salēcās. - Tikai... nu, skatuves māksliniekiem, es gribu teikt, labiem, pieprasītiem māksliniekiem, ir jābūt juridiski brīviem, lai ikviens fans vai fane varētu par viņiem brīvi sapņot, lai varētu skriet uz viņu koncertiem, izrādēm, filmām un šoviem, izrādīt pielūgsmi un cerēt, ka varbūt reiz pienāks diena, kad dievinātais elks uz viņu paskatīsies...

Viņš turpināja tādā pašā garā, taču Anna to vairs nedzirdēja. Viņas galvā kā pneimatiskais veseris dunēja vārdi -skatuves māksliniekam jābūt brīvam!

- Labi, Vladimir, un kā tas sasaucas ar vakardienas notikumiem? - Miks aprāva Stilīgā runas plūdus.

- Nu, es taču stāstu! Nauris draudēja. Vispirms Janai, bet, uzzinājis, ka esam sākuši dzīvot kopā, - man. Solīja sakropļot seju, salauzt kājas un mugurkaulu, lai vairs nevaru gorīties pa skatuvi. Ņirgājās - tad es varēšot pārliecināties, cik ļoti esmu dārgajai Janītei vajadzīgs.

- Tātad viņš jūs vajāja piecus gadus? - Anna pārjautāja.

- Nē taču! Tikai pēdējos divus, kopš Jana pārvācās pie manis un mēs sākām nopietni dzīvot kopā. Viņš pat mēdza vakaros novietot savu auto zem mūsu logiem, atvērt visas durvis un nenormālā skaļumā uzlikt reti pretīgu mūziku. Bijām spiesti mājas logus visu laiku turēt ciet, lai to murgu nedzirdētu. Vasarā tas bija īpaši mokoši.

Sūdzējāmies pašvaldības policijai, bet viņi tikai pasmējās - ja tas notiek līdz vienpadsmitiem vakarā, nav nekāda pamata aizrādīt vai sodīt, tieciet paši ar savām attiecībām galā. Nu, lūk... tikām.

Bet vakar Nauris vienkārši piebrauca mums līdzās uz ielas, nobremzēja, izlēca laukā un, sagrābis Janu aiz matiem, ievilka mašīnā, un aizveda nezināmā virzienā, - modelis pabeidza savu vēstījumu.

- Atvainojiet, Vladimir, un ko tobrīd darījāt jūs? - Anna Elizabete šķietami nevainīgi ievaicājās.

- Kā, ko? Es nesaprotu jūsu jautājumu... - Stilīgais savilka augstprātīgu grimasi.

- Žēl gan. Tas ir pavisam vienkāršs. Taču, ja nepieciešams, varu ari atkārtot: ko jūs, gara auguma, plecīgs un labi trenēts vīrietis, darījāt bridi, kad cits vīrietis aiz matiem vilka jūsu sievieti mašīnā? Aizstāvējāt? Uzbrukāt, sitāt, kāvāties?

- Nē protams! Ko gan jūs iedomājaties? Viņš ir vismaz divas reizes lielāks un smagāks par mani. Turklāt mums aizparīt ir jauns kastings, tiks izvēlēti braucēji uz modes skati Milānā un...

- ... jūs neriskējāt sabojāt seju un rokas? - Anna nosmīnēja. Grāfs ierūcās.

- Es jūs nesaprotu-u-u! - ar augšupkāpjošu intonāciju iesaucās Stilīgais.

- Ļoti labi saprotat, - Anna neļāva viņam turpināt. - Kas notika tālāk?

- Kāpēc jūs ļaujat viņai par mani ņirgāties? - modelis pēkšņi pilnīgi nevīrišķlgi vērsās pie abiem klātesošajiem vīriešiem - Mika un ģenerāļa Basa.

- Neesmu manījis nekādu ņirgāšanās pazīmi, - Bass nesatricināmā mierā atrūca. - Jūs bijāt tas, kas meklēja mūsu palīdzību, mēs atradām laiku jūs uzklausīt, esiet nu tik laipns un turpiniet stāstījumu. Kas notika tālāk?

- Tālāk? Tālāk... - Stilīgais apmulsa. - Nu kā... es paskrēju līdzi mašīnai, taču nespēju to noķert, tad metos zvanīt Janai, bet pēc tam - ari Naurim.

- Jums bija viņa tālruņa numurs? - Miks pabrīnījās.

- N-nuu... Ē-ēee... Neizdzēsu toreiz, kad viņš zvanīja un draudēja, domāju - noderēs. Redz, tiešām noderēja. Taču ne Jana, ne Nauris neatbildēja.

- Un tad jūs zvanījāt mums? - ģenerālis precizēja.

- Jā, nē, ne uzreiz. Vispirms es piezvanīju Janas vecākiem, izstāstīju, kas noticis, prasīju, ko darīt. Viņi man ieteica likties mierā, gan viss nokārtošoties pats.

- Vladimir, vai Janas vecāki atbalstīja jūsu kopdzīvi? -Anna pajautāja.

- Kāda jums... - viņš pēkšņi uzliesmoja, tad aprāvās. - Kāpēc jūs to gribat zināt?

- Lūdzu, atbildiet! - noskaldīja ģenerālis.

- N-nu-u, nevarētu teikt, ka viņi bija sajūsmā. Redziet, es neesmu vietējais, bet nāku no jauktas ģimenes, cik saprotu, jums šeit, Latvijā, tas ir ļoti svarīgi. Mans tēvs bija armēnis, māte latviete, sapazinās studējot... Piedzimu Rīgā, te esmu gājis skolā, bet uz mani joprojām skatās kā uz svešinieku. Auksti jūs esat, auksti!

- Un Jana - arī viņa bija auksta? - Anna vēsi pārtrauca Vladimira monologu.

- Nē, viņa ne. Modes pasaulē vispār valda citi likumi. Tur - jo atšķirīgāks esi, jo labāk. Mākslā jau vispār ir tā... -Stilīgais graciozi novilka plašu loku gaisā.

Anna tīri salēcās.

Kur viņa to jau bija redzējusi? Šos izsmalcinātos žestus, šo pietēloto manierīgumu, kas robežojās ar kariķētu smalkmanību? Monta Merkmane?!

- Vladimir, kādas pēdējā laikā bija jūsu attiecības ar Janu Vildi? Nestrīdējāties? Nebija kādu grūtību? - Miks Kaķītis bija izturēti lietišķs.

- Nē. Mēs dzīvojām kā cimds ar roku, viens otru atbalstījām, kopīga kase, kopīgas izmaksas. Kopā gājām uz trenažie-riem, baseinu, solāriju. Mums vienmēr jābūt formā un labi jāizskatās, bet tas paņem līdzekļus. Lielus, - viņš pasūrojās.

- Cik saprotu, Jana Vilde līdz šim ritam nav devusi jums nekādu ziņu, - Bass rezumēja.

- Nē. Uz telefona zvaniem un īsziņām neatbild, sociālajos tiklos nekādu aktivitāšu, ari mūsu aģentūras birojā neviens neko par viņu nezina.

- Vladimir, ar kuru aģentūru jūs īsti strādājat? - Anna saausījās.

- Kā - ar kuru? Ar labāko! Ar ММХ! - viņš palepojās.

- Tā ir Merkmanes firma, vai ne?

- Ko jūs! Jau sen ne. ММХ īpašnieki ir Mojo, Mix un Xinto, no tā ari nosaukums.

Anna Elizabete pasmīnēja. Zanes pērnā gada pētījumā modeļu aģentūras MMX kontrolpaketes vienīgā īpašniece bija Monta Merkmane, un, visticamāk, šobrīd nekas nav mainījies, ja, protams, neskaita dažus burkānprocentiņus katram no trim it kā līdzdibinātājiem. Tātad vispirms jāpārbauda uzņēmuma aizkulises.

- Vladimir, sakiet, vai agrāk ir gadījies, ka Jana kaut kur dodas nepasakot? Nu, piemēram, pie vecākiem, pie draudzenēm, kādā izbraukumā? - Miks vaicāja.

- Nekad. Mēs vienmēr visur gājām kopā. Un... viņai nebija draudzeņu. Saprotiet mani pareizi - šajā biznesā nekāda draudzība nav iespējama. Konkurence.

- Labi. Tiktāl skaidrs. Un tagad, lūdzu, konkrēti - ko jūs vēlaties no mums?

- Kā - ko? Nu saprotams, ko, - atrodiet viņu! Par katru cenu!!! Jūs taču rakstījāt, ka specializējaties delikātās lietās. Un šī ir delikāta, vai ne?

- Ir, ir, - rāmi paķiķinot pīpīti, acis piemiedzis, noteica ģenerālis Bass. - Tikai...

- Nauda nav problēma. Sakiet, cik, viss būs. Man vienalga kā - ķešā vai pa vadiem.

- Labi. To mēs jums pateiksim rit. Tagad, lūdzu, aizpildiet šo veidlapu un uzrakstiet ari visus jums zināmos vārdus un telefonus, lai varam sākt strādāt.

Promejot Vladimirs Russ bija kļuvis vismaz par pieciem centimetriem īsāks un likās pamatīgi sašļucis, it kā izlaidis gaisu. Kā saplacis pūpēdis, nodomāja Anna.

Grāfs viņu ar neuzticīgu skatienu un dobji zemu rūcienu pavadīja līdz pat durvīm, taču no vietas neizkustējās.

Interesanti, kas vilkam nepatīk?

- Kā jums šķiet, vai mūsu stilīgajam apmeklētājam nav zināmas problēmas ar apreibinošajām vielām? - Anna paraudzījās uz Miku un ģenerāli.

Abi klusējot saskatījās. Viņi visi bija nodomājuši vienu un to pašu.

- Un ar meliem ari, - Miks īgni norūca. - Viņš mums pastāstīja tikai to, ko gribēja pastāstīt, bet vismaz divtik daudz noklusēja. Tagad nu būs jāmeklē melns kaķis melnā istabā. Diesviņzin, vai tas sievišķis vispār vēl ir pie dzīvības...

- Puika, beidz ņurdēt! Darbs ir darbs, un mēs to esam uzņēmušies, - ģenerālis domīgi atteica. - Lai gan, ja tu tā saki, tad, piekritu, šajā lietā ir daudz neskaidrību.

- Jūs mani, protams, varat saukt par traku vai jukušu, bet - viņš nav Janas draugs, vismaz ne mīļdrauga nozīmē, -Anna Elizabete ierunājās. - Stilīgais...

-... ir no jautrajiem zēniem, jā, tas bija pilnīgi uzkritoši. -Miks pasmaidīja.

- Acīmredzot viņiem abiem bijusi neoficiāla vienošanās par kopīgu dzīvesvietas īri un pāra attiecību pietēlošanu, lai varētu mierigi dzīvot, - Anna skaļi prātoja. - Tā dara daudzi radošie, sevišķi jaunieši - divatā vai lielākā bariņā īrē dzīvokli vai māju, izdevumus un mājas pienākumus dalot uz galviņām. Tā vieglāk un jautrāk. Protams, ja kādam izveidojas nopietnas attiecības, viņam nākas komūnu pamest, jo reti kura otrā pusīte spēj un vēlas dzīvot kolhozā.

Pag, ko viņa nupat pateica?- Reti kura otrā pusīte spēj dzīvot kolhozā? Vai tas būtu īstais iemesls, kāpēc Ģirts...?

- Labi, mīļie, kāds būs kaujas plāns? - Basa skaļi uzdotais jautājums atsauca Annu Elizabeti īstenībā. - Vajadzētu tā kā sākt rosīties, mums darāmā netrūkst.

- Vajadzētu gan. Līzbet, ko saki? - Miks uzsauca Annai.

- Manuprāt, vispirms vajadzētu precizēt ММХ finanšu stāvokli un situāciju valdē. Jāparunā ar noslēpumainajiem Mojo, Mix un Xinto, viņiem noteikti ir ari šīs pasaules vārdi un uzvārdi. Iespējams, kāds no viņiem varētu būt saistīts ar narkotiku lietām - senākām vai svaigākām. Interesanti, cik un kādi ir pārējie MMX modeļi. Bet galvenais - jāapciemo Janas Vildes vecāki un Nauris.

- Skaidrs. Kā pie bikts! - Ģenerālis nosmaidīja. - Un tu bažījies, ka nespēsi būt noderīga?! Miks nebūtu izdarījis labāk.

Kaķītis klusi nosprauslojās.

Nu, krusttēvs, nu, vecais viltnieks! Gatavo sev maiņu.

- Labs ir! Palūgšu puišiem pārbaudīt MMX finanšu lietas, mēs to varēsim izdarīt ātri un oficiāli. Arī vārdus un iespējamo saistību ar bijušām vai esošām lietām. Vai jūs varētu aiziet uz aģentūru un parunāties ar pārējiem modeļiem? - Miks vērsās pie Annas un ģenerāļa. - Nebūtu lāgā, ja es tur rēgotos... pirms laika. Līzbet, labi?

- Lai notiek! Tomēr, man šķiet, jāsāk ar Janas vecākiem un Nauri. Vai mums ir viņu adreses? Ja pareizi atceros, Stilīgais uzrakstīja tikai tālruņu numurus.

Miks pacilāja veidlapu. - Tev taisnība. Nu nekas - numurs, uzvārds, vārds... Tas būs ātri. Ja vien... tie uzvārdi ir īsti.

Par laimi, uzvārdi bija īsti.

Nauris Leiko patiešām izrādījās nopietns uzņēmējs, kurš nodarbojas ar tranzītu - tirdzniecības kravas, degviela, gāze, ogles, kokmateriāli. Firma LeiKo pēdējo piecu gadu laikā, par spīti krīzei, varēja lepoties ar stabiliem finanšu rādītājiem, labu peļņu, pieaugošu darbinieku skaitu un laikā nomaksātiem nodokļiem, bet tās īpašnieks - ar diviem saviem hobijiem - pasaules apceļošanu un automašīnām, precīzāk, katru gadu pa jaunai personīgajai mašīnai. Šogad tas bija BMW X5.

Savukārt Janas Vildes vecāki - Harijs un Vera Vildes - no modes biznesa bija tālu: viņiem piederēja jaunas un lietotas sadzīves tehnikas veikalu un remontdarbnīcu tīkls un vidēji bieza māja Mārupes jaunajā daļā, iegādāta nekustamā īpašuma burbuļa laikā un vēl desmit gadu maksājama.

* * *

- Nesaprotu, ko jūs vēlaties? - Nauris Leiko, sakrustojis garās kājas un masīvo rumpi ērti atlaidis melnā klubkrēslā aiz milzīga rakstāmgalda, augstprātīgi izmeta. - Man nav laika.

- Nāksies atrast. - Miks Kaķītis izvilka savu dienesta apliecību un demonstratīvi pacēla to sēdošā acu augstumā. - Mēs esam saņēmuši sūdzību par to, ka aizvakar pēcpusdienā Teikas rajonā jūs brutāli, plēšot aiz matiem un ievelkot mašīnā, esat nolaupījis pilsoni Janu Vildi un savā melnajā BMWX5 aizvedis viņu nezināmā virzienā. Lūdzu, esiet tik laipns un atbildiet: kur šobrīd atrodas Jana Vilde un kas ar viņu noticis?

Mikam Kaķītim, ģenerālim un Annai Elizabetei par nepatīkamu pārsteigumu, Nauris Leiko sparīgi uzsita sev pa ceļgalu un sāka skaļi, sirsnīgi rēkt - citādi viņa neapvaldītos smieklus nevarēja nosaukt.

- Tas patiešām ir labs joks! Pasakiet paldies Nikam un nododiet, ka esmu ar mieru sadarboties. Tas ir izcils piārs! Atstājiet rēķinu par pakalpojumu manai sekretārei. Bet tagad lūdzu mani atvainot - darbi gaida. Jādabū prom olas, kamēr nav izšķīlušies cāļi.

- Baidos, ka rēķinam nāksies pagaidīt, un jūsu olām ari, -Miks cieti noteica, nelikdamies manām Annas iespurgšanos. - Nikam paldies pateiksiet pats - vēlāk, bet tagad pastāstiet, kas noticis ar Janu Vildi un kur viņa atrodas? Ja nevēlaties runāt tagad, nāksies sekot mums līdzi uz Kriminālpolicijas pārvaldi. Bez jokiem.

Viņš pagrāba tuvāko krēslu, apgrieza otrādi un jāteniski apsēdās uz tā tieši pretim Naurim Leiko, kurš beidzot apjauta, ka atnācējs negrasās rotaļāties.

- Kas noticis? Kāpēc jūs man jautājat par Janu? Es viņu neesmu redzējis divus gadus! Kopš... īsāk sakot, divus gadus! -biroja saimnieks noskaldīja.

- Un aizvakar? - ģenerālis Bass klusi ievaicājās.

- Ko - aizvakar?

- Vai aizvakar jūs šo sievieti ievilkāt mašīnā, pat neuzmetot viņai skatienu?

- Kādā mašīnā, ko ievilku? Aizvakar un vakar es biju Ķīnā. Šodien atlidoju no Londonas. Varat apjautāties visiem, kam vēlaties. Sekretārei, partneriem, lidostas kontroles dienestā. Galu galā - manai sievai! Viņa mani šorīt lidostā sagaidīja.

- Sievai? - Kaķītis piepacēla uzaci.

- Protams, sievai. Manai sievai Lindai Leiko. Vai būt precētam tagad būtu kāds kriminālnoziegums?

- Protams ne. - Ģenerālis rāmi pasmaidīja. - Kopš kura laika esat vira godā?

-Jau gandrīz divus gadus. Kopš... Labi, nav ko slēpt. Es ilgi aplidoju un dzinos pakaļ Janai Vildei, bet viņa mani vazāja aiz deguna, kamēr pati pinās ar to melno vārnu. Es viņai - puspasauli un sevi piedevām, bet viņa izvēlējās to pusvīrieti... Tad nolēmu izsvītrot viņu no atmiņas un mēneša laikā apprecējos. Un nenožēloju. Tas viennozīmīgi ir bijis labākais darījums manā mūžā.

Anna Elizabete klusi vēroja runātāju, nebilstot ne vārda, neuzdodot nevienu jautājumu. Viņas zaļpelēkais skatiens taustīja Naura Leiko sejas vaibstus.

Nē, tu neesi ticis pāri atraidījumam, tas joprojām gruzd kā zemdegas - jebkurā brīdī var uzliesmot iznīcinoša guns!

- Bet sakiet, kas ar Janu noticis? Tiešām nolaupīta? - Naura Leiko balsī nebija ne vēsts no augstprātības. Tikai raizes.

Interesanti - par sevi vai Janu?

- Viņa ir pazudusi. Paldies par jūsu laiku. Mēs vēl sazināsimies. - Miks piecēlās.

Janas Vildes vecāku māja Mārupē atstāja absolūti nesavāktu, pat haotisku iespaidu.

Puse no dvīņu kotedžas. Arhitektam acīmredzot bijusi visai kroplīga izpratne par konstrukcijas īpatnībām. Loģiskam cilvēkam prātā neienāktu veidot jumtu M-veidā, abu mājas daļu salaidumu atstājot dziļākajā vietā, lai lietus un sniega ūdeņi uzkrātos un spiestos iekšā. To varēja skaidri redzēt - kredīts par māju vēl nebija nomaksāts, bet galvenā vidus siena jau mitrumā uzburbusi un nopelējusi.

Daudz telpu, liels plašums, bezstila mēbeles, nepārdomāts izkārtojums. Vienīgās lietas, kas lika sajūsmā ieplest acis, bija sadzīves tehnika - elektriskā plīts ar stikla keramikas virsmu un programmējamu cepeškrāsni, pašattīrošā trauku mazgājamā mašīna, ledusskapis ar kontroles mehānismu, kas ziņo par nepieciešamajiem produktiem, dūmu un tvaika nosūcējs ar gaisa aromatizētāju, veļas mašīna ar gludinošu žāvētāju, gludināmais galds ar skaņas signāliem.

Janas vecāki pirmajā acu uzmetienā likās vienkārši un atvērti ļaudis. Bez tumšiem akačiem un pazemes akmeņiem. Vienkārši domājoši un tāpat runājoši.

Jā, meita vakar esot zvanījusi, kā parasti, ap pusdienlaiku. Papļāpājuši. Teikusi, lai turot īkšķus, varbūt izdosies vinnēt atlasi darbam Milānā. Pasūrojusies, ka sāp galva un kņudina degunā, bet vēl jāiet uz vingrošanu. Gribējusi kādu dienu, Vladimiram nezinot, ieskriet ciemos uz mātes pankūkām -viņš neļauj Janai ēst miltu ēdienus.

- Bet kāpēc jūs mums visu to jautājat? - Vera Vilde pēkšņi saausījās. - Vai Janītei kaut kas noticis?

- Tā varētu teikt. Jūsu meitas civilvīrs Vladimirs Russ vērsās pie mums ar lūgumu palīdzēt - vakar pēcpusdienā pastaigas laikā jūsu meitu Janu nolaupījis kāds liela auguma vīrietis melnā BMW X5 automašīnā. Russ minēja Janas bijušā pielūdzēja Naura Leiko vārdu.

- Tās ir pilnīgas muļķības! - Harijs Vilde sašuta. - Janītei ar Nauri viss bija cauri jau pirms diviem gadiem. Viņš viņu pameta un apprecēja citu. Janīte ļoti pārdzīvoja, varbūt tāpēc ari piekrita iet dzīvot pie tā... glumiķa. Lai atriebtos Naurim un nejustos tik nožēlojami. Kāpēc lai tagad Nauris viņu nolaupītu?

Pameta? Nauris pameta Janu, nevis viņa apmānīja Nauri? Interesanti...

- Sakiet, jums ar meitu bija labas attiecības? - Anna uzmanīgi ievaicājās.

- Kāpēc jūs sakāt - BIJA? Mums IR labas attiecības! Viņa mums stāsta visu, pilnīgi visu! - Iesaucās Vera. - Mēs esam vislabākās draudzenes!

Nu, nez... Tev tā labpatiktos domāt gan, taču, uzzinot mīļās meitiņas gaitas un noslēpumus, tu droši vien nokristu dziļā ģībonī, Anna Elizabete nogrozīja galvu.

- Lindes kungs, kāpēc jūs Vladimiru Rusu nosaucāt par glumiķi? Viņš taču ir jūsu meitas civilvīrs! - Miks Kaķītis cieti noprasīja.

- Kāds tur vīrs? Ne civils, ne laulāts. Vovčiks taču ir varavīksnes zēns, nu, mīkstais, saprotiet mani, vai ne? Viņi ar Janīti tajā modeļu skolā no pirmās dienas kopīgi mācījās, nu i sadraudzējās. Mums viņš nekad nav paticis - tik glums un slidens kā zutis, bez cimdiem nepaņemsi. Bet Janīte viņu aizstāv - labs draugs, daudz palīdzot, uzklausot, jūtot līdzi... Kad izjuka viņas attiecības ar Nauri - bet mēs tā cerējām, ka viņi apprecēsies, tik smuks pāris bija! -, Janīte paziņoja, ka no mums aiziet un turpmāk dzīvos pie Vladimira, jo vīriešu dzimums kā tāds viņai esot pieriebies uz visu atlikušo dzīvi. Mēs to nespējām saprast, vai ne, dārgā?

- Tā bija gan. - Vera Vilde piekrītoši paklanīja galvu. - Jana kļuva tik sveša un vēsa, it kā mēs vairs nebūtu viņas... vecāki. It kā viņai būtu kas slēpjams. Paldies Dievam, tagad situācija normalizējusies, viņa atkal ar mums runā - tāpat kā toreiz, pirms visām tām nepatikšanām...

- Vildes kungs un kundze, jūs tiešām neuztrauc Janas pazušana - viņas iespējamais nolaupīšanas fakts? - Miks izbrīnījies pacēla balsi.

- Bet par ko gan uztraukties? Jaunie jau vienmēr visu ko izspēlē. Kurš gan viņu gribētu laupīt? Mums naudas izpirkumam nav, to visi zina. Ja viņu kaut kas būtu nomācis, mēs to zinātu. Vakar pa telefonu viņa neko tādu neteica. Tātad - viss ir kārtībā, gan atradīsies. Jana ir ļoti patstāvīga. Varbūt beidzot būs satikusi kādu jauku puisi... - apcerīgi novilka māte.

- Jana ir stipra un gudra meitene. Viņa tiks galā. Tā mēs viņu esam audzinājuši, - stingri noteica tēvs un apņēma sievu ap pleciem. - Tomēr, lūdzu, informējiet mūs, ja uzzināt ko jaunu, labi?

9. nodaļa. Domāt par sevi

Lai Dievs negrābstās, ja man būtu tādi vecāki! Te jau ir pilnīga klīnika un ziepju burbuļi! Meita varbūt nolaupīta un pazudusi bez vēsts, bet šie tik murmulē, ka nav naudas un gan jau pati atradīsies. Labi, ka manējie, kaut arī traki profesori, kas dzīvo savā pasaulē, tomēr ir cilvēki, kam rūp citi!

Anna Elizabete Mika sudrabainajā toijotā puszviļus, pus-sēdus traucoties mājup no Mārupes uz Mežājiem, lūkojās pa logu, kāvās ar uzmācīgām domām un miegu.

Viņi bija paspējuši izbraukāt pusi Rīgas un Pierigas, ieskriet Mika darbavietā, daudz ko uzzināt pa ceļam un savākt Mārtiņa apkopoto informācijas mapiti.

Pirmdiena bija izvērsusies tik darbīga un notikumu pārpilna, ka viņa tikai tagad, pievakarē, atminējās, ka no Ģirta joprojām nav saņēmusi ne telefona zvanu, ne īsziņu. Taču nogurums bija tik pārvarošs, ka Anna vairs nespēja noturēt vaļā acis, atspieda galvu pret krēslu un aizmiga.

Miks neteica ne vārda, tikai pagrieza klusāk radio.

Lai paguļ. Viņai miers vajadzīgs vairāk par visu. Rūpējas par citiem, par sevi pavisam aizmirstot. Eh, būtu viņš biežāk līdzās!

Trīs dienas viņa bijusi pāri galvai iesaistīta trīs izmeklēšanu lietās, un šķiet, ka tāpēc nemaz nejūtas slikti. Acis lielas un spožas, prāts skaidrs, mēle tikpat asa kā allaž. Tad, re, ko viņai vajag!

Darbību, nevis tupēšanu četrās sienās kā perētājai, rūpējoties un gādājot par visiem. Līzbetes prāts ir pavisam citādi iekārtots -viņai nepieciešama kustība, attīstība, nevis iesūnojusi omulība!

Aizmugurējā sēdekli jau kopš Rīgas robežzlmes vareni šņākuļoja Kārlis Bass. Viņam līdzās, saritinājies kā pelēks kliņģeris, susuļoja Grāfs, brīžam miegā smalki iesmilkstoties un paraustot ķepu.

Miks droši vadīja auto pa Mežāju šoseju, taču, jo tuvāk nāca galamērķis, jo vairāk kāja atlaida gāzes pedāli. Vēl negribējās mājās, vēl ne. Pēc sastinguma pilnā pusgada šis trīs siltuma pilnās dienas likās kā negaidīta dāvana.

- Paliksiet uz vakariņām? - aši aplaidusi skatienu stāvlaukumam un konstatējusi, ka Ģirta sarkanā kreislera joprojām nav, Anna Elizabete ievaicājās. - Omite pa telefonu kaut ko teica par rudens dārzeņu sautējumu ar kotletitēm.

Tā bija dziļumbumba. Omites kotletēm pretoties nespēja neviena dzīva radība - ne divkājaina, ne četrkājaina. Brīžos, kad no virtuves plūda šī dievišķā smarža, nez kāpēc visiem un ikvienam atradās kaut kas steidzami darāms hallē, uz terases vai virtuvē. Un kārie pirksteļi tā vien snaikstījās uz cepešbļodas pusi. Taču Omite bija un palika nepielūdzama. Tikai pie galda! Un viss.

* * *

Vakariņas pagāja ideālā saskaņā. Pie galda gan nebija visu pūčmājnieku - Zane, nevienam neko neteikusi, kaut kur aizgājusi, šķiet, uz doktorātu pie Arvja; Ģirts, visticamāk, joprojām Rīgā; Bišu Miķelis Dravās bēguļoja no Omites, bet vecā baronese lūgusi, lai viņai vakariņas uznes augšā, guļamistabā -jūtoties viegli apaukstējusies un savārgusi, gribot atlaisties.

- Kā jums īsti gāja? - Kārlis, piestūmis pilnu muti, ievaicājās, izpelnoties no Omites kaulainu skatu un draudpilnu vēzienu ar kartupeļu karoti.

- Pie kafijas... - ģenerālis norūca un turpināja baudkāri locīt iekšā vakariņas.

Omīte tikai smaidīja vien kā Ēģiptes sfinksa, papildinot visiem šķīvju saturu.

Plombīra saldējums ar deviņogu uzlējumu un melnu kafiju izrādījās labākais miega līdzeklis. Sasēduši ap iekurto kamīnu, lai apspriestos, deserta baudītāji cits pēc cita iegrima rāmā pašapcerē, ieslīgdami tajā stāvoklī, kad robeža starp iztēli un īstenību izplūst, ļaujot visiem laikiem - pagātnei, tagadnei un nākotnei - savīties kopā ar sapņiem un vēlmēm.

Tā varētu būt mūžīgi - miers, siltums un mīļi cilvēki līdzās, Anna laiski prātoja.

Kāpēc gan cilvēks ir tik dīvains radījums, ka nespēj novērtēt to, kas viņam pieder, bet tiecas pēc tā, kas vīd kaut kur tālu, tālu pie apvāršņa, bet varbūt vispār ir tikai mirāža mākoņu spogulī?

Laimei taču nevajag daudz. Siltumu, mieru, drošību. Lai ir, kas apskauj, un lai ir, ko apskaut un kam pieglausties. Lai ir, ko sačubināt. Tik vienkārši.

- Es uzkāpšu augšā pie Annas Rozes, - ieminējās Omīte. - Varbūt ko vajag.

- Nē, nē, Omīt, tu šodien esi diezgan rāvusies! Es pati. -Anna Elizabete salika uz paplātes kafijas tasīti, saldējuma trauciņu ar ogām un galda piederumus.

- Tev palīdzēt? - Miks pielēca kājās.

- Ne-ne, es pati. Tikai neatrisiniet visus noziegumus bez manis, labi? - Virtuozi balansēdama gardumiem nokrauto paplāti uz vienas rokas, viņa ar otru atvēra istabas durvis.

- Līzbet, kas notiek? - Tikko Anna Elizabete bija pārkāpusi baroneses Annas Rozes istabas slieksni, viņu burtiski iedzina stūrī tiešs jautājums. Vecmāmiņas balss nebūt neskanēja vārgi vai slimi, nē, tā runāja cilvēks, kurš skaidri zina, ko jautā.

- Kādā ziņā, vecmāmiņ? - Anna nolika paplāti uz mazā galdiņa pie gultas un aizvēra aiz sevis durvis. - Tev ir labāk?

- Man ir pavisam labi. Kas notiek ar tevi un Ģirtu Melderi, un kas notiek ar tevi un Miku Kaķīti?

- Ak tā. Tad jau tu jūties pietiekami labi, lai apēstu desertu.

- Līzbet...

- Desertu, vecmāmiņ. Tad runāsim.

- Labi, nešpetnais radījum, dod šurp! - Zodu augstu pacēlusi, baronese negribīgi piekāpās un pastiepa roku pēc sald-ēdiena trauciņa. - Un nu - stāsti!

Piecos teikumos izstāstījusi Annai Rozei pēdējās dienās notikušo, neko nedz īpaši slēpjot, nedz izskaistinot, Anna Elizabete paraudzījās viņā tiešu skatienu.

- Un nu es pati nezinu, ko domāt un darīt. Ģirts tā ari nav parādījies. Miks toties ir ļoti pieklājīgs un draudzīgs, taču neatļaujas pat ar pušplēstu vārdu vai žestu pārkāpt robežu. Ģenerālis izturas tā, it kā nekas nebūtu noticis, un koncentrējas tikai uz izmeklēšanas lietām.

- Un tu pati? Tevi tās interesē?

- Hmm... Zini, vecmāmiņ, varētu pat teikt - kaut kādā mērā jā, - Anna atzinās.

- Nu, tad darbojies. Liec lietā savas pelēkās šūniņas, kā teiktu mūsu kopīgais draugs, vai ne? - Baronese Anna Roze bija dedzīga Erkila Puaro cienītāja.

- Tā būs jādara. Interesanti, kas aiz tā visa slēpjas? Visur tikai mode un mode.

- Līzbet...? - Baroneses balss viegli ietrīsējās.

-Jā?

- Apsoli man vienu - lai ko darītu, tu vispirms domāsi par sevi. Un tikai. - Anna Roze fon Berga joprojām nespēja izmest no prāta divus mīļotās mazmeitas ģīboņa un pēkšņā sabrukuma brīžus - ziemā, uz ezera, un pavasarī, noslēdzoties Rīgas maniaka lietas izmeklēšanai.

- Tu tagad runā tāpat kā vakar Miks.

- Nu redzi, mēs tā sakām tāpēc, ka raizējamies par tevi. Un mīlam tevi.

- Mjā. - Annai nebija, ko teikt.

- Jā gan. Bet ko tu darīsi ar Ģirtu?

- Kas man ar viņu būtu jādara? Lai dzīvo savu dzīvi. Kad saņemsies vismaz tik daudz, lai atbrauktu izrunāties, es viņu uzklausīšu. Bet tikmēr... viņam sava, man sava pasaule. Ehh... ciest es nevaru to viņa jauno seriālu ar visu producenti!

- Labi, bērns, neraizējies, rīts gudrāks par vakaru, - Anna Roze nožāvājās. - Es nu iešu pie miera, bet tu kāp lejā pie pārējiem. Rīt man izstāstīsi, ko izspriedāt.

No viesistabas skanēja dzīvas balsis - Miks skaļi strīdējās ar Kārli, bet ģenerāļa Basa rešņais duceklis mierinoši centās abus salabināt.

- Vai nav vienalga, kādā veidā tie dati iegūti? - Kārlis bija uzvilcies.

- Nē, nav! Ja tu uzlauz viņu datubāzi, es šo informāciju ierosinātajai lietai nevaru pievienot, - Miks jau kuro reizi skaidroja.

- Nu tad saki, ka to infu atrada Mārtiņš!

- Viņš to nespētu pat dienas laikā ar lukturīti, jo mums nav pieejas tām bāzēm.

- Aka beigts! - Kārlis iesaucās. - Tā nav labi un šitā nav labi. Bet vismaz tagad mēs zinām, kā tos fruktus sauc!

- Par ko ir stāsts? - Anna ievaicājās, ienākusi viesistabā.

- Par ММХ vadību, - Miks jau mierīgāk paskaidroja. - Kārlis uzhakojis kaut kādu datubāzi (es pat negribu zināt, kuru!) un noskaidrojis, kas slēpjas aiz skanīgajiem mākslinieku dizaineru pseidonīmiem Mojo, Mix un Xinto.

- Tad jau lieliski! - Anna pasmīnēja.

- Līzbet, beidz! Tu taču zini, ka šādi iegūti dati nav juridisks pierādījums.

- Tavā darbā - ne. Toties aģentūrai derēs kā cimds rokai.

Ģenerālis Bass gandrīz aizrijās ar kafiju.

Te tev nu bija klusie ūdeņi!

- Labi, kas tad mums ir? - Anna ziņkārīgi ievaicājās, pār Kārļa plecu lūrēdama superjaudīgajā planšetniekā, ko Kārlis dēvēja par savu mazo kosmosa staciju.

- Tātad. Mojo - Modris Kārkliņš, dzimis 1980. gadā, beidzis Mākslas akadēmiju, mācījies Londonas Modes koledžā, taču nav pabeidzis, jo sanācis skandāls ar narkotikām, tāpēc pirms desmit gadiem bijis spiests atgriezties Latvijā. Iestājies darbā pie Montas Merkmanes viņas kompānijā MM, vairākus gadus nostrādājis par toreizējā galvenā dizainera Toma Alena palīgu, tad paaugstināts par jaunāko dizaineru. Aptuveni ap to pašu laiku MM kompānijai pievienojies ari Mix - Mihails Motiļs, iesauka - Motiļok. Visnotaļ baisa personiba. Četrdesmit gadu vecs. Nekāda sakara ar modes pasauli. Izbijis karatists, melnā josta. Cik noprotams, vēl padomju laikos paspējis septiņus gadus atsēdēt Krievijas cietumos. Ļoti izskatīgs, taču nejauks. Vēss aprēķinātājs, taču tam, kurš viņu sadusmo, labāk izrakt sev bedri pašam.

- Kārli, kā tu to visu uzzināji? - Nu bija Annas Elizabetes kārta brīnīties.

- Es jau teicu - man ir savi kanāli. - Kārlis mīklaini pasmaidīja. - Labs triku meistars savus noslēpumus neatklāj, citādi uz viņa šovu vairs nenāks. Gribat dzirdēt par trešo tēvadēlu?

- Gribam, gribam, tu, briesmoni! - Miks norūca, klusībā prātodams, kā varētu Kārli pierunāt nākt pie viņa strādāt. Viņam šāda datu fabrika būtu zelta vērtē.

- Tātad. Xinto. Alekss Tomašūns. It kā lietuvietis, it kā latvietis. Dzimis 1984. gadā. Divas augstākās - filozofs un mākslas vēsturnieks. Aizraujas ar viduslaiku mākslas un simbolu pētniecību, dizainā maģiskās rotaslietas - talismanus.

- Iespaidīgi, cepuri nost! - uzslavēja ģenerālis Bass. - Un tu, protams, kārtīgs zēns būdams, pat nemēģināji neko uzzināt par MMX kapitāldaļu piederību?

- Protams, ne. Sagadīšanās pēc zinu, ka 80 % MMX kapitāla pieder jūsu draudzenei Montai Merkmanei, bet pārējie 20 % vienādās attiecībās - 5 / 5 / 5/ 5 - sadalās trim iepriekšminētajiem puišiem un kaut kādai Janai Vildei, modelei.

- Ko-o-o? - Miks, Anna un ģenerālis reizē iesaucās. - Tu kaut ko neputro?

- Nē, neputroju! Es nekad neputroju! - Kārļa asajā atbildē ieskanējās aizvainots pašlepnums. Cik reižu viņš bija apgādājis izmeklēšanas dalībniekus ar citur nedabūjamiem datiem, un nekad neviens netika vaicājis, kā viņš pie tiem ticis. Ja palīdzēja izmeklēšanā - lieliski, ja ne - ari nekas, pašam tika jauna pieredze.

- Tas maina lietas būtību... - norūca Bass.

- Vai nav interesanti? Janai pieder 5 % akciju, savā ziņā viņa ir līdzīpašniece tāpat kā trīs oficiālās firmas sejas, taču nez kāpēc viņas vārds publiski nekur neparādās. Vēl vairāk -viņa vecākiem teikusi, ka piedalās kastingā modeles darbam Milānā. Tur kaut kas neklapē... - Anna Elizabete prātoja. - Bet, klau, vai tad, kad bijām pie vecajiem Vildēm, jums nešķita dīvaini, cik aizdomīgi mierīgi viņi abi izturējās? Vienīgā meita pazudusi, aiz matiem ierauta automašīnā un aizvesta nezināmā virzienā, bet šiem ne silts, ne auksts. īsti zombiji. Pati atradīsies... Vai mīloši vecāki par savu bērnu tā teiktu?

- Varbūt Jana ar savām izdarībām viņus tā izbesījusi, ka sencīši norobežojušies no visa, ko viņa dara un kas ar viņu notiek? - Kārlis izteica minējumu.

- Iespējams. Bet varbūt... varbūt viņi gluži vienkārši zina, kur un ar ko kopā viņa ir, tāpēc neuztraucas. Bet mums kaut kādu apsvērumu dēļ nesaka. Mēs taču nevarējām ielauzties mājā un izlodāt visas telpas, lai pārliecinātos, ka dārgā Janīte nav paslēpusies māmiņas gultas veļas lādē, - Anna ironizēja.

- Līzbet, tu kļūsti nejauka. - Miks Kaķītis pasmīnēja. - Bet, ja godīgi, arī man šī lieta šķiet tāda kā gluma, kā samākslota. Ko tu saki, krusttēv?

- Es saku - dīvaini, jā. Jābrauc mājās. Rīts gudrāks par vakaru. Tev rīt brīvs?

- Jā. Visa nedēļa. Bija iekrājies par ārpuskārtas dežūrām. Tagad darbā puslīdz mierīgi, protams, ja neskaita Bramani, taču tur jāgaida analīžu rezultāti. Strādāsim līdz uzvarai. Tad nu Boze atļāva uzelpot. Šonedēļ būšu Mazkalniņos.

Anna Elizabete caur pievērtiem plakstiem vēroja Miku un ģenerāli. Runājot Kaķīša skatiens vairākkārt pārbaudīja - viņa piefiksējusi teikto? Bija gan, bija.

* * *

Brīdī, kad Mika toijota lēni izgriezās no pievedceļa uz tilta, tai pretī izlidoja sarkans kreislers. Kaķītis knapi paspēja nobremzēt, lai izvairītos no sadursmes.

Ģirts? Pamuļķis gatavais! Kur nesas tā, it kā pakaļa sviltu?! Miks nolamājās.

Tikai Meldera te šovakar trūka, lai vakars iegūtu pavisam murgainu izskaņu.

Tagad, iedomājoties par gaidāmo sarunu, kas tūlīt norisināsies zem citkārt tik omulīgās Pūču Mājas jumta, Kaķītis savā ziņā juta līdzi gan Ģirtam, gan Līzbetei.

Pēdējo divu dienu laikā Annas izteikumi un rīcība bija vairāk nekā skaidri apliecinājuši, ka viņa ir dusmīga, aizvainota un sāpināta. Un nu vainīgais dabūs pēc pilnas programmas.

Nelīdzēs pat tas rožu klēpis, ko īsajā acumirklī viņš paspēja pamanīt uz kreislera priekšējā sēdekļa. Bet varbūt līdzēs?

- Tā ari stāvēsim? - ģenerālis šķelmīgi ievaicājās. - Uz priekšu vai atpakaļ?

Neko neteicis, Miks nospieda gāzes pedāli. Toijota rēkdama aizjoņoja.

* * *

- LIzbet, es zinu, ka esmu mērkaķis, - Ģirts stāvēja istabas durvis, rokās turēdams grozu, pilnu ar sarkanām rozēm.

Anna Elizabete, apsējusi lielu priekšautu, klusēdama vāca nost vakariņu galdu. Omlte ar Kārli virtuvē mazgāja traukus. Zane tā ari nebija parādījusies.

- Vakariņas ēdīsi?

- Anna... es saku, ka esmu mērkaķis! - Ģirts kāpināja balsi.

- Nebļauj. Visai mājai tas nav jādzird. - Annas balsī skanēja ledus gabaliņi.

- Tu neko vairāk neteiksi?

- Nē. Kas man būtu jāsaka? Tu savu izvēli esi izdarījis.

- LIzbet, tas tā nav! - Ģirts iesaucās. Tad, uztupinājis puķu grozu uz galda, piesteidzās pie Annas Elizabetes un satvēra viņu ap pleciem. - Tev man jātic, Anna, tur nekā nebija! Mēs tiešām mēģinājām epizodi. Tikai epizodi! Nākamnedēļ to varēs redzēt televīzijā, vienā no pirmajām sērijām. Pati varēsi pārliecināties - tur viss būs tieši tāpat, kā tu tovakar redzēji.

- Brīnišķīgi. Ceru, ka filmējot sanāca ticami.

- Neironizē!

- Prātā nenāk. Acīmredzot trīs dienu mājās nebraukšanu un nezvanlšanu vajadzēja, lai iejustos nākamajā epizodē?

- Es... man vajadzēja padomāt, - Ģirts izstomīja.

Gluži tā vis nebija gan, bet tas Līzbetei nav jāzina.

- Tu esi ātri ticis galā. - Anna pasmaidīja rēgainu smaidu.

- Es esmu. Un tu? - Ģirts spēji pavērās viņai acīs. - Tu jau arī necēli telefonu un neatbildēji uz īsziņām. Un tā taču bija Kaķīša mašīna, kas tikko aizbrauca?

- Pirmkārt, brīvi cilvēki brīvā valstī ir tiesīgi pārvietoties, kur viņiem patīk. Otrkārt, tur bija arī ģenerālis Bass. Mēs strādājām. Un, treškārt, šajās dienās tu neesi zvanījis.

Ak Dievs, cik tizla saruna - kā lētā melodrāmā! Vai kā Ģirta jaunajā seriālā. Kāda velna pēc? Ko viņam vajag? Atbraucis pēc mantām? Droši, lai iet kravāties!

Vērodams pārmaiņas Annas Elizabetes sejā, Ģirts Melderis skaidrāk par skaidru apjauta, ka iebraucis galīgās auzās. Trīs dienas nomētājies pa pilsētu (labi, vakar un aizvakar viņš mētājās ne gluži viens, bet kopā ar jauno producenti Lindu Lauri, kura, kā izrādījās, izmelojusies vīram, ka darbā ārpuskārtas filmēšana), Ģirts bija nopietni domājis un pārdomājis, ko darīt tālāk.

No vienas puses-jauna skuķēna vētraina aizraušanās, jūsma, pielūgsme un gatavība teju vai no acīm nolasīt jebkuru vēlēšanos. Plus tie jaunie projekti, par kuriem viņa stāstīja. Nu, tas būtu blieziens! Taču... skuķis ir precējies...

No otras - Anna Elizabete, tāda, kāda viņa bija. īsta, silta, dzīva sieviete, pilna karstu asiņu un pulsējošas kaisles. Ugunskurs, kas aicina nogurušu ceļinieku piestāt. Gaisma logā, kas sauc mājās. Un ledus, kas spēj acumirklī sastindzināt. Dzelme, atvars, no kura izpeldēt nav iespējams, ja vien tas tevi pats neizgriež un neizmet krastā. Un nupat bija visnotaļ iespējams, ka notiks tieši tā.

Un bija vēl TAS - vēstule un telefona zvans. Biedējoši reāls rēgs no pagātnes, ar kuru viņš viens pats galā netiks. Tur varētu palīdzēt tikai Anna.

- LIzbet... Es esmu izdomājis... Vai tu precēsies ar mani? -Ģirts pats nesaprata, vai tā bija viņa mute, kas tikko izrunāja šos vārdus, taču tie vēl skanēja gaisā.

Annai Elizabetei paplāte izkrita no rokām un noblīkšķēja uz grīdas. Precēties? Ar Ģirtu? Ar aktieri Ģirtu Melderi? Latvijas teātra un kino zvaigzni?

Nevarētu teikt, ka viņa nebūtu domājusi par abu attiecību nākotni, taču, atklāti runājot, par kāzu zvaniem gan nebija sapņojusi, saprotot, ka abi ir pieauguši cilvēki, katrs ar savu pagātni, ar savām prasībām no dzīves un no otra cilvēka.

Jā, būt līdzās, būt kopā. Bet precēties?

- Līzbet? - Ģirts paspēra soli viņai tuvāk.

Anna atkāpās aiz galda. Precēties ar Ģirtu? Kļūt par viņa sievu, apzinoties, ka viņš nepametīs profesiju un turpinās gozēties visu Latvijas sieviešu apbrīnas un sajūsmas krustugunīs?

To skaidri apliecināja Ģirta sociālo portālu profili, līdz bezjēgai pārpildīti ar puķītēm, sirsniņām, bučiņām, dziesmiņām un salkaniem pantiņiem no kvēlajām pielūdzējām, kuru vecuma amplitūda variējās no jaunāko klašu skolniecēm līdz cienījama vecuma pensionētām, temperamentīgām kundzītēm. Un visām viņš centās atbildēt, uzrakstīt kādu rindiņu, nosūtīt smaidiņu vai atbildes dāvaniņu.

Kad Anna Elizabete reiz atļāvās par šo online fanošanu pajokot, Ģirts pilnā nopietnībā bija nolasījis viņai lekciju sabiedriskajās attiecībās - ar faniem jākomunicē, dzīvajai saiknei jābūt, fanus nedrīkst aizvainot, citādi nenāks uz teātri un neskatīsies TV, attiecīgi - nebūs ne naudas, ne reitingu. Bet tas viņa profesijā ir ārkārtīgi svarīgi.

Toreiz Annu bija līdz kaulam aizvainojusi Ģirta it kā nevērīgi izmestā frāze: “Tu to nesaproti, tu neesi uz skatuves, bet mājās un kultūras centrā. Starp savējiem, nevis atkarīga no svešinieku labvēlības.” Norijusi krupi tu jau neesi nekas savā pīļu dīķī un papūlējusies neatcirst, ka ari viņš, dižais skatuves stārs, ir gana ilgi barojies no viņas pīļu dīķa pasūtījumiem, Anna Elizabete mēģināja viņu saprast.

Viņa atcerējās Antras Liedskalniņas rezignēti izteikto Blān-šas dzīves esenci Tenesija Viljamsa “Ilgu tramvajā”: “Es visu dzīvi esmu bijusi atkarīga no citu labvēlības.” Kādā intervijā aktrise bija izteikusies, ka šo domu varētu attiecināt uz visiem skatuves māksliniekiem - aktieriem, mūziķiem -, jo viņi visi atkarīgi no publikas labvēlības. Tādā ziņā Ģirtam bija taisnība.

Aktierim, sevišķi aktierim pusmūžā, arvien jābūt lieliskā fiziskā formā, labā garastāvoklī, jāsmaida, jākoķetē ar meitenēm un sievietēm, jo tikai tā veidojas viņa dzirkstošais tēls. Viņam vajag laiku izrāžu vai filmu sēriju tekstu apguvei un lomu izstrādei, un tad viņu nedrīkst traucēt ar sadzīviskām lietām. Lai labi izskatītos, viņam nepieciešams noteikts stundu skaits miegam, vingrošanai un skaistumkopšanai.

Un kur tajā visā būs vieta un laiks viņai, Annai?

Tajās dienās, kad teātrī nebūs izrāžu un studijā filmēšanas? Nakts melnumā, ja dārgumiņam labpatiksies atbraukt līdz Mežā-jiem - tērēt laiku, benzīnu, upurēt tik dārgo naktsmiegu...? Vai varbūt vasarās, kad teātrī klusā sezona un nereti arī televīzijas projektiem brīvlaiks, bet aktieri, pēkšņi palikuši savā vaļā, cīnās uzreiz ar trim pūķiem - “pārāk daudz brīvā laika, pārāk maz naudas un ģimene, kurai no manis nez kāpēc kaut ko vajag".

- Nē.

- Ко - nē? - Melderis apstulba.

- Mana atbilde uz tavu jautājumu ir - nē.

- LIzbet, bet kāpēc? Mēs taču... Tu taču... - Ģirts stomījās. Šurp braucot, viņš bija pārliecināts, ka Anna Elizabete par viņa atgriešanos priecāsies. Protams, viņš bija rēķinājies ar iespēju, ka Līzbete varētu būt dusmīga, nikna un nerunīga vai ari, tieši pretēji, izteiks visu, ko domā, bet... ka šādi - nē, un viss?

- Kāpēc, Anna? Vēl sestdien no rīta taču viss bija kārtībā...

- Sestdienas rītā varbūt ari vēl bija. Vakarā gan vairs ne.

- Bet es taču tev jau kuro reizi saku...!

- Melderi, izbeidz! Mēs ar tevi viens otru pazīstam gandrīz piecpadsmit gadu, vai ne? Mēs esam bijuši gan labi draugi, gan drusciņ vairāk, un, tici man, es pazīstu tavu seju labāk nekā tu pats. Un tas, ko es redzēju tovakar, nebija teātris.

- Labi, jā, tev taisnība, es biju drusku aizrāvies un ļāvos ievilkties tās skuķes tīklos! Bet es taču esmu vīrietis, galu galā! Jūs, sievietes, to nespējat saprast...

- Nūja, kur nu mums... - Anna pasmīnēja. - Mums jau tikai viena galva.

- Nekļūsti nejauka!

- Pat netaisos, man tikai skolā ļoti patika bioloģija.

- Anna...

- Ģirt, ej labāk gulēt, tev rit droši vien agri jāceļas. Nepaspēsi izgulēties, slikti izskatīsies, nabaga grimētājām būs dikti daudz jāstrādā.

- Tu gan spēj dzelt... - Melderis norūca. - Man šī nedēļa brīva. Lindai... mūsu producentei kaut kādi mājas apstākļi, tāpēc mēs sarāvām sestdien, svētdien un šodien, un nu visiem brīvdienas. Varēšu salabot malkas šķūnītim jumtu.

- Kārlis šodien jau salaboja. Un zini, viņam tas aizņēma tikai pusotru stundu.

- Ak tā. Kārlis. Nu protams. - Ģirtam vairs nebija, ko teikt.

Velns, velns, velns! Vai gan Anna jau sen neteica par to nolāpīto jumtu? Kopš vasaras vidus, bet viņš tikai atrunājās - gan jau. Un nu - Kārlis. Kā parasti.

Paņēmusi paplāti ar pēdējiem neaiznestajiem traukiem, Anna Elizabete iegāja virtuvē. Omlte ar Kārli par kaut ko klusi strīdējās.

- Kas noticis? - Anna uzspēlēti moži ievaicājās.

- Viņš vēl ir dzīvs? - Kārlis, piemiedzis acis, atbildēja ar pretjautājumu.

- Vēl ir. Grasījās rit labot malkas šķūņa jumtu. Būšot brīva nedēļa - šonedēļ laikam visiem brīvs. Atveda sarkanu rožu pušķi. Un lūdza mani viņu precēt. Es atteicos. Te būs kafijas krūzītes, Omīt. Tūlīt atnesīšu ari glāzes.

Izlietnē skaļi nošķindēja dakšiņas.

- Līzbet... es drīkstu cerēt, ka tu pārdomāsi? - kad Anna bija atgriezusies viesistabā, Ģirts mēģināja vēlreiz. - Nu padomā pati! Mēs viens otru tik labi pazīstam, labāk nekā jelkad spēsim iepazīt jebkuru citu. Neviens nav ideāls, pilnīgi neviens. Katram mums ir melnumiņi. Svarīgi ir tos apzināties, vai ne?

- Ko tu ar to gribi teikt, Ģirt? - Anna sarauca uzaci.

- N-nu... es taču tev neprasu, ko tu šajās dienās esi darījusi, kur bijusi un kas šeit pazudis majoram, nē, pulkvežleitnantam Mikam Kaķītim.

- Tur nav nekā slēpjama. Pirmkārt, esmu piekritusi iesaistīties ģenerāļa Basa detektīvaģentūrā kā konsultante. Otrkārt, mums ienākušās pirmās izmeklējamās lietas. Treškārt, šovakar te notika apspriede. Tas ari viss.

- Kādas lietas? - Ģirts dzīvi ieinteresējās.

- Piedod, nevaru stāstīt. Vismaz pagaidām ne.

Те пи bija! Viņa jaukā, mīļā sieviete pēkšņi kļuvusi noslēpumaina un lietišķa, pilnīgi sveša - kā apmainīta. Velna Kaķītis! Pietika šim parādīties pie horizonta, kā Anna Elizabete vairs nav savā ādā, Ģirts sodījās, lai gan sirds dziļumos apzinājās, ka viņam galīgi nav taisnība. Ne jau Kaķītis te bija vainīgs.

Pavasari, kad aizsākās Rīgas maniaka lieta un pajuka Annas saderināšanās ar Miku, viņa bija meklējusi Ģirtu. Kā mierinājumu. Bet pēkšņi abi bija sapratuši, ka tās oglītes, kas kopš studiju gadiem kvēlojušas dziļi zem pelniem, nav apdzisušas un viņu starpā joprojām kaut kas ir. Nemanot viņi bija sākuši dzīvot kopā, un šīs attiecības Ģirtam bija nozīmējušas daudz.

Mājas. Siltumu. Vietu, kur atgriezties.

Mīlestību, galu galā, lai gan ikdienā viņi abi no šā vārda vairījās. Anna bija teikusi - pārāk nospēlēts un nodrillēts pa skatuvēm un ekrāniem. Viņš piekrita. Tā bija. Taču vārdos neizteiktais nemainīja jūtas un sajūtas.

Viņam Anna bija vajadzīga! Anna - rudmatainā, neprognozējamā zaļace... Anna ar dziļo skatienu un siltajām rokām.

Bet viņš viņai? Vai viņš, aktieris Ģirts Melderis, ar savu āksta un spēlmaņa profesiju vajadzīgs baronu dzimtas atvasei, kam pieder māja uz salas?

Un vēl - nez vai Anna kaut ko par notikušo teikusi pārējiem? Vai viņi zina par viņa... hmm... aizraušanos ar ugunīgo producenti Lindiņu? Ja ne, tad vēl ir cerība.

Jā, bet interesanti, kas skuķēnam šorīt lēcies, ka vairs pat klausuli neceļ?

Kā toreiz pavasari bija teikusi vecā baronese Anna Roze, ieraugot viņu puskailu, vienos džinsos iznākam pa Annas Elizabetes guļamistabas durvīm?

- Ģirt, tu man vienmēr esi paticis, labprāt saukšu tevi par savu mazdēlu, taču, ja nodarīsi Līzbetei pāri, lai Dievs tev žēlīgs...

- Tava istaba ir sakārtota, gulta uzklāta. Jā, paldies par ziediem, tie ir skaisti, taču lai paliek te, kur vēsāk. Man no rožu smaržas sāp galva. Arlabunakti.

Klusi nočaukstēja Annas kuplie svārki, un smagi aizkrita durvis uz halli. Gaisā palika saldi rūgtas smaržas dvesma.

Ba-bams! Kā ar beisboleni pa pieri.

Tu esi izraidīts no paradīzes, Ģirt Melderi.

Tu vari būt trīsreiz titulēts aktieris un seriālu varonis, bet, ja tava mīļotā sieviete tev netic, tu kā vīrietis neesi ne graša vērts.

Un - kopš kura laika Annai no rožu smaržas sāp galva?

Tonakt Pūču Mājā bez miega mētājās divi. Trešajam miegs nenāca Mazkalniņos.

Tobrīd neviens vēl nezināja, ka šī būs pēdējā mierīgā nakts uz ilgu laiku.

10. nodaļa. Katram savi noslēpumi

Otrdiena, 7. oktobris

Nākamais rīts uzausa miglaini drēgns. Gluži kā niājinieku noskaņojums.

Tiekoties virtuvē pie brokastu kafijas tases, visi jutās un ari izskatījās saburzīti - kā paguruši, kā neizgulējušies. Klusējot paņēma krūzītes un nolīda pa kaktiem.

Laikam ne man vienai bijusi grūta nakts, nodomāja Anna Elizabete un, pakampusi termokrūzi ar kafiju, devās pastaigā ar Grāfu. Pēc stundas bija jāsākas vecākās paaudzes drāmas studijas mēģinājumam (viņa bija (āvusi sevi pierunāt uzņemties amatierteātra vadību Mežājos, un vietējie izrādījās kaislīgi un talantīgi skatuves mākslas mīļotāji) - to kavēt nedrīkstēja.

Turklāt Anna Elizabete ļoti vēlējās kaut uz bridi izrauties no Pūču Mājas, lai nebūtu jāsatiekas ar Ģirtu un, pasarg Dievs, ar viņu jārunā vai jāskaidrojas.

Šķita, ka Grāfs ļoti labi saprot saimnieces raizes, jo pastaigas laikā izklaidējās pats, ļaujot viņai mierīgi visu apdomāt un salikt pa plauktiņiem.

Jāuzkāpj pie vecmāmiņas - cerams, ka viņa jūtas labāk nekā vakar vakarā.

Anna Elizabete to nekad skaļi neatzītu, taču sirds dziļumos ļoti raizējās par veco kundzi. Galu galā - simtu divi gadi ir vairāk nekā cienījams vecums pat tad, ja ir dzelzs veselība un ideāls klimats dzīvošanai. Bet nebija taču.

Annai Rozei reizēm mēdza uznākt tādas kā sirdsklauves un viegli galvas reiboņi, ko viņa parasti norakstīja uz pārāk ilgas nekā nedarīšanas izraisītām asinsspiediena svārstībām, tomēr dakteris Konrāds bija pieteicis vecmāmiņu neuzkrītoši pieskatīt un ilgstoši neatstāt vienu. Anna nedz gribēja, nedz spēja iedomāties dzīvi bez vecās baroneses, tāpēc pēdējā laikā centās vairāk būt mājās un lieki apkārt nebraukāt, neatstājot kādu savā vietā.

Izrādījās vairāk nekā labi, ka Kārlis tā arī nebija pārcēlies uz Dravām, vismaz kāds mājās, kad viņai savi darbi darāmi...

Citādi, paļaujoties uz Zani un Ģirtu, viss varētu saiet galīgā grīstē: viens līdz absurdam pārņemts ar sevi, savu izskatu un apgūstamajiem tekstiem, otra virpuļo kaut kur kiberspeisā, bet pēdējās divas dienas vispār pazudusi.

Droši vien pēc aizvakardienas strīda un Annas nepatīkamajiem atklājumiem pārvākusies uz doktorātu pie Arvja.

M-jā, interesanti, kurā brīdī Bišu Miķelis izlīdīs no meža un nāks pakal savai Meldermeitiņai - Omītei, Kārla vecmāmiņai?

Ikreiz, kad viņi mazliet sastrīdējās, Omīte ar Annas Elizabetes laipnu atļauju ievācās atpakaļ savā vēsturiskajā istabiņā, ko Anna īpaši viņai bija saglabājusi tieši tādu kā pirms diviem gadiem, kad viņa te ieradās pirmoreiz - ar trim koferiem un rudo taksi Figaro pītā grozā, gandrīz piebiedējot sirdstrieku Bergu nama īstenajam saimniekam un mājinieku mīlulim -resnajam, rudajam runcim Baronam.

Tādos emocionālās krīzes brīžos abas vecākās Annas -baronese un Omīte - vakaros ilgi kavējās pie kamīna, sarunādamās par dzīvi: atcerējās bērnību un jaunību šeit, Mežājos, bargos kara un pēckara gadus Rīgā un pasaulē, visbeidzot -baiso lietu ar Pūču salas lejasgalā atrastajiem apdegušajiem kauliem un lādi ar dokumentiem un tās negaidīti dīvaino atrisinājumu...

Pēc šādiem sarunu vakariem baronese Anna Roze fon Berga mēdza dienām klusēt, vien palaikam izmetot pa kādai dīvainai frāzei, piemēram, nekas nav beidzies, mēs vēl piedzīvosim pārsteigumus!

Ja līdzās pagadījās Anna Elizabete, abu veco dāmu sarunas nez kādēļ pēkšņi aprāvās, un viņas nomainīja sarunas tematu uz kaut ko sadzīvisku, parasti - kulinārijas smalkumiem.

Vai tiešām viņas mani uzskata par zīdainīti?!

Otrdienas rītā Ģirts atmodās vēlu. Nakti novārtījies bez miega, gaismai austot, viņš bija iegrimis snaudā, kas vairāk līdzinājās drudža murgiem, un nu apjucis blenza dūmakā aiz loga, pūlēdamies apjaust, cik varētu būt pulkstenis.

Tikt izraidītam uz agrāko guļamistabu faktiski nozīmēja tikt atsviestam atpakaļ laikā. It kā pēdējo gandrīz sešu mēnešu nemaz nebūtu bijis. It kā Annu Elizabeti kāds būtu apmainījis, sirsnības un mīļuma vietā ieliekot vēsu lietišķību.

Kā viņš bija teicis toreiz maijā, šo domu adresējot Mikam Kaķītim: ja reiz tauriņu vairs nav, ar zvirbuļiem sirdi nepabarosi! Re, kā nu pašam atspēlējās...

Vajadzētu tā kā celties un negaidītās brīvdienas pavadīt daudzmaz jēdzīgi, taču Ģirtam nez kāpēc likās, ka Līzbete varētu justies priecīgāka, viņu nesatikusi.

♦ * *

Vairāk nekā četru metru dziļumā un krietnu divdesmit metru garumā zem Melnupes gultnes dolomīta pamata kāds tusnīdams pa šauru, ieapaļu eju vilka maisu ar akmeņiem. Maiss strēga un spītējās. Vilcējs dusmīgi bubināja.

Jau kopš pavasara Kārlis ik mīļu brītiņu veltīja nejauši atklātās pazemes ejas izpētei un attīrīšanai. Tā sākās Pūču Mājas vestibilā, aiz kāpnēm, tās pirmais posms bija izbūvēts kā pagrabs, bet ar to vēl viss nebeidzās - ejai bija sānu atvads. Kārlis trakoti gribēja zināt, kurp tā aizvedīs un ko jaunu atklās.

Pagājušo Ziemassvētku baiso notikumu - narkotiku kontrabandas un četru slepkavību - virpulī, kam sekoja Kaiju viesnīcas raganas lāsta un Rīgas maniaka lietas, senais atradums svarīguma ziņā atbīdījās otrā plānā. Visiem, taču ne Kārlim. Viņš bija iededzies izspiest no atklājuma pat neiespējamo.

Pirmais taustāmais ieguvums bija vairākas kastes simtgadīga Bergu upeņu vīna, kas pirmoreiz tika likts galdā Omītes un Bišu Miķeļa kāzās, vēlāk - dažos īpašos dzīves gadījumos.

Otru atradumu - apkaltu dzelzs lādīti ar Bergu ģerboni -Kārlis uzgāja nesen, pirms pāris nedēļām, un, nezinādams, ko ar to iesākt, atdeva vecajai baronesei. Tā šķita vispareizāk. Ja viņa uzskatīs par vajadzīgu, pati izstāstīs un parādīs Annai Elizabetei. Ja ne - lai paliek. Līzbetei tāpat rūpju netrūkst.

Bet viņš gan vēl pameklēs. Nav izslēgts, ka tur atrodas vēl kas interesants.

- Atkal kašņājies? Laikam gribi līdz vecajai Bergu muižai aizrakties? - Annas Elizabetes balss ejas tumsā izklausījās spokaini dobja. Kārlis viegli nodrebinājās.

Laikam jāmet miers, kļūst vēsi. Te, zem upes, gaiss bija mitrs un valgs kā kapā.

- Līzbet, nebļausties, iztramdīsi spokus!

- Tie jau sen no šejienes izvākušies ar visiem koferiem un čībām, - viņa skābi atjokoja. Atgriezusies no pastaigas ar suni, viņa bija pamanījusi atbīdīto halles sienas paneli un pareizi izsecinājusi - Kārlis atkal rok un meklē.

- Klau, Kārlīt, ko īsti tu centies atrast? - Anna paziņkāro-jās. - Diez vai te varētu būt viduslaiku dārgumi, lai gan, ja ticētu vecmāmiņai, šī eja te bijusi, vēl pirms vecais barons fon Bergs nolēmis celt Pūču Māju. Faktiski viņš savu namu uzcēlis tieši uz ejas, tikai mazliet paplašinot tās sākumdaļu.

- Bet kāpēc? Diez vai tavs sencis būtu sekojis akliem untumiem. Ko esi izpētījusi ģimenes arhīvos - ir kas interesants?

- Savādi, ka tieši tagad tu par to ierunājies, - Anna noteica. - Pirms... nūjā, pirms pāris dienām, kad man tā īsti nenāca miegs, es ņēmos tulkot toreiz, pavasari, bēniņos atrastos dokumentus. Un sanāca tā, ka mūsu senči, fon Bergi, jau kopš septiņpadsmitā gadsimta bijuši ļoti savrupi, paši sava ceļa gājēji, bet viņu valdījumi - maza valstiņa lielajā valsti, ar saviem noteikumiem un likumiem. Ja to visu uztver nopietni, daudzi vēstures notikumi, kas mums skolā tika mācīti tā un tikai tā, tagad, izlasot Bergu dzimtas piezīmes, sāk izskatīties pavisam citādi, pat diametrāli pretēji.

- Piemēram...? - Kārlis saausījās.

- Piemēram... Tā pati daudz diskutētā Piektā gada revolūcija, zemnieku nemieri, muižu dedzināšana un soda sankcijas pret dumpiniekiem. Nenoliedzami, bija vietas, kur baroni un muižkungi plosījās kā traki par bijušo dzimtcilvēku uzdrošināšanos alkt pēc brivibas, savas valodas un cilvēciskas dzīves. Taču mani senči, kā šķiet, simpatizējuši pārmaiņu idejām -vadījuši skolu, izglītojuši bērnus un pieaugušos, mudinājuši talantīgos jauniešus studēt, vairākiem maksājuši stipendiju. Nezinu, vai vecajam baronam tolaik vajadzēja savā dienasgrāmatā rakstīt melus, lai kaut kad nezināmā nākotnē citu acis izskatītos labāks un humānāks. Diez vai. Taču tur bija daži ieraksti, kas liecināja, ka viņš savā muižā uzņēmis un no vajātāju nagiem pa tumšo gaņģi palīdzējis izkļūt kaimiņpagastu dumpiniekiem, kurus nakts aizsegā no Pūču Mājas aizvedis neviens cits kā mums labi zināmā Zaķīšu Jura vectēvs.

- Re, kā... - Kārlis nosmaidlja. - Tumšais gaņģis varētu būt šī pati eja... Un atkal pagātne savijas ar tagadni un nākotni.

- Ko tu tur teici? - Anna pārjautāja.

- Neko, neko. Tikai... varbūt baronesei tuvākajā laikā būs tev kas stāstāms.

- Kāāār-liiii...! - Annas Elizabetes balss muzikāli uzslīdēja oktāvu augstāk.

- Manas lūpas ir aizzīmogotas, - viņš atjokoja, tad žigli mainīja tēmu. - Starp citu, šorīt zvanīja kaut kāda Spalviņa, jautāja par jauniešiem un seksu.

- Tā ir tā pati - Mežāju skolas jaunā direktrise Olita Spalviņa. Viņa grib, lai mēs audzēkņiem izstāstām, cik slikti ir nepārdomāti iesaistīties riskantās lietās - vai tie būtu jauno modeļu vervētāju melīgie solījumi vai pāragras attiecības. Tad nu mēs izdomājām, ka vislabāk lai šādu prezentāciju-lekciju sagatavo mūsu vārdu pavēlniece Zane, protams, ja vien viņa par to atcerēsies un laikus atradīsies, un tad mēs visi, tevi, ģenerāli un Miku ieskaitot, aiziesim uz tikšanos skolā un parunāsimies ar viņiem, tā teikt, no sirds un no rajona.

- Skaidrs. Videorullīti? - Kārlis bija gatavs darboties.

- Iespējams. Jā, būtu labi. Cik laika tas tev varētu aizņemt?

- Ja negadīsies nekas neparedzēts, dienu vai divas, - viņš attrauca, tad klusu iejautājās: - Līzbet...

- Mmm?

- Tikai nebrēc, labi? Es tev ko pajautāšu. Kāpēc tu nepieminēji Ģirtu? Viņu neņemsim līdzi? Lielo klašu skuķi taču viņa dēļ gatavi pa logu lēkt!

- Ģirtam sākusies intensīva filmēšana. Jaunais seriāls.

- Bet... Šonedēļ taču viņam brīvdienas - Kārlis jau gribēja iebilst, taču laikus aprāvās. - Ak tā.

- Ejam augšā. Gribu kafiju! - Anna strauji pagriezās un izgaisa tumsā.

Kārlis lēni vilkās nopakaļus. Maiss bija smags un ietiepīgs - sprūda un ķērās vienā gabalā, it kā būtu izvirzījis par mērķi - izbesīt viņu līdz baltām pelītēm.

Ak tad karaļpāris sakašķējies, un, kā rādās, pamatīgi...

Nez vai tam ir kāds sakars ar savādi atsvešināto ainu pie upes aizaizvakar?

Vai varbūt - ar Annas Elizabetes trīs dienu mājās nebūšanu un iesaistīšanos detektīvaģentūrā, ko viņa vēl pirms neilga laika bija zvērējusi nekad nedarīt?

* * *

Hallē ārdījās vietējais telefons. Zvanīja kā uz ugunsgrēku.

Jozdama pie aparāta, Anna Elizabete klusi sodījās - nez kur visi palikuši, kad viņus vajag? Ne Zanes, ne Ģirta, ne Omītes. Parasti pirmajā stāvā kāds arvien bija, bet šodien nams likās kā izmiris. Zvanītājam bija apskaužama pacietība.

- Jā!!! - Pagrābusi klausuli, Anna nepacietīgi iesaucās.

- Anniņ, te es, Olita. Man nepieciešama jūsu palīdzība. Mums... pazudušas divas meitenes. Bez vēsts. Nav redzētas kopš piektdienas vakara. Vai jūs varētu atbraukt? Jūs... un varbūt tas, nu, ģenerālis un arī... tas... nu, izmeklētājs?

- Jūs domājāt Miku Kaķīti?

-Jā, jā, viņu! Pareizi, tāds pūkains uzvārdiņš un glīts vīrietis, jā. Atbrauksiet?

- Mēģināsim. Policijai ziņojāt?

- N-nē... tikai jums.

- Labi. Tad pagaidām neko citu nedariet. Gaidiet.

Turēdama īkšķi, lai abi pieminētie vēl saldi gulētu pēc mētrām smaržojošajās Mazkalniņu istabās, Anna zvanīja Mikam. Viņš pacēla pēc pirmā signāla.

- ... es arī pēc tevis esmu noilgojies! Labrīt, Lizbet! -Līksma balss otrā galā.

- Miku... - Anna uzmanīgi iesāka. Ar to pietika, lai līksmība mirklī noplaktu.

- Tikai nesaki, ka... slepkavība! - Kaķītis iesaucās. - Mums jau tā pāri galvai...

- Nē, nav. Vismaz, nav zināms. Bet... pazudušas divas Mežāju skolas audzēknes. Jau četras dienas. Zvanīja jaunā direktrise un lūdza, lai mēs trīs aizbraucam.

- Nu tad brauksim. Posies, tūlīt būsim. Saki Kārlim, lai paķer kameru - viņš mums būs vajadzīgs. Ā, un paņemsim Grāfu. Viņa deguns arī mums būs vajadzīgs.

- Yes, Bos! - Anna nosmaidīja.

- Viņas ir labas meitenes! Es varu apzvērēt, ka labas! -jaunizceptā Mežāju skolas direktore jau kuro reizi dievojās, it kā viņas apgalvojumi spētu situāciju vērst labāku. - Jā, vieglprātīgas, taču ne palaistuves. Varbūt kāds viņas nolaupījis, varbūt ievilinājis mežā un... Varbūt tas tiesātais pedofīls, kas dzīvo Krustu Krogā un strādā pie jums Mežmuižā? - Viņa platām acīm nosodoši paraudzījās uz Annu Elizabeti.

Atkal! Cilvēku atmiņa tiešām ir selektīva - atceras tikai to, ko grib atcerēties.

Anna juta, kā rīkles galā sakāpj žults. - Spalviņas kundze, pirms mētājaties ar apvainojumiem, ielāgojiet, ka Bruno Kal-penieks ticis apsūdzēts un notiesāts nepatiesi, cita vainas dēļ pavadot ieslodzījumā divpadsmit gadu. Divpadsmit! Par to, ko NEbija izdarījis. Bet trīs šīs skolas audzēkņi skolas pedagoga vadībā viņam šopavasar uzbruka un sakropļoja seju. Un tieši šie cilvēki, nevis Bruno Kalpenieks šobrīd atrodas apcietinājumā. Bet jūs izplatāt baumas...

- Es jau neko, tikai... izteicu minējumu, - Spalviņa apjukusi taisnojās. Šādu pretuzbrukumu viņa nebija gaidījusi. Taču Berga jau vienmēr bijusi nevaldāma.

- Atstājiet minējumus un versijas mums, Spalviņas kundze, - izlīdzinoši ierunājās ģenerālis Bass. - Labāk izstāstiet visu, ko zināt par pazudušajām.

Viņi bija sasēdušies ap konferenču galdu, un Spalviņa pionieru vadītājas centībā izklāstīja faktus par abām meitenēm, pēc nelielas stostīšanās un vieglas pierunāšanas no ģenerāla Basa puses papildinot tos arī ar lokālo informāciju.

Tā un tā. Pazudušās - Svetlana no desmitās un Mārīte no vienpadsmitās klases - draudzējušās kopš pamatskolas, faktiski - bijušas klasesbiedrenes, tikai Svetlanai drusku grūta galva, nācies uz otru gadu aizkavēties astotajā klasē, tā nu Mārīte tikusi tālāk uz priekšu. Normālas meitenes, ne labākas, ne sliktākas kā citi viņu vecuma jaunieši. Nav vietējās, abas no Melnpils. Vecāki atveduši arodu mācīties - lai skolojas par daiļdārzniecēm. Mārītei ziedi un augi paši rokās uzplaukuši, turpretī Svetlanai varēja dot tikai mēslu dakšas, citādi - viss, kam viņa pieskārās, izšķīda, izjuka un nobeidzās, vienalga -augi vai dzīvas būtnes...

- Kā jūs atklājāt, ka meitenes pazudušas? - Miks pārtrauca Spalviņas runas plūdus.

- Man šorīt piezvanīja internāta dežurante Mirdziņa. Teica - meiteņu gultās jau ceturto nakti nav gulēts. Ja būtu tikai nedēļas nogale, mēs tā neuztrauktos, jo meitenes un puiši mēdz cits pie cita ciemoties, kaut kur kopīgi doties, aiziet uz kino vai citur izklaidēties. Nav taču stingrā režīma cietums... Bet šodien jau ir otrdiena, tas nozīmē - divas naktis un divas mācību dienas viņas abas nav bijušas kopmītnēs. Atradīsies - nudien, nopēršu! Par sodu un profilaksei! - Skolas direktore bija krietni saniknojusies.

- Ко saka pārējie internāta iemītnieki un meiteņu klasesbiedri? - Anna strauji ievaicājās. - Neticu, ka neviens neko nezina, nav dzirdējis vai redzējis.

- Es... man... viņi neko nestāsta, - Spalviņa nodūra skatienu. - Varbūt... jūs? Nu, pie viena, lekcijas ietvaros. Jūs taču parit novadīsiet to audzināšanas stundu?

Velns, arī tas vēl! Anna nosodījās.

Taču solīts bija, nāksies izpildīt...

-Jā. Mēs parit būsim. Taču ar audzēkņiem runāsim šodien.

- Annai Elizabetei taisnība. Šodien, obligāti. Tas nav apspriežams! - kā skaldīt noskaldīja ģenerālis. - Lūdzu, Spalviņas kundze, nodrošiniet, lai mūs te neviens netraucētu, un paaiciniet šurp meiteņu klasesbiedrus. Pēc tam būtu labi, ja jūs mūs pavadītu uz internāta kopmītnēm. Pasakiet audzēkņiem, lai neizklīst...

- Protams, tūlīt noorganizēšu! - Pionieru vadītājas gars Spalviņā bija iezīdies uz palikšanu. Viņa pielēca kājās un izsteidzās no telpas.

- Krusttēv, ko tagad darīsim? - Anna pavaicāja ģenerālim.

- Runāsimies. Jautāsim. Nevar būt, ka neviens neko nezina.

- Tā nu viņi mums izklāsies... - Miks Kaķītis nīgri burkšķēja.

- Mums varbūt ne, Annai gan. - Ģenerālis pasmaidīja ūsās. - Viņa te ir savējā.

* * *

Kamēr Anna Elizabete Mežāju lauksaimniecības skolas aktu zālē runājās ar desmito un vienpadsmito klašu audzēkņiem, Kārlis, bruņojies ar savu mazo, jaudīgo planšetnieku (kas darīja visu, tikai nebuktēja bikses), kā rēgs klīda pa skolu un vēroja - skolēnus, telpas, apkārtni... Nemanot.

1

Bet ģenerālis Bass un Miks Kaķītis sapulču telpā diskutēja ar Olitu Spalviņu.

- Tad jūs sakāt, ka pusaudža Salvja Alena pašnāvība un tai sekojošais triju ceturtā kursa audzēkņu un jūsu informātikas pasniedzēja arests nekādi nav iespaidojis skolas ikdienu? -Ģenerālis, acis piemiedzis, vēroja Olitu Spalviņu.

- Nē, nu... Mēs cenšamies par šo tēmu nerunāt, lai... netraumētu bērnus un sevi. Tas... tas bija pārāk šausmīgi, -Spalviņa tikko dzirdami nočukstēja.

- Manuprāt, šausmīgi bija tas, ka jūs tik ilgi nespējāt pamanīt, kas notiek jums degungalā! - Miks noskaldīja. - Lielie čaļi ņirgājās par pusaudzi, draudot un šantažējot, faktiski piespiežot pakārties, bet jūs mierīgi dzīvojāt un strādājāt?

- N-nu... saprotiet... jaunieši, viņi jau ir tādi... noslēgti, nerunīgi... ar mums, pieaugušajiem, savās sirds sāpēs nedalās. Kā lai to uzzina? - Spalviņa taisnojās.

- Acu un ausu jums nav, - Miks klusi noņurdēja. - Labi, stāstiet, ko zināt par abām pazudušajām meitenēm. Kāpēc viņu socportālu profilu draugu sadaļas ir pilnas ar pieaugušu, tumsnēju vīriešu bildēm un visai atklātām pašu fotogrāfijām? Kāda tur var būt draudzība? Kas īsti ir Mārīte un Svetlana?!

- E-es ne-ezinu... - Direktore sarāvās.

- Labāk gan būtu, ja jūs zinātu, - ģenerālis Bass draudīgi ierūcās.

- M-modeles! Viņas abas bija... ir modeles MMX aģentūrā! - Spalviņa pret savu gribu izgrūda.

- Tie ir tie jauno, potenciālo modeļu vervētāji, kuri aizvadītā mēneša laikā vairākkārt te viesojušies? - Miks saausījās.

- Jā. Viņi ierodas regulāri... - Spalviņa negribīgi atzina.

- Tā. Tas nozīmē - jums ar viņiem ir visnotaļ labas, acīmredzot - pareizi motivētas, attiecības, vai ne? - Bass paironizēja, skatīdamies direktorei tieši acis.

- Ko jūs ar to gribat teikt? - Olita Spalviņa saslējās.

- Vispār jau - neko īpašu. Tikai to, ka jūs, būdama skolas direktore, labi, direktores pienākumu izpildītāja, gan būtu varējusi lielāku uzmanību pievērst tam, kas, kādi cilvēki blandās pa jūsu skolu. Vai zināt, ka par šis kompānijas pārstāvju necienīgo rīcību, uzstājoties vairākās mācību iestādēs ar lekcijām, kurās pazemoti tās apmeklējušie, precīzāk - zālē sadzītie, pusaudži, ierosināta administratīvā pārkāpuma lieta?

- Bet... - direktore gribēja iebilst, taču aizrijās ar gaisa malku un sāka klepot.

Aktu zāles durvis sparīgi atsprāga, izbiedējot tur sapulcējušos runātājus.

Līdzīgi lokomotīvei telpā ienesās jaunizceptās direktores Olitas Spalviņas labā roka - viņas vietniece, bioloģijas un veselības mācības skolotāja, Undīne Breča, kura amatu savienošanas kārtībā bija arī skolas psiholoģe. Vai vismaz iztēlojās sevi par tādu esam. Gaiss zālē acumirklī sasala, bet sarunas aprāvās pusvārdā.

Ja reiz ir pasaulē kāds cilvēks, kura vārds, uzvārds, ķermeniskais veidols un raksturs galīgi nesader, te nu tas bija, nodomāja Anna Elizabete.

Pagājušajā ziemā, kamēr Anna Mežāju skolā vēl vadīja jauniešu teātra studiju, viņai vairākkārt bija nācies saskarties ar Undīnes Brēcas nejaucībām, intrigām un aizmugurisko aprunāšanu. Slēpdamās aiz uzurpētajiem skolas psiholoģes pienākumiem, viņa visur bāza degunu, novēroja un spiegoja, bet, pats Jaunākais, iegūto informāciju nekavējoties padeva tālāk, tādā veidā padarot par elli gan audzēkņu, gan pašas kolēģu - pedagogu dzīvi.

Radītājs bija apveltījis Undīni ar garu, ducīgu, salīkušu augumu, vīrišķīgi platiem pleciem, savulaik, trenējoties akadēmiskajā airēšanā, sabeigtu muguru un... melnām ūsām, kas nepadevās ne skuveklim, ne pincetei, ne balinātājam. Viņa vienmēr nēsāja īsa griezuma frizūras, ģērbās sportiski, lai neteiktu - robusti vīrišķīgi. Neviens nebija redzējis Undīni Breču svārkos. Droši vien tāpēc - kā galīgs sievišķības noliegums - viņai bija pielipusi skolas puiku dotā, visai ciniskā iesauka Bračka.

Tajā pašā laikā Breča centās būt sievišķīgi valdzinoša un runāt zemā, samtainā balsi - viņai patika agrīnās skandināvu psihodrāmas, viņa labprāt sevi iztēlojās skaisto, eksaltēto, emocionāli nesatricināmo un seksuāli atbrīvoto galveno varoņu lomās, reizēm aizraudamās tik ļoti, ka pazaudēja saikni ar realitāti. Tagad pat...

- Vai... Anna? Anniņ, ko tad tu te? Es... domāju, ka te ir Olita...

- Viņa ir sapulču telpā. Ar apmeklētājiem.

- Paldies. Ko jūs te darāt? - Breča vērsās pie jauniešiem. - Stundās nav jābūt?

- Olita, kā paliek - es desmitajiem dodu rakstīt ieskaiti par kontracepciju? - Tikpat vētraini, kā pirms brīža aktu zālē, tagad Breča ielauzās sapulču telpā, kur ģenerālis Bass, Miks Kaķītis un skolas direktore Olita Spalviņa risināja nepatīkamo sarunu. Skaļi izkliegusi jautājumu, viņa beidzot apjauta, ka būtu vajadzējis vismaz pieklauvēt.

Direktore Spalviņa pietvīka un nelaimīgi pavērās kolēģē.

- Dārgā Undīne, parunāsim garajā starpbrīdi. Es šobrīd esmu aizņemta. Mums te ir saruna ar izmeklētājiem - par Svētu un Mārīti. Tu varbūt varētu...

Viņa nepaspēja pabeigt teikumu, kā Breča strauji atkāpās uz durvīm.

- Undīne, lūdzu, pagaidiet! - asi iesaucās Miks Kaķītis. - Mēs ar ģenerāli Basu vēlētos jums ko pajautāt.

- Man nav laika! Audzēkņi gaida! - Breča nervozēja. Viņas vaigi bija pārklājušies koši aveņsārtiem plankumiem.

Streso, Kaķītis piefiksēja. Bet kādēļ?

- Pagaidis! - viņš noteica. - Šī galu galā ir slepkavības izmeklēšana.

- Kādas slepkavības? - Breča saniknojās. - Un kā tas attiecas uz mani?

- Vistiešākajā veidā, - ģenerālis Bass uzsvērti mierīgā balsī noteica. - Cik noprotu un cik man stāstīts, jūs skolā pildāt tādus kā psiholoģes pienākumus?

- Nevis pildu, bet es ESMU psiholoģe! - uzrunātā demonstratīvi uzsvēra.

Miks pamanīja, ka Olita Spalviņa sažņaudz pildspalvu, to gandrīz pārlaužot.

- Lieliski, - Bass nesatricināmi turpināja. - Tātad jūs labāk par jebkuru citu spēsiet mums palīdzēt. Redziet, ir zināmas aizdomas, ka divu jūsu skolas meiteņu pazušana varētu būt saistīta ar audzēkņa Salvja Alena pašnāvību pavasarī, kas pēc būtības kvalificējama kā novešana līdz pašnāvībai, faktiski -slepkavība. Un tagad es jautāšu jums, cienītās kundzes, - kā iespējams, ka jūs, profesionāli pedagogi, iepriekšējo direktori Dzintru Vilku ieskaitot, vairāku gadu garumā neredzējāt un nemanījāt, kas notiek jūsu deguna galā, - ne Arņa Akmeņa sadistisko izturēšanos pret sievu un dēlu Andri, ne jūsu fizikas un informātikas skolotāja Maigoņa Pēdas slimīgās noslieces, ne trīs vecāko kursu audzēkņu varmācīgo iedabu un organizētas bandas veidošanās aizmetņus? Un nu - divas jūsu audzēknes pazudušas bez vēsts, bet vienīgais, ko jūs spējat mums pastāstīt, - viņas ir labas meitenes... Skan ticami. Protams.

- Es jūs lūdzu... jūs pārspīlējat... - direktore izmocīja.

- Tiešām? - Bass pakustināja ķeraino uzaci. - Kāpēc tad mūs aicinājāt, ja neesat gatavas skatīties patiesībai acīs? Domājāt, ka mēs četrrāpus metīsimies uz grīdas un jozīsim pa aizmukušo meiteņu pēdām? To šobrīd dara mūsu palīgs ar dienesta suni. Bet jūs tikmēr esiet tik laipnas un atbildiet uz jautājumiem.

Miks Kaķītis vērās krusttēvā ar klusu apbrīnu un vienlaikus pārsteigumu - tik asi vecais vīrs vēl ne ar vienu nebija runājis, vismazāk jau nu ar divām sievietēm salīdzinoši augstos amatos. Taču viņš saprata, kāpēc. Tādu čūsku bedri, kāda bija izveidojusies Mežāju lauksaimniecības skolā, dienas laikā ar lukturi nesameklēsi. Tā vien šķita, ka šeit visi visu zina, cits citu piesedz un vienotā frontē klusē, lai tikai neviens ārpus skolas neko neuzzinātu.

- Labi, dāmas, pievērsīsimies beidzot konkrētām lietām. Kāds, jūsuprāt, varētu būt iemesls divu šīs skolas audzēkņu aizbēgšanai? Ja vien tā ir aizbēgšana...

- Varbūt es varētu uzvārīt kafiju? - Direktore Olita Spalviņa ierosināja. - Mēs visi esam mazliet uztraukušies. Tase karsta dzēriena varētu palīdzēt.

Velk laiku, nodomāja Kaķītis, taču neiebilda. Kafija tiešām noderētu, citādi galva kā spainis un mežonīgi sāp.

Tobrīd kā saukts iezvanījās viņa mobilais telefons. Kārlis.

Divas minūtes Miks Kaķītis klausījās, nebilzdams ne vārda. Tad smagi apsēdās pie galda, vienā garā malkā izdzēra direktores pasniegto kafiju un pastiepa tasīti pēc otras porcijas. Ģenerālis Bass klusēdams viņu vēroja.

Pie durvīm pieklauvēja. Tā bija Anna Elizabete, beigusi sarunu ar jauniešiem.

Neuzkrītoši saskatījusies ar Miku, viņa lēni pievēra plakstiņus, kas nozīmēja tikai vienu - viņa zina gan to, ko teicis Kārlis, gan šo to vairāk.

11. nodaļa. Neīstajā laikā un vietā

- Olita, vai drīkstu kaut ko pajautāt? - Anna Elizabete lēni ierunājās. - Kas tas par nakts dieviešu pulciņu, kurā pieņem tikai ļoti īpašas savējās? Bet, lai kļūtu par savējo, jāizpilda vairāki pārbaudes uzdevumi. Tāda kā savdabīga iniciācija?

- Es... par to neko nezinu... Ko jūs runājat? - direktore vilcinājās, taču tramīgais spīdums viņas acīs liecināja - zina gan, itin labi zina.

- Un jūs, Undīne? Jūs taču zināt visu par visiem? - Anna vērsās pie burtiski sastingušās Brečas, noklusēdama - arī to, ko viņi paši par sevi nezina.

- Nē, tā nav... Es... mēs par tādām lietām nerunājam...

- Bet žēl. Ja runātu, tad varbūt zinātu, ka jūsu audzēknes naktīs nenakšņo skolas kopmītnēs, bet, ģērbušās dīvainos tērpos vai pat puskailas, skraida pa ābeļdārzu un tuvējo egļu mežu. Tad jūs arī zinātu, ka viņu sociālo portālu profilu draugu sadaļas pilnas ar pieaugušu vīriešu fotoattēliem un viņi visi piedraugoti pēdējā pusgada laikā, kas liecina tikai vienu - jūsu skolas meitenes aktīvi cenšas iepazīties ar vīriešiem, un nebūt ne kopīgai grāmatu lasīšanai...

- To jūs nevarat apgalvot! - iekliedzās Undīne Breča.

- Varu, Undīne. Paskatieties pašas! Lūk!

Brīdi paklikšķinājusi viedtālruni, Anna Elizabete atvēra bilžu mapi. Tajā bija septiņpadsmit vecāko klašu meiteņu bildes, izkopētas no sociālajiem portāliem.

Fotoattēli runāja skaidru valodu. Vulgāri sagrimētas sejas, kas šķita piederam divreiz vecākām sievietēm. Melnas maskas, teiksmaini tēli, simboliski atribūti. Puskaili vai pat pilnīgi kaili ķermeņi. Izaicinošas, piedauzīgas pozas un žesti.

Pret savu gribu piespiestas skatīties, abas skolas vadības pārstāves ar katru nākamo kadru kļuva arvien klusākas un nervozākas.

- Un tā, dāmas, - Miks Kaķītis vēlreiz viņas uzrunāja. - Kas notiek jūsu skolā? Kas tie par mazgadīgu priekameitu izgā-jieniem? Tas notiek ar skolas vadības akceptu? Vai ari apgalvosiet, ka neko par to nezināt un nekad neesat redzējušas?

Undīne Breča, ievilkusi elpu, metās pretuzbrukumā. - Ar kādām tiesībām jūs lietojat šādus izteicienus? Meitenes vienkārši cenšas apjaust savu seksualitāti, tas arī viss! Nekā tāda es šajās bildēs nesaskatu. Turklāt viņas ir lielas, pieaugušas meitenes. Redziet, mūsu skolā vidusskolas grupā mācās ari tie, kam jau sen pāri astoņpadsmit, mēs viņiem palīdzam atrast sevi gan profesijā, gan dzīves zinībās. Mēs uzskatām, ka bērni jāinformē ari par seksualitāti - atbilstoši vecumam un fiziskajam briedumam, balstoties uz zinātniskiem faktiem, stāstot un skaidrojot, kā sabiedrība un dažādas reliģijas skatās uz šo lietu, bet galvenais - ļaujot viņiem pašiem sevi izprast, atklāt un eksperimentēt, lai saprastu, kas ir kas.

- Kas slims, tas uz ilgu laiku, kas idiots, - uz mūžu, -nobubināja Miks.

- Ko-o jūs teicāt? - Undīne uzsprāga.

- Neko, neko, tikai atcerējos senu parunu. - Kaķītis greizi pasmīnēja. - Tātad šādas zinības jūs vidusskolas audzēkņiem mācāt veselības mācības stundās?

- Un kas par to? Labāk par to neko nezināt vai atgriezties pie 19. gadsimta uzskatiem, ka tas, proti, jebkāda veida seksuālās attiecības, pašam sava ķermeņa iepazīšanu ieskaitot, ir grēks un padara cilvēku aklu? Bet viņi jau bija akli! Vai tad tas ir kas slikts, ja runājam par to, kas ir seksuāla pievilcība, kā to apzināties un ko ar to iesākt? Varbūt gribat ieviest skolās melnsvārču filozofiju?

- Tieši pretēji - varbūt nevajadzētu bērniem nozagt bērnību? Normāliem cilvēkiem, cik zinu, dzimumattiecības neiet pa priekšu mīlestībai, - sarunā iesaistījās ģenerālis Kārlis Bass. - Nedomāju, ka vidusskolēni, lai kādi akcelerāti, spētu adekvāti un kritiski izvērtēt to, ko paši nav piedzīvojuši. Par pamatskolēniem es vispār nerunāju, lai gan, ticiet, - man būtu, ko teikt. Sevišķi pēc notikumiem Liepājā un Dobelē. Jūs laikam neko nezināt ne par seksuālo vardarbību pret mazgadīgiem bērniem, ne par pedofflu tiesas prāvām un sabiedrības protestiem. Ticiet man, sabiedrība nebūt nedomā tā kā jūs!

- Mēs mācām pēc normāliem, divu ministriju apstiprinātiem veselības mācības materiāliem! Nevienam līdz šim nav bijis pretenziju! - vairs nevaldot sašutumu, skaļi iesaucās Breča. - Bet jums jau visi viedokļi, kas atšķiras no pašmāju balto bāleliņu sindroma, šķiet uzspiesti un apmaksāti, vai ne? Demokrātija slikta, viedokļu daudzveidība apspiežama, jebkas cits kā tumsonīgais seksa nebija - slikts. Kungi, jums piemīt homofobiska, ksenofobiska un sievietes nīstoša domāšana!

- Undīne, nomierinieties! - Spalviņa centās glābt situāciju.

- Pat netaisos! Lai viņi man atvainojas! - Breča pieprasīja.

- Cienītā kundze, jūsu teksti kļūst par absurdu nelikumību slavinājumu! - Mika Kaķīša balsi ieskanējās draudīga nopietnība. - Kriminālkodeksā ir zināms pants par mazgadīgo un nepilngadīgo pavešanu netiklībā. Un šobrīd Saeimā noris asas diskusijas par šī panta atjaunošanu un sodu bardzības pastiprināšanu.

- Ko jūs ar to gribat teikt? - Undīnes Brečas kareivīgums jūtami noplaka.

- Tikai to, ka jūsu vētrainā izglītojošā darbība atstājusi pēdas internētā. Un tas ļauj mums daudz ko izsecināt. Piemēram, to, ka jūsu propagandētā jauniešu apziņas brīvība un seksuālās identitātes meklējumi nebūt nav veselības mācības materiāli, bet gan tendencioza smadzeņu skalošana ar dažiem veselības mācības elementiem acu aizmālēšanai, kas vērsta pret bērniem un pusaudžiem, kam vēl nav gandrīz nekādas kritiskās izpratnes par dzīves pamatvērtībām. Un kā tāda var būt administratīvi un krimināli sodāma.

- Beidziet draudēt! - Breča iesaucās un, palīdzību meklēdama, vērsās pie direktores. - Olita, bet jūs taču pati..?

Direktores seja bija sastingusi akmens maskā, tomēr uzmanīgāks vērotājs skaidri varētu samanīt aiz balinātajām un sprogotajām cirtām griežamies zobratiņus. Tikko iesēdusies ilgi kārotajā skolas direktores krēslā, Olita Spalviņa juta, ka tas varētu no viņas dibenapakšas tikpat ātri arī izslīdēt, un bija nolēmusi darīt visu, lai šo amata pozīciju saglabātu. Pat ja tādēļ šajā šaha spēlē jāupurē kāds bandinieks. Viņa taktiski nokremšļojās un ierunājās klusā balsī.

- Man laikam būtu jūsu priekšā jāatvainojas, Basa kungs, Kaķīša kungs. Es... mēs neesam bijuši pietiekami atklāti un, diemžēl jāatzīst, arī pietiekami vērīgi. Kad skolotāja Undīne Breča pagājušā mācību gada sākumā nāca klajā ar savu jauno, eksperimentālo veselības mācības programmu vecāko klašu, vidusskolas grupas jauniešiem, mēs ar toreizējo direktori Dzintru Vilku tajā nesaskatījām neko nosodāmu, tieši pretēji - tā likās ļoti progresīva, inovatīva un kreatīva.

Atkal šie derdzīgie eirojēdzieni! It kā to pašu nevarētu izteikt ar jauna, radoša...

- Un? - Kaķītis un pārējie gaidīja turpinājumu. Breča nervozi lauzīja pirkstus.

- Un. Mēs to ieviesām dzīvē, ļaujot Undīnei Brečai rīcības brīvību. Viņa teica, ka jaunā programma paredz virkni praktisko darbu, tā teikt, lai apjaustu teorijas projekciju realitātē. Bet man nebija ne jausmas, ka šie praktiskie darbi ir tādi...

Undīne Breča strauji sakustējās, viņas lūpas nedzirdami izveidoja vārdu maita.

- Jebkurā gadījumā - ja kādam šķiet, ka mūsu skolas jauniešu seksuālās veselības audzināšana notiek nepieņemami, tiem pirmām kārtām būtu jābūt bērnu vecākiem. Lai tad viņi spriež, ko, cik daudz un kā mums teikt vai mācīt.

Kāda liekulība! Anna rūgti nodomāja. To viņa saka, zinot, ka lielākajai daļai Mežāju skolas audzēkņu vecāku nemaz nav, tikai tuvāki vai attālāki radi, turklāt mājas un ģimene var atrasties otrā Latvijas galā. Tāda nu reiz bija Mežāju specifika, ka šeit mācīja to, ko nemāca citur. Visās jomās.

- Labi, Olita, tad kā jūs izskaidrosiet ierakstu kādas jūsu audzēknes internēta dienasgrāmatā: “Skolā praktiskais - aiziet uz seksšopu un aprakstīt tur redzēto. Bračkai pilnmēness murgi. Mums tādu veikalu nav. Būs jābrauc uz Rīgu.”?

- Kura to rakstīja...? - Undīne salēcās. Viņas seja niknumā kļuva purpursārta.

- Nav svarīgi. Būtiskākais, ka šis ieraksts veikts pagājušās nedēļas nogalē, tātad būtu tikai loģiski izteikt pieņēmumu, ka abas audzēknes aizbraukušas uz Rīgu pildīt jūsu uzdevumu un tur ar viņām kaut kas atgadījies. Vai arī - atļaušos izteikt otru pieņēmumu: jums ir vistiešākais sakars ar nakts dievietēm, jo jūsu feisbuka profila noformējumā un jūsu galerijās ir vairāki šāda rakstura attēli.

- Undīne... ko es dzirdu?! - Olita Spalviņa pacēla balsi līdz sirēnas skaļumam.

- Tā ir mana dziļi privāta lieta, ko es daru, ar ko runāju vai ko rakstu savos sociālo portālu kontos! Un gar manām bildēm, ticību vai seksuālo orientāciju jums vispār nav nekādas daļas! - Breča atgādināja saniknotu fūriju. Vēl mazliet, un lidos krūzīte, Anna nodomāja, bet Undīne tikmēr turpināja šņākt: - Jūs gribētu, lai atgriežas mūsu bāreņu tautiņai tik pierastais un padomju gados iekodētais - dzīvē galvenais ir darbs? Labi, ka tolaik mums vismaz bija Zālītis un Mauliņš! Pateicoties viņiem, ir kaut daži, kuri nekaunas no tā, ka viņiem ir krūtis un locekļi, un nebaidās pateikt, kas viņiem patīk...

- Cienītā, nu jūs jaucat zirņus ar kāpostiem! - Ģenerālis draudīgi pacēla balsi. - Nevajag izvērst demagoģiju un salīdzināt šodienu ar padomju laiku, lai tikai par katru cenu attaisnotu amorālības, kas tiek piekoptas uz katra stūra, lobē-tas no valdības un nu ari mācītas skolās. Patiesībā viss ir ļoti vienkārši - daba ikvienu sugu radījusi divos dzimumos, lai tie augtu, plauktu, ziedētu un vairotos. Lūk, tas ir vienīgais normālais, kopš aizmūžiem mūsos ieliktais dzīves cikls. Ja vēlaties skaistāk - Mūžības aplis, Dzīvības kods. Jebkas citādāks gluži vienkārši ir pretdabisks.

- Protams, protams. īsti čekas un inkvizīcijas garā - dar-bibas, kas sekmē bērna piedzimšanu, ir normālas, bet tās, kas nesekmē, - izvirtība, - Breča paironizēja.

- Es jūsu vietā neatļautos ņirgāties, - Miks Kaķītis cieti noskaldīja. - Ja ar kādu no meitenēm būs noticis kas slikts tikai tāpēc, ka viņas pildījušas uzdoto mājas jeb praktisko darbu, jums nāksies atbildēt kriminālkodeksā paredzētajā kārtībā un bardzībā. Un tā nebūs pirkstiņa pakratīšana, bet ļoti nopietnas sankcijas.

- Tieši tā, - apstiprināja ģenerālis. - Veselīgas, mīlestības pilnas seksuālās attiecības starp vīrieti un sievieti - tas ir normāli. Nevis viendzimuma laulības, partneru maiņa vai biseksuālas attiecības. Tas ir pretdabiski, un jūs man neiestāstīsiet pretējo. Diemžēl šobrīd visu cenšas degradēt, tajā skaitā - ari pašu laulības un ģimenes jēdzienu un definīciju...

Bet tas ir tik vienkārši kā ar cirvi tēsts - laulība ir mīlestības pilnas attiecības starp vīrieti un sievieti, un ne citādi. Viss cits ir viss cits!

- Jūs esat vecs un aprobežots homofobs! - Undīne Breča noburkšķēja. - Tieši tādi kā jūs vainīgi pie tā, ka bērni iemācīti ienīst, atstumt, izolēt, nosodīt un diskriminēt atšķirīgo, citādību pielīdzinot noziegumam... Tā jau ir - citādos spēj saprast tikai citādie... Drīz laikam citādos sāks šaut, vai ne?! To jūs gribētu gan!

- Undīne, pietiek, jūs esat aizrunājusies par tālu! - Spalviņa viņu dusmīgi apsauca.

Sieviete bija nobijusies, faktiski - pārbijusies līdz trīcošiem ceļgaliem. Visa rūpīgi izplānotā konstrukcija draudēja sagāzties, tik ilgi lolotais skolas vadītājas gods varēja izkūpēt gaisā kā dūmi vējā. Un, ja nāks gaismā viņas radniecīgās attiecības ar bijušo direktori Dzintru Vilku, kura šo eksperimentu faktiski bija aizsākusi, tad - kā teica ģenerālis Bass? - atliks tikai viens ceļš...

Anna Elizabete klusējot vēroja šo farsu.

Mīļo stundiņ, kā man riebjas šī derdzīgā tieksme visu teikto sagrozīt, pārgrozīt, piedzīt pēc savas vēlamās patiesības...! Tiesības? Visiem ir tiesības - noziedzniekiem, zagļiem, laupītājiem, pedofiliem, “citādajiem” - visiem... Tikai seksuālo noziegumu upuriem nekādu tiesību nav. Vēl vairāk - viņiem vairs nav arī savas dzīves, tikai sakropļoti likteņi, izdevīgi manipulētājiem, kuri ātri vien panāk sev vēlamo, proti, strauju depopulāciju un brīvu dzīves telpu. Interesanti, kur šajā visā atliek kaut maza sprau-dziņa senču gudrībām - par veselīgu pasaules un sevis uztveres ieaudzināšanu - no vecāku, vecvecāku, tuvinieku mutes?!

- Olita, man šķiet, pienācis īstais brīdis pajautāt jums tieši un nepastarpināti - kā intereses jūs un jums pietuvinātās personas pārstāvat, ja reiz regulāri ielaižat savā skolā modeļu aģentūru galvu medniekus, veselības stundās audzēkņiem uzdodat apšaubāmus uzdevumus un vispār neesat informēti par viņu reālo dzīvi?

Ģenerāļa Kārļa Basa balsī skanēja tas smagums, kas savulaik pat rūdītākajiem noziedzniekiem bija licis saprast - viss, sasniegta robeža, aiz kuras melot vairs nedrīkst, citādi... Laikam to sajuta arī Olita Spalviņa, jo, nervozi paknosījusies, viņa dziļi ievilka elpu un sāka stāstīt, cenzdamās neskatīties uz Undīni Breču, kura vairākkārt mēģināja viņu pārtraukt, apturēt, bet, kad tas neizdevās, - izskriet no kabineta, taču Mika stāvs pie durvīm viņu no šī nodoma atturēja.

Dzirdētais šokēja, raisīja neticību un riebumu reizē.

Nevar būt, ka tā ir īstenība! Pateicības naudas dēļ?

Kad direktore bija beigusi, telpā labu brīdi valdīja spriedzes pilns klusums.

- Jums nav, ko piebilst? - Miks Kaķītis vērsās pie Brēcas.

- N-nē... - Viņa izstostīja, cītīgi pētīdama parketa rakstu. - Olita... direktore visu pateica. K-kas tagad b-būs?

- To rādīs laiks un tas, vai abas pazudušās meitenes atradīsies sveikas un veselas. Ja ne viņām, ne viņu vecākiem nebūs pretenziju, iespējams, tiksiet cauri ar atlūgumiem pēc pašu vēlēšanās un sirsnīgu rekomendāciju nekad vairs nestrādāt šajā profesijā. Ja ne, proti, ja kaut kas būs noticis, jūs abas, manas dāmas, līdz ar visiem citiem iesaistītajiem atbildēsiet pēc pilnas programmas, - ģenerālis rāmi paskaidroja. - Bet tās ir tikai manas domas. Izmeklēšanu vada pulkvežleitnants Miks Kaķītis. Kā viņš teiks, tā būs.

Par turpmākajām minūtēm Anna Elizabete vēl ilgi nespēja domāt bez riebuma.

- Mēs sadarbosimies! Mēs palīdzēsim! Mēs visu izstāstīsim... Tikai nestāstiet neko publiski un nevediet mūs prom!

Anna vairs nespēja izturēt un izgāja gaitenī.

Logs uz veco parku bija vaļā, un pa to ieplūda svaigs, dzestrs rudens gaiss.

Kļuva labāk. It kā nebūtu ne šī glumā zaņķa, ne gadiem krātās, vēl padomijā dzemdinātās un Arņa Akmeņa kultivētās verdziskās iztapības, ne trīcēšanas par savu krēslu, kura dēļ cilvēks gatavs uz jebkuru zemisku rīcību.

Protams, ne visi, protams, ne katrs, taču pēdējā laikā piemēru netrūka. Un diemžēl krietni daudz - tieši Mežājos.

Tagad skaidrs, kāpēc Spalviņa tik ļoti alka pēc priekšlasījumiem! Vajadzēja pasākumu ķeksītim, lai uz āru, visu acīs izskatītos balta un pūkaina, lai ikviens redzētu, cik ļoti jaunajai skolas direktorei rūp bērnu veselība un morālā stāja. Lai nevienam pat prātā nevarētu ienākt, ka viņa pati ir labi organizētas bērnu un jauniešu samaitāšanas shēmas posms.

Ikvienam ir sava motivācijas sviriņa - nauda, vara, godkāre, pieķeršanās kādam, ģimene -, kuru nospiežot cilvēku var piedabūt darīt to, ko viņš citkārt nedarītu ne sitams, ne lūdzams. Spalviņai tā bija neapvaldītā godkāre, Brečai - viņas citādība, kuru piepildīt mazā lauku ciematiņā nebija gandrīz nekādu iespēju, tāpēc viņa to sublimēja, izgudrojot dažādus, it kā progresīvus, brivdomīgus eksperimentus un iesaistot tajos audzēkņus. Iespējams, šādi viņa guva zināmu gandarījumu.

Aizliegtais auglis ir salds tieši savas slepenības dēļ - tas Brečai deva pārliecību, ka viņi lieki nerunās. Jo visas ietekmes sviras taču atradās viņas rokās.

Taču viens gan - ne jau nu šīs sievietes un ne pamukusī direktrise Dzintra Vilka bija to izdomājušas. Aiz šīm slimīgajām fantāzijām vīdēja kāda cita figūra.

- Pretīgi, vai ne? - Līdzās uz radiatora piesēda Kārlis.

- Ir gan, jā. - Anna pamāja ar galvu. - Mūsu klusajos Mežājos...

- Nemaz jau tik klusi tie Mežāji nekad nav bijuši, vismaz pēdējos piecdesmit gados noteikti ne! - Kārlis aši iebilda. - Kad parunā ar vecļaudīm, ne to vien dabū dzirdēt. Rīgas tuvums... tā viņi saka. Es gan domāju - ne jau Rīga vainīga, bet cilvēki. Un, galvenais, tie nenormālie informācijas kanāli!

- Cik savādi, ka to saki tu, kurš ik dienas strādā ar datoriem un tīmekli, - Anna Elizabete domīgi noteica.

Kārlis uzraudzīja ne tikai Mežāju pašvaldības un Pūču Mājas datortīklus, bet regulāri izpildīja privātus pasūtījumus datordrošības un datu meklēšanas jomā.

- Nekā dīvaina, tieši tāpēc es vislabāk redzu, kas notiek ar cilvēkiem. Viņi pazūd... virtuālajā izplatījumā. Viņiem datu plūsmas ātrums un nepārtrauktība ir svarīgāki par ģimenes labklājību un bērnu veselību. Viņi akli ļaujas nozombēties, atkal un atkal klikšķinot TV pultis un lēkājot no kanāla uz kanālu, paralēli čekojot vienu, otru, piekto, desmito internēta vietni... Trīs klikšķi līdz laimei, ne?

Labi teikts - trīs klikšķi līdz laimei, un problēmas atrisinātas...

- Nu, jaunieši, ejam! - No direktores kabineta sadrūmis iznāca ģenerālis Bass. Anna ievēroja, ka viņa parasti nosvērtais solis kļuvis nedrošāks un smagāks.

- Un Miks? - Kārlis ievaicājās.

- Pagaidīsim mašīnā. Tūlīt atbrauks Egons ar saviem puišiem. Tikmēr Miks pakavēs dāmām laiku, lai viņas nevar neko izdzēst vai noslēpt. Vai tu paspēji izdarīt to darbiņu, Kārli?

- Tieši tā. Kamēr Anna ar viņiem runājās, nokopēju visus socportālu profilus. Pat ja tie tiks izdzēsti, kopijas paliks. Varbūt tam nebūs pierādījumu spēka, ja lieta nonāks tiesā, taču kā iemesls pārrunām, jo īpaši ar vecākiem, - pilnīgi pietiekami. Turklāt mēs neesam darījuši neko neatļautu: es kopēju tikai publiski pieejamo informāciju - to, ko var redzēt ikviens garāmgājējs.

- Mjā. Kaut kā derdzīgi. Kā rakāšanās pa cita veļu, - ģenerālis noskurinājās. Viņš arvien mazāk saprata šo laiku. - Kā netiras apakšveļas izkāršana logā...

- Krusttēv, neuztraucies, ne jau mums par to jākaunas. Neērti vajadzētu justies tiem, kuri, paši sen pārkāpuši jebkuras pieklājības robežas, tagad māca to citiem, aizsedzoties ar ņirgāšanos par “vecmodīgajiem, neaptēstajiem, pareizajiem”.

- Jūs esat idioti! Pilnīgi stulbeņi!

Debesskrāpja augšstāvā smagnējais stāvs pie vaļēja loga vērās rietošajā saulē un indīgi čukstēja klausulē: - Viņi to ir atraduši. Es taču brīdināju - dariet visu, lai neviens neko neatrod.

Tad, nikni elsdams, brīdi klausījies, runātājs nošņāca: - Novirziet viņus uz viltus pēdām!

- Vai dežūrdaļā un 112 par pazudušajām meitenēm ziņu nav? - ģenerālis Bass cerīgi ievaicājās, kad viņi sēdēja Mika mašīnā atceļā uz Pūču Māju.

Anna nomākti klusēja un, mierinājumu meklējot, bužināja Grāfa biezo kažoku. Kārlis bija iedziļinājies savā kosmosa stacijā, bet Miks kaut ko saspringti domāja.

- Nē. Ne Egonam, ne Mārtiņam nekādu ziņu. Pat ne vecāku zvanu. Arī skola par skuķu pazušanu oficiāli nav ziņojusi. Klau, Līzbet, kā tu domā, vai bija prātīgi tās abas darbones atstāt uz brīvām kājām? Es gan norīkoju skolā divus mūsējos - viņas tiek neuzkrītoši pieskatītas, taču man nav juridiska pamata pieprasīt viņu telefonu noklausīšanos vai diennakts novērošanu. Un ja nu...

- ... ja nu viņas sazinās ar tiem, kuri rausta šo marionešu aukliņu otru galus? Visticamāk, tā būs. Taču, ja Egona puiši tikuši galā ar direktores un psiholoģes datoriem un mantām, ja viss dokumentēts un piefiksēts, tas varētu viņas apturēt. Bailes ir lieliskas bremzes. Tikmēr vajadzētu darīt visu iespējamo, lai atrastu pazudušās meitenes. Kamēr nav par vēlu...

- Ko tu gribi teikt? - Miks strauji nobremzēja. - Domā...?

- Visādi var būt. Ja viņas ir tādas, kā stāstīja skolasbiedri, tad ir visas iespējas, ka būs paguvušas iekulties nepatikšanās. Abām esot fantastisks talants atrasties neīstajā laikā un vietā kopā ar neīstajiem cilvēkiem.

- Un nevienam no tā sauktajiem skolasbiedriem nebija ne jausmas, kur un ar ko kopā viņas varētu būt? - Bass iejautājās.

- Nē. Mārīte un Svetlana esot ļoti noslēpumainas un turoties kopā. Pārējos ignorējot kā tukšas vietas, - Anna Elizabete atteica. - Viņām sava pasaule.

- Ko atradāt kopmītnēs? - Miks pievērsās Kārlim.

- Parastās skuķu lietas - drēbes, apavus, kosmētiku.

- Pieraksti? Dienasgrāmatas, blociņi...? - Miks tincināja.

- Ne tak! Ne blociņu, ne dienasgrāmatu, ne vienas vienīgas grāmatas. Šie taču gandrīz neprot rakstīt ar roku! - Kārlis atsmēja. - Viņiem nav pirksti, bet taustekļi. Kā astoņkājiem -galva, kuņģis un taustekļi. Neko citu nevajag - ēst, atbrīvoties no liekā, gulēt un vairoties. Protams, tādi nav visi. Bet tomēr. Un trakākais - vecākiem var nebūt naudas pārtikai un drēbēm, taču viedtālruni atvasei viņi sagādās, jo bērnam vajag!

- Kārlīt, tu gan esi jauks! - Anna grīni pasmīnēja.

- Kā vienmēr, - viņš atiezās vilka smaidā. - Besī laukā tas visaptverošais stulbums. Ari šo meiteņu dzīve, kā rādās, aprobežojas ar viedtālruni vai planšetdatoru - tur ir viss, bet apkārt - tukšums. Gultas nesaklātas, drēbes - tīrās un netīrās - nomestas šā un tā, istabiņa smird kā zivju tirgus... Meitenes esot... Fui! Pat Grāfs pēc tam ilgi šķaudīja...

- Paga, paga - Grāfs šķaudīja? - Anna saausījās. - Tad varbūt tur bija zāļu vai ķīmisku vielu atliekas?

- Es jau pateicu Egonam, viņš pārbaudīs, - Kārlis viņu nomierināja.

- Tad mums atliek vien gaidīt, - ģenerālis norūca. Varēja manīt, ka šāda piespiedu bezdarbība viņam nemaz nepatīk.

- Nebūt ne. Mēs varam apciemot meiteņu vecākus. Ja nu pēkšņi viņas devušās uz mājām? Cik zinu, abas no vienas puses. Varam nošaut divus zaķus ar vienu...

Annas prātojumus pārtrauca griezīgs mobilā telefona zvans. Zvanīja Mikam. Cik Anna atcerējās, šāds signāls bija tikai Dambergam, ekspertu priekšniekam.

Tobrīd viņi jau brauca pāri Melnupes tiltam, un pēc pusminūtes auto slaidi iegriezās Pūču Mājas pagalmā.

Miks, kā jau radis, klusējot noklausījās telefonisko ziņojumu, tad smagi nopūtās un paberzēja deniņus.

Tā migrēna viņu reiz nobeigs. Velnišķīgi gribējās kafiju. Nē, velnišķīgi vajadzēja kafiju. Un pagulēt, kaut nedaudz pagulēt! Piecas minūtītes...

- Krustdēl, kas noticis? - ģenerālis, pamanījis Mika sagurumu, pajautāja.

- Egons. Saņēmis ziņu no dežūrdaļas. Vecrīgā kāda smalka nama vārtrūmē atrasta mirusi jauna meitene, pēc apraksta līdzīga mūsu pazudušajai Mārītei. Jānosūta fotogrāfija, lai var salīdzināt. Ja būs īstā, jābrauc uz Rīgu. Egonam ari.

- Pasaki, lai ieiet viņas draugiem.lv profilā - tur ir vismaz divdesmit dažādas bildes: portreti, kopplāni un vēl visādi varianti, - Kārlis ieteicās. - Lai salīdzina.

- Paldies, vecais! - Miks piespieda pieri pie stūres. - Neiedomājos. Galva sāp...

- Viss. Ejam iekšā! - Anna Elizabete strauji izlēca no mašīnas. Grāfs, līksmi asti luncinādams, sekoja.

- Tā. Vispirms duša un kafija, tikai tad viss pārējais. Tieši tādā secībā. Bez iebildumiem, kungi!

Nevienam pat prātā nenāca iebilst.

Tagad nu gan noderētu Zanes vai Omītes palīdzība, Anna Elizabete prātoja, drudžaini rosīdamās pa virtuvi: ar vienu roku vārīja kafiju, ar otru smērēja maizītes. Miks bija devies pildīt viņas pavēli - mazgāties un drusku atpūsties, ģenerālis uz lieveņa pakšķināja pīpīti, bet Kārlis aizsteidzās nosūtīt dežūrdaļai abu meiteņu bilžu galeriju linkus, lai var saprast, cik steidzama ir trauksme.

Anna domāja par Zani - nez kas noticis?

No draudzenes jau kuro dienu nekādu ziņu, un, starp citu, ari no daktera Arvja Konrāda. Varbūt abi kaut kur aizbraukuši. Varbūt, beidzot salabuši un nākuši pie prāta, pavada laiku lietderīgi un nelien laukā no gultas. Divatā taču zem deķīša siltāk... Viņa pie sevis pasmaidīja.

Cerams, Omītei izdosies veco Bišu Miķeli vest pie sajēgas.

Viņa šorīt agri bija aizbraukusi ar velosipēdu uz Dravām. Vecajam biteniekam sāpēja zobs - viens no tiem dažiem, kas vēl palikuši. Taču viņš, tiepša, labāk cieta sāpes nekā devās pie zobārsta, kurš, pasarg Dievs, varētu vaininieku izraut.

Kā diez jūtas vecmāmiņa?

Vecā baronese Anna Roze, šķiet, vēl arvien nebija nākusi lejā. Jācer vismaz, ka Ģirtam būs pieticis prāta viņu apraudzīt un pavaicāt, vai nevajag uznest tēju un kādu maizīti...

Anna Elizabete nepatikā sarāvās.

Ģirts... Protams, viņš joprojām bija šeit!

Pagalmā spožos sānus mirdzināja Meldera sarkanais kreis-lers. Mājā valdīja miers un klusums. Pirms vētras?

Jā, nudien - trūkst tikai melodramatiskas izskaidrošanās uz noziegumu fona...

12. nodaļa. Cilvēkmīlestības ilūzija

Otrdiena, 7. oktobris, pēcpusdiena

Nesdama uz lielo viesistabu paplāti ar maizītēm, Anna Elizabete pamanīja pa halles kāpnēm nākam lejā Ģirtu Melderi. Viņš izskatījās možs un atpūties - tieši pretēji tam, kā viņa pati jutās.

- Sveika, Līzbet, kas mums par svētkiem? - Ģirts draiski uzsauca un piesteidzās palīgā atvērt lielās durvis.

- Darba apspriede komplektā ar kafijas pauzi, - viņa atteica. - Klau, tu šorīt pie vecmāmiņas neiegāji?

- Nē. Vai vajadzēja? - Ģirts satraucās. - Tu pagaisi, neko nesakot, pārējie ari, un man likās, ka mājās vispār neviena nav - tāds klusums.

Anna negaidīja turpmākus paskaidrojumus, bet pa trim pakāpieniem reizē uzskrēja uz otro stāvu un bez klauvēšanas iemetās baroneses istabiņā.

Līdz zodam ietinusies pūkainā pledā, Anna Roze bija ērti atlaidusies spilvenos un, našķodamās ar Prozit konfektēm, lasīja Mērijas Šellijas Frankenšteinu. Pēkšņā trokšņa un kustības satrūcināta, viņa sarāvās un pāri brillēm dusmīgi paraudzījās un durvīm.

- Agrāk pieklājīgi ļaudis mēdza pieklauvēt!

- Vecmāmiņ, - Anna Elizabete atviegloti nopūtās. - Es jau domāju...

- Ko tu domāji, bērns? Ja es pusi dienas nenāku laukā no istabas, tad esmu jau beigta? Nekā nebija, mīļie, vēl par agru, - baronese pasmējās. - Vēl tik daudz labu grāmatu jāizlasa un filmu jānoskatās. Starp citu, Ģirtiņš jaunajā seriālā ir tīri labs. Redzēji pirmo sēriju? Vakar pusdesmitos rādija, šodien četros atkārtojums.

- Neredzēju gan. Mums bija... ir... nelieli sarežģījumi. Trīs jaunas lietas. Varbūt četras, vakarā redzēsim. Ā, tavs favorīts beidzot ir šeit. Nakšņoja tev aiz sienas.

- Ko tu saki?! - Anna Roze ieintriģēta pieslējās sēdus. - Kamdēļ tad trimdā?

- Vajadzēja.

- Un ko tad šis?

- Neko. Atveda sarkanu rožu pušķi un lūdza manu roku.

- Un tu?

- Pateicu “nē”.

- Kamdēļ tā?

- Vajadzēja.

- Un ko tad Miks?

- Miks?... - Anna uzrauca uzaci. Tad pasmaidīja. - Viņš par to neko nezina.

- Skaidrs. Labi, meit, dari, kā zini, tikai padomā par sevi. Nelec uz galvas akā, bet galvenais - nedari neko pārprasta pienākuma vai sirdsapziņas ēdu dēļ, labi? - Vecās kundzes balsī skanēja dziļas rūpes un silts maigums.

- Labi, vecmāmiņ. Vai atnest tev kafiju un launagu?

- Nē, es kāpšu lejā pie jums. Diezgan snauduļots. Gribu cilvēkos! Bet pirms tam - lūdzu, paaicini Ģirtu šurp uz nelielu sarunu, labi?

- Vecmāmiņ... Tikai atstāj viņu dzīvu, sarunāts? - Anna nosprauslojās.

Nu, Melderi, saturies -ja vecā gvarde ķeras klāt, tur, kā teiktu Ērmanītis, pāri paliks tikai kauli un asakas. Kauli un asakas!

Viņai ienākot viesistabā, telpā valdošā spriedze bija ar roku sataustāma.

Viri sēdēja ap galdu drošā attālumā cits no cita. Kafija neielieta, maizītes neaizskartas. Galda galā brīva vieta viņai. Parasti tur sēdēja Anna Roze.

Ģirts acīmredzami jutās neērti, un tikai aktiera rūdījums ļāva viņam izlikties, it kā nekas nebūtu noticis, un vismaz izskatīties rāmi apmierinātam.

- Melderi, tevi aicina baronese! - Anna Elizabete savu sakāmo norunāja svinīgā balsī, tad nenoturējusies pasmaidīja un piebilda: - Palīdzi viņai nonākt lejā.

Viņai kaut kas aiz ādas, iesāņus vērodams Annu Elizabeti, nodomāja Miks, taču neko neteica. Jau tas vien bija labi, ka viņi tāpat kā agrāk varēja sapulcēties ap lielo Pūču Mājas galdu un pārrunāt darāmo. Trenētais kriminālista skatiens manīja pazīmes, ka Anna uz viņu nebūt netur ļaunu prātu. Pagaidām ar to pietika.

- Kāpēc neēdat? - Anna lietišķi ievaicājās, maskējot vieglo satraukumu.

- Gaidījām tevi. Tagad pagaidīsim baronesi, - ģenerālis Bass pasmaidīja.

Raugoties uz tiem diviem, kuri nekādi nespēja noslēpt, cik ļoti viņus velk vienu pie otra, tajā pašā laikā visai pasaulei izrādot, ka vienīgais, kas viņus uztrauc, ir darbs, ģenerālim gribējās paķert abus aiz čupra, sapurināt un sarāt kā bērnus.

Vai jūs nesaprotat, ka laiks skrien un ik diena, ko varat pavadīt viens otra tuvumā, neatgriezeniski pazūd pagātnes tumšajā akā, tāpēc beidziet muļķoties un vienkārši esiet laimīgi! To visu viņš vēlējās viņiem pateikt, taču klusēja. Laiks pats visu saliks pa vietām. Jāļauj pašiem apmaldīties un atrast īsto ceļu.

Bija vēl kas. Ģenerāli Kārli Basu ārkārtīgi nospieda pēdējā saruna ar bojā gājušo bijušo kolēģi, pulkvedi Juri Bramani. Viņš to bija ierakstījis, taču nespēja noklausīties. Pārāk spilgtā atmiņā ik vārds, ik teikums. Ja kaut puse no Bramaņa teiktā atbilda patiesībai, viņa pusgadsimtu ilgā nevainojamā kalpošana likumam un kārtībai bijusi graša vērtē.Ja cilvēkus nevada sirdsapziņa un godaprāts, bet netikumi, kas piesegti ar cēliem, labskanīgiem saukļiem, tad šādai cilvēcei atlicis viens vienīgs ceļš...

Ļoti gribējās izrunāties ar Annu Elizabeti. Iedot noklausīties ierakstu un pajautāt, ko viņa par to domā. Anna bija gudra. Ne tikai gudra - vieda.

Viņa redzēja cauri cilvēkiem un notikumiem. Aiz tiem. Pagaidām gan tas viņu pašu biedēja, liekot aprauties un daudz ko noklusēt. Kārlis Bass to skaidri manīja ik reizi, kad Anna, sevi pārvarējusi, tomēr kaut ko ierosināja un tas piepildījās ar matemātisku precizitāti.

Paldies Dievam, ka puika (ar to viņš domāja krustdēlu Miku Kaķīti) beidzot bija sapratis, ka par šo Annas Elizabetes dāvanu jāpateicas liktenim, nevis jābēg un jābaidās.

Vienubrīd Basam pat bija izlicies, ka Miks uzlūko Annu ar tādu kā nepatiku, un tajā viņš vainoja savas māsas Zelmas -Mika mātes - tumsonlgās runas. Viņai, pēc dabas valdonīgai un komandēt kārai būtnei, bija ļoti raksturīgi izteikt ātrus un asus spriedumus par visiem un ikvienu neatkarīgi no tā, vai viņa vispār saprata, par kādu tēmu vai cilvēku ir runa.

Anna Elizabete viņai nepatika no sākta gala, un Zelma to ari necentās slēpt. Tās dažas reizes, kad Anna bija viesojusies Mazkalniņos, saimniece demonstratīvi no viņas izvairījās, pie viena galda nesēdās un sveicinoties nedeva roku.

Protams, Anna Elizabete to pamanīja, un, protams, viņai tas sāpēja, jo ne viņa, ne viņas senči Mazkalniņu ļaudīm neko ļaunu nebija darījuši. Tieši pretēji - pateicoties Bergu dāsnumam, vairākas Mazkalniņu paaudzes bija izskolojušās smalkās skolās un apguvušas labus arodus, un tieši viņu dzimta, cienot ģimeņu draudzību, cauri gadsimtu līkločiem bijusi Bergu nama atslēgu glabātāji, uzticības personas.

- Par ko viņa mani ienīst? - reiz dziļa sarūgtinājuma brīdī Anna bija vaicājusi.

Ko viņš varēja atbildēt?

Viņa baidās, jo tu esi citādāka... Tā ari pateica.

Savā ziņā Kārlis Bass māsas ietekmi vainoja ari Mika un Annas attiecību izjukšanā šī gada pavasari. Par bildinājumu, ko Miks izteica Annai pirms došanās brīvdienās uz Londonu, Zelma neko nezināja, taču dēla pēkšņā atgriešanās un tai sekojošais baiso noziegumu virpulis, kas sakrita ar Annas atsvešināšanos un pievēršanos Ģirtam Melderim, ielika visus trumpjus Zelmai tieši rokā.

- Re, nu, kāda tava dārgā Līzbete - tikko tu no acīm prom, tā no sirds laukā! - Tā Zelma daudzināja no rīta līdz vakaram, piedēvējot Annai teju visus pasaules grēkus, pat pamanoties apsūdzēt viņu komūnas ierīkošanā, bordeļa uzturēšanā uz salas un Mežāju līdz šim spoži baltās morāles graušanā.

Pēdīgi ģenerālis bija spiests māsai uzkliegt, lai apklust un vairs nekad neko tādu pat nemēģina domāt, kur nu vēl runāt.

- Puika pats vainīgs, un viņam pašam ar to jātiek galā. Ja tiks, - labi, ja ne, - neko darīt. Bet, ja tu mēģināsi par Annu izplatīt nevalodas, tad tā arī zini - es no šejienes izvākšos un pārcelšos uz Pūču Māju. Dzīvošu kaut vai aitu kūtī, tikai ne zem viena jumta ar tādu indes podu kā tu.

Kopš tā laika Mazkalniņu mājās valdīja aukstais karš un dzelkšņaini ledains klusums - viņi bija pārstājuši sarunāties, ēda katrs savā istabā un centās viens otram lieku reizi netrāpīties acīs.

Tas nu reiz ir paraugs, kā jādzīvo ģimenei, ģenerālis arvien biežāk rūgti nodomāja, ilgodamies pēc Pūču Mājas siltā pavarda, Omītes rāmās runas, Mazā Kārļa zobgalībām un Annas Elizabetes dzirkstošā smaida.

Kārlis Bass pateicās liktenim, ka Anna bija piekritusi piedalīties jaundibinātās detektivaģentūras darbā.

Nesēdēs četrās sienās un liks lietā savas dotības.

Līst bīstamās lietās un riskēt ar dzīvību Līzbetei neļaus -par to abi ar Miku bija vienojušies jau sākumā -, taču pieļaut, ka Anna kļūst par profesionālu mājsaimnieci, arī nedrīkstēja.

Ģenerālim pēdējā laikā nopietnas raizes darīja Ģirta Meldera nemanāmās pārvērtības.

Jā, pavasarī Bass, dusmodamies uz krustdēlu Miku Kaķīti par lielāko pieļauto kļūdu mūžā, pret savu gribu bija vēlējis Ģirtam ar Annu izdošanos. Abi izskatījās laimīgi - viens otru atraduši... Bet pēdējā laikā Līzbete tāda kā sanīkusi, un nez kāpēc sāka šķist, ka Ģirts makten ērti iekārtojies - pats tik braukā uz Rīgu filmēties vai ko nu tur, bet Anna Elizabete kā labais gariņš rosās pa māju.

Cik ilgi viņas pietiks? Nē, Līzbete ir jāpieskata...

* * *

- Ģirt, vai atceries, ko es tev teicu pavasari? - baronese Anna Roze tieši un bez aplinkiem pavaicāja, tikko Melderis bija pārkāpis viņas istabas slieksni.

- Jā, - viņam aizlūza balss.

Tātad Anna Elizabete savējiem visu izstāstījusi.

- Tad, lūdzu, paskaidro man, kas starp jums noticis? Līzbete ir tik nomākta un nelaimīga, kādu es viņu nekad vēl neesmu redzējusi.

- Nezinu, vecmāmiņ, - Ģirts riskēja uzrunāt baronesi mīļvārdiņā. Varbūt Anna tomēr neko nav teikusi? - Patiešām nezinu. Domāju, ka viņa priecāsies par jauno filmēšanās piedāvājumu, turklāt... es atļāvos izteikt vēl kādu piedāvājumu...

- Un viņa tevi atraidīja. Zinu. Tāpēc, ka tu pārsteidzies. Bildinājumam šobrīd galīgi nebija īstais laiks - viņi ir iesaistījušies jaunas lietas izmeklēšanā. Turklāt pārāk īss brīdis pagājis kopš pavasara notikumiem. Anna neko nav aizmirsusi.

- Ko - neko? Miku?

- Nē, Teo lietu. Un viņas traģisko bojāeju. Lai gan - varbūt arī Miku.

- Bet mēs taču dzīvojam kopā! Viņa pati man teica... Pati ielaida savā dzīvē!

- Jā, bet... tu taču nevari noliegt, ka tevis šeit gandrīz nav - te filmēšanās, te reklāmu ieskaņošana, te korporatīvie pasākumi...

- Es pelnu naudu. - Ģirts jūtami sapīka.

- Tas ir apsveicami, tā jābūt. Bet - tevis te nav. Te. Nav līdzās brīžos, kad Annai tas visvairāk vajadzīgs. Mēs visi šeit dzīvojam zem viņas spārna. Arī tu. Aprūpēti, apčubināti, siltumā, paēduši. Ko tas maksā? Un kurš viņai palīdz? Ne jau tu...

- Protams, visi citi tie labie, tikai es - sliktais! - Ģirts aizsvilās. - Bet kāpēc neviens nesaprot, ka skatuve - tas ir mans darbs, ekrāns - mans darbs, un to, ko daru es, neviens cits manā vietā izdarīt nespēs?!

-Tu maldies, Ģirt, es saprotu. Es tiešām saprotu. Bet. Anna Elizabete ir mana vienīgā mazmeita, un es neļaušu darīt pāri viņas veselībai vai dvēselei. Skaidrs?

- Skaidrs, - Ģirts, vienkāršās patiesības sakauts, atrūca.

- Lieliski. Tad esam beiguši. Esi nu tik laipns un palīdzi man nokāpt lejā pa kāpnēm, gribu ar jums kopā paēst launagu. - Baronese atturīgi pasmaidīja. - Bet, ja vēlies atgūt Annas Elizabetes labvēlību, tev jābūt atklātam un patiesam.

Pie galda sarunas nevedās. Katrs domāja savu domu. Baronese, silti sasegta ar pūkainu pledu, sēdēja pie kamīna un raudzījās liesmās. Ģenerālis Bass cīnījās ar vēlmi aizkūpināt pīpīti, taču Annas Rozes dēļ to nedarīja. Kārlis kustināja žokļus, kā apnicīgu pienākumu veikdams, un neizlaida no rokām planšetdatoru. Ģirts, nedabīgi kluss un zaudējis pierasto, draiski zēnisko jautrību, drūmā ģīmī ar kādu nikni sarakstījās telefonā feisbuka mesendžeri. Miku viņš centās neievērot.

- Līzbet, jāskrien, - divos kumosos norijis karstmaizīti un vienā elpā izdzēris puslitra krūzi ar kafiju, Miks Kaķītis strauji piecēlās no galda. - Egons gaida...

- Tātad - tomēr viņa? - Anna saskatījās ar ģenerāli Basu. Viņš sadrūmis nemanāmi pamāja. - Krusttēv, tu arī brauksi?

- Nē. Bet, ja drīkst, es gribētu okupēt bibliotēkas istabu.

- Protams. Ko es... kā es varu palīdzēt? - viņa pavaicāja Mikam, nelikdamās manām Ģirta sadrūmušo, neko nesaprotošo, jautājošo skatienu.

- Būtu labi, ja jūs abi ar Kārli varētu izsijāt tos socportālu profilus, jūs noteikti saprotat vairāk nekā mēs, pārējie. Pamēģiniet atrast visu, kas tiem kopīgs. Vai arī, tieši pretēji, - kaut kas tik īpašs, kas uzreiz duras acīs. Es vēlāk piezvanīšu...

Un prom viņš bija.

Aiz loga ierēcās motors, un sudrabainais auto izgaisa.

* * *

- Līzbet, man ar tevi jārunā! - tikko aiz Mika bija aizvērušās durvis, istabas klusumā izskanēja divi vienādi teikumi. Ģenerāļa Basa balsī skanēja nogurums un skumja rezignācija, bet Ģirta lūgumam cauri spiedās bailes, īgnums un... vēl kaut kas nenosakāms.

- Tā. Kuram no jums deg vairāk? - Anna Elizabete paraudzījās abos vīriešos.

- Lai būtu subordinācijas kārtībā, - Ģirts piekāpās. - Ierindnieks Melderis tikmēr novāks galdu un nomazgās traukus.

- Paldies, Ģirt! - Anna atsmaidīja. Labi, par vienu darbiņu mazāk... - Iesim uz bibliotēku, krusttēv? Tur gan būs drēgns, vajadzētu iekurt, - viņa ieminējās un jau devās uz durvīm, bet Kārlis, nolicis planšeti, pasteidzās pirmais. - Es iekuršu!

Pārsteigumā iepletusi lielas acis, Anna tik vien spēja kā nomurmināt - hmm.

Pēdējā laikā viņai ar apskaužamu regularitāti bija uzmākusies doma - es vadu pansiju, tikai man par to nemaksā, nepalīdz un mani pat neredz, it kā manis te nemaz nebūtu... Taču varbūt viss nemaz nav tik ļauni? Varbūt pie vainas bija tikai nogurums, neizgulēšanās un... nervi?

Dakteris Konrāds pagājušajā ziemā bija brīdinājis Annu neņemt visu tik ļoti pie sirds un nelaist caur sevi, citādi varot nobrukt veģetatīvā nervu sistēma, bet tobrīd viņai nebija ne laika, ne vaļas ieklausīties labi domātos padomos. Tagad, rudenī, viņa vairākkārt bija pieķērusi sevi izmisīgi tveram pēc elpas. Likās, it kā ļauna roka žmiegtu ciet rīkli, un vienlaikus pārņēma panika un ledainas bailes.

- Līzbet... Tu jau esi visu sapratusi, vai ne? - Smagi atsēdies vecajā baronlaika klubkrēslā, ģenerālis Bass beidzot aizkūpināja savu apgrauzto pīpīti.

- Tā bija viņa - Mārīte? - Anna konstatēja traģisko faktu, taču nekomentēja.

Beidzis čubināties ap bibliotēkas kamīnu, kurā nu liesmas lāktīja garām, spožām mēlēm, Kārlis pavērās abos runātājos. Viņš ari gribēja piedalīties sarunā.

- Kārlēn, ja nav kas svarīgāks darāms, varbūt vari uzkavēties? - kā nojauzdams, kā nolasīdams viņa domas, ierunājās ģenerālis. - Tavs padoms lieti noderētu, es no tām jaunmodīgajām datortehnoloģijām neko nesaprotu.

Jaunākais vārdabrālis rāmi apsēdās uz kamina raupjās akmens apmales.

- Nu tad tā, mīļie... - Bass dziļi ievilka elpu. - Jāteic, ka tik nepatīkamas lietas, kādas pēdējās nedēļas laikā uzņēmusies mūsu detektīvaģentūra, manā policista praksē vēl nav bijušas. Tas viss atgādina murgainu šausmeni - ar tādām tagad pilni visi TV kanāli -, kur šķietami nesaistīti notikumi izrādās ne tikai cieši savīti, bet pat viena slima prāta izloloti un īstenoti. Padomājiet paši, kā sasiet kopā apšaubāmu ielaušanos slavenā zīmola MM īpašnieces Montas Merkmanes mājā un darbnīcā, ģenerāļa Bramaņa pēkšņo nāvi, modeles Janas it kā nolaupīšanu un nu - arī ne pārāk sekmīgas, taču acīmredzami piedzīvojumu kāras vidusskolnieces nāvi? Iespējams, tie ir pilnīgi nesaistīti atgadījumi, viss var būt. Taču tad tā būtu pārāk liela nejaušība un sakritība. Viena norāde - jā, divas - varbūt, trīs - gadās, bet četras... nu, es teiktu, tā jau ir likumsakarība!

- Pilnīgi piekrītu, krusttēv. - Anna domīgi palocīja galvu. - Te vairs nav runa par nejaušām norādēm, bet par rūpīgi izvietotām ceļazīmēm, kuras visas rāda vienā virzienā - uz mūsu dārgās MM māju. Monta Merkmane tā vai citādi ir vai ir bijusi saistīta ar ikvienu mūsu upuri. Starp citu, vai Mārtiņš aiznesa Rozgalvai, nu, tai Bramaņa ekonomei Rozītei, Merkmanes fotogrāfiju?

- Jā, - ģenerālis apstiprināja. - Tev bija taisnība. Violeta Rozīte viņu uzreiz atpazina: tā ir tā sarkanmatainā ragana!

- Nu, lūk, tas nozimē, ka starp visām četrām, nē, piecām lietām, patiešām vijas mazi, smalki diedziņi... Tāds kā zirnekļa tīkls. Atliek vien atrast pašu meistaru.

Annai Elizabetei nepatika zirnekļi. Ļoti nepatika. Ikreiz, ieraugot kādu no šiem astoņkāju neradijumiem, viņa iekšēji sastinga, pārakmeņojās un palika nekustīgi, teju bez elpas stāvam, līdz šausmeklis bija prom. Mājinieki to zināja un centās uzmanīt, lai izmanīgo audēju un mājas saimnieces ceļi nekrustotos, un tas tik lielā namā nebija viegli. Reiz viens daiļ-darbnieks no griestiem bija nolaidies Annai tieši pie deguna brīdī, kad viņa sēdēja pie auto stūres. Labi, ka ceļš bija tukšs...

- Annīt, meit, bet kāpēc tu nupat teici - piecas lietas? -Bass pēkšņi pavaicāja.

- Salvis Alens. Toms Alens. Nedomāju, ka tie ir tikai līdzīgi uzvārdi, visticamāk - tēvs vai vecākais brālis. To viegli pārbaudīt. Toms Alens taču bija Montas Merkmanes kompānijas MM dizainers, vai ne? Tur tā saitīte ari stiepjas...

Ģenerālis Kārlis Bass nokremšļojās: - Tu gribi teikt...?

- Es pieļauju varbūtību, ka arī Salvja Alena pašnāvībā, kas pārkvalificēta par slepkavību, varētu būt vainojams kāds vai kādi, kam ir tieša vai netieša saikne ar Montu Merkmani, viņas firmu MM vai tās atvasinājumu MMX...

- Labi, Līzbet, ja reiz tu pati esi tik tālu aizdomājusies, iedošu tev šo te, - ģenerālis pastiepa savu vecmodīgo mobilo telefonu. - Es tur ierakstīju mūsu pēdējo sarunu ar Juri Bra-mani. Tā man šausmīgi nospiež dvēseli. Kārli, vai to var izdabūt laukā?

Anna un Kārlis tramīgi saskatījās: - Krusttēv, vai tu gribi teikt, ka šis fails visu laiku atradies tavā telefonā, vienā eksemplārā, bez bekapa7

- Kas tas par zvēru? - Bass neapmierināti uzrauca ķeramo uzaci. Viņš nebija nekāds tehnikas ģēnijs, un pats to zināja.

- Nekas sevišķs - kopija. Rezerves kopija, - Kārlis ar smaidu paskaidroja. Viņš negribēja izrādīt savas bažas: cik tur vajadzēja, lai tādsfailiņš pazustu kā nebijis?

- A, tur viss stāv, kā ierakstīts. Es to verķi maz lietoju. -Bass atmeta ar roku.

- Krusttēv, kas tajā ierakstā tik īpašs? - Anna Elizabete iejaucās sarunā. Viņai nepatika, ka ģenerālim jājūtas neērti tehnoloģiju nepārzināšanas dēļ.

- Noklausieties paši. Tikai - jūs abi. Pēc tam pārrunāsim.

- Labi. Tūlīt pārkopēšu, - Kārlis pielēca kājās un iesteidzās blakusistabā, kur agrākajā Annas darba kabinetā bija ierīkojis savu datorvalstibu ar guļamstūriti.

- Lizbet, viņam taču var uzticēties, vai ne? - Ģenerālis Bass raizīgi pārjautāja.

- Protams, krusttēv! Kā sev pašam. - Anna centās pasmaidīt. Viņai jau kuro dienu darīja raizes vecā vira satumsušais skatiens un sagumusī mugura - it kā viņš nestu uz saviem pleciem visu pasaules smagumu. - Bet tu kaut ko noklusē...

- Tev taisnība, meit. Taču ļauj man par to vēl padomāt. Uzdevu Mikam veikt vienu pārbaudi. Ja tas, par ko uztraucos, apstiprināsies, ja tā izrādīsies īstenība, nevis manas novecojošā prāta slimīgās iedomas, tad...

Viņš nepaguva pateikt, kas būs tad, jo atgriezās Kārlis, nesdams Basa telefonu un divas zibatmiņas: - Te būs. Viena kopija tev, Kārļonkul, otra Annai.

- Un tev? - Bass grozīja raupjajos pirkstos mazo knibuliti.

- Saglabāju datorā, kodētā failā, - Kārlis atteica.

- Un Mikam? - Anna savējo ieslidināja džinsu kabatā. Klausīsies vēlāk, istabā.

- Miks jau to ir dzirdējis. Manā telefonā. Ieteica droši noglabāt. Paldies.

- Krusttēv, ko tālāk? - Anna ievaicājās, tad aprāvās. Rīt darba diena, Mežāju Radošajā centrā - ierastās nodarbības, šķiet, viņai pat bija ieplānota drāmas studija, bet Kārlim -jauno datortārpiņu apmācības. Atcelt?

- Neraizējies tik dikti, dari, kas pašai darāms, mēs ar puišiem pieveiksim to, kas atkarīgs no mums. Pēcpusdienā visi pie tevis satiksimies uz tēju, tad redzēsim, ko tālāk iesākt. Manā skatījumā - steidzami jāizrunājas ar abu pazudušo meiteņu vecākiem. Jā, ar Mārītes ģimeni būs traki... - Bass smagi nopūtās. - Vajadzētu satikties arī ar Tomu Alenu un viņa sievu, protams, ja tāda dabā eksistē.

- Manuprāt, noteikti vēlreiz jāparunā ar Nauri Leiko, -Anna klusi ieminējās. - Viņš toreiz kaut ko nepateica līdz galam. Vislabāk būtu - pie viņa mājās, pie viena varētu uzdot divus jautājumus arī dārgajai dzīvesbiedrei, kura modeles Janas pazušanas rītā esot sagaidījusi viņu Rīgas lidostā atlidojam no Ķīnas. Un vēl...

- N-nu?

- Kādam vajadzētu apciemot Merkmanes jaunās filiāles ММХ īpašniekus. Kādam, kurš būtu vizuāli piemērots un raksturā riebīgi piekasīgs, apveltīts ar labām novērošanas spējām. Un lai viņā nevarētu sazīmēt saistību ar policiju...

Ģenerālis pasmīnēja kuplajās ūsās. Tas nu reiz bija īsts smalkjūtības paraugs!

- Tad jau atliek tikai Kārlis un tu pati, Līzbet. Mūs ar Miku pēc deguniem uzreiz atpazīs, Ģirtu zina katrs mājas runcis, bet Zani... nūja, mūsu mīļo Zanīti diemžēl tādā misijā sūtīt nevar - izgāzīs pirmajās piecās minūtēs. Turklāt, cik saprotu, viņa joprojām nav atradusies?

- Nē. Mūsu dārgā papīrbende un kiberspeisa iekarotāja pazudusi bez vēsts. Ļoti ceru, ka viņa šobrīd mitinās pie Arvja. Bet, ja godīgi, nebija laika pārbaudīt

Un arī vēlēšanās ne. Taču to Anna Elizabete noklusēja. Galu galā Zane ir liels, pieaudzis cilvēks, ja ko sastrādājusi, lai pati tiek galā vai arī lai saņem drosmi un nāk pēc palīdzības. Viņas vietā neviens neko nedarīs.

- Labi, meit, izrunāsim to ar Miku. Ja viņš atbalstīs, sapu-cēsim jūs pa smuko un izmēģināsim ar’. Kas zina, varbūt kaut kas atrodas...

- Kla-a-au, nupat kaut ko atcerējos! - Anna satrūkās. - Mēs taču apsolījām parīt skolā novadīt lekciju par modeļu biznesa aizkulisēm, tīņu un jauniešu pāragrām seksuālajām attiecībām un tamlīdzīgi. To vajadzēja darīt Zanei un Kārlim un jums ar Miku kā likuma pārstāvjiem. Ko nu darīsim? Šajos apstākļos, kad Mārīte... Mēs nevaram to atklāt, nevaram saistīt viņas nāvi ar jauno modeļu vervētājiem, mums nav nekādu pierādījumu, un varbūt tas tā nemaz nav... Bet nebrīdināt arī nedrīkst. Varbūt pārcelt lekciju uz citu dienu?

- Zini, Annīt, tā būtu pareizāk. Šobrīd vēl ne, bet vispār ar jauniešiem būs jārunā. Bet nu gan - ej, tevi taču gaida Ģirts. Būs paspējis visu virtuvi izberzt.

- Lai tik berž, man mazāk paliks, - Anna atsmaidīja. Viņa labprāt paliktu tepat.

- Ej, ej! Bet mēs ar Mazo Kārli parunāsim par datoriem un tiem tur... bekapiem, - ģenerālis nosmīnēja. - Man viņam ir kāds delikāts uzdevums.

Skaidrs. Tas bija konkrēts izraidījums no pašas bibliotēkas.

Ģirts patiešām bija sakopis virtuvi un viesistabu, palīdzējis vecajai baronesei uzkāpt augšā uz viņas istabu, uznesis piparmētru tēju un pat ar Grāfu izskrējis vakara apli.

Anna Elizabete viņu atrada tupam pie lielā viesistabas kamīna un ar metālkalumiem rotāto kruķi rušinām ogles zem biezām bērza malkas šķilām. Tātad saruna būs gara.

- Līzbet... - galvu nepagriezis, Ģirts ierunājās. Balss skanēja nedabīgi klusi.

Kas tad nu noticis? Kāds saslimis? Vai, die’s sargi, miris?

- Līzbet, man ir baigās problēmas. - Ģirts beidzot izspieda pirmo teikumu. - Zinu, ka pēdējās nedēļas laikā esmu uzvedies kā prātā jucis mērkaķis, taču gribu, lai tu tici - manas jūtas pret tevi nav mainījušās. Es ļoti gribētu, lai mēs atgrieztos tur, kur bijām pagājušonedēļ, kad vēl nebija sākusies filmēšana... Bija taču labi, vai ne?

Jā, jo tu nebiji pliks ielēcis vannā pie savas zobainās producentes. Un arī Miks vēl nebija neko pateicis...

- Tāpēc, Līzbet, es ļoti, ļoti gribu, lai mēs paliktu kopā. Ko tu par to saki?

Neko. Man nav, ko teikt, jo tas, ko es varu pateikt, tev nepatiks.

Anna Elizabete klusēja.

- Un vēl es gribu, lai mēs izveidotu ģimeni. Lielu, kuplu ģimeni! - Meldera labi nostādītā, zemā balss aizkustinājumā vibrēja. - Mammas, tēti, brāļi un māsas, lai ari pieņemti, mums jau ir, atliek vien parūpēties par bērniem...

- Kādiem bērniem, Melderi? - Anna iepleta acis. - Cik zinu, ne tev, ne man nekādu bērnu nav. Vismaz pagaidām.

- N-nu... Hm-m... - Ģirts saminstinājās. - Tā gluži nav. E-e-es pavisam nejauši šodien uzzināju, ka esmu tēvs... -Uzzināju telefončatā. To viņš noklusēja.

- Ko-o-o? - Ja līdzās būtu sprāgusi atombumba, efekts nebūtu graujošāks.

- K-hm... Šodien saņēmu ziņu no Ineses, varbūt atceries, divtūkstošo sākumā bija tāda modelīte, aktrisite, nofilmējās pāris klipos, vienā īsfilmā un pat piedalījās dažās teātra izrādēs - trešajā plānā. Bet smuka. Nūjā, un man ar viņu...

-... bija romāns? - Anna Elizabete pasmīnēja. 0, un romances sekas - pūrā?!

- Tas ir pārāk lepni teikts, - Ģirts metās skaidrot situāciju. Viņu pārsteidza Annas miers. Varbūt viss vēl būs labi. - Tu tolaik tikko biji no manis aizbēgusi, jutos viens un pamests, bet Inesīte... Inese... viņa kaut kā prata mierināt.

- Man prieks, ka viņa to prata, - Anna paironizēja. Melderis pilnīgi jucis vai kaut ko salietojies tā, ka zaudējis saikni ar realitāti? Tas izskaidrotu... - Bet kāds man ar to visu sakars? Kāpēc tu man to tagad stāsti?

- Tāpēc, ka rit ieradīsies bērni! - Melderis izšāva un domās pārmeta krustu.

- Šurp? Tavi bērni? Daudzskaitlī? - Annai izlauzās trīs aprauti jautājumi.

-Jā! Jā. Divi. Pāris. Dvīņi. - Ģirts pirmoreiz riskēja paraudzīties viņai acis. - Redzi, toreiz es nesapratu, kur viņa tik pēkšņi pazuda, zinātāji teica, ka aizbraukusi no Latvijas un dzīvojot Itālijā. Nu aizbrauca - aizbrauca, iedzēru uz viņas veselību un aizmirsu. Bet vakar saņēmu ziņu feisbukā -steidzami vajagot parunāties. Šodien sazvanoties uzzināju, ka viņai ir divi bērni, dvīņi, puika un meitene. Mani. Un ka viņa tos sūta šurp, uz Latviju, jo pati grasās precēties, bet topošajam vīram pret tik lieliem bērniem - trīspadsmit gādniekiem - esot iebildumi. Turklāt viņa ir stāvokli. Pēdējos mēnešos. Sarunājām, lai viņi padzīvo pie manis... pie mums... kamēr viss nokārtojas.

Pie mums? Vai tad vēl ir "mēs"? Un kas var nokārtoties?

- Ģirt, piedod, bet jautāšu vēlreiz - kāds man ar to visu sakars? - Anna Elizabete vēlreiz uzdeva to pašu jautājumu, ko pirms brīža. - Kas es tev esmu?

- Kā - kas? - Ģirta izbrīns likās neviltots. - Mana sieviete. Mana draudzene. Es gribētu teikt - sieva, taču tu mani atraidīji. Jebkurā gadījumā - mēs esam kopā.

- Tiešām? - Tik klaji realitāti ignorējošs apgalvojums jau robežojās ar nekaunību.

- Tiešām. - Melderis noteica savā dziļajā skatuves balsi. - Līzbet... Palīdzēsi?

- Ko tu vēlies? - Annai Elizabetei no negaidītajiem jaunumiem galva gāja riņķī.

- Drīkst, es viņus atvedīšu šurp, lai padzīvo, kamēr viss nokārtojas? Tu taču zini - manā Rīgas dzīvoklī tikai viena istaba, tur nevar, nav vietas, bet te ir lauki, plašumi, zaļumi, svaigs gaiss, skola līdzās. Lai mācās tepat! Te viss vienkāršāk. Un muižā visādi pulciņi. Varēsi pieskatīt un izkontrolēt, tev taču ir pieredze!

Anna bija šokā. Re, kā - viņš par visu padomājisl

Liela māja - pluss. Skola netālu - pluss. Jauniešu aktivitātes muižā - pluss. Viņa par vagaru - mīnuss.

Tātad Ģirts vienpersoniski, neapspriežot un nepavaicājot, paredzējis Annai mājāža lomu. Pats braukās uz Rīgu... filmēties, sabiedriskoties un vannoties, bet viņai tiks tas apšaubāmais prieks socializēt divus pilnīgi citā vidē augušus trīspadsmitgadī-gus tīņus, izrautus no ģimenes, atrautus no mātes un iemestus nepazīstamos apstākļos, svešā vidē un pie svešiem cilvēkiem.

Nē, paldies, šai lomai Anna Elizabete galīgi nederēja un pat nevēlējās mēģināt. Viņa niknojās, iekšēji trakoja un ārdījās, taču ārēji centās saglabāt mieru. Labi, pieņemsim, ka Ģirts stāsta patiesību. Ja viņš šo faktu patiešām uzzinājis tikai vakar vai šodien, atlika vien izteikt līdzjūtību - brīdī, kad jaunā teātra un TV sezona pilnā sparā sākusies, kļūt par tēvu diviem pusaudžiem - tas varēja uzdzīt drebuļus. Turklāt bērni jau nebija vainīgi, ka māte, precīzāk, mātes vārda nēsātāja, pret viņiem izturējusies bezatbildīgi un faktiski izmetusi uz ielas.

Viennozīmīgi - Ģirta sapnim par lielu, laimīgu ģimeni nav lemts piepildīties, bet pagaidu mājokli, teiksim, Zanes istabu, sīčiem varētu piedāvāt. Tā atrodas līdzās Ģirta istabai, un, atrazdamies uz vietas, tētiņš varēs būt līdzās savām atvasēm.

- Labi, Melderi. Bet - tikai uz laiku. Ceru, tu saproti, ka tas nevarēs turpināties mūžīgi un kādā brīdī tev būs jāmeklē lielāks miteklis sev un bērniem?

- Anniņ, mīļā, bet kāpēc? Es domāju, ka... tu... ka es... ka mēs... - Viņš minstinājās.

- Ģirt, te nav skatuve, beidz spēlēt! Nav nekādu mēs. Es jau tev vakar pateicu nē, neliec man to vēlreiz atkārtot un izskaidrot sīkāk.

- LIzbetiņ, es nesaprotu...

- Ko tieši? Savas nedēļas nogales izklaides? Cik tādu vēl ir bijis pirms tam? Vasara beigusies, nu beidzot sākas īstā dzīve? - viņa paironizēja.

- Tu esi nežēlīga...

- Nebūt ne. Tikai aizvainota. Redzi, arī es pagājušonedēļ domāju, ka mēs varam būt kopā un varbūt pat izveidot ģimeni. Taču ne. Tāpēc paliksim labi draugi kā agrāk. Varam strādāt kopā, tu vari te saglabāt savu istabu. Prom nedzenu.

- Bet bērni?

Paliksim labi draugi? Kas licis Līzbetei tā mainīties? Tiešām tikai tā vakara dēļ? Bet tas taču bija tikai pliks sekss, kas neko nenozīmē. Vīriešiem tādas aizraušanās nāk un iet! Vīrieši ir poli-gārni. Vīrieši ir mednieki! Par to taču visi sieviešu žurnāli raksta!

- N-nu... Ved viņus šurp. Pagaidām. Bet, zini, es piekrītu tikai tāpēc, ka saprotu - dienas laikā tu lielāku dzīvokli nedabūsi, tam vajadzīgs laiks. Bērni šeit kādu laiku var palikt, pieļauju, ka izdosies viņus iekārtot Mežāju skolā, lai gan... cita skola, iespējams, šobrīd būtu labāka. Viņiem, svešumā uzaugušiem, visticamāk, būs nopietnas problēmas ar valodu, bet Mežāju skolā reti kurš skolotājs spēj angliski piecus vārdus norunāt saistītā tekstā, par saziņu itāliski vari nesapņot.

- Nekas. Inese teica, ka bērni labi runā latviski.

Jā, bet tu nezini, kas tajā skolā šobrīd notiek. Un varbūt labāk būs, ja nezināsi, kamēr mēs tiksim galā. To viņa paturēja pie sevis. Lai gan - varbūt nevajadzēja.

Ā! Anna Elizabete pēkšņi teju palēcās, atcerējusies, ko piemirsusi pateikt ģenerālim Basam un Mikam - ar steigu vajadzēja apciemot veco skolas sargu Krūmiņonkuli - Valdi Krūmiņu, ģenerāļa Kārļa Basa un Zaķīšu Jura bērnības draugu. To pašu, kurš it kā esot aizgājis pensijā, jo pašā mācību gada sākumā sailgojies pēc atpūtas.

Viņam noteikti varētu būt kas interesants, ko pastāstīt...

Vērodams emociju maiņu Annas sejā, Ģirts ievilka elpu, lai kaut ko teiktu, taču aprāvās. Bija panākts vairāk, nekā cerēts. Līzbete bija piekritusi - ar to pietika.

Ja sīkajiem būs jumts virs galvas, gan ar laiku sakārtosies arī pārējās lietas, un kādā jaukā dienā viss atkal būs kā senāk. Viņš panāks, lai tā būtu!

Jaunās - tēva - lomas spārnots, Melderis vienā acumirklī bija izdevīgi aizmirsis gan savu smējīgo vannas draiskuli, gan strauji tuvojošos pirmizrādi.

Viņam neienāca prātā, ka šis Annas Elizabetes lēmums -piekrišana paņemt pie sevis viņa nekad neredzētos un nesatiktos bērnus - izrādīsies vislielākā kļūda, par ko būs dārgi jo dārgi jāmaksā. Viņiem visiem.

13. nodaļa. Nolieguma nolieguma likums

- Tu tiešām piekriti?!

Vēlu otrdienas vakarā, kad māja jau bija pieklususi un visi posās pie miera, Anna Elizabete bija uzkāpusi pie vecās baroneses Annas Rozes parunāties un izstāstīt jaunumus, bet sastapusies ar negaidītu pretestību. Tas viņu pamatīgi izsita no sliedēm. Citkārt tik laipnā un ieturētā vecmāmiņa ne tikai bija pret Annas ideju - uz laiku dot pajumti abām Ģirta atvasēm, bet kategoriski uzstāja, lai viņa tūliņ pat paziņo Mederim, ka pārsteidzīgi izspiestais solījums nav izpildāms.

- Tev jau tagad problēmu vairāk nekā saprašanas, un mēs vismaz esam pieauguši cilvēki, ar kuriem kaut ko var sarunāt. Bet tie būs bērni, ne tavi bērni, sveši bērni, kuri nav pietiekami nozīmīgi viņu pašu vecākiem, jo tiek nobāzti tālāk no acīm, taču tu grasies tēlot Māti Tērēzi un ņemt viņus savā paspārnē. Piemini manus vārdus - sanāks vēl kā Bidstrupa karikatūrā, kur saimniece no oliņas izaudzēja vispirms mīļu cālīti, beigās - milzīgu plēsējputnu, kas saplosīja viņu pašu...

- Tu gan proti iedvesmot un nomierināt, vecmāmiņ, -Anna nomurmināja. - Es pati šaubos, tāpēc jau nācu pie tevis pēc atbalsta. Ko man tagad darīt? Ģirtam šobrīd ļoti nervozs periods - katru dienu filmēšana jaunajam seriālam, vakaros - mēģinājumi teātrī, drīz būs pirmizrāde. Viņš tāpat no pārguruma kopā neturas. (Velns lai parauj, kāpēc es viņu aizstāvu?!) Turklāt - esmu apsolījusi. Pagaidām...

- Pagaidām?!

- Nu, lai viņi kādas dienas, nedēļu vai divas, paliek šeit, līdz apsilda degunu un tēvs atrod lielāku dzīvokli, kur visi var būt kopā. Varbūt iekārtot viņus Mežāju skolas internātā?

- Un ko darīsi tu? - vecmāmiņa Anna Roze tieši noprasīja.

- Es? Es neko. Palikšu tepat. - Annas atbildē bija iekļauti visi zemteksti.

- Skaidrs. Tātad - mūzas apklusušas, laiks ieročiem? - Vecā baronese pasmīnēja.

- Ko tu ar to gribi teikt? - Anna izlikās nesaprotam.

- Ak, neko, neko. Jūs, jaunie, esat tik... slikti aktieri, ka jums viss cauri spīd.

Anna Elizabete plati pasmaidīja.

Vecmāmiņai joprojām bija asi zobi.

- Bet, Līzbet, mīļo Līzbet, apsoli man vienu, - vecā baronese pēkšņi ierunājās ļoti nopietnā tonī. - Lai kas notiktu ar Ģirtu, viņa bērniem un to māti, nepieļauj, lai tā kļūst par tavu problēmu. Ja jūs grasītos palikt kopā, tas vēl būtu saprotams, bet, cik saprotu, tev tāda nodoma nav, vai ne? Nezinu, ko Ģirts nodarījis, un mūsu šīvakara sarunā viņš to ari neatklāja, bet, zinot tevi, tam jābūt kaut kam patiešām nelāgam. Tu taču esi gatava visu piedot, ticēt un atbalstīt - to visi saka. Tāpēc jau man tik ļoti bail, ka tevi izmanto, izsūc un uztver kā pašu par sevi saprotamu.

Anna Elizabete klusi laida tvaiku.

Tad tā viņi par mani domā? Visi, pat vecmāmiņa.

Līzbete - plāksteris, ātrā palīdzība un glābšanas dienests apvienojumā ar pilna servisa pansiju? Līzbete visu sagādās, izdarīs, nokārtos, sarunās, atvedīs, aizvedīs, apčubinās, pabaros, samīļos un ieaijās? Diez ko viņi visi darītu, ja Anna Elizabete, paķērusi Grāfu un koferīti, pēkšņi iztvaikotu Austrijas virzienā... apciemot vecākus, kuri jau sen aicināja ciemos, noilgojušies redzēt meitu, taču viņa, dienišķo darbu un pēdējo mēnešu laikā, diemžēl viltus romantikas pieturēta, arvien atlika braucienu?

Varbūt šis būtu īstais brīdis?

Taču - nē, vispirms jātiek galā ar modes pasaules karalienes un tās galminieku noziegumiem, kuru lipīgie taustekļi atkal bija atstiepušies līdz Mežājiem. Un vēl - nevar taču uzgrūst mājiniekiem divus tīņus...!

Noliegums (abnegācija) - aizsardzības mehānisms, kas izpaužas kā acīmredzama, nepatīkama fakta noliegums, lai gan pastāv pierādījumi. Subjekts var izmantot vienkāršu noliegumu (noliedz reālo situāciju vai nepatīkamo faktu), minimizāciju (atzīst faktu, bet noliedz tā svarīgumu) vai projekciju (atzīst faktu un tā nopietnību, bet noliedz atbildību un vaino citus).

* * *

Trešdienas rīts, 8. oktobris

Aizvadījusi reti nemierīgu nakti, grozīdamās no viena sāna uz otru, prātodama, kā nu būs, kad mājā dzīvos vēl divi pēc būtības sveši cilvēki, un kā tas ietekmēs viņas un pārējo pūč-mājnieku ikdienu, Anna Elizabete jau sešos bija kājās.

Nebija jēgas valstīties pa gultu kā vecam spilvenam, klausoties Grāfa omulīgajā krākuļošanā, ja pašai miega nevienā acī. Tad labāk izvest vilku pelēci agrākā pastaigā, pagatavot kārtīgas brokastis un pēc tam kopā ar Kārli izplānot dienas darbus.

Ģirts bija teicies celties agri un braukt uz Rīgu sagaidīt avioreisu no Milānas.

Viņi bija sarunājuši, ka uzreiz no lidostas Ģirts bērnus šurp nevedīs, vispirms parādīs tiem Rīgu, savu dzīvokli, aizvedīs uz televīzijas studiju un pēc tam pusdienās - viņiem taču citam citu kaut nedaudz jāiepazīst. Bet Anna Elizabete tikmēr dabūs rokā Zani un palūgs atbrīvot istabu - ja kāzas ar lāga dakteri Arvi Konrādu tomēr notiks, Zane tikpat labi var pārvākties pie topošā vīra jau tūlīt.

Citu risinājumu Anna Elizabete neredzēja. Mājas otrajā stāvā bija piecas istabas: vecā baronpāra, tagad viņas guļamistaba, no kuras veda šaura eja uz bēniņu rakstāmistabu; Zilajā viesistabā mājoja vecā baronese Anna Roze; L-veida istabā, kur sākotnēji bija iekārtojies Kārlis, tagad dzīvoja viņa vecāmāte jeb Omīte. Atlika abas šaurās istabas - bijušās baronlaiku bērnistabas - ar skatu uz austrumiem. Tajās mitinājās Zane un Ģirts. Telpas nebija pārāk lielas, taču diviem bērniem varētu būt pietiekamas nakšņošanai un dzīvesvietai uz neilgu laiku. Abās istabās identisks spoguļiekārtojums - dīvāngulta, darbagalds, grāmatplaukti, drēbju skapis un izvelkamais krēsls. Vai nu abi bērni dzīvos vienā istabā, vai arī Ģirtam nāksies ziedot savējo un pārvākties uz bibliotēku (ak nē, tur mājo ģenerālis Bass!) vai viesistabu. Katrā ziņā - viss bija atrisināms.

Mazliet nomierinājusies, Anna pamodināja slinko, astaino gulētāju, un abi klusiņām lavījās lejā. Grāfs rīta skrējiena gaidās satraukumā smilkstēja, un Annai nācās pielikt pie lūpām pirkstu, lai vilks saprastu - trokšņot nedrīkst.

Lejā, hallē, viņus sagaidīja negaidīts pārsteigums - lielās ārdurvis bija pusvirus, lai gan tādā agrumā laukā nevienam nekas nebūtu darāms. Norādījusi Grāfam uz durvīm un nočukstējusi - meklē! -, Anna uz pirkstgaliem tuvojās izejai un jau pastiepa roku, lai labākai redzamībai pavērtu plašāk, kā durvis atvāzās līdz kājai un vestibilā iestreipuļoja Zane, bet aiz viņas - Kārlis, kaut ko pasitis padusē.

Grāfs, dobji ierūcies, apostīja Zani no galvas līdz kājām un skaļi nošķaudījās.

Nu arī Anna Elizabete sajuta no ienācējiem vēdījam spēcīgu tabakas aromātu un kaut ko saldenu.

Vai tiešām Zālīte būtu sapīpējusies zālīti? Bet - kad un kur?

- Kas tās par rīta aktivitātēm? - Viņas balss izskanēja skarbāk nekā parasts rīta sveiciens. Draudzene uz mirkli atjēdzās un pavērās Annā gandrīz skaidru skatienu.

- N-nekas... Es tikai... atgriežos mājās, - viņa izstomīja.

- No kurienes? - Anna vēsi painteresējās. - Atkal sastrīdējies ar Arvi?

- N-nē. Es... nebiju pie viņa... Es... Līzbet, neprasi neko... -Zane sāka žagoties un zvāroties uz priekšu un atpakaļ.

- Viņai šobrīd vairāk par visu vajag izgulēties, - Kārlis stingri noteica. - Un daudz ūdens ar citronu. Nopratināt varēsi vēlāk, labi, Līzbet? Uzvedīšu augšā...

Anna Elizabete jau vēra muti, lai teiktu, ka Zanes istaba vajadzīga atbrīvota no mantām un iztīrīta, sākot no šodienas pēcpusdienas, taču saprata, ka šobrīd tam nav nekādas jēgas. Tas būtu kā nest ūdeni caurā sietā. Neko darīt, taisām pauzi.

- Labi, noliec viņu gulēt, tikai pagriez uz sāna, lai neaizrijas. Es tevi gaidīšu ārā, pie mājas, mums vajag par šo to parunāties. Ejam, sunīt!

Grāfu divreiz mudināt nevajadzēja - pāri pagalmam aizšāvās pelēka raķete, kas nākamās piecas minūtes kosmiskā ātrumā pazibēja drīz vienā, drīz otrā dārza stūri, ik pa laiciņam uz mirkli piestājot pie saimnieces, it kā lai pārbaudītu, vai viss kārtībā.

Jāzvana Arvim. Steidzami jāzvana Arvim Konrādam!

Pirmkārt, tāpēc, ka viņš kā ārsts zinās ieteikt, ko darīt ar to noreibušo radību.

Otrkārt, tāpēc, ka līgavainis. Lai saņem savu brūti stingrākā tvērienā, nu jau iet pāri visām robežām. Trīs dienas nav bijusi ne mājās, ne pie viņa, bet kaut kur vazājusies apkārt. Pārrodas, smirdēdama kā vārtrūmes princese, un nespēj pat parunāt. Par paskaidrojumiem var aizmirst!

Anna Elizabete bija nikna kā mēnesi neēdusi klaburčūska.

Nudien, it kā viņai trūktu savu problēmu, it kā te būtu labdarības iestāde vai kritušu jaunavu pansija! Pat tur iemītnieki neatļaujas nākt un iet, kad ienāk prātā, un darīt, ko iegribas. Ir noteikumi, priekšraksti, galu galā - vispārpieņemta kārtība!

Noklaudzēja ārdurvis, un asi nočirkstēja grants. Kārlis.

- Tas labi, ka pagaidīji. LIzbet, mums jārunā...

Ak Dievs, kā viņai šī frāze pēdējo dienu laikā pieriebusies! Nekad nekā laba!

- ?

- Zini, kur un kā es viņu atradu?

- Vai man vajadzētu gribēt to zināt? - Anna atbildēja ar pretjautājumu.

-Jā. Lai gan Zane pēdējā laikā uzvedusies kā īsta pakaļa, tomēr viņa ir mūsējā, viena no mums, vai ne?

- Nedomāju vis. Sen vairs tā nav. Zanei rūp tikai Zane, visi pārējie ir tikai tā - viņas ērtībām, labsajūtai, finansiālajam nodrošinājumam un sajūtu asumam.

- Līzbet, tu esi nežēlīga.

- Kārlīt, pēdējās nedēļas laikā es šo teikumu dzirdu jau piekto reizi. Tas mani vairs nepārsteidz. Es gan pati domāju citādi, taču - lai tā būtu. Varat saukt mani, kā vien vēlaties, - par tanti Annu, mājāzi, guvernanti vai pūķi-baisuli, taču, kamēr mēs visi dzīvojam zem viena jumta, vismaz kaut kādi šīs mājas noteikumi un vienošanās jāievēro. Tas būtu tikai godīgi. Tu man nepiekrīti?

Kārlis klusēja.

Ko gan viņam bija teikt, ja pats te mājoja ar putna tiesībām?

- Labi, lai paliek. Stāsti, kas īsti ir ar to trako meitieti! No kurienes jūs abi tādā agrumā? Un kāpēc mājas durvis bija pusvirus, ja jūs paši vēl atradāties ārā?

- No Melnpils. Ar taksi. Es viņu atradu, nu, faktiski -izskaitļoju, vienā puslegālā internēta kafejnīcā - faktiski, dzertuvē, kur pa naktīm atļauts pīpēt ne tikai parastās cigaretes un pīpes, bet ari ko stiprāku. Tur pulcējas datoratkarigie online spēlmaņi - tie, kas spēj visu savu īpašumu pāris stundu laikā pagrūst kārtis vai palaist pa ripu. Datorā, protams.

- Un kas šai tur bija darāms? - Anna izbrīnā iepleta acis.

- Nu, kā - kas? Viņa centās sadabūt naudu, lai izpirktu savas bildes no timekļa šantāžistiem, kuru prasītais cipars dažu dienu laikā pieaudzis trīsreiz.

- Tev neizdevās viņus izsekot? - Anna atcerējās neseno sarunu par Zanes tikla eksperimentiem, kas beidzās ar pilnīgu internēta blokādi viņas datoram.

Acīmredzot tāpēc Zane aizbēgusi - lai neierobežoti varētu sēdēt tīklā, nevienam neatskaitoties. Tātad viņas datoratkarība tiešām bija laidusi dziļas saknes.

- Tikai daļēji. Kaut ko atradu, bet ar to nepietiek, lai tiktu viņiem klāt. Sazvanīju Egonu, palūdzu pa kluso pieslēgties un palīdzēt, bet no viņa pagaidām nav ziņu.

- Egonam šobrīd darba pāri galvai - ielaušanās pie Montas Merkmanes, pulkveža Jura Bramaņa nāve, modeles Janas Vildes nolaupīšana, nu ari Mežāju skolas audzēknes nāve Vecrīgas vārtrūmē. Nebrīnīšos, ja Miks izlems atjaunot ari Salvja Alena lietas izmeklēšanu. Izskatās, ka mums būs reti priecīgs rudens... Tā, ka - nedusmo, Kārlīt, bet tev ar Zanes internēta pirātiem kādu bridi nāksies cīnīties vienam pašam.

- Varbūt pieslēgt Mārtiņu? - Kārlis ierosināja. - Vajadzētu tomēr palīdzēt. Zanei drīzumā kāzas.

- Un tad?

- Nebūs smuki, ja kaut kas tāds noplūdīs medijos... Viņa taču ilgi strādājusi presē, vadošos amatos, gan jau atradīsies arī kāds vārdos aizskartais. Pati zini - tur, ja būs iespēja kādu noknābāt, to izdarīs līdz asakām.

- Par to vajadzēja domāt, pirms ielaisties stulbās afērās, -Anna skarbi atcirta, tad jau mīkstāk piebilda: - Mārtiņu gan nevajag. Vispār nevienu lieko nevajag. Nav zināms, kas ir kas, sevišķi mūsu apkaimes ļaužu vidū. Piesardzība neskādēs.

- Mjā, tādā rakursā nebiju padomājis... Tu domā, šie krāpnieki varētu atrasties kaut kur mūsu tuvumā?

- Mierīgi. Tāpēc drusku nogaidīsim ar grupas paplašināšanu un paraudzīsimies, kas notiks. Bet tikmēr... Klau, Kārli, arī man tev kas jāpastāsta...

Annas Elizabetes rāmi mierīgais stāstījums par Ģirta Meldera bērnu gaidāmo ierašanos šodienas pēcpusdienā iesvēla Kārlī pamatīgu niknumu.

Tad, lūk, kas! Tas sevī iemīlējies pajoliņš iedomājas sevi par tik lielu zvaigzni, ka pārējiem jājūtas laimīgiem jau tāpēc vien, ka viņš tiem uzsmaida vai vēlā vakarā pagodina ar savu klātbūtni.

Kāda jēga no vīrieša, kura visu laiku nav? Atbrauc (ja atbrauci) nedēļas nogalēs, un arī tikai tad, ja nav izrāžu. Noguris, izlādējies, beigts - pirmo dienu vispār nav lietojams, tikai ēd un guļ, nākamajā dienā mazliet pieslēdzas Pūču Mājas sadzīvei, bet - cik daudz izdarīsi vienā dienā, turklāt svētdienā, kad reizēm mēdz ierasties ciemiņi vai pašiem muižas centrā pasākums vadāms?!

Tad gan šamais lielākais darītājs un rīkotājs. Labi padižoties ar citu paveikto! Kārlis īgņojās un errojās.

Vai tiešām Līzbete neredzēja, vai tiešām nesaprata, ka viņas dārgie draugi un mājinieki pēdējā laikā pārvērtās par vampīriem-izsūcējiem, kas bez atļaujas prasīšanas aprij visu - enerģiju, laiku, līdzekļus, platību, sajūtas, uzticību...

Lai kā Anna maskētos par ciniķi un rūcēju, viņas siltā būtība neļāva nevienu atstāt nelaimē, bez pajumtes vai tukšu vēderu. Viens otrs to nekrietni izmantoja.

Kārlis pagājušajā ziemā bija izgājis cauri visai sajūtu gammai - pēc pārcelšanās no Rīgas uz Mežājiem bija tik labi te iejuties, ka sācis uztvert visu kā pašu par sevi saprotamu, bet pēc Omītes ievākšanās Pūču Mājā pat ieņēmis tādu kā saimnieka pozīciju, kas, protams, nevarēja palikt neievērots.

Anna Elizabete ilgi neko neteica - viņa spēja novērtēt visu to labo, ko Kārlis bija paspējis sadarīt. Taču brīdī, kad viņš bija sācis pārāk brīvi izrunāties un jaukties lietās, kas uz viņu neattiecās, sekoja straujš pretsitiens - pēc Omītes kāzām ar Bišu Miķeli Anna bija pieprasījusi, lai Kārlis pārceļas uz Dravām kopā ar vecvecākiem.

Rezultātā Omīte gan pārvācās uz Dravām, taču istabu Pūču Mājā saglabāja.

Turpretī Kārlis neparko nebija pierunājams no šejienes izvākties. Riskēdams krist galīgā nežēlastībā, viņš bija kategoriski paziņojis: man pārāk rūp, kas notiek ar māju un tevi, lai atstātu bez pieskatīšanas, jo šeit vajadzīga pastāvīga vīrieša klātbūtne, bet neviens no tiem abiem skraidītājiem to nespēj nodrošināt.

Tā bija balta patiesība. Ne Mikam, ne Ģirtam, strādājot nenormētas slodzes darbos, nebija tik daudz laika, lai spētu parūpēties par māju, saimniecības ēkām, parku, zālienu, div-kājaiņiem un četrkājaiņiem.

Kārlim turpretī bija. Apsaimniekodams Mežāju pašvaldības datortīklu un mājaslapu, kā arī sniegdams internēta drošības pakalpojumus, viņš vienlīdz sekmīgi varēja strādāt gan birojā, kas atradās Mežmuižā, tieši līdzās Annas Radošajam centram, gan mājā. Tādā ziņā Kārlis bija labi iekārtojies.

Tad nu viņš ari centās atdarīt ar labu - Pūču Mājā vairs nebija neviena čikstoša pakāpiena, ļodzīga kāpņu balsta vai pilošas caurules, malka sagādāta, sakrauta, iekuri sadarināti un skaisti izkārtoti lūku grozā, zāle nopļauta, lapas nogrābtas un kustoņi pabaroti. Kārlis ņēmās no sirds. Nē, viņš nemedīja ne Bergu īpašumu, ne Annas roku - vairākkārt bija pārliecinājies, ka viņa klusie, romantiskie mājieni netiek uztverti, tāpēc samierinājās ar labākā drauga un uzticības personas statusu. Un nolēma nepieļaut, lai kāds uzsēstos Līzbetei kaklā.

- Ko tu domā darīt ar Zani? - pēc ilgas klusēšanas viņš ierunājās, kad abi meta jau trešo loku ap lielo puķudobi mājas priekšā. Grāfs priecīgi ļepatoja gar upi.

-Ja godīgi - nezinu. Lai pagaidām guļ. Vajadzētu aizskriet līdz Mežmuižai, šodien taču nāk gan koristi, gan rokdarbnieki, gan tavi jaunie datoristi. Paēdīsim brokastis un brauksim, ja? Gribu ieiet pie daktera Konrāda un izrunāties par Zani -manuprāt, viņai vajadzīga nepārtraukta uzraudzība. Dakterim dzīvoklis turpat līdzās pieņemšanas kabinetam, varēs viņu pieskatīt. Teikšu - lai brauc šurp un savāc savu princesi, galu galā es neesmu nolīgta par žēlsirdīgo māsu pieaugušai sievietei. Ja cilvēkam ir medicīniskas problēmas, viņam pašam tas jāapzinās, jāiet pie ārsta un kaut kas jādara veselības labā, nevis jāgaida, lai visa pasaule pielāgojas.

- Tā gan, - Kārlis norūca. Līzbetei bija simtprocentīga taisnība, taču dzirdēt tik vēsi noraidošu, pat atsvešinātu atbildi no viņas mutes - tas bija kas jauns. Parasti viņa par savējiem cīnījās līdz pēdējam, nešķirojot, kurš ko teicis vai darījis.

Tātad Zanes pēdējā laika izdarības Annas pacietībai pielikušas treknu punktu. Viņu varēja saprast - patinot filmiņu atpakaļ, atmiņā nāca vienas vienīgas nejēdzības, kas reizēm jau robežojās ar klaju stulbumu, apdraudot pārējo iesaistīto drošību, veselību un reizēm pat dzīvību.

Zanes godkāre un pārspīlētās profesionālās ambīcijas pagājušā gada Jāņu naktī bija iedzinušas viņu Artūra Bam-bāna un Arņa Akmeņa nagos, bet tieksme pēc asām izjūtām šopavasar pamudinājusi ielaisties flirtā ar Kaiju viesnicas treneri, par spīti tobrīd jau esošajām attiecībām ar Mežāju dakteri Arvi Konrādu (par laimi, viņš to nezināja un, cerams, arī neuzzinās).

Bet pāri visam - Zanei nekad nekas nebija labi: darba devēji - muļķi vai krāpnieki, līdzcilvēki - skauģi un ļaunvēļi. Tikai viņa pati - balta un pūkaina.

Kārļa klusās pārdomas iztraucēja negantas suņa rejas, kas skanēja aiz mājas. Grāfs uz kādu ne pa jokam niknojās - tas bija skaidri sajūtams.

- Vilks tā rej tikai tos, kas viņam ļoti nepatīk, - Anna Elizabete satraucās un aizsteidzās ap stūri. Lai gan Grāfs bija rāms un mierīgs suns un līdz šim savus zobus nevienos mīkstumos nebija ielaidis, vienmēr varēja pienākt pirmā reize.

Mājas otrā pusē, muguru cieši piespiedusi pie galvenās ieejas kolonnas un no bailēm kļuvusi bāli zaļa, stāvēja Undīne Breča. Viņai pretī, sastindzis kā pelēks piemineklis, nekustīgi sēdēja Grāfs. Pamanījusi nākam Annu un Kārli, Undīne strauji sakustējās, taču dobjš pelēča rūciens lika viņai palikt vietā.

- Labs suns! - pienākusi līdzās, Anna noglāstīja vilka lielo galvu un nočukstēja: - Brīvs.

Grāfs, klusi ierūcies, atkāpās tālāk un apgūlās.

Sunim šī dāmīte patiešām nepatīk, Kārlis nodomāja.

- Kas jums šeit tādā agrumā darāms, Undīne? - Anna Elizabete tieši pajautāja.

- Es... gribēju atvainoties par savu vakardienas netaktisko uzvedību, - Breča tikko dzirdami izmocīja. - Biju pārāk satraukusies un laikam sarunāju daudz lieka.

- Un? - Annai prātā nenāca padarīt viņai šo bridi vieglāku.

- Man bija nepatīkama saruna ar jauno skolas direktori, un viņa ieteica jums visu izstāstīt, ja nevēlos vēl lielākas nepatikšanas, nekā jau radušās.

- Tā-ā? Un kas būtu tas viss? - Vajadzētu piezvanīt ģenerālim, lai iznāk laukā. Iekšā aicināt šo glumo radību Anna Elizabete negrasījās.

- Varbūt... mēs varētu nerunāt te, laukā? Es negribētu, lai mani kāds redz.

- Atvainojiet, Undīne, šī nav viesnīca, bet mūsu ģimenes māja. Ja vēlaties runāties četrās sienās, lūdzu, pēc stundas varam satikties Mežmuižā, manā birojā. Vai varbūt Krimināl-pārvaldē pie pulkvežleitnanta Mika Kaķīša?

- Nē, nē, es atvainojos par netaktiskumu... Lai būtu tepat, tikai varbūt vismaz paiesim aiz stūra? - Citkārt bravūrīgā un nekaunīgā Breča nezin kāpēc dīdījās un knosījās, nervozi lūkodamās uz visām pusēm, it kā no kāda baidītos.

Bet varbūt tiešām baidījās? Nez kam gan viņa vajadzīga?

- Labi, iesim uz mājas dienvidu terasi - tā ir daļēji slēgta un tur var apsēsties, - pret savu gribu Annai Elizabetei nācās izrādīt neaicinātajai viešņai laipnību.

Brečas stāstījums to pilnībā atsvēra. Pat ar uzviju.

Ar acs kaktiņu pamanījusi Kārli ieslēdzam telefona aparātā diktofona ierakstu, Anna ļāva Undīnei Brečai brīvi norunāt visu, kas sakrājies uz sirds, un tikai pašās beigās uzdeva dažus precizējošus jautājumus.

Tā un tā, Mežāju skolā viņa strādājot jau vienpadsmito gadu - atnākusi tūlīt pēc universitātes kā jauna un naiva skuķīte un uzreiz iekritusi toreizējās direktores Dzintras Vilkās nagos. Tā sākumā izlikusies maiga un sirsnīga, taču dziļākajā būtībā bijusi īsta zimekliene - vākusi dosjē par katra darbinieka vājībām un brīžos, kad viņai kaut ko vajadzējis, likusi šo melno info lietā, lai iegūtu kāroto, vienalga, vai tā būtu papildslodze bez atalgojuma, vai - vēlākos gados - sekmīgas atzīmes Vilkās dēlam Modrim, kura vienīgās intereses kopš bērnības grozījušās tikai un vienīgi ap seksu.

- Viņš bija samaitāts līdz kaulam! - nikni noteica Undīne Breča. - Visi bērni kā bērni, tikai šis - īsts briesmonis. Nesaprotu, kur tādi rodas?! Māte taču it kā cienījams cilvēks, pedagoģe, skolas direktore. Bet viņš mocīja dzīvniekus, nīdēja ziedus, augus un kokus skolas gaiteņos un dārzā, uzbruka jaunāko klašu meitenēm. Reiz pat mēģināja nodedzināt skolu... Viņam acīmredzot vajadzēja kādu, kas fiziski vājāks un trauslāks, lai varētu justies kā karalis un valdīt pār citiem. Priekšpēdējā kursā Modris savāca sev kompāniju: vēl divus tādus pašus slinkus, aprobežotus lamzakus, ar vienu vienīgu domu galvā - izklaides un meitenes.

Ap to bridi es tikko biju nodibinājusi savu nakts dieviešu pulciņu - ticiet, tajā patiešām nekā tāda nebija. Vienkārši -to, ko klases puiku uzvedības dēļ nevarējām izrunāt mācību stundu laikā, mēs ar meitenēm apspriedām fakultatīvajās veselības mācības pēcstundu nodarbībās, kam devām kodētu nosaukumu - nakts dievietes. Tā es viņas mācīju - katrā meitenē, katrā sievietē slēpjas dieviete. Nakts dieviete.

Direktore Vilka to zināja, un ne viņai, ne viņas vietniecei, mācību pārzinei Olitai Spalviņai, nebija nekas iebilstams. Viss bija labi līdz brīdim, kamēr direktores dēliņš nesāka izspiegot un jaukties manās stundās, labot darba uzdevumus e-klasē un manā vārdā rakstīt komentārus un vēstules audzēknēm sociālo portālu vietnēs. Nezinu, kur un kā viņš bija dabūjis manus pieejas datus, taču pieļauju, ka ne bez informātikas pasniedzēja Maigoņa Pēdas ziņas. Tas mani pamatīgi satracināja.

Jūs taču varat iedomāties, ko tas nozīmēja - kaut kādam smurgulim bija pieejama visa konfidenciālā informācija, ko es e-klases vēstuļu sadaļā rakstīju audzēkņu vecākiem, tāpat piezīmes un mani novērojumi. Situācija kļuva nevadāma bridi, kad Modris Vilks sāka izdomāt un uzdot veselības un sociālo zinību stundu audzēkņiem pilnīgi dīvainus praktiskos uzdevumus - uz ielas uzrunāt nepazīstamu cilvēku, meitenēm -vīrieti, puišiem - sievieti, un ar sarunām piespiest tos paveikt vēlamo darbību. Vai ari - uz ielas uzrunāt sava dzimuma jaunieti un uzaicināt uz romantisku randiņu...

- Undīne, bet, ja reiz jūs neko tādu nebijāt rakstījusi vai darījusi, kāpēc par notiekošo nebrīdinājāt direktori Dzintru Vilku? - Anna Elizabete ne pārāk ticēja dīvainajam stāstam.

- Kāpēc vienkārši neizdzēsāt šos ierakstus?

- Viņa neklausījās, jo skolā tolaik sāka klīst baumas par... nu, manu citādību. Esmu pārliecināta, ka tās izplatīja Modris ar drauģeļiem. Kaut kādā veidā viņi bija uzlauzuši manus sociālo portālu kontus un e-pastu - ari no turienes maniem audzēkņiem tika sūtīti dīvaini un pat aizskaroši ziņojumi.

- Pat tā? Tad kāpēc jau toreiz nevērsāties pēc palīdzības policijā vai vismaz pie ģenerāļa Basa vai Annas? - Kārlis ierastajā naivajā manierē tēloja beigtu govi.

- Viņi... - Undīne aprāvās un bažīgi palūkojās apkārt.

- Viņi... man piedraudēja: ja kādam kaut ko izstāstīšu vai mēģināšu pāriet darbā uz citu skolu, izbazūnēšot pa visu pasauli, ka esmu... nu, netradicionāli orientēta, tad vairs nekur darbu nedabūšot, jo tādas... nevienam neesot vajadzīgas.

- Undīne, kas ir viņi? - Anna vērīgi paraudzījās Brečai tieši sejā. Tā nolaida skatienu.

Klusums.

Skaidrs, viņa nerunās. Vai nu bail, vai nav, ko teikt.

- Tāpēc jūs sākāt nodarboties ar okšķerēšanu un izspiego-šanu, atvainojiet, informācijas vākšanu par visiem un ikvienu?

Gribējāt pati tikt galā? - Anna pēkšņi iejautājās. Viņu šis nabaga vajātā upura stāsts īsti nepārliecināja.

Undīne nepamanīja ironiju un piekrītoši pamāja ar galvu.

- Jā! Es gribēju saprast, kas ir kas, un izskaitļot, kurš ar kuru saistīts, kurš kuru vada un kurš ir lielais zirneklis. Jā, un tad notika tas... ar to puiku.

- Jūs domājat Salvi Alenu? - Kārlis precizēja.

-Jā. Es jau arī pati biju pamanījusi, ka viņš ir citādāks nekā pārējie - trauslāks, maigāks, vieglāk ievainojams, tajā pašā laikā viņā bija spītīga, izmisīga vēlme izcelties un pierādīt sevi, savu talantu un spējas. Viņam tiešām patika puiši, un, kā par nelaimi, tieši vecāki. Salvis bija kā uzburts uz tiem trim nekrietneliem - Lauri Odiņu, Vitu Lori un Modri Vilku -, vilkās kā ēna nopakaļ, sēdēja sporta zālē un vēroja treniņus, sekoja sociālajos tīklos. Aicināju atrast kādu nodarbi, lai novirzītu domas citā gultnē, taču viņam nekas nesanāca ne ar teātri (jūsu vadītā grupa viņu nepieņēma), ne ar mūzikas nodarbībām (viņa atveidoto Maiklu Džeksonu nosvilpa no skatuves). Viņš turpināja ēnošanu... Te pēkšņi viss mainījās - likās, viņš atradis sevi informātikā, sāka nopietni aizrauties ar datorzinībām. Ari lielie vairs neizturējās vienaldzīgi vai naidīgi kā agrāk, bet sāka pievērst viņam uzmanību. Sākumā šķita, ka viss ir kārtībā, lai gan dažbrīd likās, ka nu jau šī uzmanība kļūst pārāk intensīva - viņi sāka to ķircināt, apcelt, it kā vaļīgi aizskart. Likās, Salvim tas savā ziņā patīk... Katrā ziņā - pie manis viņš vairs nenāca. Nodomāju, varbūt viss nokārtojies. Un tad notika... tas.

-Jums notikušais bija pārsteigums vai ari ko tādu gaidījāt?

- Kā jūs to domājat? - Breča iepleta acis.

- Nu, jūs kā psiholoģe un sociālā pedagoģe - vai, runājoties ar Salvi Alenu, pieļāvāt pašnāvības iespēju? Kaut kas uz to norādīja? - Anna zaudēja pacietību.

- Nē. Cik atceros mūsu pēdējās sarunas, puika bija tīri priecīgs, jo atkal esot saticis tos cilvēkus, pie kuriem kādreiz darbojies pulciņā. Iespējams, iešot atkal.

- Kādā pulciņā? - Kārlis saausījās un paraudzījās uz Annu.

Modeļu studijā?

- Viņš neprecizēja, taču likās ļoti pacilāts un sajūsmināts.

- Cik sen tas bija?

- N-nu... par pulciņu viņš pateica kaut kad aprīlī, bet jau maija sākumā...

Tā, tā - Anna Elizabete ātri rēķināja galvā. Ja puika aprīļa sākumā sastapa modeļu aģentūras pārstāvjus un tie viņu savervēja nodarbībām, kas teorētiski nebūtu nekas neiespējams, jo no Mežājiem līdz Rīgai tikai stundas brauciens ar sabiedrisko, tad... kas tad sanāk? Nekrietnā trijotne to uzzināja, sāka ņirgāties un noveda puišeli līdz pašnāvībai? Pārāk vienkārši. Ja Alenu nebija spējušas salauzt skolasbiedru zobgalības daudzu gadu garumā, nez vai to izdarītu apcelšanās par modeļu studijas apmeklēšanu.

No Mika stāstītā Anna zināja šo to vairāk.

Modris Vilks pusaudzi bija ne tikai psiholoģiski terorizējis, apsaukājot, sūtot nejaucības uz zēna telefonu un publicējot neķītrības internētā, bet vairākkārt ietekmējis arī fiziski. Šī ietekmēšana ietvēra pilna spektra vardarbību: no iekaustīšanas un dunkāšanas līdz kāju spērieniem, draudiem kolektīvi izvarot un ieslodzīšanai slotkambarī. Galu galā puika bija pakāries. Vai - pakārts.

Tajā pašā laikā - Modris Vilks, Vits Loris un Lauris Odiņš nenoliedzami bija ļoti gudri un intelektuāli attīstīti. Fizikas un informātikas pasniedzēja Maigoņa Pēdas favorīti. Kad vien vajadzēja pārstāvēt skolu fizikas, matemātikas, informātikas olimpiādēs vai novadu sacensībās, vienmēr tika sūtīti viņi. Direktore Vilka ar savu atvasi lepojās, degunu mākoņos sacēlusi. Jā, un pasniedzējam Maigonim Pēdām savukārt bija nepārprotami romantiskas, lai ari it kā slēptas attiecības ar skolas direktori Dzintru Vilku. Viss notika ciešā un harmoniskā mijiedarbībā. Līdz brīdim, kad atbrauca klusējoši vīri un visus trīs brašuļus aizveda uz Rīgu.

Tad gan Dzintra Vilka bija skrējusi pie Annas, Mika un ģenerāļa Basa pēc palīdzības, vaimanājot - bērniņi taču nav vainīgi, ko tie ļaunie policisti iedomājas!

Diemžēl pēc pāris dienām jaunekļiem sekoja ari mīļotais pasniedzējs - atklājās, ka aizdomas par Mežāju skolas audzēkņa, četrpadsmit gadus vecā Salvja Alena novešanu līdz pašnāvībai vai varbūt pat slepkavību, kas maskēta par pašnāvību, ir vairāk nekā pamatotas. Aizturētie palika “valsts apgādībā”, pasniedzējs Pēda ari. Viņa “nopelnu sarakstu” papildināja aizdomas par skolas datoru izmantošanu vardarbības, rasu un seksuālā naida provocēšanā, radot naidīgas internēta vietnes un regulāri spārnojot riebīgus komentārus Latvijā populāros ziņu portālos un sociālajos tiklos. Maigonis Pēda faktiski bija radījis privātu troļļu brigādi.

Pavasarī Miks bija teicis - tur ir tāda melna un lipīga dūksts, ka es negribu, lai tu vai kāds cits tur spertu kāju... Nu gan laikam nāksies to darīt.

- Jūs man palīdzēsiet? - Undīnes uzstājīgais jautājums atsauca Annu īstenībā.

- Kā tieši es to varētu?

- Pasakiet, lūdzu, tam... izmeklētājam Kaķītim un ari ģenerālim, ka es neesmu sūtījusi meitenēm nekādus praktiskā darba uzdevumus, neesmu likusi braukt uz Rīgas intlmpreču veikaliem un... neesmu nevienu no viņām pavedinājusi. Ja jums ko tādu stāsta, tad ziniet - tie ir pilnīgi meli! Jā, es dzīvoju viena un man nepatīk vīrieši, taču es nevienam... nevienai... neuzmācos! - pēdējos vārdus viņa izkliedza asarām acis.

- Labi, labi, tikai neuztraucieties! Gan izmeklēšana visu noskaidros. - Annai Elizabetei pirmo reizi kļuva Brēcas žēl.

Cik nu viņām bija iznācis darba dēļ saskarties skolā, arvien šķita, ka skolas psiholoģe Breča ap sevi izstaro augstprātību un vēsu atsvešinātību - it kā viņai neviens nebūtu vajadzīgs.

Acīmredzot šādi viņa maskēja savus kompleksus, kautrību un nedrošību. Tāpēc viņa bija izvēlējusies psiholoģiju, tāpēc direktores kabinetā kliedza: - Tikai citādais saprot citādo!

- Anna... - Undīne pēkšņi klusi ierunājās. - Jūs man vienmēr esat patikusi, jo neesat tāda kā tie, kurus viņi rausta aiz diedziņiem. Jūs spējāt pateikt Vilkai “nē”, par to vēl tagad skolā sačukstas. Esmu pārliecināta - jūs tiksiet līdz būtībai. Ja ar mani kas atgadīsies - dzīvē jau visādi notiek -, papētiet uzmanīgāk bijušās direktores Dzintras Vilkās un tagadējās direktores Olitas Spalviņas biogrāfiju. Tur ir daudz interesantu detaļu. Bet nu gan man jāiet! - Viņa pielēca kājās.

- Pagaidiet, Undīne! Kurp jūs dosieties? - Anna viņu saķēra aiz piedurknes. - Vai jums ir kāda droša vieta, kur patverties? Pēc tā, ko esat mums pastāstījusi, jūs taču nedomājat, ka es šo informāciju paturēšu pie sevis un nepārbaudīšu. Un, ja tā apstiprināsies, jums palikšana Mežājos var kļūt bīstama. Sevišķi, ja ir tā, kā sakāt, proti, ka praktisko uzdevumu -doties uz Rīgu - meitenēm devis kāds cits... Diez vai četri aizturētie to varētu, un šaubos, vai vēlētos darīt, jo, ja nāktu gaismā, ka viņi izolatorā lieto internētu un turpina iesākto... Nūja. Bet tas nozīmē vienu - viņu līdzdalībnieki ir uz brīvām kājām, un jums par atklātību draud briesmas.

- Bet es jau neko... tādu... nepateicu, - Undīne Breča šausmās nobālēja.

- Tādu ne, taču pietiekami, lai rosinātu pārdomas. Jums ir, kurp aizbraukt?

- Es nevaru!!! - Breča iekliedzās. - Viņi apsolīja visiem publiski izziņot...

- ... ka esat homoseksuāla? Un tad? Mums ari ministrs ir tāds, un nekas! Jūsu veselībai un dzīvībai šobrīd vajadzētu būt pirmajā vietā. Pati teicāt: ja nu kas...

- Jums taisnība. Jau rit pat braukšu prom. Uz Latgali, pie mātes. Sen neesmu viņu apciemojusi.

- Šodien, Undīne, šodien. Tūlīt pat! Kārlis jūs aizvedīs līdz Rīgas autoostai. Tikai, lūdzu, atstājiet mums savu mobilā telefona numuru.

14. nodaļa. Tu zini, kas darāms

Iedevusi Kārlim Ķirša kundzes atslēgas (cik labi, ka līdz apskatei vēl divas nedēļas!), Anna Elizabete ar pārgarlaikojušos Grāfu iegāja virtuvē. Ģenerālis Kārlis Bass, možāks par možu, ar vienu roku cepa pankūkas, ar otru dzēra kafiju.

- Krusttēv, tu esi īsts virtuzaurs! - Anna nosmaidija, atslīgdama stūra dīvāniņā. Tikai tagad viņa apjauta, cik ļoti nosalusi. Nebija jau prāta darbs agrā oktobra rītā vieglā jaciņā tupēt laukā.

- Kā tad, - viņš noburkšķēja, tad, pamanījis zili pārsalušo radību, pastiepās līdz slepenajam skapītim un izvilka resno, vēderaino pudeli ar upeņu uzlējumu. Pielējis pilnu slīpēta stikla kausiņu, kas rīta saules staros meta varavīkšņaini pur-purīgus atspulgus, pastiepa Annai ar īsu komentāru:

- Dzer! Un klausies.

Tonis nevēstīja neko labu.

Anna paklausīgi sāka malkot ūpenīti.

- Kamēr tu uz lieveņa uzklausīji Undīnes Brečas grēksūdzi, man piezvanīja pārbijusies Monta Merkmane. Vai ari - ne tik pārbijusies, cik skaļi bļaujoša. Viņai atkal atgadījušās šausmas, lai nu mēs braucam glābt.

- Kas tad nu?

- Godāto kundzi ļoti agri no rīta, vēl pilnīgā tumsiņā, pamodinājusi stiklu džinkstoņa. Lēkusi laukā no gultas, skrējusi skatīties - kā tad, darbnīcā izdauzīti divi logi. Izskrējusi pa mājas durvīm, bet uz lieveņa paslīdējusi un nokritusi... Iekritusi tieši sūdos, atvaino par tiešumu. Kāds labvēlis uz sliekšņa rūpīgi nokrāvis kaudzīti “zelta”. Cilvēka. Nūja. Kad nu Merkmane raudādama atgriezusies mājā un uzkāpusi augšstāvā, lai nomazgātos un pārģērbtos, tur viņu sagaidījis jauns pārsteigums - gultā uz segas lelle...

- Smieklīgi... - Anna negribot noskurinājās drebinoši netīkamās priekšnojautās.

- Dikti, - ģenerālis rāmi piekrita. - Lellei ap kaklu sarkans diegs, sirdī adata.

Kaut kāds vājprāta murgs! Annu Elizabeti sāka kratīt drebuļi. Kas notiek ar šo pasauli un cilvēkiem? Pārskatījušies šaus-menes? Vai arī psihenē izlaidums?

- Tu klausies? - Bass pārjautāja.

- Mjā...

- Saturies, ari tas vēl nav viss. Pārbijusies mājas saimniece, tāpat kā stāvējusi - apcūkātajā ritasvārkā -, pa ceļam paķerot mēteli, metusies laukā no mājas, ielēkusi mašīnā un mukusi, kur acis rāda. Taču pēc pārsimts metriem izdzirdējusi baismīgas skaņas, un vēl pēc brītiņa auto noslāpis. Tik daudz, kā pacelt motora pārsegu, viņa prot, tad nu ari pacēlusi, bet tur... kaķis motortelpā.

- Beigts? - Annai kļuva nelabi, iedomājoties skatu ar samaltu dzīvnieku.

- Par laimi, ne. Apdullis, un ķepa iesprūdusi ventilatora siksnā. Māksliniecei pieticis prāta izcelt kustoni laukā un satīt šallē, pirms zvanīt man. Sazinājos ar Miku un viņa puišiem, teicās tūliņ doties turp. Laikam jau mums arī vajadzētu...

Vajadzētu gan. Tāds notikumu pavērsiens liecināja, ka Monta Merkmane kādam pamatīgi uzkāpusi uz astes un viņu cenšas iebiedēt. Šādi tiek draudēts.

Bet ko darīt ar Ģirtu, Zani un Arvi, neatbrīvoto Zanes istabu un gaidāmo Ģirta bērnu ierašanos? Anna Elizabete prātoja, kā to visu ātri nokārtot.

- LIzbet, kas tevi grauž? Undīne pavēstīja ko nelāgu?

- Ari. Bet to es tev izstāstīšu pa ceļam. Klau, krusttēv, man te tāda lieta...

Pacietīgi noklausījies Annas stāstu, ģenerālis Kārlis Bass noglauda sirmās ūsas un norija vienu biezu vārdu, ko dāmu sabiedrībā skaļi izrunāt nebija vēlams.

Nu, bija un bija viņam taisnība, kad viņš šaubījās par Ģirta labajiem nodomiem!

Tagad pat - meitēns neapjauš, ka devis piekrišanu uzsēdināt sev uz kakla divus knariņus, ar kuriem pašai nav nekāda sakara. Tikai tāpēc, lai Ģirtam būtu ērtāk un parocīgāk. Filmēšana, pirmizrāde... Un kāda tur Līzbetei daļa?

Tāpat skaidrs, ka starp viņiem izskrējis melns kaķis un nekādas romantikas vairs nebūs - to Bass bija pamanījis jau sestdienas vakarā, kad Ģirts neatbrauca mājās.

Bet viņa vēl cenšas saglabāt pārprastu lojalitāti un domāt par viņa bērnu izmitināšanu. Labi, Zani, protams, var un vajag izvākt no augšstāva istabas - pārāk ilgi mitinās, būs saknes izlaidusi, laiks kaunu prast un savu dzīvi iekārtot, ar vai bez daktera Konrāda - cits jautājums. Te viņš varētu palīdzēt, lai ātrāk iet.

Taču melderēni uz palikšanu lai necer - tikai tik ilgi, kamēr cienītais mākslinieks sakārtos savu sadzīvi!

To nu viņš, Bass, sīvi pieskatīs.

- Līzbet, man neliekas pareizi tas, ko tu dari, bet, tā kā šī ir tava māja un mēs visi te - tikai viesi, neko vairāk neteikšu. Pati zvanīsi Konrādam vai to darīt man? Un kurš ies modināt Zani? Un Ģirtu?

- Ģirtu nevajag modināt, Ģirts ir te! - Svaigs kā gurķītis, tikko nodušojies un sīkām lāsītēm ataugušajos matos, kā parasti, ģērbies tikai džinsos, cienītais skatuves mākslinieks ienāca virtuvē. - 0, te smaržo kafija? Un Anna jau no paša rīta dzer upeņu liķieri? Vai ari es varu izlūgties lāsīti? Kaut kas ķeras kaklā...

- Ūpenīte pienākas tikai tiem, kas strādājuši, - Bass nīgri atrūca. - Ej, apģērbies, te tev nav skatuve. Un nāc atpakaļ. Mums jāizrunājas.

Atstājusi ģenerāli gaidām Ģirta atgriešanos, Anna iegāja lielajā viesistabā, kur vēl kopš vakamakts kamīna kurināšanas turējās rāms siltums.

Arvis Konrāds atbildēja pēc pirmā pīkstiena. Možs, atmodies un jau darbā. Noklausījies Annas sakāmo, īsi noteica:

- Jau braucu! - un atvienojās.

Pēc piecām minūtēm aiz loga nošvikstēja Konrāda koši dzeltenā ņiva - lauku ārsta sapņu auto. Kaut kad divtūkstošo gadu sākumā Mežāji bija viens no tiem Latvijas pagastiem, kuru dakteri saņēma šādu apvidnieku. Iepriekšējā feldšere Aina Maizīte šoferēt nemācēja, tāpēc autiņš joprojām bija salīdzinoši labā stāvokli, un dakteris Konrāds to čubināja un čabināja kā mācēdams.

- Kur jūs viņu atradāt? - Viņš pusskriešus ienesās istabā.

- Trīs dienas ne ziņas, ne miņas! Pēc mūsu tāsdienas sarunas Zane apsolījās pārcelties pie manis, vajagot tikai mantas savākt. No tā brīža es viņu vairs neesmu redzējis. Domāju, slēpjas no manis te, Pūču Mājā, kaunas no tā, ko sastrādājusi.

- Nē, bija daudz ļaunāk. Viņa visu šo laiku atradās kaut kādā Melnpils internēta kafejnīcā, pagrīdes dzertuvē.

- Tu joko... - Arvja balsī skanēja neticība.

- Nemaz ne. Aizbraukusi ar autobusu, lai tikai tiktu pie internēta. Te, mājās, viņas datoram pieeja tīklam bija pilnībā bloķēta. Kārlis viņu izskaitļoja, atrada un atveda mājās. Šorīt ļoti agri, pilnīgā neģīmī. Izskatījās vai nu kaut ko salietojusies, vai sapīpējusies - nesaprata ne rīta, ne vakara, uz jautājumiem atbildēja nesakarīgi un neadekvāti, kustības neprecīzas, motorika traucēta. Padzirdījām ar stipru, saldu citronūdeni un nolikām gulēt.

- Skaidrs. Sen?

- Nu jau būs kādas trīs stundas. - Anna ielūkojās pulkstenī. Laiks braukt!

- Tu steidzies? - Dakteris Konrāds uztvēra viņas ašo žestu.

- Ļoti. Mums ar ģenerāli jābrauc uz Rīgu. Klau, Arvi, man tev milzīgs lūgums. - Annai bija nedaudz neērti uzkraut daktera pleciem savas rūpes, taču Zane tagad bija arī viņa atbildība. - Ir tā, ka man ļoti vajadziga Zanes istaba, un, ja tu neesi pārdomājis attiecībā uz jūsu kopīgo nākotni, tad varbūt viņa varētu pārcelties pie tevis jau tūlīt?

To, ka lāga dakteris varētu būt pārdomājis, Anna nevēlējās pat iedomāties.

Bet to, ka viņš bija ļoti cerējis kopā ar Zani ievākties Pūču Mājas augšstāva divās istabās, tās savienojot, jo Ģirts taču tagad nakšņoja Annas Elizabetes guļamistabā, savukārt labāk noklusēja Arvis Konrāds.

Zane viņam bija radījusi maldīgu priekšstatu par savu vietu Pūču Mājas hierarhijā - to viņš saprata brīdī, kad Anna Elizabete skarbi kā sīku skuķi bija nosvētījusi Zani par idiotiskajām izdarībām tīmeklī un atstājusi bez sakariem.

- Skaidrs. Es sapratu. Nē, es neesmu pārdomājis, taču jaunkundzei nāksies daudz ko iemācīties un no daudz kā atradināties. Mums būs nopietna saruna. - Konrāda teiktais skanēja cieti.

Galu galā, ja viņiem jādzīvo maziņajā Mežmuižas doktorāta dzīvoklītī, kur ir pusotra istabiņa, mikrobīga virtuvīte un labierīcības gaitenī, tad Zanei Zālītei, tuvākajā nākotnē Konrādei, nāksies papūlēties, lai tajā šaurībā vietas pietiktu visiem, viņu pašu ieskaitot! Lai nu mīlestība, kur mīlestība, taču dakteris Konrāds bija pedants un augstāk par visu vērtēja kārtību. Visam bija sava vieta un laiks.

- Brauc droši, kad atgriezīsies, istaba būs atbrīvota un uzkopta, bet Zani es pieskatīšu.

- Drīkst uzzināt, ko tu pateici Ģirtam? - Anna Elizabete ierunājās, līgani stūrējot ģenerāļa lendroveru Rīgas virzienā. Melderis bija teicies braukt vēlāk.

- Nē, nedrīkst. Mums bija vīru saruna, tas ari viss.

- Skaidrs. - Anna saprata, ka no ģenerāļa neko neizdabūs.

- Labāk izstāsti, ko tev atklāja Undīne? - viņš jau siltāk ierunājās.

- Hmm... Tu man neko, un es tev visu? Nekā nebūs, stāstīšu visiem kopā.

- E, kā nu iekritu. - Bass nosmīnēja. - Labs ir - pagaidīšu!

Atlikušo ceļu līdz Mežaparkam viņi pieveica klusēdami.

* * *

- Viņa šodien runāja ar tiem diviem no Basa aģentūras, - asa sievietes balss klausulē bēra vārdus. - Ar sarkanmataino dāmīti un jauno čali.

- Ilgi? - Tuklie pirksti cieši sagrāba mobilo.

- Apmēram stundu. Es nofilmēju. Taču ierakstam nav skaņas.

- Atrod kādu, kas lasa no lūpām! Lai atšifrē. Tu taču zini, kas darāms. Dabū tulku. Ieraksti tekstu. Atsūti failu. Tad jau redzēsim. Ātri!

Trešdienas vidus, 8. oktobris

- Monta, kāpēc slēpāt, ka jūs un pulkvedi Bramani vienoja dziļi privāta draudzība, vēl vairāk - ka viņš grasījās jūs precēt? - ģenerālis Kārlis Bass negaidīti pavaicāja, kad viņi abi ar Annu bija atliku likām izklausījušies Merkmanes cimperllgās vaimanas par šī rīta briesmīgajiem notikumiem un par to, ka nabaga māksliniecei nu būs jāpērk jauni rītasvārki, mētelis, šalle, jā, un ari jauna mašīna, jo tādā, kur gandrīz nobendēts dzīvnieks, braukt nedrīkst - pašam var slikti beigties, bet tas jau nevienu neinteresē un vismazāk policiju - atskrien, sabildē, visu savāc, pat kaķi, un aizskrien.

- Es nesaprotu jūsu jautājuma zemtekstu, - Merkmane vēsi atteica. - Kāds Bramanis, kādas attiecības? Mani savulaik bildinājuši daudzi vīrieši...

- Ziniet, Monta, ja vēlaties, lai mēs jums palīdzam, nāksies kļūt atsaucīgākai un atcerēties pulkvedi Juri Bramani, ar kuru jūs vienoja ilggadīgas attiecības, kura Mežaparka māja no jūsējās atrodas vien piecu minūšu brauciena attālumā. Ar skrituļslidām tās varētu būt 15-20 minūtes. To pašu Juri Bramani, kurš pēc ilgiem darba gadiem iekšlietu sistēmā šovasar aizgāja izdienas pensijā un bija nolēmis beidzot ievest mājās sievu, lai mūža nogalē varētu baudīt dzīvi. Jā, un to pašu, kura mazais, jūsu dāvātais sunītis Lilo šobrīd atrodas mūsu mājās...

- K-kāpēc? - Merkmanei paspruka satraukuma pilns jautājums. Sapratusi, ka sevi nodevusi, viņa izaicinoši ieurbās ģenerāļa sejā ar skatienu. - Kas noticis? Kāpēc, es jums jautāju?!

-Tāpēc... - kaitinoši lēni ierunājās ģenerālis, nenolaizdams acis no Montas Merkmanes sejas, - tāpēc, ka pulkvedis Bramanis pirms trim dienām savā mājā noslepkavots. Nošauts.

Monta Merkmane atvēra muti, lai ko teiktu, taču nespēja dabūt pār lūpām ne skaņas. Toties viņas bāli pūderētā seja pietvīka, iegūstot tumši zilsarkanu toni, kas atgādināja bieti.

- Anniņ, aši aukstu ūdeni! - Bass iesaucās. Viņš piesteidzās pie loga un atrāva to vaļā. Pārkurinātajā istabā ar joni ieplūda vēsa gaisa šalts.

Atnestās aukstā ūdens glāzes lielākā puse tika uzšlakstīta Montas sejai, kaklam un rokām, bet atlikušo Anna izlēja uz dvielīša un apsēja viņai ap galvu.

-Ja nekļūs labāk, būs jāsauc ātrie, - ģenerālis klusi noteica.

- Ne-vajag... āt-ros, - Merkmane tikko dzirdami nomurmināja. - Ir labāk. Ielejiet konjaku! Tur, uz galdiņa, - viņa norādīja uz skapīti pie gultas.

- Varēsiet runāt? Varbūt tomēr ārstu? - Anna ievaicājās, pastiepdama glāzi.

- Teicu - nevajag! - kā ogu izmetusi lielo konjaka glāzi, Merkmane ierasti kareivīgi atcirta. - Jautājiet! Tāpēc jau esat atnākuši, vai ne? Ne jau manis dēļ.

- Maldāties, Monta. Arī jūsu dēļ, - Bass noducināja. - Bet labi, tiksim galā, cik ātri apstākļi atļaus, lai varat atpūsties.

- Pateicos par iejūtību, - Merkmane nosmīnēja un atlaidās krēslā. - Jautājiet.

- Merkmanes kundze, vai jums ir nelabvēļi? - Anna iesāka.

- Meitenīt, jūs laikam dzīvojat uz Marsa?! - Dizainere nicīgi nosprauslojās. No savārguma vairs nebija ne vēsts. - Protams, ir! Dučiem! Steriem! Kaut vai atšķaidi... Šajā biznesā strādājot, nevar nebūt ienaidnieku.

- Pagājušonedēļ tiekoties, jūs teicāt, ka nav.

- Es tā teicu? - Merkmane saminstinājās. - Ielejiet vēl!

Anna Elizabete pat nedomāja kustēties.

Ja grib dzert, lai lej pati!

- Vai ir kāds konkrēts cilvēks vai uzņēmums, ar ko jums krustojušies ceļi, kam jūs tīši vai netīši esat nodarījusi pāri vai ieriebusi kādā konkursā?

- Ko jūs atļaujaties?! - Aizsmakušo ķērcienu droši vien varēja dzirdēt otrā ielas pusē. Viegli apskurbusī dizainere mēģināja piecelties un izslieties, taču atkrita atpakaļ klubkrēslā. - Es esmu...

- Jūs esat viena no galvenajām aizdomās turamajām Jura Bramaņa slepkavības lietā, un, ticiet, mums ir gana pierādījumu, lai tā domātu...

- K-kādi pierādījumi? - Merkmane bija sašļukusi kā vecs pūpēdis. Vai kā bērzlape ar noļukušu sarkanu mici.

- Lūdzu, atbildiet uz jums uzdoto jautājumu! - Bass palielināja spiedienu. - Bet, protams, es varu piezvanīt pulkvežleitnantam Kaķītim, un tad šī saruna turpināsies Kriminālpolicijas pārvaldē.

- Jūs domājat, ka ir sakars starp ielaušanos manā darbnīcā, šodienas murgiem un Bra... Jura nāvi? - Pirmoreiz viņa nosauca Bramani vārdā, tā apstiprinot abu tuvās attiecības. - Es tam neticu. Viņam noteikti varēja būt ienaidnieki, kā nekā tādā darbā. Bet man - ne jau nu tādi, lai... Skauģi varbūt...

Nu, nu, Montiņ, neizliecies par naivu aitiņu, Anna samiedza acis. Ģenerālis paraudzījās uz viņu, bet neko neteica.

Annas rīcībā esošais Pūču Mājas serverī glabātais Zanes modes biznesa pētījuma dublikāts, kuru Kārlis vakarnakt ar pāris maģiskām pirkstu kustībām bija izvilcis no virtuālajām dzīlēm, uzrādīja pavisam citu ainu, bet nesen uzzinātā informācija par MM meitas uzņēmumu ММХ raisīja pārdomas.

- Merkmanes kundze, kādas ir jūsu attiecības ar Modžo, Miksu un Ksinto? - Anna Elizabete nevainīgi pajautāja. Ģenerālis Bass pasmīnēja. Viņa skola!

- Nepazīstu tādus, - Merkmanes atbilde bija pārāk ātra.

- Rakstās tā - Mojo, Mix un Xinto, - Anna pacietīgi norunāja pa burtiem.

- Es jau teicu - man šie vārdi neko neizsaka!

- Varbūt - Modris Kārkliņš, Mihails Motiļs un Alekss Tomašūns? Tikai nesakiet, ka arī šie vārdi jums neko neizsaka, citādi nāksies apšaubīt jūsu rīcībspēju, - iejaucās ģenerālis. -Jo šie trīs burvīgie džentlmeņi, no kuriem viens - vairākkārt Krievijas cietumos izsēdējies recidivists, ir jūsu firmas MM meitas uzņēmuma MMX līdzdibinātāji, un katram no viņiem pieder 5 % akciju, toties jums - 80 %.

- N-nolādētie okšķeri! - Merkmane izgrūda, taču Basa ausis bija dzirdīgas.

- Okšķeri varbūt, taču ne nolādēti. Jūs pati mūs ataicinājāt. Gan pirmoreiz, gan šodien. Kāpēc? Lai radītu dūmu aizsegu - alibi sev kādam konkrētam brīdim vai gadījumam? Tā? - ģenerāļa balss bija pieņēmusies skaļumā, iegūstot to metālisko toni, kuru dzirdot visi izstiepās miera stājā.

Merkmane nebija izņēmums.

- Es... ļ-ļoti at-atvainojos. Man vienkārši nepatīk, ja rakājas pa manu dzīvi...

- Un man nepatīk, ja slepkavo manus bijušos kolēģus. Turpināsim! Tātad - kur jūs bijāt sestdienas rītā, dienas vidū, pievakarē, vakarā un naktī?

- Tieši cikos? - Merkmane acīmredzami vilka laiku. - Ā, atcerējos! No rita biju pie frizieres un manikīres, tad pusdienoju ar bijušo viru - mēs joprojām laiku pa laikam saskrienamies - bizness; tad braucu mājās - viena, pie stūres biju pati; uz bridi atlaidos atpūsties, tad izdzirdēju troksni lejā, skrēju skatīties, jā, un tad atklāju to ielaušanos manā laboratorijā. Tur taču tagad vairs nevarēs stādāt...

- Cikos tas notika? - Bass sakodienā varētu mēroties ar bulterjeru.

- Es vairs neatceros... ap kādiem četriem, manuprāt. Es taču zvanīju uz 112, policijā jābūt fiksētam pulksteņa laikam. Pēc kādām piecām, varbūt desmit minūtēm atbrauca dežūr-brigāde, eksperti, vēl pēc kāda laika - stundas, pusotras - tas Kaķītis un ari jūs, - viņa norādīja uz Annu Elizabeti. - Jūs te bijāt diezgan ilgi, līdz kādiem astoņiem...

Anna sarauca pieri, mēģinot atcerēties precīzi.

Jā, tā varēja būt. Pulkstenis rādīja pusdeviņi.

Tad Miks viņu aizveda līdz filmu studijai Šmerlī, viņa piedalījās farsā “Vannas epizode”, kurai sekoja ātra izskaidrošanās ar Melderi un brauciens uz Mika mājām.

Tur viņi bija ilgi runājušies, stāvēdami pie loga, tad viņa bija iegājusi karstā dušā, ko iztraucēja ģenerāļa zvans ar ziņu, ka nogalināts Bramanis. Tas jau notika ap desmitiem, vienpadsmitiem vai pat vēlāk. Mājās viņi tonakt atgriezās ap trijiem nakti.

Tātad no četriem pēcpusdienā līdz pusdeviņiem vakarā Merk-mane bijusi mājās.

Bet, kā teica Dambergs - Bramanis nogalināts laikā starp pieciem un pusseptiņiem, jo vēlāk to izdarīt nebūtu iespējams tāpēc, ka mājā tad jau atradās saimniecības vadītāja Violeta Rozīte. No tā varēja secināt, ka vismaz teorētiski Monta Merkmane savu romantisko pielūdzēju nebija slaktējusi. Vienkārši - viņai nebija tādas iespējas. Protams, atlika jautājums par viņas smaržām...

- Merkmanes kundze, vai jūs sestdienas rīta cēlienā bijāt Jura Bramaņa mājā? Varbūt ieskrējāt tāpat vien, apsveicināties? - Anna nevērīgi pajautāja, dodot Montai iespēju pieķerties pasviestajam striķa galam. Ja viņa tur bijusi, īstais bridis to atzīt, un viss būtu kārtībā - gan smaržas, gan pirkstu nospiedumi.

- Nē, protams! Pa kuru laiku? Visu dienu biju aizņemta, bet vakarā pēc jūsu aizbraukšanas iedzēru dubultu devu Hal-cion un gāju gulēt.

Pēc tā alkohola daudzuma, ko viņa tovakar sarunas laikā sevī salēja, vēl dubulta deva tik zvērīgu miegazāļu? Tā jau var arī nepamosties...

- Kad jūs pēdējo reizi bijāt Jura Bramaņa mājās? - strauji pavaicāja Bass.

- Manuprāt, pirms kādas nedēļas. Viņš mani uzaicināja vakariņās ar filmu skatīšanos. Jurim ļoti patika vecās latviešu kinofilmas, sevišķi Ilgais ceļš kāpās, to viņš varēja skatīties atkal un atkal, desmit reižu no vietas. Skatījās un pie sevis murmināja - tā bija, tā nebija, tik daudz melu... Nesapratu, uz ko viņš to tēmē - filmu vai vēsturi -, bet īpaši necentos iedziļināties. Politika mani nekad nav interesējusi. Mūzika gan skaista - tās dēļ varēja pieciest.

- Sakiet: kad skatījāties filmas, pamanījāt, vai audioie-rakstu un filmu plauktā atradās visi diski?

- Nē, neievēroju. - Merkmane laiski pievēra acis. - Kāpēc jautājat?

- Tāpat vien. - Anna pasmaidīja. - Vēl kas... Vai Juris Bramanis tika jums rādījis savus ģimenes albumus?

- Jā, vairākkārt. Viņš tos turēja tajā pašā skapi, kur filmas un mūziku, tikai slēgtā nodalījumā. Ļoti lepojās ar savu slaveno meitu un viņas sasniegumiem. Pusalbumu jau bija piepildījis ar avīžu un žurnālu izgriezumiem... Bet kāds tam varētu būt sakars ar viņa nāvi? Gribat teikt - viņš nogalināts albumu dēļ? - Dizainere neticīgi pavīpsnāja un atlaidās krēslā.

- Piekritu, izklausās smieklīgi, - ģenerālis novilka. - Taču lai nu kā - albumi un diski no Bramaņa mājas pazuduši. Un tas noticis tieši pēdējo divu dienu laikā, jo pirms tam saimniecības vadītāja, uzkopjot māju, no tiem slaucījusi putekļus.

- Ā, uzticamais sargsuns Rozīte? - Merkmane tēloti skaļi iesmējās. - Jā, viņa patiešām zina visu par visiem. Visu mūžu cerēja, ka Juris šo apprecēs, un nekā... Gan jau pati būs tos pievākusi kā suvenīru no nama, kas jāatstāj.

- Atgriezīsimies pie esošajiem un bijušajiem kolēģiem un iespējamiem nelabvēļiem. Ko domājat par modeli Janu Vildi? Nesakiet, ka nepazīstat, - ari viņai uzņēmumā ММХ pieder 5 % akciju tāpat kā tiem trim vīriem, kurus minēju iepriekš. - Nekad vēl ģenerāļa balss nebija skanējusi tik ironiski.

- Neteikšu. Redzu, ka esat izpildījuši mājasdarbu. - Dizainere aizsmēķēja tievu, garu mentola cigareti un izpūta dūmus trijos kārtainos gredzenos. - Jana... Viņa bija mana skaistākā un talantīgākā modele, uz kuru es liku vislielākās cerības. Pati izskoloju un iemācīju visus profesijas smalkumus. Nezinu, vai esat paguvuši noskaidrot, taču ari es reiz biju modele, turklāt laba. Tikai... nu, šobrīd tas vairs nav svarīgi. Janā es redzēju sevi jaunībā, tāpēc ari centos viņu visādi atbalstīt...

- Vai viņai varētu būt iemesls uz jums turēt ļaunu prātu? -Bass iejautājās, cieši raudzīdamies Merkmanei tieši sejā.

- Nedomāju vis. Es pret viņu esmu izturējusies kā pašas māte, mācījusi un nodrošinājusi labāk, nekā spētu vecāki. Taču viņa mani pievīla un sarūgtināja. - Modes mākslinieces balsi skanēja nogurums.

Aizkustinoši. Tikai viņas teiktais nekādi nesakrīt ar Janas Vildes drauga Vladimira Rūsa stāstīto par to, cik ciniski Monta izmantojusi Janu un citus MM modes nama jaunos modeļus un cik zvērīgi bijuši darba līguma nosacījumi.

- Nu un ko tu tagad par to visu saki? - Rāmi grozīdams stūri, ģenerālis Bass vadīja savu uzticamo lendroveru pa Rīgas ielām mājup, uz Mežājiem.

Nākamajās divās stundās Monta Merkmane bija nospēlējusi vairākas “Oskara” cienīgas noskaņu ainiņas par tēmu “nepateicīgie audzēkņi, kas alkst slavas, bet nespēj ievērot noteikumus” (par Janu un Vladimiru), “pamuļķi, gandrīz nolaida uz grunts labu biznesu, labi, ka paspēju” (par ММХ īpašniekiem), “stulbie paparaci” (par pēdējām publikācijām dzeltenajā presē) un “nezinu tādu uzvārdu, nepazīstu” (par Tomu Alenu, MM kompānijas bijušo galveno mākslinieku).

Savukārt, lūgta izstāstīt par savu bijušo vīru, starptautiskās tūrisma firmas Mir Atlantis īpašnieku Moiseju Ribki, paraustīja plecus un noteica: “Moiša vienmēr bijis nelietojams kā virs, toties nekaitīgs, draudzīgs un labs biznesa partneris. Viņam ir daudz naudas, ļoti daudz. Un labi sakari.”

- Ciniska aprēķinātāja, no tām, ko dēvē par maitu ar pantiem. Varētu būt ari krāpniece. Taču stipri šaubos, vai viņa ir slepkava. Viņai pašai ir nenormāli bail.

- Tu ari to pamanīji... - Bass norūca.

- To nevarēja nepamanīt. Trīcošas rokas, mežonīga dzeršana, miega zāles. Viņa baidās un reizē cenšas aizmirsties. Vai ari - kaut ko aizmirst... Man ir ideja. Griez apkārt, krusttēv, gribu viņai uzdot vēl pēdējo jautājumu.

- Tagad? Nevari piezvanīt?

- Nē. Man jāredz viņas acis. Pa telefonu var samelot.

Nopūties un pasmaidījis, ģenerālis pagrieza stūri.

Diemžēl pie Merkmanes villas viņus gaidīja vilšanās - koš-zilā subaru ar dzeltenajām zvaigznēm sētā nebija.

Tomēr aizbraukusi - par spīti kaķim un sliktajai zīmei. Bet tieši par to Anna bija gribējusi vaicāt - kā nākas, ka nīstais Vladimirs braukalē ar tādu pašu auto?

- Piedod, krusttēv, tā ir mana vaina. Vajadzēja pajautāt, kamēr vēl... bet es aizdomājos pavisam par ko citu, galīgi izskrēja no prāta.

- Tad vismaz pasaki, kas tā bija par domu! - Bass mudināja.

- Redzi... - Anna Elizabete sāka runāt - lēni, kā vārdus meklējot, kā taustoties pēc īstās atbildes kaut kur, tikai sev zināmā tālumā. - Varbūt viss ir pavisam vienkārši un reizē sarežģīti. Proti, Monta Merkmane Bramani nenogalināja, taču zina, kurš to izdarījis, vai ari redzējusi kaut ko, kas viņu pamatīgi nobiedējis...

- Turpini!

- Varbūt todien pēc mūsu aizbraukšanas viņa neiedzēra miegazāles, bet gan devās pie Jura Bramaņa pēc palīdzības, atbalsta vai mierinājuma, kas būtu tikai loģiski, ja pieņemtu, ka pirmais uzbrukums bijis īsts. Nu, lūk, viņa ierodas, atrod ārdurvis vaļā, kā radusi, braši dodas iekšā, bet tur... Tālāk var būt visādi - viņa var sastapties ar slepkavu un pārbīties, jo pazīst šo cilvēku. Vai ari - ne, viņa var izstaigāt māju un atrast Bramani lejā, garāžā, tikko nošautu. Iespējams, šokā izmet rokassomiņu, kurā ir smaržu flakoniņš - tas izskaidrotu koncentrēto aromātu, ko tā uzsvēra saimniecības vadītāja Violeta Rozīte.

- Bet tu taču redzēji smaržas uz Merkmanes naktsgaldiņa, es pārbaudīju - ari šodien tās tur bija.

- Protams, tāpēc, ka neviena dāma nestaipa līdzi savu mīļāko smaržu lielo flakonu, tam domāta mazā ceļojuma kap-suliņa. Bet tās parasti ir trauslākas...

Automašīnas salonā iestājās kapa klusums.

- Zini, Līzbet, es nudien sākšu no tevis baidīties. Ja Merkmane apstiprinās kaut vienu no tavām hipotēzēm, es... nedēļu no vietas cepšu tev pankūkas.

15. nodaļa. Dvīņi

Trešdiena, 8. oktobris, vakars

Mājupceļā uz Mežājiem pie stūres tomēr sēdās Anna, jo ģenerālim bija uznācis milzu miegs. Gadi un negulētās naktis darīja savu. Toties Annai vajadzēja padomāt.

Tikai piestājusi Pūču Mājas pagalmā un neredzot tur sarkano kreisleru, viņa attapās, ka no Meldera visā dienas garumā nav bijis ne zvana, ne ziņas.

Nez kā viņam izdevusies pirmā tikšanās ar bērniem? Droši vien abām pusēm tas bija liels pārsteigums un jaunas izjūtas.

Pārsteigums Omītes izskatā Annu sagaidīja uz lieveņa, šaipus durvīm.

- Annīt, tu taču visu jau zini, vai ne? - Omīte, satraukti bolīdama acis, čukstēja.

- Par ko? - Nez kāpēc Anna juta, ka nevēlas dzirdēt atbildi.

- Nu, par Ģirtu. Kad ierados no Dravām, mājās neviena cita nebija, izņemot baronesi augšstāvā - viņa vēl gulēja. Uznesu tēju ar maizītēm, parunājāmies par šo un to, tad izdzirdēju ārā piebraucam mašīnu, bet pēc tam - iekšā un ārā - skaļas bērnu balsis. Viņi tagad ir šeit. Bet viņš aizbrauca! Iedomājies - pat ar mani neapsveicinājās!

- Paga, kas ir šeit un kas aizbrauca? - Nepatīkamās aizdomas auga augumā.

- Nu, bērni tak! Puika un meitene. Ģirts viņus iekārtoja tukšajā Zanes istabā, lai gan skuķis skaļi klaigāja, ka viņai vajagot savējo, atsevišķu, lai nav jāosta brāļa smirdīgās zeķes. Zini, Annīt, viņi ir tādi... dikti jocīgi... savādi runā, lamājas, spļauj uz grīdas. Kā tādi mazi mežonīši. Laikam dikti satraukušies, nabaga bērniņi...

- Skaidrs. Un Ģirts viņus vienus pašus atstāja šeit, bez pieskatīšanas?

- Nu kā - bez? Bet es? - Omīte izslējās visā sīkajā augumiņā. - Es te esmu!

Anna Elizabete nopūtās. Nabaga Omīte... Sasodītais Melderis, tiks manos nagos - mums būs ļo-o-oti nepatīkama saruna!

- Labi, Omit, rādi, kur tie mežonēni ir? - Viņa ievilka elpu un devās iekšā mājā.

Ģenerālis Bass, kurš bija dzirdējis šo sarunu, lēni sekoja.

Bērnistabā Meldera atvašu nebija. Ari viņa guļamistabā ne.

Anna abus atrada... savā lielajā gultā, nesavaldīgi, pilnā sparā lēkājam pa veclaiku matraci tā, ka senās atsperes žēli čīkstēja un krakšķēja. Istabas stūri uz grīdas melnoja zemes čupiņa, māla lauskas un kaut kas zaļš, nožēlojami saņurcīts un sapluinīts.

Reiz tā bija mājas svētība. Interesanti, ko nabaga augs bija noziedzies?

Šokēta par tādu patvaļību, viņa kādu bridi stāvēja vaļējās durvīs un noraudzījās šajā barbaru uzlidojumā. Vēl nekad mūžā viņas istabā neviens nebija atļāvies ieiet bez atļaujas, turklāt vēl - aizslēgtā istabā. Kopš zināma laika (konkrētāk -Zanes rakstura pārvērtībām) Anna bija pasākusi istabu slēgt un atslēgu nēsāt kabatā.

Protams, eksistēja rezerves atslēga - virtuvē, atslēgu skapītī, taču tās atrašanās vietu zināja tikai savējie. Un mājinieki nekad neko tādu nedarītu.

Vdi tiešām bērnus viņas istabā būtu ielaidis Ģirts?Ja tā, tad -viņš pie pilna prāta, kaut ko sadzēries vai salietojies? Varbūt šādi centies bērnu priekšā demonstrēt savu varenību? Vai ari - tas ir mēģinājums izsmalcināti ieriebt viņai, Annai?Jo, lai nu kurš, bet Ģirts labāk par jebkuru citu zināja, ko viņai nozīmē sava istaba.

Abi melderēni no pirmā mirkļa Annai Elizabetei neiepatikās. Neaudzināti, izlaisti un nemaz neizskatījās pēc tēva. Neglīti. Tukšām sejām. Ja godīgi - visīstākie nejauceņi, kuri darīja, ko spēja, lai šo sajūtu apkārtējos iekodinātu līdz kaulam.

Tie nekādā gadījumā nevar būt dvīņi! - bija Annas Elizabetes pirmā trauksmainā doma, noraugoties abos lēkātājos, kuri, likās, sev apkārt neko nemanīja. Ar viņiem kaut kas nav kārtībā. Tā taču neuzvedas svešā mājā..!

Meitene bija galvas tiesu garāka par puišeli, jau krietni formīga, un biezā emo grima slāņa dēļ izskatījās daudz vecāka par saviem trīspadsmit gadiem.

Puišelis savukārt bija īss un strups. Pat ne apaļīgs, nē, vienkārši resns - vēders kā globuss vēlās pāri zemajai bikšu jostai, mugura krokās, vaigi gulēja uz pleciem kā kāmim, bet acis - skaistas acis - iegrimušas taukos.

Ne viena, ne otra bērna sejā nevarēja saskatīt kaut kripatiņu Ģirta Meldera skarbi smalkās pievilcības un glīto līniju. Pat ņemot vērā pārejošo pusaudžu tuklumu, kam, strādājot ar teātra jauniešiem, Anna bija iemācījusies redzēt cauri, šeit nebija nekā no tēva asajām sejas skaldnēm, acu izvietojuma, augstajiem vaigukauliem. Abiem bija platas, plakanas sejas -kā rauga mīklas pikuči. Gandrīz bez jebkādas izteiksmes.

Tādas sejas Anna Elizabete bija redzējusi speciālajā literatūrā, studējot psiholoģiju, - nodaļās par garīgajiem traucējumiem... Vai tiešām? Varbūt viņai māžojas? Un tomēr...

Ģirtam ir lielas, dziļi iegulušas, pelēkas acis, kas spēj raudzīties pēc vajadzības maigi vai bargi, rāmi vai caururbjoši. Turpretī abiem bērniem - nelielas, izvelbtas, brūnpelēkas kā pavasara palu ūdeņi. Ģirtam ir smalka mutes līnija, bērniem -biezas lūpas, kas turklāt neturas kopā. Ģirta dabas dotais līdzenais, skaistais sakodiens likās kā diena pret nakti, salīdzinot ar abu pusaudžu retajiem, greizi saaugušajiem zobiem, kas ilgojās pēc ortodenta un breketēm.

Lai Die’s negrābstās, no kurienes tādi?

Annas Elizabetes vēderā savu ļauno darbu uzsāka asie kaķu nadziņi.

- Labdien, jaunieši! - Anna skaļi uzsauca, taču lēkātāji nelikās viņu dzirdam.

Viņa atkārtoja sveicienu skaļāk. Tā pati reakcija.

Vairāk neko neteikusi, dusmu spēcināta, Anna piegāja pie gultas un, sagrābusi katru lēkātāju aiz bikšu jostas, izrāva no gultas uz grīdas. Un saprata, kāpēc viņi nebija atbildējuši -abiem uz ausim mini austiņas, bet kabatās viedtālruņi.

Meldera atvases nikni blenza caur pieri.

- Noņemiet austiņas! - Viņa ar žestu norādīja uz ausim. Abi slinki paklausīja.

- Un nu - trešo reizi: labdien! Mani sauc Anna Elizabete. Un jūs?

- Ronija.

- Ronalds.

Ne knikša, ne rokas stiepiena, ne vainas sajūtas par atrašanos svešā istabā.

- Labi. Prieks ar jums iepazīties. Tātad jūs esat Ģirta bērni?

- Jā, mēs šorīt atbraucām, - puika bija runīgāks. Skuķe iebakstīja viņam sānā.

- Ļoti labi. Ceru, ka esat iekārtojušies savā istabā un jums tur būs ērti.

- Nē, nebūs! - Ronija niķīgi iesaucās. - Es gribu šito istabu un šito gultu!

- Nē, mīļā, šī ir mana istaba un tāda tā arī paliks, bet jūs turpmāk, lūdzu, bez atļaujas citu mājas iemītnieku istabās neiesiet, labi? Tā šeit nav pieņemts.

- Man pie pakaļas! - Skuķene nospļāvās Annai tieši pie kājām. - Man pie pakaļas, ko saka kaut kāda mājkalpotāja.

Tā, Melderi, tu esi sevi parādījis vislabākajā gaismā!

- Šī ir mana tēva māja, un es te darīšu, ko gribēšu! -meitene turpināja klaigāt.

- Kas teica, ka šī ir tava tēva māja? - Anna Elizabete draudīgi klusi iejautājās. Mājinieki šajā brīdī būtu mukuši kur kurais, bet sīkie nekauņas nezināja, ka sekos viesuļvētra, pēc kuras nekas vairs nepaliek savā vietā.

- Mūsu mā... mamma, - puišelis nopīkstēja. Šķiet, viņam bija balss lūzuma laiks, jo balštele skanēja kā cālim, kam tikko no astes izplūkta spalva.

- Klusē, tefteli, mums nav jārunā ar kalpotājiem! - Ronija viņam uzšņāca.

- Tā, skuķīt, un tagad tu paklausies! - Anna Elizabete stingri saņēma viņu aiz mīkstā pleca, neļaujot izrauties un uzspiežot pareizajā punktā (paldies Mikam un Egonam par pašaizsardzības kursu!). Ronija pēkšņi kļuva rāma un mierīga. - Šī ir mana un manas ģimenes māja, kurā mūsu dzimta dzīvojusi vismaz piecās paaudzēs. Bet jūsu tēvs ir mans draugs un kolēģis. Tikai. Un viņš izlūdzās, lai dodu jums pajumti, kamēr viņš atradīs lielāku dzīvokli Rīgā, kur jūs visi varētu dzīvot kopā. Pagaidām jūs drīkstat palikt šeit. Tikai pagaidām!

- Bet tu taču esi mana tēva brūte, vai ne? - puišelis pajautāja tieši, blenzdams uz Annu izvelbtām, brūnām acīm. Tās pilnīgi noteikti nav Ģirta acis!

- Nē, Ronald, es neesmu tava tēva brūte. Tikai draudzene. Un mēs ar jums neesam uz tu - to, lūdzu, atcerieties. Abi!

- Ko tu muldi, stulbā kaza, mā... mamma teica, ka tu esi viņa padauza un viņam te viss pieder, tāpēc mēs te varēsim dzīvot, cik ilgi gribēsim! - izkliedza Ronija.

Anna šokā knapi novaldījās, lai neiecirstu viņai pļauku.

- Tā, sīkā bezkauņa, tūliņ tu skaļi atvainosies Annai Elizabetei, pēc tam aizvērsi savu muti un turēsi to ciet līdz brīdim, kad tev kāds pieaugušais ko pajautās. Tikai tad tu drīkstēsi runāt. Tas pats attiecas ari uz tevi, puika!

Tā bija vecā baronese Anna Roze fon Berga. Majestātiski izslējusies visā savā pusotra metra augumiņā, viņa izskatījās tik milzīga un viņas parasti klusā balss skanēja tik biedējoši, ka abi sīkie nekauņas mirkli pierāvās. Ronija gribēja protestēt, bet viens vienīgs ledains baroneses skatiens viņu atsēdināja.

- Nu, es gaidu! Mēs gaidām! - Viņa nebija pakustējusies ne par centimetru.

- Es... atvainojos. Sorry, - Ronija negribīgi izmocīja.

- Es... ari. - Čerkstoši piebalsoja Ronalds.

- Tagad, lūdzu, ejiet savā istabā un pārdomājiet, kas noticis. Pēc pusstundas mēs jūs gaidīsim lejā virtuvē. Uz tēju.

- Mēs nedzeram tēju, mēs gribam kolu! - puišelis ieldējās.

- Pēc pusstundas. Lejā. Un nomazgājiet sejas, lai beidzot var redzēt, kādi izskatāties!

Ronija zem deguna nomurmināja kaut ko, kas ļoti izklausījās pēc fuck you.

Viņai spraucoties garām, Anna Elizabete klusējot pastiepa roku un nočukstēja - atslēgu! Kaut kas džinkstēdams nokrita uz grīdas.

- Paldies, vecmāmiņ! - Anna Elizabete atslīga uz kāpnēm un ieslēpa seju rokās.

- Nav par ko, Līzbet! Apsveicu, nu tu zini, ko nozīmē zvērudārzs. - Baronese bija pārskaitusies, taču valdījās. Pamanījusi kāpņu lejasgalā ģenerāli Basu un Omīti, uzsauca: - Mīļie mājinieki, mums ir pamatīgas problēmas. Nāksies tās risināt visiem kopā. Pēc pusstundas virtuvē. Bet tu, Līzbet, sakopies un uzliec parādes krāsojumu. Es tikmēr sazvanīšu Ģirtu.

Baroneses saruna ar Ģirtu Melderi bija īsa un konkrēta. Faktiski - monologs:

- Cienītais Ģirt Melderi, klausieties uzmanīgi! Man ir pilnīgi vienalga, kur jūs liksiet abas savas atvases, taču rit lai viņu te vairs nebūtu! Es neesmu Anna Elizabete, kurai jūs dancojat pa galvu! Ja tie ir jūsu bērni, tad, lūdzu, iemāciet viņiem elementāri uzvesties un nerunāt kā klaidoņiem. Nē, mani neinteresē ne viņu grūtā bērnība, ne tālais ceļš. Ja mācējāt viņus radīt un palaist pasaulē, nāksies mācēt ari padarīt par cilvēkiem. Tas nav ne mans, ne Annas uzdevums. Ja kāds ierodas uz dzīvi svešā mājā, viņam jāpieņem tās noteikumi, nevis jāizvirza savējie, vai ne? Ak tā nav sveša māja, jo te dzīvojat jūs? Patiešām? Labi, ka esat tik pārliecināts, taču ziniet - viss var ātri mainīties. Nē, es nepārkāpju savas pilnvaras, jo, redziet, ari es šeit dzīvoju, turklāt mani ar šo dzimtu un māju saista radniecība un īpašumtiesības, kamēr jūs - tikai Annas Elizabetes labvēlība. Tāpēc, lūdzu, žigli brauciet atpakaļ un savāciet savas neaudzinātās atvases vai esiet šovakar kopā ar viņiem. Citādi es rīkošos radikāli. Te nav viesnīca vai labdarības patversme. Ko? Nē, mani tas neinteresē. Jā, es esmu nežēlīga, jo jūs darāt pāri manai mazmeitai. Viss. Es gaidu.

Anna Roze fon Berga sarunas gaitā ne mirkli nebija paaugstinājusi balsi, taču viņas ārkārtīgo vilšanos skaidri apliecināja līdz šim tik mīļā Ģirta Meldera uzrunāšana uz jūs.

Abi pusaudži uz tēju nenonāca, bet, ieslēgušies savā istabā, skaļi klaigāja un lamājās. Pēc brīža tur kaut kas sāka krist, šķindēt un džinkstēt.

Šķiet, ka viņi demolē māju, Anna bažīgi nodomāja, ieklausīdamās baigajās skaņās. Kaut tikai viņi viens otru nenosistu, vismaz līdz tēva atbraukšanai.

- Ko darīsim? - baronese pirmā skaļi izteica jautājumu, kas mocīja visus.

Sadrūmušām sejām visi četri - Anna, baronese, Omīte un ģenerālis Bass - sēdēja pie virtuves galda un vērās katrs savā kafijas tasītē. Klusums burtiski kliedza.

- Starp citu, Omīt, kur ir Grāfs? - Anna Elizabete pēkšņi attapās. Viņas istabā uzticamā drauga nebija, te, lejā, ari ne.

- Nezinu, domāju, ka pie tevis.

Annai notirpa kājas un aizcirtās elpa.

Ja tie sīkie briesmonēm sunim būs ko nodarījuši, es viņus...

Izskrējusi pa virtuves durvīm uz terases, viņa skaļi iesvilpās un sāka saukt Grāfu vārdā - vispirms klusu, tad skaļāk, pēdīgi pilnā balsī. Nekā. Klusums.

Viņš tā nekad nav darījis! Viņš nekad nav skrējis prom no mājas! Un vienmēr atsaucas uz visklusāko svilpienu! Anna bija izmisumā.

- Tur jau viņš nāk! - ģenerālis priecīgi un skaļi iesaucās.

Jā, tur jau viņš skrēja - no upes puses. Pelēks zibens. Lieliem lēkšiem. Bet ap kaklu - aprauts virves gabals.

Izskatās, ka suns bijis piesiets... Ar striķi?! Grāfs? Kur un -galvenais - par ko?

Grāfs, priecīgi smilkstēdams un priecādamies par atkal-satikšanos, ar visām četrām lēca gaisā, bet Anna viņu cieši apskāva un, iebāzusi degunu biezajā kažokā, dziļi ieelpoja sava drauga pazīstamo, mierinošo smaržu.

Kurš viņu bija piesējis? Suni, kurš nekad nevienam nebija darījis pāri? Omīte - nekad mūžā. Vecmāmiņa - arī nekad. Zane? Suns viņu ne visai klausīja, taču ļāvās paņemties saitē. Vai tiešām Zane? Aizejot no šīs mājas, savdabīgi atriebusies? Vai arī... Ģirts? Cilvēks, kuram Grāfs uzticējās. Bet kāpēc?

Izvilkusi no kabatas telefonu, Anna nospieda Ģirta numuru. Atslēgts. Tad piezvanīja Zanei. Atslēgts. Arvim Konrādam. Viņš pacēla uzreiz. Atvainojusies par traucējumu, Anna uzdeva tikai vienu jautājumu, noklausījās atbildi un pārtrauca sarunu.

Tā. Ģirts Melderis viennozīmīgi bija sajucis prātā.

- Nu? - Ģenerālis apsēdās viņai līdzās uz kāpnēm. - Ko tu uzzināji?

- Tas bijis Ģirts. Kad Zane ar Arvi posušies prom, suns brīvi skraidījis pa māju. Nesaprotu: ja Grāfs traucēja vai pinās pa kājām, kamēr Ģirts un bērni iekārtojās mājā, varēja taču suni ievest manā istabā. Vilks būtu mierīgi gulējis gultas kājgalī un gaidījis mani pārnākam. Kāpēc vajadzēja vest uz upi?

- Varbūt tieši tāpēc? Lai netraucēti varētu izpētīt un izložņāt māju, - spīvi noteica pienākusī baronese. - Mazie nejau-cēni jau paspējuši pabūt visās istabās, pat pie manis bija ielīduši, taču es vienkārši izdzinu viņus laukā.

- Vai jūs neesat pārāk bargas? Viņi taču ir tikai bērni... -līdzjūtīgi ierunājās Omīte.

- Lūdzu, nevajag, Omīt! Labi?! - baronese negaidīti asi viņu pārtrauca. - Viņi acīmredzami ir neaudzināti mežonēni. Labākajā gadījumā. Lai gan man šķiet... Katrā ziņā - manā bērnībā un jaunībā tādus turēja prom no acīm, stingrā skolotāju uzraudzībā, kamēr iemācījās pieklājīgi uzvesties, nerunāt pretī un nelēkt pieaugušajiem sejā. Bet par tādām rupjībām, kādas dzirdējām šodien, abi būtu dabūjuši gan ar lineālu pa pirkstiem, gan ar slapju dvieli pa muti.

- Vecmāmiņ, šodien taču bērniņus nedrīkst ne apsaukt, ne lamāt, ne iekaustīt, var iedzīvoties milzīgās nepatikšanās no bērnu tiesību sargātājiem un bāriņtiesām! Es tev varētu pastāstīt, kas notiek skolās un kādiem vārdiem tur runā gan bērni, gan līdz izmisumam novestie skolotāji. Protams, nav patīkami, ja mājās ir šādi radījumi, bet - cerams, tikai līdz ritam. Gribētu ticēt, ka Ģirts tomēr atbrauks.

- Es par to nebūtu tik pārliecināts, - drūmi ieteicās ģenerālis Bass. - Ja manas aizdomas ir pareizas, šobrīd viņš pats kaut kur cenšas tikt galā ar šoku. Viņš ir pārbijies, Anna, pārbijies un atstājis visu uz tavas galvas. Uz mūsu galvas.

Aiz loga nošvikstēja riepas. Tā bija Ķirša kundze un Kārlis.

Nekad agrāk Anna nebija jutusies tik atvieglota, ieraugot Kārli ienākam pa durvīm.

Beidzot kāds, kuram varētu būt vēss prāts un konkrēts rīcības plāns, ko iesākt!

Zibens ātrumā iepazīstināts ar radušos situāciju, Kārlis vispirms norija virkni mongoļu-tatāru buramvārdu, tad, ne vārda neteicis, izvilka no kabatas lielo atslēgu saišķi un, uzskrējis augšā pa kāpnēm, bez klauvēšanas atslēdza bijušo Zanes istabu, kas nu bija iedalīta sīkajiem okupantiem.

- Lejā! Tūlīt! - ieplestām kājām nostājies durvju ailā, viņš uzsauca dārdošā basā. Kalsnais augums slēpa varen skaļu balsi. Gandrīz kā ģenerālim Basam.

Ar izstieptu rādītājpirkstu norādījis vispirms uz Ronaldu, tad durvju virzienā, Kārlis bargi uzkliedza: - Tu - skriešus! Bet tu (tāds pats žests Ronijai) - caur vannas istabu! Nomazgāt seju un tad uz virtuvi. Jums ir minūte laika.

Aplaidis skatienu istabai, viņš saprata - Annai šo postažu rādīt nedrīkst. No sienām norautas tapetes, noplēsti aizkari, gultas drēbes sabradātas ar netīriem apaviem.

Visur mētājās stikla lauskas, kas reiz bijušas vāzes. Bet lejā, hallē, nolaistām lapām stāvēja lielā palma. Telpā smirdēja pēc АСЕ. Mjā, laiku nav velti tērējuši. Orda!

- Tā, mīļumiņi, - Kārlis bija nostājies abiem pusaudžiem tieši pretī un kā piekasīgs armijas seržants nopētīja viņus no galvas līdz kājām. - Jūsu zināšanai - mani sauc Kārlis. Esmu datoriķis un kā tāds - izcili riebīgs pēc dabas. Mans kabinets atrodas blakus bibliotēkai, bet ieeja tur atļauta tikai man un Annai Elizabetei. Durvis ir ciet, tām jābūt ciet, un tās būs ciet! Skaidrs? Ja kāds tur līdīs vai tikai mēģinās līst -noraušu galvu. Tieši tā, kā teicu. Fiziski. Man nav jābaidās vai jāraustās, lai žēlsirdīgās bērnu aprūpes iestādes man jūs neatņemtu. Jūsu tēvam - jā, viņam par jums jāuztraucas un jārūpējas. Bet viņš jūs ļoti ērti atvedis šurp un uzkrāvis uz kakla Annai Elizabetei, kura nav ne viņa sieva, ne mīļākā. To jūs atcerēsieties visu laiku, kamēr vien šeit atradīsieties. Anna ir šīs mājas saimniece un šīs salas īpašniece, un viņai ir tiesības noteikt, kurš šajā mājā paliks, kurš ne. Skaidrs?

Abi melderēni stāvēja nolaistām galvām, ar skatieniem ieurbušies netīro botu pirkstgalos. Anna gluži vai taustāmi juta naidu, ko izstaroja viņu ķermeņi.

- Ir jautājumi? - Kārlis vēlreiz pārprasīja.

- Kur dabūt melno krāsu, lai var pārkrāsot tās stulbās sienas un izlīmēt plakātus? - Ronija, šķiet, nebija dzirdējusi neko ne no Annas, ne Kārļa teiktā. Jautājums izskanēja izaicinoši nekaunīgi, kā labi tēmēts sitiens.

- Nekur. Jūsu istabā jau ir ļoti skaists un gaumīgs interjers, - Anna mierīgi atteica.

Bija, nodomāja Kārlis, taču noklusēja.

- Tas sūkā, - Ronija izaicinoši iemeta viņai sejā.

- Desmit atspiedieni. - Ģenerālis lēni piecēlās un saņēma skuķi aiz auss. - Uz grīdas un desmit atspiedienus! Tūlīt. Par katru nākamo lamuvārdu - vēl tikpat.

- Kas tu tāds esi, vecais muļķi, ka man pavēlēsi, ko darīt? -Ronija iekliedzās.

- Es esmu ģenerālis Kārlis Bass. Policijas ģenerālis. Savā mūžā esmu apmācījis vairākus tūkstošus jauniņo, un neviens man nav runājis pretī. Tātad - vispirms atvainojies par sūkā un muļķi un tad - divdesmit atspiedienu. Lūdzu, sāc!

Ronija neizpratnē paskatījās visapkārt, taču nevienā sejā neredzēja atbalstu. Viņai sāka raustīties lūpa. Apaļvaidzis, to redzēdams, iekviecās sivēna balsī: - Jums nav tiesību, mēs sūdzēsimies tētim, viņš atbrauks un jums sados! Jūs esat sadisti, bērnu bendes. Trīs veci mērkaķi un ragana!

- Zeņķi, aizveries! - Kārlis iebļāva viņam tieši ausī, un no pārsteiguma Ronalds patiešām apklusa. - Vai tu vispār zini, ko šie vārdi nozīmē, ja tos tik braši lieto?

- N-nu... ē-ē-ē... Tie ir nelabi cilvēki, - resnis sāka stostīties. Viņa sejā bija redzams pilnīgs tukšums.

Anna bija šokēta. No kurienes tāds naids? No kurienes šī leksika? Kurš viņiem iemācījis tādus vārdus? Māte? Kas tā par māti? Un vispār - no kurienes šie..?

- Tu esi muļķis. Aprobežots, neizglītots muļķis tāpat kā tava māsa, - vienaldzīgi noteica Kārlis. - Jūs esat saskatījušies rupjības televīzijā, samācījušies lamuvārdus un sev liekaties lieli un gudri. Ģenerālis jau pirms brīža teica, kas darāms, vai ne? Ronijai divdesmit atspiedieni, Ronaldam piecdesmit -par visām rupjībām. Nu? Fiksi guļus un vingrot! Citādi iesiet gulēt bez vakariņām, kas jums varētu nepatikt, vai ne? Varbūt pasaukt Grāfu? Viņš varētu būt apvainojies par to, kas viņam šodien ticis nodarīts, un, ticiet man, šim vilku sunim ir ļoti asi zobi. - Grāfs, dzirdot savu vārdu, braši ierūcās.

Beidzot pamanījuši, ka lielais, pelēkais vilks tepat virtuves stūri guļ un novēro, abi knariņi steigšus nometās uz grīdas un sāka vingrot.

Vērojot, cik neveikli viņi to dara, cik nesavākti ir abu tris-padsmitgadīgo bērnu ķermeņi, Annai apskrējās dūša.

Un šādi bezmugurkaulnieki ir Ģirta bērni? Kā viņš tos taisījis? Galīgā dzērumā vai kā? Kur un kā viņi auguši? Un, pats galvenais, kādai tadjābūt bērnu mātei? Ģirts teica - modele? Kā tad!

Pie desmitā atspiediena Ronalds sabruka uz grīdas, skaļi raudādams. Ronija izvilka līdz piecpadsmit, taču arī - nepareizi, gandrīz taisnā leņķī, ar dibenu gaisā.

- Nu re, cik skaisti! - Kārlis nopriecājās. - Tagad, lūdzu, nomazgājiet rokas un pie galda. Mums šobrīd ir tējas pauze, citiem vārdiem - launags.

- Mēs tādu launagu neēdam un arī tēju nedzeram! - Ronalds izaicinoši paziņoja, plaši atvērdams ledusskapi.

- Lūdzu, apsēdies un pasaki, ko meklē! - Omīte viņam klusi aizrādīja.

- Kolu! Mēs dzeram kolu! - puika lecās. - Dod man kolu!

- Pirmkārt, nevis iedod, bet - lūdzu, iedodiet, jo Omīte ir par tevi vismaz sešreiz vecāka, - Anna Elizabete stingri noteica. - Un, otrkārt, kolu tu nedabūsi. Kolas nav, jo mēs tādus draņķus mājās neturam. Bet pat ja būtu, jums abiem cukuroti gāzētie dzērieni ir pilnīgi jāaizmirst, sevišķi tev, Ronald.

- Kā-ā-pē-ēc? - puika ieīdējās kā telēns. - Man ga-a-aršo!

- Viņa gribēja teikt - tāpēc, ka tu esi resns! - māsa ļaunā priekā iesaucās. - Tu esi trekna, ļumīga tauku pika!

- Ronij, izbeidz! - Anna viņu apsauca. - Nevajag apsaukāties. Vienkārši - mēs šajā mājā esam raduši dzert zāļu tējas (skuķis demonstratīvi novaikstījās, izrādot pretīgumu un izliekoties, ka tūlīt vems), dažādas sulas, jā, un kafiju. Taču arī to bērniem dzert nav ieteicams.

- Bet pie mammas mēs dzērām gan kafiju, gan vīnu! -Ronalds iebilda.

Ronija viņam iespēra pa potīti. - Aizveries, tefteli!

- Šeit nav un nebūs kā pie mammas, - Anna Elizabete stingri noteica. - Šajā mājā ir savi noteikumi, un jūs tos ievērosiet. Vismaz tik ilgi, kamēr būsiet šeit.

- Bet mē-ē-ēs.. - Puišelis sāka īdēt, taču baroneses saltais skatiens viņu apklusināja.

- Labi, beidziet uzvesties kā briesmoņi un parādiet, ka spējat nosēdēt pie galda, neko nesagāžot un nesaplēšot. -Kārlis norādīja uz diviem ķeblīšiem.

Nākamā stunda no Annas un mājiniekiem prasīja visas pacietības rezerves.

Sīkie nezināja, kas ir aknu pastēte (fui, pelēks sūds!), aukstā gaļa (fui, triceklis!), avokado (fui, zaļas ziepes!), saldais biezpiens (fui, vecs krēms!), nemācēja paši sagatavot sev sviestmaizi, bet grāba sastāvdaļas no kopējiem šķīvjiem un bļodiņām tāpat ar rokām, liekot lietā visus desmit pirkstus.

Bet trakākais bija tas, ka trīspadsmit gadu vecumā viņi vēl arvien nebija iemācījušies ēst kā cilvēki, bet žļembāja un rija kā lopiņi - vaļā mutēm, skaļi čāpstinot, viļājot ēdienu pa muti tā, ka visi varēja aplūkot, kā tur pa iekšu valstās resnas mēles.

Ar galda piederumiem apieties nemācēja ne Ronija, ne Ronalds - karotes turēja, kātus sažmieguši dūrē, kā to dara pusotru gadu veci zīdaiņi, bet dakšiņas viņiem laikam bija pilnīgs jaunums - rokā paņēma gan, bet šķipelēja kā ar mēslu dakšām, tad nometa un turpināja grābt ēdienu ar rokām.

Nu, skaidrs, ja katru dienu picas un hamburgeri, kur lai tur dakšiņas rodas...

Annai Elizabetei, Omītei kā bijušajai kaucmindietei un baronesei Annai Rozei no šīm galda manierēm apskrējās dūša. Tas pats atkārtojās ari vēlāk, pie vakariņu galda, kad tīņi, laikam pirmoreiz dzīvē sastapušies ar šmorētu vistu, sāka ar pirkstiem ķeksēt to laukā no terīnes, liekot pārējiem, jo sevišķi Annas vecmāmiņai riebumā novērsties.

Omīte gan mēģināja taktiski pastāstīt par savu jaunības pieredzi, mācoties Kaucmindes saimnieču skolā - kā uzvedības skolotāja vienreiz izstāstījusi, kas jādara, otrreiz paskaidrojusi nesaprotamo, bet, ja vēl arī tad nav bijis klausīšanas, madāma vainīgajam vienkārši likusi atstāt galdu neēdušam.

Savukārt ģenerālis rāmi piebilda: kara skolās, kur māca virsniekus, dara tā - ja kaut ko tik vienkāršu nespēj apgūt ar pirmo reizi, viss - no galda prom un bez pusdienām. Ja tas atkārtojas, tad arī bez vakariņām. Un tā, kamēr iemācās.

Melderēni, klusējot un tukšām sejām noklausījušies notā-cijas, tikai noteica - sucks! - un turpināja tāpat, kā sākuši. Anna sēdēja nekustīgi un lūkojās šķīvī.

Kārlis pašaizliedzīgi metās uz ambrazūras, mēģinot abiem nezinīšiem iemācīt vismaz elementāru pieklājību un dakšiņas lietošanas pamatus. Tas nelīdzēja - abi vienkārši sāka rīt nenormālā tempā, lai tikai ātrāk tiktu prom no galda. Protams, bez “paldies” un savu šķīvju novākšanas.

- Mēs ejam augšā! - Ronija paziņoja un pielēca kājās, skaļi atgrūzdama krēslu.

- Nekā tamlīdzīga. Vispirms novāciet savus traukus - kaulus suņa bļodiņā, šķīvjus trauku mašīnā. Pēc tam satīrīsiet istabu - lai tur valdītu tīrība un pilnīga kārtība, kad ienākšu pārbaudīt, - savā zemajā, čerkstošajā Mežaveča basā nikni norūca Kārlis. Līdz šim rūciens vienmēr bija nostrādājis - gan skolā, gan koncertu mēģinājumos. Viņš cerēja, ka nostrādās arī tagad. Cilvēks tāds pats primāts vien ir - kurš skaļāk rēc, to klausa. - Savākt istabu, nomazgāties un gulēt! Pulkstenis ir pusdesmit. Jūsu vecuma bērniem desmitos jābūt aizmigušiem. Viss. No comments.

- Bet mēs mājās... filmu... “Krēslu”... - Ronija iebilda.

- Mani neinteresē, kā bija mājās. Šeit ir šeit un tagad, un te ir tādi noteikumi. Tā, kā Anna teica. Nepatīk? Mežāju skolai ir internāts, kopmītnes. Pateikt, kas tas ir? Seši nepazīstami cilvēki vienā istabā. Varu sarunāt jums gultasvietas tur - līdz mīļā papiņa atbraukšanai.

- Nē, te ir forši! - iesaucās Ronalds, izpelnoties kārtējo māsas spērienu pa potīti. - Au! Izbeidz! Te patiešām ir cool, tāda pils. Super! Es gribu te palikt!

- Es te palikšu tikai tad, ja mūsu istabā uztaisīs remontu un novāks tās skrandas no sienām, plus man vajag kompi, internētu un televizoru! - Ronija nicīgi izmeta. - Un vispār, puikas ar meitenēm nedrīkst dzīvot vienā istabā!

Anna Elizabete lēni piecēlās un dziļi ievilka elpu: - Tā-ā-ā. Tagad jūs zibenīgi pazudīsiet no šejienes, iesiet augšā un darīsiet tieši to, ko teica Kārlis - sakārtosiet un savāksiet to, ko pirmīt saplēsāt, nomazgāsieties - vannas istabas ieeja no kāpņu laukumiņa - un iesiet gulēt. Un gulēsiet vismaz līdz deviņiem no rīta, kad, ceru, ieradīsies jūsu dārgais tētiņš. Un mums visiem būs smaga saruna.

- Bet i-i-internets? - Ronalds atkal ieidējās.

- Nav un nebūs. Jūsu istabai atslēgts. Par sliktu uzvedību.

-Jūs tā nedrīkstat rīkoties! - Ronija atkal uzņēma paaugstinātu toni. - Mums ir tiesības! Mums jāpaziņo mammai, ka esam laimīgi nokļuvuši galā.

- Ā, ielidojāt no rīta un beidzot atcerējāties par mammu? Lieliski bērni jūs esat, nav ko teikt. Diemžēl nāksies iztikt ar īsziņām un telefončatu. Jums taču ir viedtālruņi.

- Tev skauž? Mums tos tētis šorīt nopirka! - Ronija palielījās un parādīja viņai mēli.

Anna nikni nosprauslojās. Tipiski. Melderis kārtējo reizi izcēlies. Viņam palaikam patika izrādīties. Izgrūdis par abiem telefoniem vismaz tūkstoti!

- LIzbet, piedod, bet viņš ir lops, - Kārlis sēdēja uz dienvidu terases augšējā pakāpiena un slaucīja no pieres sviedrus. Viņi abi ar Grāfu tikko bija divreiz apskrējuši ap salu - Kārlis vēlējās, lai suns aizmirst viņam šodien nodarīto pārestību. - Satikšu, piekaušu. Jau sen esmu to gribējis, bet nu pietesīšu kā puiku. Tevis dēļ līdz šim valdījos, bet nu par Grāfu viņš man norausies pēc pilnas programmas.

“Viņš" ir Ģirts Melderis, tas Annai bija skaidrāks par skaidru. Un šoreiz viņa piekrita ikvienam Kārļa izteiktajam vārdam, zilbei un burtam. Ģirts tiešām bija izrīkojies lopiski -gan pret sev (it kā) tuviem cilvēkiem, gan uzticamo dzīvnieku.

Cilvēks sevi var aizstāvēt, dzīvnieks ne.

To Anna Elizabete piedot nespēja.

- Klau, ko lai tagad dara? - Anna iegrābās matos. - Melderis neatbild ne uz telefona zvaniem, ne sīkziņām, ne vēstulēm feisbukā. Parasti viņš ir sasniedzams. Nezinu pat, kas noticis.

- Es tev pateikšu, kas noticis, Līzbet, tikai neapvainojies! Viņš tevi izmantojis par visiem divsimts procentiem un tagad atradis citu izklaides objektu, bet savus dzeguzēnus iemetis tavā ligzdā, jo zina, ka te par viņiem parūpēsies.

Kārlim bija taisnība. Sasodīta taisnība! Bet kāpēc Ģirts bija tā mainījies? Tāda bezatbildība jau robežojās ar apzinātu kaitniecību. Varbūt tiešām viņš kaut ko lietoja? Bet trakākais bija bērni - tā vien šķita, ka viņiem patiešām nav visi mājās...

- Labi. Pat ja tā. Viņi, tie dzeguzēni, ir šeit. Lai kādi, tomēr cilvēki. Ko darīsim? Pūču Mājā viņus atstāt nevar - mums tuvākajās dienās būs daudz jābraukā, izmeklēšana paņems daudz laika un enerģijas, bet uzkraut divus neaudzinātus, agresīvus un, kā izskatās, psihiski ne pārāk stabilus pusaudžus divām večiņām... vienkārši nedrīkst, tas beigsies ar katastrofu.

- Piekritu, - bridi domājis, Kārlis pamāja ar galvu. - Atliek internāts. Ja Ģirts rit neatbrauks, vedīsim turp. Viņiem tik un tā jāiet skolā. Tu teici - Ģirts gribējis, lai bērni mācās Mežā-jos. Es gan izvēlētos citu skolu, bet tā ir viņa izvēle. Pēc visa notikušā Olitai Spalviņai nebūs nekādu iebildumu, it īpaši, ja rīkojumu dos pati pagasta priekšniece Maiga Lācīte, vai ne? Un nevienam nebūs Spalviņas priekšā jāzemojas. Tikai nu - dārgajam tētiņam pašam vajadzētu atbraukt un iekārtot bērnus skolā, to nevarēsim izdarīt ne mēs ar tevi, ne ģenerālis Bass. Un kādā gan sakarā mums tas būtu jādara?

- Vēl jau paliek tas fantastiskais variants, ka mīlošais tēvs bērnus paņem pie sevis uz Rīgu, - Anna apcerīgi novilka, lai gan, godīgi sakot, necerēja. - Iedomājies, ja nu viņš šobrīd izkārtu mēli joņo apkārt, trīsistabu dzīvokli meklēdams?

- Lizbet, tavos gados vēl ticēt pasakām? - Kārlis pazobojās.

- Kaut kam taču jātic, - viņa smīnot atņurdēja.

Labi, ja līdzās ir veci, uzticami, ugunī un ūdenī pārbaudīti draugi! Jā, viņi ar Kārli ir plēsušies uz velna paraušanu, taču viņš ir Annas vislabākais draugs.

Kārlis miegojās, atlaidies uz Grāfa platās, siltās muguras. Suns labsajūtā klusi rūkaļāja un zelēja viņa labās rokas īkšķi.

- Kārli... es gribētu tev pateikt paldies, ka esi līdzās, - Anna Elizabete lietišķi paziņoja, tad negribīgi pieslējās kājās. - Viss, ejam gulēt, rīts gudrāks pat vakaru.

- Ejam gan. Tikai aizslēdz durvis un noliec zem roktura krēslu. Izklausās smieklīgi, bet, ja kāds līdīs, būs troksnis un Grāfs pamodīsies. Es aizslēgšu pārējās mājas durvis. Drošībai.

- Domā - viņi mēģinās kaut ko nozagt?

- Nezinu. Varbūt ne nozagt. Es viņiem neuzticos. Sevišķi skuķei. Viņai ir tā sauktais miroņa skatiens - blāvs tukšums, kurā neko nevar nolasīt. Ezoteriķi saka - tāds ir cilvēkiem bez dvēseles. Kaut kā negribētos to pārbaudīt un no rīta pamosties ar pārgrieztu rīkli...

16. nodaļa. Meklējiet citus vedējus!

Ceturtdienas rīts, 9. oktobris

Nakts pagāja salīdzinoši mierīgi, ja neskaita šļūcošus soļus lejup pa kāpnēm un vienu smagu bumsijienu, kam sekoja dipināšana augšup un durvju aizciršanās.

Pēc kāda brīža skaņu virkne atkārtojās.

Anna uztrūkās no miega, bridi vērīgi klausījās, ari Grāfs ieņurdējās un pavēra aci, taču satraukumu neizrādīja. Galu galā nogurums un miegs ņēma virsroku.

- ... tas varēja būt laika nogriezni starp pusnakti un diviem. - No rīta septiņos, vārot mājiniekiem agru brokastu kafiju, Anna stāstīja. - Jūs neko nepamanījāt? Nevar būt, ka es to visu nosapņoju.

- LIzbet, tu nenosapņoji. - Kārlis iemeta kafijā četrus cukurgraudiņus, tad, mirkli padomājis, vēl piekto. - Sīkais ir mēnessērdzīgs. Pa miegam staigā. Savām acīm redzēju. Es... pagājušonakt ilgi strādāju, istabas durvis uz halli nebija ciet, bet pusvirus, tikko biju gājis pēc kafijas. Sadzirdējis tos pašus švlkstus, drusku noraustījos, jo tukšā hallē tie izklausījās... riebīgi. Tad nodomāju - ja tas ir Bergu spoks, pēdējais laiks iepazīties - un lavījos uz durvju pusi. Spoks izrādījās ļoti apaļš un ļoti atslēdzies. Taisns kā svece, atvērtām acīm, glāžainu skatienu, viņš šļūca lejā pa kāpnēm. Vienu posmu pievārējis, patlaban rampājās lejā pa otru, pēdējo, kura apakšējais pakāpiens ir pie manas istabas durvīm. Laikam jau es kaut kā sakustējos vai citādi satrokšņojos, jo mūsu spoks satrūkās, apkrita uz dibena, bet pēc tam kā zaķis pielēca kājās un uzdi-pačoja augšā uz savu istabu. Pēc kāda laika tas viss atkārtojās, tikai šoreiz viņu nenobiedēju es, bet lielais halles pulkstenis.

- Savādi. - Anna Elizabete iegrima domās, cenšoties kaut ko atsaukt atmiņā.

- Kas tieši? - Kārlis pārvaicāja. - Mēnessērdzība?

- Nē, tās divas staigāšanas reizes. Pati mēnessērdzība kā tāda jeb staigāšana miegā, medicīniskā terminoloģijā - somnambulisms, visos laikos bijusi ļoti izplatīta, lai ari dažādi vērtēta un skaidrota parādība. Vecos laikos šos ļaudis dēvēja par velna apsēstiem un centās ierobežot vismaz uz nakti -ieslēdzot, aizrestojot logus vai pat piesienot pie gultas, lai viņi, šajā dīvainajā mēness stāvoklī pārvietodamies, nenodarītu pāri sev vai citiem. Redziet, smadzenes, griba un prāts šī miega stāvoklī it kā atslēdzas, turpretī motoriskās kustības un vestibulārais aparāts darbojas instinktīvā režīmā - tāpēc jau mēnessērdzīgais spēj kāpt gan pa trepēm, gan staigāt pa jumta korēm, gan stāvēt uz skursteņa. Tādā brīdī galvenais ir nepamodināt, neatsaukt realitātē, jo tad viņš var nokrist un sasisties. Nosisties retāk, jo bērniem, dzērājiem un somnam-buļiem kritiena brīdī ķermenis ir loti atslābināts. Viduslaikos, piemēram, domāja, ka viņi šādā brīdī pārvēršas par ēnām, tāpēc sauca par ēnu ļaudīm. Bet... - Anna paberzēja deniņus, - kāpēc divreiz? Tas nav loģiski. Tā nevajadzētu būt!

- Līzbet, kā tu tik daudz par to zini? - Kārlis bija klausījies vaļā muti tāpat kā pārējie. Omīte par kaut ko klusi sačukstējās ar veco baronesi. Ģenerālis klusēja.

- Ai, ko nu, - Anna apmulsa. - Studējot pasaules tautu kultūras vēsturi un mitoloģiju, rakstīju par šo tēmu pētījumu. Ļoti interesanti, starp citu. Jā, bet nekur nebija minēta atkārtošanās... Redziet, tipisks mēnessērdzīgais var veikt kādu darbību vai kustību, noiet kādu maršrutu, taču attiecīgajā naktī viņš to darīs tikai vienreiz, nevis pa riņķi, atkal un atkal. Jā, viņš to pašu var atkārtot nākamajā naktī, aiznākamajā un tā uz priekšu, bet ne uzreiz, jo sevišķi, ja savas pastaigas laikā ticis atmodināts un atsaukts realitātē.

- Neņem galvā! - Kārlis atmeta ar roku. - Lai tak staigā un krīt gar zemi. Vienīgā skāde būs pašam, grūtāk sēdēt.

- Nesaki, - ierunājās ģenerālis. - Šī ir gana bīstama lieta, lai uztrauktos. Es arī šo to zinu, ir gadījies saskarties kriminālajā praksē. Zinātnieki uzskata, ka 2-3 % iedzīvotāju vairāk vai mazāk piemīt šī īpatnība, kas nozīmē - divi trīs no simta ir mēnessērdzīgi. Vislielākā problēma - šie cilvēki neapzinās, ko dara. Redz, šodien rāda filmas par zombijiem, tas ir kaut kas līdzīgs. Acis vaļā, bet neredz, ķermenis kustas un darbojas, tikai tās ir neapzinātas darbības. Viņi var miegā staigāt, kāpt pa kāpnēm, iziet no mājas uz ielas, ieiet blakusmājā, iekāpt mašīnā. Viņi var ēst, runāt, klaigāt un dziedāt. Diemžēl viņi var arī nogalināt un to pat neapzināties. Man pašam bijušas vairākas šādas lietas - vienā gadījumā kaimiņš ar cirvi nosita kaimiņieni, tas bija laukos, mājas durvis bija vaļā, otrā... jūs negribat to zināt. Arī pasaules kriminālistikas vēsturē ir daudz šādu precedentu, un dīvainākais - šie miega slepkavas pārsvarā tikuši attaisnoti, jo nav apzinājušies, ko dara.

Virtuvē uz brīdi iestājās neomulīgs klusums, šķita - to pāršalc strauja, vēsa vējpūta.

- Krusttēvam taisnība. - Anna Elizabete murcīja rokās salveti. - Diemžēl visbiežāk mēnessērdzība tiek novērota bērniem. It kā ar laiku pārejot, taču ģimenes locekļiem tas ir baiss laiks - jāuzmana sirdzējs, jāpiesargās pašiem...

- Bet kā šī kaite rodas? Kāpēc? Vai tas nozīmē, ka viņi ir...? - Kārlis izteiksmīgi pagrozīja pirkstu pie deniņiem.

- It kā ne. Vismaz zinātnieki uzskata, ka mēnessērdzība neietekmē cilvēka psihisko veselību un garīgās spējas. Nu nezinu, es neesmu psiholoģe. Senlaiku dziednieki teica: viņus apsēdis ļauns miruša cilvēka gars. Vēlāk līdz ar baznīcas uzvaras gājienu sāka runāt par dēmonu un sātana iemiesošanos, pakļaujot sev apsēsto gribu un dvēseli. Deviņpadsmitajā gadsimtā, kad nāca modē dažādi zinātniskie eksperimenti, daudzi mēģināja mēnessērdzību ārstēt ar hipnozi. Mūsu pašu viedie senči - zāļu sievas un zintnieki - to darīja ar dabas līdzekļiem, zālītēm, tējiņām, ūdens peldēm. Jā, bet vēl arvien neviens nav līdz galam izpētījis šīs parādības cēloni. Droši vien tas, kurš to reiz izdarīs, dabūs Nobela prēmiju.

- Parasti jau visi atsaucas uz satraukumiem, trauksmi, spriedzi, nelabvēlīgu klimatu ģimenē, stresu darbā vai epilepsiju, - ģenerālis papildināja. - Taču es nesen lasīju, ka grupa autoritatīvu pētnieku nākuši klajā ar paziņojumu -mēnessērdzība esot cieši saistīta ar specifiskām gēnu izmaiņām. Apmēram tā, ka šie gēni aktivizējoties noteiktos laika posmos, radot cilvēka ķermenī stāvokli, kas līdzīgs paralīzei, taču ietekmē nevis muskuļus, bet atslēdz nervus un gribu, respektīvi - cilvēks kļūst par vadāmu biorobotu, zombiju, kurš nejūt ne bailes, ne sāpes.

- Tu gribi teikt, ka mēnessērdzība ir ģenētiski iedzimta un pārmantota vai pārmantojama slimība? - Anna pārjautāja un nodrebinājās, atcerēdamās Ģirta paradumu miegā skaļi runāt un dziedāt. Viņa to bija norakstījusi uz mākslinieku īpatnībām, taču tagad iedomājās: bet ja nu... Ģirts naktīs mēdza apskaut viņu tik cieši, ka trūka elpas. Bet reizēm viņa roka noslīdēja pāri viņas kaklam...

- Nezinu. To noteikti vajadzētu pajautāt doktoram Mihai-lovam - viņš kā zinošs psihes un dvēseles speciālists noteikti visu izstāstītu labāk un detalizētāk, - ģenerālis Bass, labu gribēdams, ierosināja.

- Kur nu vēl detalizētāk... - norūca Kārlis. Viņam bija pārgājusi ēstgriba. - Tad ko mums tagad darīt? Saukt ārstu?

- Es teiktu: novērot. Netaisīsim paniku, - Anna Elizabete izlīdzinoši noteica. - Iespējams, pie vainas stress - galu galā bērni šeit ir vieni paši, svešos un nezināmos apstākļos, prom no mātes. Lai kādas, bet tomēr... Tēvs, ar kuru viņi tikai no rīta iepazinušies, tajā pašā dienā pamet viņus nezin kur, nezin pie kā. Jauna vieta, vide, jauni noteikumi. Sagaidīsim Ģirtu, izrunāsimies, tad redzēsim. Bet tikmēr turēsim durvis aizslēgtas.

- Vai nav viens ārprāts - pašiem savās mājās jāpiesargājas! Annīt, Annit, labā sirds tevi ievedusi strupceļā. Tu esi ielaidusi mājā ļaunumu. - Omlte bēdīgi nošūpoja galvu. - Protams, mēs palīdzēsim, taču tev pašai tas būs jāizdzen.

- Vecmāmiņ, par kādu ļaunumu tu runā? - Kārlis nopietni satraucās. Vienmēr jautrā un līdzsvarotā Omlte šobrīd runāja kā žēlabaina apstāvētāja, tīri vai nelabi sametās.

- Neko, neko, tikai vecu sievu pļāpas. - Omlte sasita plaukstas un pasmaidīja. - Tas nav jāņem galvā! Labāk pasakiet, kur palicis Barons? Neesmu viņu redzējusi, kopš atbraucu no Dravām. Jau vairākas dienas. Vai runčam kas atgadījies?

Visi saskatījās. Patiešām, citkārt ap šo laiku lielais, rudais kārumnieks jau būtu izņaudējis sev otro siera gabaliņu un papildporciju kaķu konservu, liekot Grāfam smagi nopūsties, jo viņa pārtikas režīmā nekādas vaļības netika pieļautas.

Vilks tika barots, kā pieklājas dienesta sunim, stingri pēc kinologa Viktora izstrādātiem priekšrakstiem. Anna gan reizēm pieķēra Grāfu garšīgi čāpstinām, kad tuvumā atradās Omlte vai vecmāmiņa, taču viņas abas rādija tik nevainīgu seju, ka nebija vērts pat sākt diskusiju, cik kaitīgi no rokas piebarot dienesta suni vai ka sunim kārumus drīkst dot tikai viens, augstākais, divi cilvēki. Lai nebūtu tā, ka jebkurš var viņu iekārdināt, pacienāt, pielabināt un pārvilināt.

т

* * *

- Annīt, vai tevi un dāmas var atstāt mājās Kārļa apsardzībā? - pabeidzis dzert kafiju, noraizējies ierunājās ģenerālis Bass. - Jums viss būs labi? Zvanīja Miks, mums vajadzētu šur tur aizbraukt, dažu labu apciemot.

- Protams, brauciet, lai darbi virzās uz priekšu! Mēs taču te esam varena brigāde - Kārlis, Grāfs, es un divi ģenerāļi brunčos. Kas mums ko var padarīt?!

- Ģirts joprojām nav devis ziņu? - Bass pajautāja.

- Nē, kā akā... - Anna pavīpsnāja. - Nesaprotu, kā es tā varēju kļūdīties cilvēkā, kuru domāju pazīstam vairāk nekā piecpadsmit gadu. Kas ar viņu noticis?

- Līzbet, vīrietis Ģirta vecumā šādus viķerus sāk taisīt divos gadījumos - kad saprot, ka dzīve nav bezgalīga, tāpēc jāsteidz dzīvot, un kad iejaukta cita sieviete. Vai, piedod par skarbumu, ja izveidojusies atkarība no kādas vielas...

Anna Elizabete platām acīm paskatījās uz ģenerāli. - Tu gribi teikt, ka viņš...

- Es neko negribu teikt, rimsties. Tikai izsaku minējumu. Laiks rādīs. Līzbet, nesatraucies lieki, varbūt viss ir daudz vienkāršāk, nekā mēs domājam.

-Jā, varbūt, - Anna izklaidīgi atbildēja, aizdomājusies par tēmu “cita sieviete”.

Tā varēja būt. Tā patiešām varēja būt.

Ilgās pazīšanās gados Anna ikreiz zināja, kad Ģirtam sācies kārtējais romāns, - viņam mainījās stāja, gaita un runas veids, bet skatiens ieguva velnišķīgu spīdumu kā kaķim tumsā. Un tajā “vannas epizodē” viņa šo spīdumu atkal bija pamanījusi.

Parasti jau šiem romāniem bija stihisks raksturs - uznāca un pārgāja, viņu, Annu, neskarot, taču šoreiz viss bija citādi. Skāra. Tieši. Jo viņa bija iesaistīta.

.

* * *

- Viņš ir aizbēdzis, - jauneklīga balss klausulē ziņoja. - Un viņi jau ir tur.

- Lieliski! - nosēca rešņā, priekšnieciskā balss, kuras īpašnieks atkal vēroja Rīgas torņus. - Un ko šī?

- Turas. Šorīt ņemas pa māju.

- Labi. Lai tā paliek. Starp citu, es izskatīju failu.

-Un?

- Nekā traka. Samaksājiet tulkam, pasakiet paldies par palīdzību valstiski svarīgā lietā un nozvēriniet klusēt. Taisnības mīlētājai psiholoģei gan vajadzētu ieskaidrot, ka labāk neteikt neko.

- Sapratu. Tikai - viņa ir pazudusi.

- Kā - pazudusi? - Zemā balss ierēcās.

- Pēc rīta sarunas jaunais puisis viņu ar saimnieces auto aizveda Rīgas virzienā. Biju kājniekos; kamēr sazvanīju mūsējos, viņi bija prom. Vakarā viņš atgriezās, taču viens.

- Uzziniet visu par psiholoģes ģimeni, mājām, draugiem. Viņa jāatrod. Steidzami! Tas ir ļoti svarīgi. Un neaizmirstiet par tulku.

- Tiks izdarīts!

- Mēs gribam ēst! Kur brokastis?

Anna Elizabete stāvēja ar muguru pret ieeju un mazgāja brokastu traukus. Viņa jau pēc kāpņu dunoņas un aurošanas bija nopratusi, ka tūlīt sekos melderēnu iebrukums, taču tādai nekaunībai nebija gatava.

Trauklupatu rokā turēdama, viņa apgriezās.

- Jums ari labrīt. Kā gulējāt?

- Sū... Mēs gribam ēst! - Ronija monotoni atkārtoja kā iemācītu pantiņu un jau stiepās uz galda pusi, kur lielajā šķīvī aicinoši smaržoja maizītes. Apalītis skaļi rija siekalas.

- Rokas nost! - Anna Elizabete viņu apturēja. - Gultas saklājāt?

- N-nē-ē, - puišelis noīdēja. Viņš no abiem izskatījās labdabīgākais.

- Skaidrs. Tad - vispirms saklāt gultas, nomazgāties un tikai tad ēst! Tā šeit pieņemts. Bet tu salāpi zeķi - valdziņš uzrauts, aizies tālāk. - Tas tika teikts Ronijai.

- Tev vajag, tu arī lāpi, man patīk šitā! - Ronija demonstratīvi iebāza nagu mazajā caurumiņā un izplēsa to gandrīz pa visu kāju. - Mūsu mamma neko nelāpa, viņa nopērk jaunu. Drēbes lāpa tikai ubagi un salašņas.

- Nē, mīļā, ubagi klīst apkārt tādā paskatā kā jūs un jums līdzīgie! - Virtuvē cēli ienāca baronese Anna Roze - sakopusies, safrizējusies, tīra, smaržīga. Pilnīgs pretstats nemazgātajiem un jau sasvīdušajiem pusaudžiem.

- Nu gan tu, vecā, laid! - Ronija skaļi iezviedzās. - Šodien visi tā staigā, bet tu ar savām iestīvinātajām apenēm vari iet uz poda. Tik un tā pasaule piederēs mums, jaunajiem, bet tava vieta ir kapos! Sāc tik gatavoties nāvei! - Viņa ņirdzīgi izstiepa pret veco kundzi vidējo pirkstu.

Ar vienu zibenīgu kustību Anna satvēra nekauņu aiz čupra un iebāza ar galvu izlietnē. Atgriezusi auksto ūdeni, ar brīvo roku paņēma saimniecības ziepju gabalu un, ignorējot Ronijas nešpetno airēšanos ar rokām un spiegšanu, nomazgāja viņai muti. Precīzāk - izmazgāja, jo ziepju gabals vairākkārt trāpīja plaši atvērtajās slūžās.

Pēdīgi Ronija slapja, notecējušu skropstu tušu stāvēja virtuves vidū kā izmircis papuass, aizelsusies sēca un spļaudījās.

Arī Anna bija piekususi. Trīspadsmitgadīga, labi noaugusi skuķe ir pamatīgs pretinieks.

- Atkārtot vai pietika ar vienu reizi? - viņa ledainā niknumā uzrunāja Roniju.

Brālis aiz šoka un pārbīļa nebija pat pakustējies.

- Tad nu klausies, tu, nekauņa, un ari tu, Ronald! Un atcerieties abi uz visiem laikiem - ja jūs šajā mājā nodarīsiet pāri kādam cilvēkam vai dzīvniekam, vienalga, vārdos vai darbos, kaut vai tikai ar acu skatienu, momentā nonāksiet vispirms policijā, pēc tam mazgadīgo kolonijā vai bērnunamā! Ja jūsu tēvam ir pilnīgi vienalga, kas ar jums notiek, ja viņš jūs kā bagāžu atveda šurp, lai mēs tiekam galā, tas nenozīmē, ka jūs te uzkundzēsieties ar savām prasībām un kaprīzēm! Nekā tamlīdzīga nebūs! Nezinu, ko jums ir vai nav mācījusi māte, es viņu nepazīstu un pazīt nevēlos, jo viņas audzināšanas rezultāts mums šobrīd ir acu priekšā, bet šajā mājā valda citi likumi, un jums nāksies tos ievērot. Skaidrs?

Abi tīņi atkal pētīja savu netīro sporta kurpju purngalus.

- Es jautāju - vai skaidrs? Iztulkot angliski?

- S-skaid-drs, - izmocīja puika.

- Un tev? - Anna paraudzījās uz Roniju.

- J-jā. - Atbilde caur zobiem.

- Brīnišķīgi! Tad tagad mudīgi saklāt gultas un kārtīgi nomazgāties, lai vairs nesmirdētu. Saģērbieties tīri, pēc brokastīm brauksim uz jūsu jauno skolu!

Anna bija pārliecināta, ka melderēni te nepaliks, tomēr, lai cik ilgi viņiem te būtu lemts uzturēties, mācību gads mēnesi kā sācies un kavēties nevajadzētu. Bija ari otrs iemesls - viņa vēlējās noskaidrot iespējas līdz Ģirta pārbraukšanai iekārtot bērnus skolas internātā, pedagogu pastāvīgā uzraudzībā.

Ja viņa būtu pateikusi - lidosim kosmosā tas droši vien neradītu tādu efektu.

- Mēs negribam uz skolu! Tētis par to neko neteica! -iespiedzās Ronija.

- Teica gan! Un skolā ir jāiet, citādi visu mūžu paliksi dumjš. Kā tu! - Ronalds pirmo reizi pacēla pret māsu balsi, par ko tika atalgots ar kārtējo kājas spērienu.

- Tūlīt izbeidziet! Jums ir septiņas minūtes, lai sakoptos, un desmit, lai paēstu. Jo ilgāk kasīsieties, jo ticamāk, ka uz skolu dosieties ar tukšu vēderu.

- Nu, Līzbet, apsveicu! Tas tiešām bija šovs! - Pa viesistabas durvīm ienāca Kārlis ar Grāfu, abi kārtīgi izskrējuši rīta apli. - Piedod, ka neaplaudēju, negribēju izbojāt jauko atmosfēru. Tu viņiem kārtīgi sadevi. Varu derēt, ka sīci tagad histēriski zvana Ģirtam un par tevi sūdzas.

- Ģirtam kopš vakardienas mobilais atslēgts, - Anna nedomājot vienaldzīgi atteica, taču tad viņai pielēca.

Protams! Viņam taču varēja būt divi numuri! Lai pats var piezvanīt un lai viņu var sazvanīt. Kā viņa neiedomājās agrāk? Planšete taču arī ir telefons!

- Kārlīt, uzskrien augšā un paklausies pie durvīm. Ja tev izrādīsies taisnība...

Viņam nebija divreiz jāsaka. Aizšvīkstēja gandrīz nedzirdami, aši soļi.

- Ko tu tagad darīsi? - Vecmāmiņa beidzot apsēdās pie galda un ielēja sev tasē kafiju. Anna ievēroja, ka roka, kas turēja kafijas kannu, stipri trīc. Visu niknās sarunas laiku baronese bija klusējusi un stāvējusi malā.

- Neko. Vedīšu uz skolu. Pieteikšu un katram gadījumam parunāšu arī par uzņemšanu internātā. Jādabū rokā Ģirts. Redzēsim, ko saklausīs Kārlis. Ja ir tā, kā man šķiet, tad te notiek kaut kādas dīvainas spēles, kuras es nesaprotu.

Pagaidām nesaprotu, viņa nodomāja.

- Varbūt vajag piezvanīt Mikam? Un izstāstīt par šīrita incidentu ģenerālim? - baronese uzmanīgi iejautājās. - Zinu, ka tu gribi ar visu pati tikt galā, bet...

- Nē, vecmāmiņ, tā nav. Es jau tikko grasījos zvanīt Mikam. Man viņam vēl šis tas jāizstāsta, pie viena tad ari... - Anna sadrūma. - Viņš taču mani brīdināja...

- Mēs visi tevi brīdinājām, bērns, tikai tu biji kurla. Un es pat zinu, kāpēc. Tu juties vainīga, jo noraidīji Ģirta bildinājumu, tāpēc gribēji izlīdzināt situāciju, palīdzot bērnu jautājumā, vai ne?

Annai nekas cits neatlika kā pamāt ar galvu. Tas bija tuvu patiesībai. Gandrīz...

Vecmāmiņai nav jāzina par vannas epizodēm un viņu vētrainajiem strīdiem.

- Ģirtam IR otrs telefons! - Kārlis triumfēdams ieskrēja virtuvē. - Pats savām ausim dzirdēju, kā sīkie auroja klausulēs, sūdzēdamies, ka te viņus izkalpina, liek tīrīt māju un nedod ēst! Un katra vārda galā - tēti, tēti, tēti! Tajā bridi piezvanīju viņam pa mums zināmo numuru - tur bija garie izsaukuma signāli, - protams, ir taču darba diena! Taču necēla, jo runāja pa otru telefonu. Zini, LIzbet, pienācis laiks pieaicināt Miku un pārējos, lai atrod mīļoto papucīti un atved šurp.

- Iespējams, tev taisnība, - Anna domīgi noteica. - Labi, es piezvanīšu Mikam.

Miks Kaķītis šo zvanu jau gaidīja. Pēc tā, ko par vakarvakaru bija pastāstījis ģenerālis, bija skaidrs, ka Pūču Mājā šobrīd valda karastāvoklis, Ģirts pazudis, bet Anna sava pārsteidzīgā solījuma dēļ iedzīta stūri.

Noklausījies ātru rīta notikumu retrospekciju, Miks no-šņirkstināja zobus. Eh,ja nebūtu vēl vienas gaidāmās tikšanās, viņš tūlīt brauktu uz Mežājiem un ieviestu kārtību - vampīrus pa labi, vilkačus pa kreisi, pūķus ganībās, bet troļļiem galvas nost! Pietiek šņākt un kost!

- Līdz pēcpusdienai nodzīvosiet? - Kaķītis norūpējies jautāja, skaitļodams, kam varētu palūgt it kā nejauši aizbraukt līdz Pūču Mājai.

- Nešpogojies! Nodzīvosim - kā gan citādi? Tie taču tikai bērni, - Anna attrauca. - Pēc brokastīm brauksim uz skolu. Skaidrs, ka būtu labāk, ja bērnus skolā pieteiktu viņu tēvs, bet gan jau tiksim galā. Tik mazā miestā visi savējie.

- Līzbet, tikai neaizmirsti parunāt par skolas kopmītnēm, labi? - Miks atgādināja.

- Protams, - viņa piekrita.

Var tikai iedomāties, kādas runas sāksies Mežājos - pašai muiža, bet nabaga bērniņus spundē internātā. Nevienu neinteresē īstenība un objektīvie apstākļi.

- Anna, man ir daudz jaunumu, tikai nu vairs nav laika, jāskrien. Parunāsim pievakarē, kad atbraukšu, labi?

- Labi. Man arī ir jaunumi. Šīs jezgas dēļ ne vakar, ne šorīt nepaspēju izstāstīt.

- Tad pie vakariņām arī visu apspriedīsim. Tu mūs pabarosi? Ko atvest?

- Labi. Jā. Neko, mājās viss ir. - Tā bija viņu agrākā īsā saziņas forma.

Pabeidzis sarunu, Miks Kaķītis pasmaidīja.

Viņi tiks tam pāri, un viss būs labi. Kā agrāk.

Kā par brīnumu, skola tīņiem patika. Nostrādāja vai nu veco, gotisko celtņu smailie torņi, sarkanais ķieģelis, vai daudzie korpusi un pa logu redzamais nocietinātais Mežmuižas viduslaiku cietokšņa komplekss, taču abi bija kļuvuši pavisam rāmi un direktores Olitas Spalviņas kabinetā izturējās cilvēku rasei piedienīgi.

-Jā, man pārjums jau zvanīja. (Aha, tātad pagasta priekšniece Maiga Lācīte savu solījumu izpildījusi!) Protams, mēs varam viņus uzņemt, brīvas vietas ir. Tas nekas, ka mācību gads jau sācies, vēl jau tikai oktobris. Kurā klasē jūs esat?

- Ses... Sep-tī-tajā, - Ronalds, nez kāpēc stomīdamies, atbildēja. Ronija neko neatbildēja un likās nemanām arī direktores vaicājošo skatienu.

- Labi. Man jāpajautā vēl kas - cik saprotu, jūs esat ilgstoši dzīvojuši ārzemēs, Itālijā, vai ne? Kādā valodā jūs tur mācījāties?

- M-mēs... mā-cījā-mies 1-latviski, - Ronalds turpināja stostīties. Ronija klusēja.

- Tā? - Spalviņa izbrīnā iepleta acis. - Nezināju, ka Itālijā ir latviešu skolas.

- Mums abiem bija mājas apmācība! Pie mums nāca mājskolotāja! - Ronija noskaldīja. Tas gan vairāk izklausījās pēc iekalta skaitāmpantiņa, taču tobrīd neviens tam īsti nepievērsa uzmanību.

Olita Spalviņa neizpratnē palūkojās uz Annu Elizabeti. Viņa paraustīja plecus.

Ģirts par bērnu līdzšinējiem sadzīves apstākļiem un izglītību neko nebija teicis, bet, spriežot pēc prastās valodas un raupjajām manierēm, visnotaļ varēja būt, ka mucā dzīvojuši un pa spundi baroti. Annu no pirmās minūtes mulsināja kas cits - bērnu valodā nebija saklausāma ne kripatiņa melodiskā itāļu akcenta, vispār nekāda akcenta, kāds gribot negribot pielīp, ja ilgāku laiku dzīvo citā valstī.

Kaut kas te nav kārtībā, viņa jau kuro reizi nodomāja, vajadzētu kārtīgi izpētīt un noskaidrot, taču tik ļoti negribas tajā visā iedziļināties.

- Labi, tad darīsim tā. Atbilstoši vecumam es jūs pierakstīšu septītajā klasē, taču, vai tā paliks, būs atkarīgs no vispārējā testa rezultātiem. Tagad iesim pie mācību pārzines.

Viņa jums iedos testu, kas divu stundu laikā jāizpilda. Pēc tam jums abiem būs jāveic fiziskās sagatavotības pārbaude un jāapmeklē skolas dakterite. Kopumā tas varētu aizņemt četras piecas stundas. Tagad pulkstenis ir desmit. Anna, jūs varētu viņiem atbraukt pakaļ ap kādiem trijiem.

- Lieliski. Paldies.

Super, viņa paspēs saraut arī savus sastrēgušos darbusl

- Pagaidiet mani tepat, - Spalviņa pavēlēja bērniem un kopā ar Annu Elizabeti izgāja no kabineta gaiteni. - Es tā saprotu, ka jums līdzi nav neviena dokumenta - ne dzimšanas apliecības, ne sekmju izrakstu par iepriekšējiem periodiem, ne veselības kartes, ne potēšanas pases. Un kā lai es viņus piereģistrēju? Mutiski?

- Ziniet, Olita, jums ir pilnīga taisnība - man tiešām nav neviena dokumenta. Bērnu tēvs Ģirts Melderis viņus vakar sagaidīja atlidojam Rīgas lidostā, atveda šurp, atstāja mūsu uzraudzībā un aizjoņoja atpakaļ uz filmēšanu. Solījās šovakar atgriezties ar visiem dokumentiem, - viņa nez kāpēc sameloja. Kaut kādiem dokumentiem taču jābūt, kā citādi sīkie būtu tikuši lidmašīnā un pāri robežai?

- Dīvaina situācija, - Spalviņa nosodoši pagrozīja galvu. - Principā man tagad vajadzētu ziņot sociālajam dienestam vai skolas psiholoģei Undīnei Brečai, taču viņa kopš vakardienas slimības atvaļinājumā. Labi, mēģināsim kaut ko darīt.

Ceturtdienas vēlā vakarā Valsts policijas diennakts krimi-nālziņu apkopojumā citu notikumu vidū pazibēja trīs parastam lasītājam neko neizsakošas rindiņas.

* Kārsavā pie veikala Tops, neuzmanīgi šķērsojot brauktuvi, notriekta pilsone U.B., kas no gūtajām

traumām slimnīcā mirusi. Auto - koši zils Subaru ar dzeltenām zvaigznēm - no negadījuma vietas aizbraucis. Policija meklē notikuma aculieciniekus.

* Rīgā, Ģertrūdes ielā, kādas mājas pagalmā atrasts miris vīrietis. Vecums - apmēram 45 g, bez naudas maka, jakas kabatā Nedzirdīgo biedrības tulka apliecība. Nāves cēlonis - sirds nepietiekamība.

* Šmerļa mežā uz skrējēju takas atrasta mirusi jauna sieviete, 20-24 g.v., ģērbusies Adidas sporta tērpā. Nāves cēlonis - galvas trauma.

Līdz brīdim, kad abi bērni bija jāizņem no skolas, Anna paspēja apdarīt daļu iekavēto darbu un satikties ar Radošā centra aktīvistiem, kuri jau sākuši plānot kārtējo Ziemassvētku gadatirgu un gada noslēguma koncertu.

Annai, izdzirdot šos vārdus un atceroties pērnā gada traģiskos notikumus, gribējās aizmigt un pamosties pavasari, taču nāksies saņemties un darīt.

Cilvēkiem nedrīkst atņemt svētkus.

Pēkšņi iedomājusies par Zani, viņa vilcinoties pārgāja pāri muižas iekšpagalmam un piezvanīja pie doktorāta durvīm. Atvēra Ieva, daktera Konrāda feldšerite.

-Jūs pēc pieraksta vai personīgā jautājumā? - Viņa nozi-bināja baltu smaidu.

- Personīgā, pie Zanes, - Anna mazliet samulsa. Varbūt nevajadzēja, varbūt jāliekas mierā?

Kāpdama augšup uz mansarda dzīvoklīti, viņa prātoja, ko teikt, ko runāt. Neko jau nevajadzēja - tikai pārliecināties, ka ar draudzeni viss kārtībā, ka viņas psihe un noskaņojums līdzsvarojies un ka dakteris Konrāds par viņu rūpējas.

Viņa atrada abus stumdām mēbeles. Piesarkušās sejas un sašvīkātais lamināts liecināja, ka ciņa par interjeru ir smaga un ilgstoša, bet stindzinošais klusums - ka viss jau ir pateikts. Pamanījuši atnācēju, abi kā sarunājuši klupa viņai krāgā, tincinādami - kā tu domā, skapi tā vai šitā... un gultu... galdu?

Pēc pusstundas, apdullusi no pārkurinātā dzīvokļa karstā gaisa, nemitīgajiem strīdiņiem un vārdu kaujām, atradusi visoptimālāko risinājumu Arvja modernajam rakstāmgaldam attiecībā pret veclaiku gultu ar baldahīnu un televizora stūrīti, Anna Elizabete izstreipuļoja pagalmā.

Prātā bija viena vienīga doma - gaisu, daudz svaiga gaisa!

Aiz muguras noklaudzēja durvis. Tas bija dakteris Konrāds.

- Sabiedējām? - Viņa kuplajās ūsās slēpās draisks smīns.

-Ja godīgi, tad jā, - Anna atklāti atbildēja. - Tu man likies

daudz... nopietnāks.

- Saproti, es tikai spēlēju līdzi, lai viņa atkal nenoraujas. Ar Zani šo aizvadīto dienu laikā noticis kaut kas nelāgs, tikai viņa man to nestāsta. Pusstundu, stundu var nosēdēt nekustīgi, blenzdama vienā punktā. Neredz, nedzird, neatbild. Kā tāds zombijs. Brīžam liekas, ka pat neelpo. Medicīniski to sauc par stuporu, lai gan es teiktu - tā varētu būt apātija un smaga atkarības abstinence. Redzi, viņa jau otro dienu nav tikusi pie datora.

- Neprasa?

- Nē. Kad vakar aizbraucu viņai pakaļ un liku savākt mantas, lai pārceltos pie manis, Zane sākumā kliedza, brēca un raudāja. Lamāja tevi, mani, valdību un pasauli. Draudēja slīcināties, emigrēt un atgriezties pie vecākiem. Pārmeta, ka visi viņu ienīstot un izmantojot, bet, kad vairs neesot vajadzīga, izmetot pie sētas kā salauztu krāmu. Ap to bridi man apnika klausīties. Nodevu pretī sirsnīgu lekciju par draudzību, kas ir kā šūpoles - jākustina, lai būtu skaisti un interesanti, jo nekad nebūs tā, ka viens gals visu laiku būs debesīs, bet otrs - pie zemes. Nevar no citiem prasīt dievināšanu, ja pati uzvedies kā pakaļa. Tā ari pateicu, pirmoreiz mūžā atļāvos būt rupjš, un vēl pret sievieti, ko mīlu un grasos precēt. Tas laikam viņu veda pie prāta, jo šodien ir jau labāk.

- Vareni. - Annai vairs nebija, ko piebilst. Tas bija izsmeļošs stāstījums.

Varēja tikai iedomāties dārgās draudzenes Zanes Zālītes reakciju. Viņa jau normālās dienās un labvēlīgos sadzīves apstākļos nespēja valdīt savas emocijas, kur nu vēl tagad, kad ikdienas ierastais ritms izjaukts pašos pamatos un nākas pielāgoties pilnīgi jaunai videi un noteikumiem...

- Klau, Arvi, man tev cits jautājums - vai mēnessērdzība var iedzimt un vai tā ir bīstama?

- Tu laikam esi salasījusies to neseno amerikāņu zinātnieku publicēto pētījumu. - Viņš apjucis pasmaidīja. - Kurš tad Pūču Mājā ir mēnessērdzīgs?

- Nē, es tikai tāpat vien... Teorētiski, - Anna atrunājās, labi saprotot - neticēs.

- Var būt visādi. Vairumā gadījumu mēnessērdzība saistīta ar labdabīgiem, nekaitīgiem nakts miega traucējumiem, kas skar tikai pašu mēnessērdzīgo un viņa ģimenes locekļus, liekot par viņu uztraukties, pieskatīt un laikus pamodināt. Parasti šīs nakts pastaigas pāriet, sasniedzot reproduktīvo vecumu. Taču gadās - salīdzinoši reti, bet gadās -, ka šī kaite kombinējas ar kādu psihisku vai garīgu nobīdi, un tad gan sekas var būt visādas, arī neprognozējamas. Trakākais - nākamajā dienā šie cilvēki neko neatceras, un tas attiecas gan uz nekaitīgajiem staigātājiem, gan varmācīgajiem. Bet ārēji viņi ne ar ko no mums neatšķiras.

- Nu, paldies, iepriecināji... - Anna Elizabete novilka.

- Anna, kas noticis? - Konrāds pārvaicāja. - Kāds no bērniem ir mēnessērdzīgs?

-Jā, puika. Vakarnakt divreiz vazājās pa kāpnēm. Nokrita, aizgāja atpakaļ uz istabu, bet pēc brīža to pašu maršrutu gāja vēlreiz. Man tas likās jocīgi. Biju lasījusi - ja mēnessērdzīgo pamodina vai izbiedē, viņš to nakti guļ mierīgi.

- It kā jā, taču cilvēka psihe ir dīvaini ierīkota. Tas nav cirsts akmeni, ārsti zina gadījumus, kad nopietnākie sirdzēji nav noturami gultā citādi kā vien piesienot. Klau, nu atved viņus pie manis, tos bērnus, teiksim, uz profilaktisko apskati.

- Nezinu gan... man... mums nav tik laba kontakta. Viņi ir agresīvi un rupji, nenormāli naidīgi pret visiem mūsu mājiniekiem - cilvēkiem un dzīvniekiem.

- Un ko Ģirts? - Lāga dakteris, juzdams līdzi, sāka plūkāt kreiso ūsu.

- Neko. Viņa nav. Pazudis. No sakariem, no zemes virsas. Tā ka, mīļo dakter, jums ar Zani laikam būs jāmeklē citi vedēji. - Viņa noplātīja rokas.

- Mjā. Jautri tev tur, uz salas. Zini, es šovakar pieskriešu. Garāmbraucot.

17. nodaļa. Ja Ausmīņa tā saka.

- Ko nu tur - man pateica, lai atbrīvoju darba vietu, es ari atbrīvoju. Vai ar tām žagatām var strīdēties - acis no pieres izknābs un vēl liks par to samaksāt. - Bijušajam skolas sargam Valdim Krūmiņam, mīļi sauktam par Krūmiņonkuli, bija pilna sirds, un viņš alka norunāt no tās visu sakrājušos rūgtumu.

Ieraudzījis uz sliekšņa Annu Elizabeti, viņš bija atplaucis kā maija saulīte un mudīgi aicināja viņu iekšā. Večuks dzīvoja viens, viņa večiņa sen jau Dieva azotē, bet “kaut kā atlikušais mūžs jānovelk, lūk, tad nu piestrādāju visādus darbiņus - kur par sargu vai malkas pārraugu, kur par ogu krūmu vaktnieku ražas laikā, pirts slotu sējēju vai zāļu tēju vācēju”.

Vecais virs vedināja Annu dziļāk namiņā. Pārkāpusi slieksnim, viņa apstulba - visa mājas iekārta, visas mēbeles bija veidotas no pinumiem. Galds, ķeblīši, lielie atpūtas krēsli, pat šūpuļkrēsls un skapis, par lādēm, tīnēm un groziem nerunājot.

Droši vien arī gulta tāda pati.

Fantastiski, ko spēj īsta meistara zelta rokas!

- Patīk? - Krūmiņonkulis, balto bārdiņu glaudīdams, šķelmīgi vaicāja. Šobrīd viņš vairāk nekā jebkad izskatījās pēc sārtvaidzīga rūķa, kas aiz pārpratuma iemaldījies ļaunajā cilvēku pasaulē, kur tik labsirdīgām radībiņām nav vietas.

- Protams, patīk. Pa kuru laiku jūs to paspējat? Tas taču prasa milzu darbu?

т

- Tā ir gan, meit. Bet, rau, kas par joku - man nenāk miegs. Paguļu stundiņu, un pietiek. Vairāk nevajag. Mana Vallīte gan bija varena gulētāja. Čučēja tik saldi kā zīdainis, sārtiem vaigiem un smaidu sejā. Arvien teica - mums, meitiešiem, daudz jāguļ, lai būtu smukas! Redz, tā i aizgāja - sārta un smaidoša. Miegā.

Vecajam vīram dikti gribas parunāties.

Anna nojauta, kas sekos. Būs jādzer tēja un jāklausās viss viņa dzīves gājums. Bet viņai vajadzēja tikai dažas atbildes. Un nebija diži daudz laika, jo drīz jau būs pulksten trīs, kad no skolas jāizņem Ronija un Rolands.

- Krūmiņonkul, drīkst jums ko jautāt - uz austiņu? - Viņa pasmaidīja lielu, platu smaidu. - Mūsmājās ir divas jaukas dāmas, kuras ļoti labprāt gribētu iepazīties ar jūsu darinājumiem. Vai es drīkstu viņas atvest pie jums ciemos?

- Va’ traka, meit, mani tā preces lieta vairs neinteresē! -Rūķis sāka vēcināties ar rokām kā propelleriem. Viņš izskatījās tik izbijies, ka Anna apsmējās.

- Nē, Krūmiņtēv, es nedomāju jūs precināt. Gribu atvest savu vecmāmiņu un tanti, lai viņas papriecājas par jūsu pinumiem. Varbūt kaut ko pasūtīs... Jūs taču pieņemat pasūtījumus? Piemēram, ērtu šūpuļkrēslu?

- Ak tā! - Večuks savilka sārtos vaigus diviem krunkainiem ziemas ābolīšiem līdzīgos kunkulīšos. - To var. Kad brauksiet ciemā? Bet, pag’, tava vecmāmiņa tak ir Anna Roze, vai ne? Viņa ar manu tēvu gāja vienā klasē. Padomājies tik, tētiņš sen kapu kalniņā, bet vecā kundze vēl šaisaulē. Lai laba veselība! Teic, ka gaidu uz tēju! Bet kas ir tava tante?

- Dzirnavnieka Anša Millera meita Anna Līze Saulīte, vecā Bišu Miķeļa, Miķeļa Priedes, sieva.

- Kāda rada tad viņa tev sanāk? Miķelim ir meita un mazdēls, es viņu reizēm skolā redzēju, tāds neliela auguma, žiperīgs puisietis.

- Tas pats būs. - Anna pamāja ar galvu. - Viņi abi ar vecmāmiņu jau kādu laiku dzīvo... Pūču Mājā, tāpēc viņa man kļuvusi par tanti.

- Nu tagad man viss ir skaidrs, un nu tu vari uzdot visus tos jautājumus, kas aiz ādas. Nemaz nesarksti - varbūt esmu vecs, bet neesmu akls. Domā, mēs ciemā nezinām, kurš pēdējo gadu laikā atklājis visas tās blēdības. Tā, lūk, Bergu mantiniec. Jautā! Par krēsliem parunāsim vēlāk.

- Labi, Krūmiņonkul, kā teiksiet. Kā jums liekas, kāpēc skolas vadība šī mācību gada sākumā nolikvidēja sarga amatu?

- Ne nu nolikvidēja, nekā. Tikai mani atlaida. Vieta un alga palika. Paši sadalīja savā starpā, redz, skolotājiem taču algas noindeksēja! Mirdziņu, kopmītņu komandanti, ari gribēja atlaist, tak’ viņa sacēla milzu brēku, teicās pašai ministrei sūdzēties, ja viņai kāds ķersies klāt. Tā viņa tur joprojām strādā. Sīksta sieva. Nesūdzas ne par diennakts maiņu, ne par trim maiņām no vietas.

- Bet kā viņa tiek galā? Viens pats taču nevar nepārtraukti atrasties posteni. Kurš nomaina?

- Kā nu kuru reizi. Kad Maigonis, kad Olita, kad tā trakā vārava, nu, Undīne. Paši vien, paši. Neies tak naudu svešiem maksāt, ja var paturēt ģimenē. To jau savulaik Vilka aizsāka -visos labajos amatos radus sabāza, dažs joprojām skolā strādā. Tā viņi ari mani mainīja, kamēr skolā strādāju. Viltīgi viņiem tas grafiks bija salikts - skolā dežurēja dienās, kad nebija stundu, bet, kad stundas bija, tad ņēma nakts maiņu kopmītnēs. Lai var pagulēt. Tur jau viss mierīgi - Mirdziņa panākusi tādu kārtību, ka pat mušas pa sienām ierindā staigā! Nemaz nesmejies!

- Prātā nav nācis. Sakiet, vai jūs atceraties, kas notika tajā maija rītā, kad skolas kopmītņu bēniņos tika atrasts mirušais puika, Salvis Alens?

Vecā vira vaigs sadrūma, un viņš atkal ieķērās bārdā.

- Kā nu ne, atceros. Tieši torīt es nomainīju Undīni, bet Mirdziņa - Maigoni. Vārava tonakt bija atbildīga par skolu, bet fiziķis - par kopmītnēm. Es pēc tam direktorei Vilkai teicu -ielikāt āzi par dārznieku, neko ne redzējis, ne dzirdējis, droši vien atkal visu nakti ar to trijotni ekrānā mošķus tramdījis.

- Ko-o tramdījis - mošķus? - Anna neizpratnē pārvaicāja.

- Mošķus, mošķus, jā. Bija viņiem kaut kāda datorspēle, kur mūdži un mošķi no visiem kaktiem lien laukā, un spēlmaņu uzdevums - nokaut visus, citādi tie apris pašu. To spēli varēja spēlēt reizē no trim, četriem un pat vairāk datoriem.

- Tīkla spēle?

- Tā viņi to sauca, jā. Naktīs, kad Pēdām bija dežūra, visi četri savācās lejā, dežuranta kambarītī, sasēdās ar saviem plakanajiem koferīšiem ap galdu un tad nu ņēmās kliegt, gaudot, rēkt un svilpt, tos briesmoņus medīdami. Reizēm nogāju garām, noskatījos un domāju - lieli cilvēki, bet kā garā vājie. Sevišķi Pēda. Visu mūžu skolā nostrādājis, aplidoja direktori Vilku, iekārtojās viņas siltajā azotē, dēlu lai uztaisīja, tak precēt nesteidzās, tik dauzījās ar skolas puikām.

- Paga, paga, Modris Vilks ir Maigoņa dēls? Bet vai tad viņš nav... nebija...

- Tu domā, vai Pēda nav zilais? Nu kas to zina, neviens tak svecīti nav turējis. Puikas viņam patika, jā, taču neko nepiedienīgu netiku manījis. Bet es redzu visu!

Hmm, te veidojās interesanta bilde. Ja Pēda bija direktores Dzintras Vilkās civilvīrs un viņas dēla Modra tēvs, kāpēc viņa tik zibenīgi no šejienes aizbrauca pēc viņu abu aizturēšanas? Ja reiz bija tik ļoti pārliecināta par viņu nevainīgumu, vajadzēja par savējiem cīnīties ar zobiem un nagiem! Vai varbūt direktore Vilka zināja vairāk, nekā toreiz pateica viņiem un vēlāk policijai?

- Zini, meit, par kopmītņu dzīvi labāk uzjautā Mirdziņai. Es viņu pabridināšu.

Komandanti Mirdziņu skolas internātā neatradusi, Anna Elizabete nolēma aši aizskriet līdz Melnpilij un iztaujāt Svetlanas un Mārītes tuviniekus.

Abu pazudušo meiteņu mātes par neaicināto Annas apciemojumu nepriecājās, tieši pretēji - izrādīja izteiktu nepatiktu.

- Aha! Tagad, kad pakaļa piesvilusi, redz, skola attapusies! Tagad jūs interesē mātes viedoklis! - Līdz baltajām pelītēm nodzērusies, resna mātīte, kas teorētiski pēc dokumentiem skaitījās Svetlanas māte Olga, piebāzusi seju pie sejas, zvārojās un pūta Annai Elizabetei tieši virsū smirdīgu cigarešu, paģiru, bojātu zobu un sīpolu dvaku. Anna bija spiesta valdīt nelabumu, jo turpat pie mātes kājām pa mūžību netīrīto grīdu rāpuļoja trīs mazbērna vecuma mazuļi, no kuriem vecākajam varēja būt trīs, bet abiem jaunākajiem, iespējams, dvīnīšiem, - labi, ja pusotrs divi gadiņi. Bērni izskatījās nekopti, netīri un neēduši, bet māte, šķiet, redzēja tikai pudeli.

- Es neesmu no skolas, bet no Basa detektīvaģentūras. Mēs nodarbojamies ar jūsu meitas Svetlanas un viņas draudzenes Mārītes meklēšanu, - viņa mēģināja paskaidrot, lai gan necerēja, ka sievišķis sapratīs.

- Ā, ķīpa - mentene, ja? Tā ari vajadzēja teikt! Nu, što -nāksi dziļāk un taisīsi šmonu? Labi, redzi, mums te visiem iet labi! Vecis mans drīz būs mājās - atnesīs naudiņu, iešu uz veikalu, pabarošu bērnus. Aizgāja uz blakusmāju - kaimiņienei malku pazāģēt, solīja desmit eirikus samaksāt. Tā ka mums viss labi, neskumsti, skaistulīt. A par Svētku neraizējieties - gan jau abas ar to Maņku - kā viņu tur! - tusojas. Viņām vairs nepierast. А ko es? Lieli skuķi, laiks pašām naudu pelnīt. Ja nemāk strādāt, lai pelna, kā māk, iš čego - vai man par tādu govi vēl jārūpējas?

- Nav laika - jābrauc uz darbu, slimnīcā vakara dežūra, -tikpat strupi skanēja ari Mārītes mātes Agras atbilde. Tātad viņa vēl neko nezināja. Anna Elizabete nolēma neteikt. - Skuķis pieaudzis, lai iet un dara, ko grib, manis dēļ. Labi, ka vairs nesēž man uz kakla - skola stipendiju maksā, ēst dod, nu i labi, par pārējo lai gādā pati. Man vēl divi ceļami, bet ko ar sanitāres aldziņu izdarīsi?

- Bērnu tēvs nemaz nepalīdz? Varbūt Mārīte devusies pie viņa? - Anna riskēja pajautāt. Viena skatiena pietika, lai redzētu, ka šajās mājās, lai arī valda trūkums, tomēr viss ir tīrs un kārtīgs.

- Uz kurieni tad šai doties - uz viņsauli? Vecais jau pieci gadi kā tur - pārdzēries bija, skolas autobusu meliorācijas grāvī iegāza, visi dzīvi, bet šis - ar seju ūdenī. Kamēr pārējie attapās, bija pagalam. Noslīka pats savā kabīnē, pats savā krēslā sēdēdams. Sakiet, ka nav liktenis...

Vaicāta, vai zina kaut ko par meitas un viņas draudzenes Svetas interesēm, Agra tikai paraustīja plecus. - Ko no viņām sapratīsi? Te nedēļām nebrauc mājās no skolas, redz, tur ir datorklase un internets, te atkal stundām tarkšķ vai čato pa telefonu - viena ar otru, ar citiem skuķiem, ar kaut kādiem čaļiem, nesaprotu, ko var tik daudz muldēt un par ko? Reiz palasīju - tukšas tās viņu sarunas, tukšas, vieni vienīgi lamuvārdi un nesaprotamas zīmes.

- Vai Mārītei bija kāds puisis? Vai varbūt abām?

- Domāju, ne. Viņas taču par jaunu, lai gan, cik zinu, uz ballītēm gāja bieži un vienmēr ari esot dejojušas, nevis stutējušas stenderes kā mūsu laikā.

Hmm, šodien vairs neviens nedejo pāros, bet kratās un lēkā barā, tā ka tas varētu nebūt objektīvs rādītājs.

- Ko jūsu meita teica par atmosfēru skolā? Nesūdzējās? Viņai neviens nedarīja pāri? - Anna mudīgi nobēra nākamos jautājumus. Viņa izmisīgi vēlējās tikt prom.

- It kā ne, - aizdomājās Agra. - Pastāstīja par traģisko negadījumu ar to puišeli, par to, ka aizturēti trīs vecākā kursa audzēkņi un pasniedzējs. Bija saskumusi, jo viņas ar tiem puišiem draudzējās. Citādi - neko īpašu. Ā, reiz smējās, ka Bračkai, ir viņiem tāda jokaina pasniedzēja, sanācis čābīgi -puiši viņu kabinetā ar gumijas līmi pielīmējuši pie krēsla, lai nevazājas pa kopmītņu istabiņām un nespiego.

- Bet...

- Atvainojiet, man patiešām vairs nav laika, pēc septiņām minūtēm sākas maiņa slimnīcā, tāpat jau dabūšu skriet.

- Es jūs varu aizvest ar mašīnu.

Braucot sarunas nevedās, bet šķiroties Agra pateica kaut ko, kas lika pamatīgi aizdomāties, - pirms dažām nedēļām meitenes pieteikušās modeļu skolā, esot tāda ММХ, aģenti braukājot apkārt, meklējot talantus, Mārīti uzreiz noskatījuši, aicinājuši, drīzumā solījuši lielu naudu, bet šī iecirtušies -tikai kopā ar draudzeni, un viss. Pierakstījuši abas. Agrai vēl nācies parakstīt abus vecāku iesniegumus, jo Svetlana savējo mātei rādīt nav gribējusi. Lai nenoskauž. Redz, viņa jau tāda esot - dzīvē vērtība tikai naudai un alkoholam...

- Ziniet, ja godīgi, es patiešām ceru, ka meitenēm izdosies. Gribētu, lai viņas izraujas no šī mazpilsētas zaņķa, kurā mēs esam iestrēguši. Darba pāri galvai, alga tāda, ka ne dzīvot, ne nomirt, bērni ēst grib, skolā jālaiž, kaut kas mugurā arī jāvelk. Bet man tikai trīsdesmit pieci gadi! Jūs brīnāties, vai ne? Izskatos kā vecene. Tāpēc gribu, lai Mārītei dzīvē vieglāk. Varbūt ar laiku arī man un māsai ar brāli varēs palīdzēt...

Atceļā uz Mežāju skolu, Anna Elizabete aiz bezspēcības un dusmām lamājās skaļā balsī.

Palīdzēt? Vieglāka dzīve? Muļķības, pilnīgas muļķības! Absolūts naivums!

Nevienam pašam tajā smalkajā modeļu skolā nerūp ne tādas mārītes, ne svētas, ne viņu mātes un tuvinieki. Tur vajadzīgas tikai svaigas asinis, svaiga gaļa -jauna miesa, ko izlikt uz letes apskatei, pusapģērbtas izdzīt uz mēles, lai tie, kam biezāki maki, varētu izvēlēties... tērpus ar visiem nēsātājiem.

Kā tādi asinssūcēji vampīri!

* * *

- Anna, vai jums ir brītiņš laika? Mums vajadzētu aprunāties. - Jaunā skolas direktore Olita Spalviņa gaidīja Annu Elizabeti uz skolas kāpnēm. - Ieiesim pie mācību pārzines Veltiņas. Jūs taču viņu atceraties, vai ne?

Vēderā savu temperamentīgo skrāpēšanās deju uzsāka kaķu nadziņi. Tā.

- Anniņ, mēs ar kolēģēm jūtamies pamatīgi apjukušas. Abi jūsu audžubērni izpildīja vispārējās sagatavotības testus, un abu rezultāti mūs šokēja. Meitene ir daudz attīstītāka par saviem gadiem, viņai ir ļoti laba angļu valoda, labas atbildes visā, kas attiecas uz matemātiku un bioloģiju, vājākas vēsturē un ģeogrāfijā, bet pavisam sliktas latviešu valodā un literatūrā, taču tas arī būtu saprotams, ja viņi ilgāku laiku nav dzīvojuši Latvijā. Zēnam savukārt ir salīdzinoši laba latviešu valoda, pilnīgi nekāda angļu valoda, ļoti vāja vēsture un pilnīgi nekāda ģeogrāfija. Viņš pat nevarēja nosaukt trīs lielākās Itālijas pilsētas. Mums tas likās neticami, nolēmām pārbaudīt vēlreiz un lūdzām parādīt Itāliju uz kartes un globusa. Viņš nevarēja. Jā, un vēl - ļoti varētu būt, ka Ronaldam ir disleksija, proti, palēnināta uztvere, visvairāk tas izpaužas tieši attiecībā uz matemātiskajiem priekšmetiem. Viņš ilgi

blenž vienā punktā, it kā kaut ko domā, prāto un rēķina, taču rezultāta nav. Taču tas vēl būtu jāpārbauda un jāapstiprina speciālistu konsīlijam.

- Tātad viņi pārbaudījumus nenokārtoja? - Anna precizēja.

- Nu, ari tā nevarētu teikt. Rezultāti ir viduvēji, taču, godīgi sakot, tādi šodien ir lielākajai daļai šī vecuma audzēkņu, izcil-nieku mūsdienās ir maz vai gandrīz nemaz. Tā ka, sarēķinot vidējo aritmētisko, es teiktu - mēs varam viņus uzņemt skolā, taču - katru savā klasē. Puiku sestajā, meiteni septītajā, varbūt pat astotajā klasē. Es ļoti gribētu redzēt viņu dzimšanas apliecības un iepriekšējo mācību gadu sekmju izrakstus.

- Bet viņi taču ir dvīņi, lai arī ne identiskie, ne vienas olšūnas! Dvīņus nevajadzētu šķirt! - Anna iebilda un pārsteigta ievēroja, ka Spalviņa saskatās ar pārējām divām kolēģēm un sāk skaļi smieties.

- Anna, ar visu manu cieņu pret jums un jūsu unikālajām zināšanām skatuves mākslā un citās smalkajās zinātnēs, bet vai tiešām neesat pamanījusi, ka Ronija ir vairākus, vismaz divus vai pat visus trīs gadus vecāka par Ronaldu? To jums var apliecināt gan mūsu skolas dakterīte, gan jebkurš cits ārsts. Un tam nav nekāda sakara ar meiteņu akcelerāciju un zēnu lēnāko attīstību. Jā, līdzīgi viņi ir, šaubu nav, taču pilnīgi noteikti nav dvīņi. Ne vienas olšūnas, ne divu olšūnu, nekādi. Nezinu, kas un kāpēc jums iestāstījis šādas muļķības. Es noteikti vēlos personīgi runāt ar bērnu tēvu, tikai tad pieņemšu galīgo lēmumu. Kad, jūs teicāt, viņš būs Mežājos?

- Solījās atgriezties šovakar pēc filmēšanas, - Anna izlocījās, ienīzdama sevi par melošanu. Nu, neatgriezīsies Ģirts ne šovakar, ne rīt vai parīt. To viņa saprata. Būs vien jātiek galā pašai, tikai jāizdomā, kā. - Mēs varētu atnākt rīt. Visi.

- Ļoti labi, tad atliksim papīru kārtošanu uz ritu, vai ne, kolēģes? - Olita Spalviņa atviegloti paraudzījās uz mācību pārzini un smalko, sirmo skolas dakterīti Ausmu, ģenerāļa

Basa labu paziņu, kura mulsi knikšķināja pirkstu kauliņus, it kā gribētu kaut ko teikt, bet nevarētu saņemties. - Ausmiņ, vai jūs ko vēlējāties?

- Nē, tas ir jā, es gribētu aprunāties ar Annu Elizabeti zem četrām acīm, - pavecā dakterite, pietvīkusi kā biete, izmocīja.

- Protams, protams, mēs jūs atstāsim divatā. Veltiņ, varbūt aiziesim un apraudzīsim, ko dara abi mūsu jauniņie?!

Viņas izgāja no kabineta.

- Ausmas kundze, ko jūs vēlējāties teikt? - Redzēdama, ka dakterite aiz uztraukuma tūlīt sāks raudāt, Anna Elizabete ķērās vērsim pie ragiem. - Runājiet droši!

- Anniņ, vai jūs zināt, ka tai meitenei Ronijai, jūsu audžumeitai, uz kājām, rokām un gurniem ir specifiski zilumi, nu, tādi, kādi paliek... seksuālu attiecību laikā? Un uz kakla, tieši zem džempera apkaklītes, ir veci asinsizplūdumi, kas radušies kožot un sūcot? Un rokas tādas kā sadurstītas, kā saskrāpētas. Toties puika, Ronalds, attīstībā ir aizkavējies. Iespējams, smēķēšanas, bet, visticamāk, pārāk lielā svara dēļ. Viņa augums ir 146 centimetri, svars - 68 kilogrami. Vismaz divdesmit divi kilogrami par daudz. Divdesmit divi! Divi lielie ūdens spaiņi! Kas ar tiem bērniem darīts?

- Es nezinu. Godīgi saku - nezinu. Vakar ieraudzīju viņus pirmo reizi, bērnu tēvs viņus atveda no Rīgas lidostas un atstāja te, pie mums. Viņš vēlas, lai abi mācītos šajā skolā, nevis Rīgā, jo te esot mierīgāk, svaigs gaiss un tā tālāk.

- Jā, un tālāk no acīm, vai ne? - Vecā ārste piesēda Annai līdzās. - Anniņ, varbūt man nevajadzētu tā teikt, taču ir zināmas aizdomas, ka abiem bērniem ir viegli psihes traucējumi -ātri aizsvilstas, sadusmojas, izrāda agresiju un... ir rupji.

- Lūdzu, atvainojiet, ka jums nācās ar to saskarties. Mums šis prieks tika vakar un šorīt. Un nu es nezinu, ko ar to visu iesākt. - Anna nokāra galvu.

Dakterei Ausmai Zālmanei kļuva Annas Elizabetes no sirds žēl. Viņai jaunā sieviete ļoti patika, tāpat kā viņas rīkotie pasākumi un jaunatvērtais Radošais centrs.

Mežāju skolas dakterite bija čakla rokdarbniece un liela dziedātāja, un iespēja ik nedēļu tikties ar Mežāju ļaudīm, lai uzdziedātu vai atcerētos jaunības dienas, viņai un daudziem lika citām acīm paraudzīties uz Bergu mantinieci, kā ciemi-nieki bija iesaukuši Annu Elizabeti. Tagad mežājnieki savu pilskundzi bija iemīļojuši.

- Anniņ, atvainojiet par netaktisko jautājumu, bet - vai šo bērnu tēvs patiešām ir aktieris Ģirts Melderis? Tas pats Melderis? Tā viņi man lielījās.

- Tā ir. Viņš arī pats man to teica.

- Mīļo meitenīt, bet tā nevar būt! Ticiet vecai ārstei. Jūsu Melderim ir pavisam citāda kaulu uzbūve un pilnīgi atšķirīgs sejas tips. Kādā krāsā viņam acis?

- Zilpelēkas. Bet...

- Bet abiem bērniem - brūni melnas. Un tas iespējams tikai tad, ja tādas ir mātei. Vai jūs zināt, kas ir bērnu māte un kur viņa atrodas?

-Jā. Viņu sauc Inese Kupča... Viņa ir aktrise, modele. Šobrīd dzīvo un strādā Itālijā. Nesen apprecējusies, gaida bērnu, un vīrs nevēlas, lai ārlaulības bērni jauktos pa vidu, tāpēc nolemts tos sūtīt pie bioloģiskā tēva uz Latviju.

- Ak tā... - dakterite novilka. - Un jūs tam visam vienkārši trāpījāties pa vidu.

- Apmēram tā.

- Tad uzklausiet, ko teikšu, lai gan kā ārste es neko tādu nedrīkstētu pat pieminēt. Vai esat gatava uzņemties atbildību par pilnīgi svešiem bērniem? Manuprāt, jums šie tā sauktie Ģirta Meldera dvīņi nekavējoties jāatdod atpakaļ viņu tā sauktajam tēvam! Un vēl - viņi nav bijuši Itālijai tuvāk kā es, ticiet, es zinu, ko runāju! Acu forma un krāsa - brūnas, izvelbtas, tumsnējā āda, atvainojiet, zemā šasija un likās O-veida kājas drīzāk liecina par kādu etnisku sajaukumu ar kādu no mūsu pašu klejotājciltīm, nevis Itālijas sauli daudzu gadu garumā. Turklāt meitenei nesen laboti zobi tepat Latvijā. Es pat pazīstu zobārsti, kura likusi plombes. Viņai ir privātprakse Pārdaugavā. Vēlreiz - uzmanieties! Izskatās, ka esat ierauta dīvainā afērā, kas var slikti beigties tieši jums.

No Spalviņas kabineta Anna Elizabete izgāja pilnīgi apdullusi. Prātā kā pneimatiskais veseris monotoni dārdēja viens vienīgs vārds - nelietis! - un viens vienīgs jautājums - kāpēc?

Abi bērni dīdījās uz skolas lieveņa.

Netālu Anna bija atstājusi Ķirša kundzi.

- Gatavi braucēji? - Viņa uzsauca. Mute nevērās teikt ko vairāk. Turklāt nebija ne mazākās sajēgas, kā rīkoties tālāk.

Brālis un māsa ieremsās aizmugures sēdeklī un trokšņaini aizcirta durvis. Anna sakoda zobus.

Neko neteikt, izturēt līdz vakaram, tikt no viņiem vaļā!

- Kā tev šodien gāja? - pēkšņi ievaicājās Ronalds. Draudzīgi, pat ar smaidu.

- Paldies, labi. - Anna atrada sevī spēku viņam spogulī atsmaidīt pretī. - Un jums?

- Visādi. Tas tests bija dikti grūts, es laikam izgāzos. Ronjai gan veicās labāk.

- Teicu taču - nesauc mani par Ronju! Esmu Ronija! - Māsa viņam sāpīgi ieknieba.

- Kāpēc tu viņu vienmēr apbižo? - Anna ievaicājās. - Jūs taču esat brālis un māsa, vai nebūtu labāk rūpēties un aizstāvēt, nevis darīt pāri?

- Viņa vienmēr tā, - Ronalds ieīdējās, - saukā mani par sīko, resno un kaujas.

- Tāpēc, ka tu esi resns teftelis! Tef-te-lis! - Ronija kaitinoši ieķērcās. - Daktere teica, ka tev esot divi spaiņi tauku kā ronim ziemeļu jūrās. Tāpēc jau tu esi Ronalds. Ronis, ha! Treknais roņu gaļas teftelis!

- Tu noklausījies aiz durvīm?! - Puišelis niknumā pietvīka un metās māsai virsū ar dūrēm. Zvetēja, neskatoties, kur acs, kur deguns, ka tikai trāpīt.

Anna Elizabete zibenīgi nospieda bremžu pedāli.

Inerces sviesti, abi kaušļi novēlās no sēdekļa.

- Lai beidzot būtu miers un klusums! - Anna klusi, bet stingri noteica. - Tagad un arī mājās. Viss.

Kā par brīnumu, mežonēni patiešām apklusa un klusēja līdz pat mājai.

- Anna, vai es varētu ievākties tēva istabā? - Ronija pēkšņi ierunājās, kad viņi gāja no mašīnas uz māju. Pieklājīgi un klusi, bez ķērkšanas.

- Kas noticis?

- Nu... tēvs droši vien vairs neatbrauks, bet istaba stāv tukša. Es negribu ar Roni dzīvot kopā. Viņš... smird. Pierijas bezjēgā un visu nakti... bezd. Nu, lūdzu!

- Redzēsim. - Anna Elizabete pielika soli.

Kas te notiek? Vai sīkie zina kaut ko vairāk nekā viņa? Varbūt Ģirts viņiem ko teicis?

Viņa strauji apcirtās. - Tētis šodien ir zvanījis?

- Nē! J-j-nē... - Ronija - ātri un pārliecinoši. Ronalds -svārstīgi. Skaidrs: melo.

- Labi. Ejiet augšā, nomazgājieties, pārģērbieties un atpūtieties. Varat iziet ārā uzspēlēt badmintonu, raketes sienas skapī zem kāpnēm. Septiņos būs vakariņas.

- Tikai septi-i-ņos? - Ronalds ieīdējās. - Es gribu ēst...

- Septiņos. Kad visi būs mājās no darba. Ejiet augšā.

- Anniņ, re, ko mēs atradām! - Virtuvē viņu sagaidīja noraudājusies Omlte, ar trīcošu roku rādot kaut ko rudu, saķepušu un bezveidīgu, kas kā vīšķis gulēja uz četrkārt pārlocītas segas. Blakus, klusi smilkstēdams, sēdēja Grāfs.

Barons? Beigts? Noslepkavots?!

Bergu nama skaistais, rudais runcis bija izviļāts PVA līmē, kas jau paguvusi sacietēt, un apķēpāts ar guaškrāsām. Bet kuplā aste ar skoču pietīta pakaļkājām.

- Vēl dzīvs. Viņam ar kaut kādu lupatu bija aptīta galva, to mēs noņēmām, lai kaķītis var elpot. Arī priekškājas satītas... ar līmlenti... - Omīte ieraudājās skaļāk.

- Pagaidi, Omīt, neraudi! Ja runcis vēl dzīvs, mēs viņu atkopsim! Kaķiem taču esot deviņas dzīvības. Kur jūs viņu atradāt? - Notupusies pie samocītā dzīvnieciņa, kurš smagi elsa, Anna ar pirkstu galiem ātri iztaustīja kauliņus. Visi likās veseli, tikai, pieskaroties ribām kreisajā pusē, runcis klusi ieīdējās. Nelāgi izskatījās apkaltušās asinis pašā deguna galiņā. Kāds bija viņam sitis ar kaut ko cietu un smagu vai vairākkārt iespēris.

Kāds, kuram ļoti patika spert un sist savam jaunākajam brālim? Kāds, kurš vakar un šodien nenovilka ādas jaku, lai slēptu iespējamos skrāpējumus?

- Kur jūs viņu atradāt? Un kur ir Kārlis?

- Pie upes. Netālu no peldvietas. Tur lapenei izlauzts viens dekoratīvais spraislis, pie tā karājās tāda pati aukla, kāda vilkās līdzi Grāfam. Un krūmos bija iemests Barons. Kārlis patlaban pārmeklē tuvējo apkaimi, meklē pierādījumus un filmē.

- Omīt, padomā labi, cikos tu vakar atbrauci no Dravām? Pirms vai pēc Ģirta un bērnu ierašanās?

- Mīļumiņ, neatceros. Laikam taču pirms... Pag, pag... Mani no pagasta centra atrāva Zaķišjuris ar savu tarataiku, iebrauca mūsu pagalmā un noslāpa. Atminos, vēl nodomāju: būtu kāds, kas iestumj. Nācās pašai. Neprasīšu tak Annai Rozei...

Ak, Dievs, tas tik būs bijis skats - Omīte stumj vecā Zaķīša opeļvectētiņu!

- Ģirta mašinu neredzēji?

- Nē, viņš ar bērniem atbrauca vēlāk - kad es jau rosījos pa virtuvi. Ieskrēja, sasveicinājās, atsveicinājās un tikpat trakā ātrumā aizbrauca. Bērni palika.

- Nekādas mantas nenesa? - Anna pēkšņi saprata, kas un kā noticis.

- Nē. Tikai izlaida bērnus. Ā, tu tā domā..? - Omīte piešāva roku pie mutes. - Tad jau viņi te bijuši krietnu laiku pirms manis. Iekārtojušies Zanes istabā, apskatījuši māju un apkārtni, bet pēc tam kaut kur aizbraukuši... Tad jau droši vien viņi ari tos dzīvniekus... Bet kāpēc, kāpēc? - Viņa atkal pilnā kaklā ieraudājās.

Anna nezināja, kā mierināt Omīti. Palīdzēt sasistajam, salīmētajam kaķim šobrīd likās svarīgāk.

Sakodusi zobus, lai tie neklabētu un nešņirkstētu, viņa lupināja nost no astes skoču, cenzdamās neplēst spalvu.

Nabaga nomocītais dzīvnieks padevīgi gulēja.

Paldies Dievam, ka abi Omītes suņuki bija Dravās pie Bišu Miķeļa! Citādi, kas zina... Ja pierādīsies, ka vainīgi bērni vai sīkie kopā ar Ģirtu, viņa tiem noraus galvas un uzspraudīs uz sētas mietiem citiem par biedinājumu! Un lai tikai kāds iepīkstas par cilvēktiesībām vai bērnu tiesībām! Pietika jau ar šajās divās dienās redzēto un piedzīvoto. Paldies par tādiem mīļumiņiem, Ģirt Melderi, bet turpmāk tiec ar viņiem galā pats, tikai dari to jebkurā citā vietā, ne šeit!

- Tā viņam ari pasaki! - Omite cieti noskaldīja. Anna bija domājusi skaļi.

Kādu bridi viņas abas cītīgi ņēmās ar kaķa astes un kāju attīrīšanu no skoča, bet tikmēr Anna izmisīgi domāja, ko darīt ar runča skaisto kažoku, kas nu bija pagalam. Gaidīt nevarēja, jo salīmētās spalvas bija izveidojušas cietu garozu, kas noteikti karsēja dzīvnieka ķermenīti un neļāva ādai elpot. Mazgāt? Cik nu viņa zināja no pieredzes, sakaltušu PVA līmi atmērcēt un izmazgāt nevarēja, vai ari tas bija jādara ilgstoši un karstā ūdeni, bet to dzīvnieks neizturētu. Atlika noskūt.

- Omīt, lūdzu, piezvani Kārlim un saki, lai nāk palīgā. Taisīsim frizētavu.

Viņa uzņēma daktera Konrāda numuru un lūdza steidzami atbraukt ar visu koferīti. - Četrkājains sasists pacients ar salīmētu kažoku un lauztām ribām.

- Kas te notiek? - Virtuves durvis ar joni atvērās, ielaižot Miku un ģenerāli. Aiz viņiem dudinājās zemas un priecīgas balsis. Nosmaržoja pēc vēja un ķiršu tabakas. - Kur vakariņas?

- Re, kur guļ, - Anna norādīja uz Baronu, kurš, laikam taču sadzirdējis savējos, atvēra vienu lielu, zaļu, bēdīgu aci.

- Opā, kurš maita to..? - Mikam aizkrita balss. - Viņi?!

- Miku, nezinu. Godīgi saku, nezinu. Līme varētu būt no Zanes rakstāmgalda, skočs ari. Bet guašas mums ir gan lejas kabinetā, gan manā istabā.

- Nu, tā neies krastā! - Miks dusmīgi iesaucās. - Egu, nāc šurp! Ar visu savu štrumentu kasti. LIzbet, dod šurp tās strēmeles. Ja tur ir kaut viens pirkstu nospiedums, mēs to atradīsim. Tā, zinātnes korifej, tagad saki, vai šo var kaut kā dabūt nost, nesabojājot pašu īpašnieku? - Miks norādīja uz saķepušo kaķa kažoku.

Egons līdzjūtīgi iesvilpās un pašūpoja galvu. - Nē. Ar ūdeni to izdarīt nevar, tikai ar speciālu šķīdinātāju, bet tad kaķis būs beigts. Lizbet, tev ir pucmašīna?

- Kas?

- Nu, skuveklis. Elektriskais skuveklis ar maināmajiem uzgaļiem. Jāskuj pa sauso, mitrināt nedrīkst, saķeps vēl vairāk.

- Tūlit atnesišu, - Anna pielēca kājās.

- Lizbet, pagaidi. Tikai nesatraucies, - Miks viņu strauji satvēra aiz rokas un apturēja. - Mēs atradām Ģirtu Melderi. Viņš ir hallē, Mārtiņa apsardzībā. Lūdzu, nenosit viņu, labi?

Neko neteikusi, Anna izsteidzās vestibilā.

Jā, tur viņš bija - dižais skatuves mākslinieks un pašpaslu-dinātais ģimenes tēvs. Saņurcīts, nopampis, sarkanām acīm, klīstošu skatienu un zaļpelēku sejas krāsu.

Skaistulis! Labi, lai sēž. Skaidrosies vēlāk.

Viņa uzskrēja pa kāpnēm uz savu vannas istabu pēc skujamās mašīnītes.

- Jūs viņu atradāt?! Kur tas lops ir? - Hallē ieskrēja pārskaities Kārlis un, neraugoties uz divreiz lielākā Mika Kaķīša centieniem viņu noturēt, izrāvās un, pieskrējis pie sēdošā Ģirta, ar plašu atvēzienu šķila pa žokli tā, ka Melderis slaidā lokā nolidoja uz grīdas un palika tur guļam.

- Tas tev, maitasgabal, par Annu, Grāfu un Baronu! Avansā. Alga būs vēlāk.

- Rimsties, Kārlīt, rimsties! - virtuves durvīs iestājusies, sauca Omīte.

- Nekušini viņu, Anna Līze! - halli pārskanēja baroneses vēsi rāmā balss. - Viņš savu algu nopelnījis godam. Lai nu tagad saņem. Un lai nesaka, ka nav ticis brīdināts.

Melderis bija pieslējies sēdus un truli blenza apkārt:

- K-kur es atrodos?

- Netēlo, putniņ, netēlo, te nav skatuve! - Kārlis dusmīgi nošņācās. - Svempies nu augšā un ej paskaties uz savu roku darbu! Un pa fikso! Mārtiņ, palīdzi!

Par abiem viņi uzdabūja Ģirtu stāvus un garām raudošajai Omītei - virtuvē.

- Kurš to izdarīja, Melderi? Tu vai tavi sīkie varmākas?

- P-par k-ko t-tu runā? - Ģirts nespēja safokusēt klīstošo skatienu. - O-o, kas tas tāds? Slapjš pižiks?

- Es tev, stulbeni, sprandu apgriezīšu, ja tu nespēj kaķi no pižika atšķirt! - Kārlis kratīja Melderi tā, ka galva viļājās no viena pleca uz otru, draudot nolūzt.

- Liec viņu mierā! - Miks klusi noteica. - Viņš taču ir neadekvātā stāvoklī. Izvilkām no gultas kopā ar kaut kādu puspliku meitieti, kas teicās esam jaunā seriāla producente. Izskatījās pēc pārsauļotas haizivs. Taču vismaz šī bija pie sajēgas, atlaidām mājās, pie mammītes... Bet mūsu skatuves zvaigzne, sarijies kaut ko tādu, ka pat muskuļi atteikušies klausīt, visu ceļu nogulēja kā beigta plekste. Nezinu, ko viņš tur būtu varējis izdarīt...

No Kārļa sejas nopratis, ka kaut kas nav kārtībā, Miks aprāvās, diemžēl par vēlu. Viņam aiz muguras stāvēja Anna Elizabete ar elektrisko skuvekli rokā.

Protams, viņa bija visu dzirdējusi, skaļi un skaidri, jo Kaķīša basu nedzirdēt varēja tikai kurlais. Ne vārda neteikusi, pasniedza Kārlim mašīnīti. - Labāk tu!

- LIzbet, ļauj man, bet Kārlis lai nāk palīgā! - Tā bija daktera Konrāda balss. - Es paspēju sazvanīt draugu, viņš ir vetārsts Jelgavā, izstāstīja, ko un kā darīt, gan jau būs labi! Jā, vecais, tev pamatīgi ticis, - viņš murmināja, taustīdams runci. - Visi citi kauli kārtībā, tikai tās ribas... Visticamāk, spēriens ar smagā apavā apautu kāju.

Annas acu priekšā materializējās Ronijas garie, smagie motociklistu šņorzābaki.

- Labi, Kārli, sākam, nav ko vilkt garumā. Atbrīvosim ruduli no brāķētā kažoka, lai aug vietā jauns, vēl kuplāks un skaistāks. Turi to zvēru! Omīt, mums vajadzēs bļodu ar siltu ūdeni, augu eļļu un divus dvieļus - vienu maziņu, otru milzīgu.

Omlte, uzdotā darba uzmundrināta, sāka čakli rosīties kā dzīvsudrabs.

- Miku, bet kur ir ģenerālis? - pēkšņi palikusi ārpus notiekošā, Anna ievaicājās.

- Zini - nezinu. Ienācām reizē. Tad viņš ieraudzīja Baronu un... pazuda. Varbūt izgājis uz lieveņa ieelpot svaigu gaisu vai uzpīpot?

- Varbūt vecajam vīram kļuvis slikti? Man viņš pēdējā laikā ne visai patīk - kļuvis drūms un noslēgts.

- Nav jau kam patikt, Līzbet, ja apkārt notiek tādas lietas.

Ģenerāli viņi atrada Kārļa darbistabā ar kādu nikni rājamies pa telefonu.

- Nē, šovakar es vairs nekur nebraukšu! Ja vēlaties ar mani runāt, lūdzu, esiet tik laipna un brauciet šurp pati. Tiešām? Ari mans laiks maksā naudu!

- Merkmane. - Ģenrālis pievērsās ienācējiem. - Viņai atkal rēgojas. Tagad viņai šķiet, ka mašīnai sasists priekšējais lukturis un ieplaisājis bampers.

Anna un Miks saskatījās.

Vai šodienas pārsteigumiem nebūs gala?

- Ir gan nešķīsts sievišķis, pieradis, ka danco pēc viņas stabules. Nekā nebūs! Pie velna! Bampers arī rīt būs bampers, un Merkmane ari rīt būs Merkmane. Šodien jātiek galā ar svarīgākām lietām. Kā iet resnajam siera zaglim?

- Būs kļuvis uz pusi plānāks. Šobrīd viņu atspalvo, lai var sadakterēt ribas.

- Ko saka Egons? Redzēju, ka paņēma skoču un aizskrēja uz busiņu veikt analīzes. Laikam taisa pirkstiņu novilkumus.

- Vēl nav nācis. Gan drīz būs, - Miks mierināja. - Krusttēv, kāpēc tu tāds bāls?

- Puika, izbeidz, kādam tad man jābūt - zaļam? - Bass atrūca. - Nu jau izturas kā pret jēlu olu. Labāk pasakiet, kur palika baronese? Stāvēja, stāvēja uz kāpnēm, noskatījās, kā Kārlis nokautē Ģirtu, un tad kaut kur izgaisa.

- Dies’ sargi! Būs vēl iegājusi pie tiem briesmoņiem! Aiz to viņi šodien tik labi uzvedās, ka zināja, ko vakar sastrādājuši. Un zina vēl šo to...

Pievērusi kabineta durvis, Anna milzīgā ātrumā pārstāstīja dienas jaunumus: kādi bijuši testu rezultāti, ko teikuši skolotāji, bet galvenais - vecās dakterītes Ausmas slēdzienu un ieteikumu.

- Ausmiņa ir liela gudriniece, - Bass pasmaidīja. - Viņai ir divas izglītības - bērnu ārste un tiesu eksperte. Ilgus gadus nostrādājām plecu pie pleca. Tad viņai apnika un viņa atnāca uz laukiem. Bet, ja Ausmiņa ko saka, tad tā ari ir!

18. nodaļa. Labiem vecākiem nelabi bērni

- Pirkstiņi, pirkstiņi, man ir svaigi pirkstiņi! - Darbistabā dziedādams iebrāzās ar sevi ļoti apmierinātais ekspertu priekšnieks Egons Dambergs. Viņam bija izdevies no skoča skrandām nolasīt burvīgi skaidrus, sešām personām piederošus pirkstu nospiedumus, no kuriem viņa dators atpazina četras. Divi bija svešie.

- Trīs svaigākie ir Omite, Anna un Kārlis, senākie - Ģirts un vēl divi, visticamāk, bērni? - Miks drošības dēļ pārjautāja, lai gan atbilde jau bija zināma.

Egons pamāja ar galvu. - Un ko tālāk?

- Bet tālāk tā...

Anna Elizabete kaut ko klusu pateica, visi saskatījās, un Miks straujā solī izgāja no istabas, lai pēc piecām minūtēm atgrieztos abu melderēnu pavadībā.

Pamanījuši vestibilā uz dīvāna guļošo Ģirtu, kuru sargāja pusstudents Mārtiņš, Ronija ar Ronaldu jau gribēja kliegt, viept un skriet viņu modināt, taču Miks pielika pirkstu pie lūpām un norādīja uz kabineta durvīm.

- Sēdiet un gaidiet! - Akmenscietu izteiksmi sejā ģenerālis Kārlis Bass norādīja pusaudžiem uz diviem krēsliem istabas vidū. Bridi pamlņājušies, abi apsēdās. Miks stāvēja atvērtajās durvis un vēroja Melderi guļam.

- Mārtiņ, ja viņš pamostas, dod ziņu!

- Tiks izdarīts!

- LIzbet, vai tu varētu apraudzīt mūsu slimnieku un uzaicināt šurp Kārli, Omiti un baronesi? Dakteri Konrādu ari, protams. Jā, un pasauc savu pelēko vilku!

Abi sēdētāji saskatījās un sāka nervozi triņāties krēslos.

- Blusas kož? - ģenerālis labsirdīgi pazobojās. - Varbūt biežāk jāmazgājas, tad nevajadzēs kasīties?

- Tagad viņš izskatās pēc pārbarotas sfinksas, - Annai ienākot virtuvē, Kārlis smaidīja un norādīja uz rozā rumpīti, kas, laiski izstiepies, gulēja uz mīksta dvielīša atvērtas krāsns mutes priekšā.

Reiz resnais runcis Barons, viscaur gludi noskūts un viegli ieziests ar uzsildītu eļļu, elastīgo saiti notītām ribām un garām, garām ūsām izskatījās pēc teiksmaina pasaku tēla. Vizuāli kļuvis divreiz plānāks, ap ķepiņām vēl vīdēja ciešo saišu pēdas, bet zaļo acu skatiens bija dzīvs un spožs, un... rudulis murrāja.

Anna Elizabete norija pēkšņi kaklā sastrēgušo kamolu.

Virtuves tālākajā kaktā, seju dvielītī iespiedusi, šņukstēja Omīte. Šoreiz - aiz prieka.

Anna piesteidzās pie viņas, apskāva un iečukstēja ausī:

- Būs taču labi!

- Omīt, dakter, Kārli, puiši jūs visus gaida darbistabā. Grāfu un Baronu ari - ja vien viņu drīkst kustināt.

- Drīkst, tikai uzmanīgi. Silti jāsasedz. Tagad viņam ļoti jāsargās no caurvēja, - dakteris raizējās.

- Tur kuras kamīns un ir ļoti silti. Iesim. Visi.

- Ejiet, ejiet, es tūlīt nākšu, tikai noskalošu seju, - Omīte šņukstēdama palika iepakaļus.

Par šīm asarām Melderis un viņa sīci samaksās bargu cenu. Par katru asariņu! Anna nozibsnīja koši zaļu skatienu.

- Kārlīt, paņem runci, es uzskriešu pēc vecmāmiņas!

Anna Roze domīga sēdēja lielajā šūpuļkrēslā un raudzījās laukā pa logu, naktī.

- Es laikam patiešām esmu veca, - viņa ierunājās, izdzir-dusi durvju čīkstoņu un mazmeitas soļus. - Taču vairs nespēju saprast šo pasauli. Un negribu. Brīžam tā vien liekas, it kā visi elles ķēmi un mošķi būtu palaisti vaļā...

- Vecmāmiņ, ģenerālis Bass tevi aicina lejā. Visi jau ir tur.

- Un Barons..? Dzīvs?

- Dzīvs, vecmāmiņ, dzīvs! Pat murrā!

Vecās kundzes mugura nedaudz iztaisnojās:

- Viņiem ļoti paveicies.

Annai pār muguru pārskrēja drebuļi.

Nebija jāskaidro - kam. Un nebija jāskaidro, ko vecmāmiņa domā par abiem melderēniem un viņu radītāju.

To viņa ļoti saprotami jau bija paudusi vairākkārt.

Nebija labi. Nebija labi, pavisam nebija labi, Anna nervojās. Mājas līdzsvars bija pilnībā izjaukts, un līdz šim tik harmoniskais Bergu nams, kurā zem viena jumta bija spējušas mierīgi sadzīvot gan četras savējo paaudzes, gan ienācēji - netiešie tuvinieki, šķita zaudējis pats sevi, šķobījās, līgojās un krakstēja pašos pamatos.

Līdz šim visi, kas bija pārkāpuši Pūču Mājas slieksni, lai te ienāktu un paliktu, bija intuitīvi, bez vārdiem pieņēmuši šīs mājas nerakstītos likumus un tos ne tikai ievērojuši, bet rūpējušies, lai vecajai mājai un tās iedzīvotājiem nenotiktu nekas ļauns. Viņi viens otru arvien bija saudzējuši un sargājuši.

Un nu - ar šo divu bērnu, Ģirta atvašu, tātad - teorētiski nebūt ne pilnīgu svešinieku, ierašanos viss bija sācis brukt un jukt, it kā senā, smalkā mehānismā starp zobratiem būtu iekļuvis raupjš akmens vai dzelzs skaida - šķībs, greizs, plēsīgs un postošs svešķermenis.

- Paldies, Anna Roze, ka pievienojāties! - Ģenerālis Bass apsēdināja viņu lielajā klubkrēslā un gādīgi uzsedza uz ceļiem rūtainu pledu. - Tad nu nokārtosim šo visu.

Izslējies visā savā varenajā augumā, viņš nostājās istabas vidū, tieši līdzās abu pusaudžu krēsliem un norūcās: - Tā, mīļie, tagad nāksies par visu atbildēt. Un atbildēt godīgi, tā, kā ir, jo ikvieni jūsu meli būs lieliski pamanāmi.

Ronalds un Ronija satecēja peļķītēs un ieplūda krēslos.

- Un tā, - iesāka Miks Kaķītis, - kuram no jums pieder ideja pieliet Barona kažoku ar līmi un apķēpāt ar krāsām?

- Mēs tie nebijām! - noburkšķēja Ronija, skatienu nepacēlusi no grīdas.

- Kurš no jums aptina runcim ķepas ar skoču tā, ka gandrīz apstājās asinrite?

Klusums.

- Kurš pietina kaķa asti pie pakaļkājām? Kurš apsēja ap galvu lupatu? Gribējāt, lai dzīvnieks nosmok?

Klusums.

- Ziniet, bērni, mums policijā ir teiciens - labprātīga atzīšanās mīkstina sodu, - ģenerālis Kārlis Bass lēni iesāka. - Turpretī slapstīšanās, melošana un faktu sagrozīšana visu padara tikai ļaunāku. Utad - kurš no jums salēja kaķi ar līmi?

- Tie nebijām mēs! - nočukstēja Ronija, tikai ļoti klusu un nepārliecinoši.

- Skaidrs. Ar labu te nekas nav darāms. Egon, sāc!

Uzrunātais klusēdams iznāca istabas vidū, rokā nesdams savu eksperta koferi, izņēma no tā pirkstu nospiedumu komplektu un, nolicis bērnu priekšā tabureti, notupās un izstiepa plaukstu. - Lūdzu, jaunkundz, jūsu rociņu!

Pirkstu nospiedumu noņemšana notika pilnīgā klusumā.

- Paldies. Pēc piecpadsmit minūtēm zināsim, vai tie bijāt, vai nebijāt jūs.

Puišelis sāka aizvilkdamies raudāt. - M-m-mēs ne-negri-bējām! Vi-viņš pats...

- Ko - viņš pats? - Anna Elizabete neizturēja. - Pats ielēca līmes burkā un krāsu spainī, pats aptinās ar līmlenti un uzmauca galvā lupatu? Pietiek melot!

- N-nē-ē... Vi-viņš mu-mums teica, ka tā ir tikai spēle, ka b-būs jautri...

- Kurš - viņš? Ģirts? - Annai notirpa kājas. Melderis tiešām prātā jucis?

- N-nē, vi-viņa draugs, ta-tas, ku-kurš at-br-a-auca ko-pā ar jums. Tu-tur ārā...

- Te ir vēl kāds? - Interesanti, kas tas tāds par draugu, kurš atbraucis kopā ar viņiem. Tas ir - ar mums? Un kur - ārā? Kas tās par glupām fantāzijām?!

Pēkšņi svarīgāk par visu šķita uzzināt, kas vēl atrodas mājā. Anna palūkojās uz Egonu, tas purināja galvu.

Skaidrs - sīkais atkal meloja. Ronija spītīgi klusēja.

- Ziniet, jaunieši, kad es uzsāku dienestu policijā, toreiz to sauca par miliciju, mums ātri iemācīja paklausību un godīgumu, - klusi ierunājās ģenerālis Kārlis Bass. - Bija likumi, kas jāievēro, bet tos, kuri to nedarīja, izslēdza - no skolas, no darba, no draugu loka. Bet tos, kuri citiem darīja pāri, -tiesāja un bargi sodīja. Jo tie bija noziedznieki. Un jūs šobrīd esat kļuvuši par mazgadīgiem noziedzniekiem...

- Kā tu domā, Ronij, cik ilgi cilvēks var izturēt, ja viņa āda noklāta ar līmi, bet galvā uzmaukts maisiņš? Piecas, desmit minūtes? - Anna Elizabete vērsās pie klusējošās meitenes. - Zini, kas notiek pēc tam? Pēc tam cilvēks mirst. Smīni, ja?

Ronija klusēdama vērās grīdā.

- Tev tas liekas tikpat smieklīgi kā multenēs, kur viens otru sit, dauza, žņaudz, sacērt gabalos, uzspridzina, bet pēc brīža visi atkal dzivi? Skuķit, dzīvē tā nenotiek. Miris ir miris, beigts un pagalam, vairs nekustas, neelpo. Sirds nepukst. Mirušos aprok, viņus neviens nekad vairs neredz un nesatiek. Tev tā negribētos? Pasēdēt un padomāt - ar maisiņu galvā? Bez gaisa... Ar sasietām rokām, kājām, lauztām ribām un degunu? Gribi pamēģināt? Būs taču krūti - kā filmās!

Ronijas galva noliecās vēl zemāk. Viņa neteica ne vārda.

- Un tu, Ronald? Tev likās jautri svešā mājā spīdzināt dzīvnieku un ņirgāties par viņu, bet pēc tam, it kā nekas nebūtu noticis, sēdēt ar mums pie viena galda un bāzt vaigos? Vai tu esi robots - bez sirds un bez dvēseles? Nelietīgs riebeklēns?

- N-nē-ē... - Puika sāka īdēt. - Vi-viņa pierunāja. Ro-ronija. Viņa to izdarīja!

- Turi muti, tefteli! - Māsa ar plašu atvēzienu iebelza brālim pa pakausi.

- Paldies, jūs esat atbildējuši uz visiem jautājumiem, -ģenerālis Bass noteica. - Un tagad, Kārli, lūdzu, parādi viņiem Baronu. Redziet, jaunieši, kaķa dzīvotgriba izrādījās stiprāka par jūsu zemisko cietsirdību. Bet Grāfa uzticība saimniecei pārspēja gan auklas, gan koka gabala izturību. Starp citu, kāpēc jūs suni piesējāt pie upes?

- T-to i-izdomāja tē-tētis. Su-suns vi-visu laiku ri-riņkoja ap mums un ska-skaļi rēja. T-traucēja ie-iekār-toties, - puišelis acīmredzot bija nolēmis atzīties.

- Klusē, muļķi! - māsa viņam uzkliedza. - Viņš visu izdomā. Viņš vienmēr melo!

- Kā jūs abus īstenībā sauc? - Anna Elizabete pēkšņi pavaicāja. Ronija aizrijās.

- Ro-ronalds un Ro-ronija, - puišelis mudīgi noskaitīja kā iekaltu pantiņu.

- Un kāds ir jūsu uzvārds?

- Me-melderi-is... - Ronalds saminstinājās.

- Ronij, un tagad vēlreiz - kāds ir jūsu īstais uzvārds? Jūsu mātes uzvārds? Kupča?

Meitene neatbildēja. Toties puika pa krēslu dīdījās tā, it kā viņam dibenā kostu sarkanās skudras. Tagad Anna saprata, ko bija domājusi dakterīte Ausma.

- Labi. Paldies, - cenzdamās runāt mierīgā balsī, viņa teica. - Tagad jūs varat iet augšā uz savu istabu, salikt somās mantas un doties pie miera. Bet rīt no rīta kopā ar savu tēvu brauksiet prom un nekad šeit neatgriezīsieties. Ja es vēl reizi kādu no jums ieraudzīšu šīs mājas, cilvēku vai dzīvnieku tuvumā, nekavējoties ziņošu policijai, un jūs dosieties turp, no kurienes esat nākuši, lai kas tā būtu par vietu. Vai jūs abi mani skaidri sapratāt?

- Bet skola? Un tētis? - iesaucās Ronalds. - Es negribu braukt prom!

- Klusē, tefteli! Vai neredzi, ka viņa visu laiku to tikai gribēja - dabūt mūs prom? Viņa mūs ienīst no pirmā brīža. Tieši tā, kā tētis teica - pieradusi dzīvot savā pilī, lai visi viņai kalpo, bet, ja kāds nepatīk, - ārā pa durvīm! Viņa vispār nevienu nemīl! Bet zini, tu, pretīgā ragana, tētim tu neesi vajadzīga! Viņam ir... viņam esam mēs, un mēs viņu mīlam! Un mēs brauksim viņam līdzi, un dzīvosim pie viņa, bet tu te vari nosprāgt kaut piecreiz no vietas!

Pēdējos vārdus Ronija izkliedza pilnīgā histērijā un izskrēja pa durvīm. Pagrūdusi nost Mārtiņu un pieklupusi ādas dīvānā gulošajam Ģirtam, sāka to purināt kā maisu:

- Tēti, tēti, mosties! Atver acis! Viņa mūs dzen laukā! Ģirt, Ģirt! Melderi, mosties!!!

Narkotiku murgā esošais Melderis tikai iekrācās.

Anna pāri istabai saskatījās ar ģenerāli un Miku.

Tātad tomēr... Ģirts...

Pēc mirkļa noblīkšķēja ārdurvis, no halles iebrāzās auksta gaisa plūsma. Miks izskrēja hallē. Uz grīdas sēdēja Mārtiņš sāpēs saviebtu seju un berzēja ceļgalu.

- Viņa man iespēra, izrāvās un aizbēga.

- Nu viss, man pietiek! - Anna bija atslīgusi uz lielo kāpņu otrā pakāpiena. - Tas pat vairs nav farss, bet kaut kāds murgs! Par kādiem grēkiem, es jums prasu, par kādiem grēkiem uz manas galvas, uz mūsu galvām nez no kurienes uzgāžas divi pusaudži ar psihes problēmām, kam nav nekāda sakara ne ar mani, ne mūsu ģimeni?! Iegāžas, runā rupjības, izdemolē māju, apvaino un terorizē tuviniekus, gandrīz nobendē dzīvniekus, bet šī sīkā maitele vēl atļaujas mani apsūdzēt viņu nemīlēšanā? Kāda velna pēc man viņi būtu jāmīl?

- Tāpēc, ka tu, mīļā Anna, man to apsolīji. Pirms dažām dienām, cēlsirdības uzplūdā, - Ģirts bija atmodies no zāļu izraisītās puskomas un nu grīļodamies, izbolītām acīm stāvēja halles vidū, izstiepis pret Annu rādītājpirkstu, kas tirinājās kā diriģenta zizlis. - Tu... apsolīji dot maniem bērniem pajumti uz laiku, kas būs vajadzīgs, kamēr es atradīšu dzīvokli.

- Jā, es apsolīju, taču tu nemeklēji dzīvokli, vai ne, Ģirt Melderi? Tu atkal biji kopā ar to tur, jo puiši viņu izvilka no tavas gultas un aizsūtīja mājās. Tu to neatceries, vai ne? Atskrēji, atvedi sīkos un nometi kā bagāžu, pat nepapūloties mani sagaidīt, lai kaut vai iepazīstinātu. Bet tas, ka viņi te pusi mājas sagāzuši, izdemolējuši un gandrīz nogalināja Baronu, tev liekas normāli?

- Līzbet... viņi taču ir tikai bērni! - Ģirts iesaucās. - Un bērni mēdz darīt blēņas!

- Blēņas? Dzīvnieka slepkavošana ir blēņas? Nāves novēlē-šana vecmāmiņai - blēņas? Ar balinātāju noindēta simtgadīga palma - blēņas? Un ja tie būtu cilvēki?

- Tu esi sīkumaina, Līzbet, tevī nav plašuma sajūtas, -Ģirts, augstprātīgi smīnot, atslīga dīvānā.

- Pārstāj saukt mani par Līzbeti! Šis vārds uz tevi vairs neattiecas, - Anna dusmīgi iesaucās. - Ak tev plašumu sava-jadzējās? Tāpēc piesēji Grāfu upmalā un atstāji? Ko viņš ļaunu bija nodarījis? Grāfs, kurš tev uzticējās tāpat kā mēs, pārējie...

- Viņš skaļi rēja, skraidīja mums apkārt un biedēja manus bērnus... tāpat kā jūs visi, - Ģirts truli noteica un zvārojoties parādīja dūri - vispirms Annai, tad visiem pārējiem.

- Suns juta, ka te kaut kas nav kārtībā, un par to ziņoja, tikai diemžēl tobrīd viņu neviens nedzirdēja. Bet tu viņu novāci no ceļa, vai ne, Ģirt?

- Nemuldi, viszine! Domā - ja šī ir tava māja, vari atļauties citiem dirst uz galvas? Zane tev nepatika, jo dienām sēdēja internētā un tērēja elektrību, skaidrs - laukā no mājas, uzgrūdi Arvim kaklā, lai šis tagad mokās. Re nu, dakter, es laikam vairs nebūšu tavs vedējtēvs, šī maita jau neļaus.

- Melderi, izbeidz. Parunāsim rit. Tagad tev jāizguļas, -Anna klusi teica.

Tādu Melderi viņa redzēja pirmo reizi. Atlētiskā auguma uzbūve viņam pasākumos bija ļāvusi bez bažām iedzert un nenoreibt, taču šis te bija pavisam kas cits - visas Ģirta maņas likās esam ārpus kontroles.

Viņam steidzami vajadzēja ārstu!

- Vai tu reiz beigsi visus komandēt, rižā kaza?! Pieriebusies tu un tavi pātari!

Anna pārvērtās ledus gabalā. - Labi, Ģirt Melderi, gribi karu, būs karš! Šajā mājā ne ar vienu tādā tonī nerunā...

- Ah, ah, atradusies caca! - Ģirts neveiklu mēli mēdījās.

- ... un roku nepaceļ. Tu rīt savāksi savus knauķus un atbrīvosi šo namu no jūsu klātbūtnes. Uz visiem laikiem. Un es ieteiktu viņus aizvest pie laba psihiatra, citādi pēc neilga laika abi tavi dārgumiņi būs aiz gardīnēm - jau tagad viņu agresija un vardarbīgās tendences nav valdāmas.

- Aizveries, kuce, ko tu vispār zini par dzīvi! Sēž te tāda, piepūtusies kā balons, neko nedara un klucē visiem uz galvas - tas tāds, tas šitāds. Maita tu esi!

- Melderi, valdies! - Miks lēni piegāja Ģirtam klāt un pieliecās tuvāk. - Es zinu, ka tevi šobrīd runā narkotikas, taču nu ir pārkāptas visas robežas. Manuprāt, es tevi pavasari tur, pie upes brīdināju - ja nodarīsi Annai pāri, es tevi...

- Piekausi? Sakropļosi? Nošausi kā to nabaga pusdullo meitieti? Nu, uz priekšu, šauj, šauj, beidzot no jums visiem būs miers! - Ģirts iebļāvās.

- Tēti, tēti, kāpēc tu tā, tev taču esam mēs! - Izskrējis no darbistabas, Ronalds purināja tēvu aiz rokas. - Tēt, iesim augšā, tev jāizguļas!

- Atstājies no manis, mūdzi! - Ar skaļu, niknu rēcienu Melderis viņu atgrūda tā, ka apstulbušais puišelis aizslīdēja līdz pushallei.

Annai pār muguru pārskrēja šermuļi. Šajā ainā bija kaut kas tik baisi sirreāls, ka tā pat nepakļāvās loģiskai analīzei.

It kā ļauns ģēnijs būtu nolēmis iestudēt izrādi...

- Arvi, vai tev ir kāds medikaments, ko šim skatuves māksliniekam bez dzīvības briesmām iedot, lai viņš beidzot izgulētu savu murgaino apmātību un būtu normāli runājams? -Miks vērsās pie daktera Konrāda, kurš stāvēja klusēdams.

- Protams. Es tūlīt...

- Es ne-eeko nedzeršu-uu, tikai te-kii-luu! - Ģirts pēkšņi nebalsī ieaurojās un stutējās kājās. Puika pārbiedēts noslēpās aiz dīvāna gala.

- Un kā vēl dzersi. Ja ne, izsaukšu kreizeni! - Miks viņam uzkliedza un, kā spīlēs sakampis Meldera sprandu, uzspieda uz sāpju punktiem. Ģirts mirklī norima.

Dakteris Konrāds atvēra somu, izņēma jaunu vienreiz lietojamo šļirci un mazu, aizvalcētu pudelīti. Anna paspēja salasīt - Valerianum... Balderiāna preparāts.

Aši izdarījis injekciju Meldera kaklā, ārsts apstiprināja Annas minējumu.

- Tas ir jauns, dabisks miega līdzeklis, īpaši izstrādāts trakojošu narkomānu nomierināšanai. Tam nav blakņu. Pēc pērnās ziemas traģiskajiem notikumiem ar narkoražotni un ieslodzīto, sazāļoto sievieti es nopietni ieinteresējos, vai eksistē medikaments, kas būtu pietiekami stiprs, bet nekaitīgs. Un atradu. Šis te tagad gulēs divpadsmit stundas. Vajadzētu nogādāt augšstāvā.

- Mārtiņ? Kārli? - Miks pasauca. Neviens neatbildēja. - Tad mēs paši. Aiziet!

- Nāc, Anna Līze, uzvedīsim augšā Ronaldu un noliksim viņu gulēt. Puišelim šī bijusi grūta diena, - baronese paaicināja Omīti un, uzsmaidījusi aiz dīvāngala pietupušajam puišelim, padeva tam roku. - Ejam, Roni!

Paraudzījusies uz Annu, viņa zīmīgi noteica: - Jums citas problēmas risināmas.

* * *

- Skuķe aizbēgusi, bet puika sācis runāt! Un viņš kļuvis nekontrolējams - kliedz un ārdās. Ko darīt?

- Rīkojies pēc apstākļiem. Galvenais atrod skuķi.

Viedtālruņa skaļrunis bija tik spēcīgs, ka otra runātāja sievišķīgi spalgo balsi varēja sadzirdēt pat no attāluma.

- Spēle sāk kļūt pārāk bīstama...

- Dari to, ko lieku, un nesprēgā. Citādi...

- Tiks izdarīts.

Halles vecais pulkstenis nobimbināja deviņus. Tikai. Jau. Šajās dienās laiks meta tādas cilpas, ka Annai brīžam likās -vienas dienas laikā izdzīvots mēnesis.

- Krusttēv, ko tu par to visu saki? - viņa nomākti pajautāja.

- Neko. Šobrīd neko. Mums visiem vajadzētu nomierināties un... paēst. Atminos, kāds solīja vakariņas, - viņš pasmīnēja ūsās, bet, pamanījis, ka Annai raustās lūpa, aprāvās.

Nu, īsts begemots trauku bodē! Vai tad viņai bija laiks šmorēt?!

Nepagatavotās vakariņas bija pēdējais piliens, kas pārrāva aizsprostu. Sakņupuši kā maza nelaimes čupiņa, Anna Elizabete sāka nevaldāmi raudāt. Ģenerālis noraizējies noraudzījās, nezinādams, ko darīt, lai izlīdzinātu situāciju.

Grāfs, klusi smilkstēdams, pienāca un uzlika galvu saimniecei uz pleca. Viņš nesaprata, kāpēc mīļās rokas nebužina viņa kažoku, bet slauka no acīm kaut kādu sāļu slapjumu. Ar mēli taču ērtāk! Suniskā centībā viņš sāka laizīt Annas seju, ausis, rokas, kaklu un darīja to tik ilgi, līdz viņa sāka smieties.

- Labi, labi, lielais zvērs, tikai neapēd mani!

- Līzbet, ejam taisīt ēst, tikai - kur liksim kaķi? Ņemsim līdzi? - Bass pajautāja.

Apraudzījusi pūkainajā dvielī ietīņāto gulētāju, kurš, sadak-terēts un sašpricēts, gulēja eņģeliskā miegā, Anna uzmanīgi pacēla smago saini. - Ņemsim līdzi.

Pēc stundas, kad galdā smaržoja kartupeļi ar dillēm, biezpiens un siļķe ar sīpoliem, visi sāka pulcēties virtuvē, it kā viņus turp vilktu milzīgs magnēts.

Miks, ģenerālis Bass, Egons Dambergs, dakteris Konrāds, Anna ar Grāfu, Omīte, visbeidzot - arī vecā baronese. Trūka tikai Mārtiņa un Kārļa.

- Nez kur abi palikuši? Mik, tu viņus aizsūtīji uzdevumā? -Bass painteresējās.

Miks paraustīja plecus. - Nē taču! Būs uz savu galvu aizjozuši meklēt bēgli. Gan jau pārnāks - gan nekaunīgais skuķis, gan abi pēddziņi. Nosals un pārnāks.

- Labi. Kā klājas mūsu gulētājiem? - ģenerālis turpināja iztaujāšanu.

- Ģirts ir pilnīgi atslēdzies. Mēs ar dakteri viņu apguldījām un... iespundējām, - Miks ziņoja. Anna pamanīja viņus saskatāmies un apvaldām smieklus.

- Aizvedām Ronaldu uz viņa istabu. Iedevām nomierinošu tēju un pasēdējām pie gultas, kamēr aizmieg. - Stafeti pārņēma Omīte. - Viņš guļ ļoti nemierīgi, miegā klaigā un rausta kājas. Tam bērnam vajadzīgs ārsts un mierīgi dzīves apstākļi.

Tikai nevajag! Lāga Omītei kļuvis puišeļa žēl, tūlīt vēl par aukli pieteiksies, viņai sirds mīkstāka par kūstošu saldējumu, sevišķi pret vārgiem un pamestiem.

Anna Elizabete noklepojās, pievēršot klātesošo uzmanību.

- Khm... Vispirms es gribētu visiem ļoti atvainoties par pēdējo dienu trakonama filiāli, vārdā Pūču Māja. Es... nedrīkstēju pieļaut, ka mans pārsteidzīgais lēmums liek citiem ciest, iekavē darbus un aizsākto izmeklēšanu. Šajās dienās jūs esat risinājuši tikai un vienīgi manas problēmas, un tas mani dzen kokā. Lai kā mums būtu gājis agrāk, tik traki vēl nav bijis...

Viņa uz brīdi apklusa, tad saņēmās un turpināja.

- Brīžam pat šķita, ka šeit tiek filmēts izdzīvošanas šovs, un scenāristam vienkārši ir izmežģītas smadzenes. Piedodiet.

- Līzbet, nav par ko atvainoties! - Miks metās viņu aizstāvēt. - Dzīve ir dzīve.

- Turklāt... Annīt, iespējams, ka tavs minējums nemaz nav tālu no patiesības, - ģenerālis Bass domīgi novilka. - Vai tu noklausījies to, ko tev iedevu?

Anna noraidoši papurināja galvu un piesarka. - Krusttēv, atvaino, nebija kad...

- Nekas, tikai neaizmirsti. Gribu zināt, ko tu par to domā. Un - es ļoti gribu ēst.

Siļķe ar kartupeļiem un biezpienu izrādījās ēterisks produkts un mirklī izgaisa.

- Labi, mīļie, varbūt savilksim galus? - omulīgi aizkūpinājis savu apgrauzto ķirškoka pīpīti, ierosināja Bass. - Zinu, ka mums visiem ir jaunumi. Kurš sāks?

- Laikam jau es, - Miks pieteicās. - Egons man palīdzēs neko nesajaukt.

Pirmais jaunums attiecās uz šķietamo ielaušanos Montas Merkmanes darbnīcā. Trīs dažādas ekspertīzes apliecināja, ka vienīgās pēdas un pirkstu nospiedumi, kas todien bija atrodami gan darbnīcā, gan visā mājā, piederējuši pašai Montai Merkmanei. Arī laukā, pagalmā nebija svešu pēdu. Tātad vairāk nekā iespējams, ka viņa pati to izdomājusi un īstenojusi. Bet kādēļ? Ar kādu mērķi? Un kādēļ zvanījusi tieši Basam?

- Joprojām nesaprotu, - Bass noburkšķēja. - Kāpēc viņa izlēma zvanīt tieši man? Mēs neesam vienīgā detektīvaģen-tūra. Ir arī citas, daudz senākas un ar vārdu.

- Taču tās nepieder ģenerālim Kārlim Basam, Jura Bramaņa bijušajam priekšniekam un tagadējā Kriminālpārvaldes šefa krusttēvam, - Anna pasmīnēja. - Varbūt to viņai ieteica tieši Bramanis, jo zināja: ja mēs iekodisimies, vaļā nelaidīsim?

- Zini, LIzbet, tā patiešām varētu būt! Un tas ari sasauktos ar mūsu sarunu. Noklausieties, labi? Miku, tu ari - vēlreiz, ja?

- Mhm, - Kaķitis negribīgi norūca. Viņš to murgu jau reiz bija dzirdējis un neko sakarīgu nebija izlobījis, izņemot - uz vecumu visi kļūst dīvaini.

- Ko eksperti saka par otro iebrukumu dārgās dizaineres mājā? - Anna painteresējās. - Egon, vai ari šoreiz tur nebija nekādu pavedienu?

- Tā nevarētu teikt. Šoreiz kaut kas bija gan. Daži visai svaigi pirkstiņi uz lelles ar sirds rajonā iedurto adatu - tā, starp citu, bija nolauzta šļirces adata, bet pirkstu nospiedumi nelieli, smalkām līnijām - kā sievietei vai bērnam. Neparasts bija ari sarkanais pavediens ap lelles kaklu - tādus īsta zīda pavedienus ražo tikai Ķīnā. Jā, un vēl... man nedod mieru tas Halcion preparāts. Tas ir ārkārtīgi spēcīgs recepšu medikaments, kas spēj ne tikai nomierināt, bet, lietots nepareizās devās, izraisīt halucinācijas, muskuļu paralīzi vai pat nogalināt. Bet Merkmane stāsta, ka lietojot to kopā ar alkoholu. Tas nozīmē, ka viņai ir izcilas aknas un asinsrades sistēma. Dod Dievs, lai kādā jaukā dienā viņas organisms nepasaka - stop.

- Nepieķērc! - Miks nospļāvās pār kreiso plecu. - Taču tu nepateici galveno. Egu, nav smuki vilcināties... Tas būs par Bramaņa slepkavību. Atminieties, apskatot līķi, Egons jutās apmulsis, jo ķermeņa temperatūra nesakrita ar asiņu faktūru, kas liecināja - lietots kāds medikaments. Tas izrādījās Halcion.

- Papētot šo tablešu sastāvdaļas un iedarbību, atklājās interesanta nianse - lietots kopā ar alkoholu un pretsāpju medikamentiem, tas aizkavē asins recēšanu. Tas mani novirzīja neceļos, - Egons stāstīja. - Vienkāršāk sakot, Bramani varēja nošaut agrāk, nekā sākotnēji rēķināju, attiecīgi - starp trijiem un pusseptiņiem.

- Bet, ja tā... - Anna sāka balsi prātot, - tad mūsu draudzene Monta Merkmane, par spīti apgalvojumam, ka pusdienojusi ar bijušo vīru, būtu varējusi vienā mierā apciemot savu dārgo pielūdzēju agrā pēcpusdienā, teiksim, uz nelielu kokteilīti ar Halcion piešprici, pēc tam atrast iemeslu, lai kopīgi nokāptu darbnīcā, tālāk jau vienkārši - pif-pafl - un prom. Ar vai bez albumiem, diskiem un kokteiļa glāzēm - tās jau ir tehniskas nianses. Iespējams, tieši tad, stīvējoties ar ļengano Bramani, viņai no somiņas vai kabatas izkrita kap-suliņa ar smaržām un viņa tās samina. Tāpēc arī telpā bija tik koncentrēta smarža. Tādā gadījumā atliek pavisam mazs, sīks jautājumiņš: kas notika ar stikla lauskām un kapsulas vāciņu, tie parasti ir no īpaši smalkas, elastīgas plastmasas? Taču šo atbildi var arī nemeklēt, jo tādus sīkumus var izmest jebkurā miskastē vai noskalot podā.

- Visticamāk, tev, Annīt, taisnība, - ģenerālis piekrita. - Un to mēs uzzināsim jau rit no rīta, ja vien tu pievienosies mums braucienā uz Rīgu. Nogādāsim Ģirtu un viņa puiku pēc piederības. Jāpavada ar godu nu jau bijušais Pūču Mājas iemītnieks un jāpārliecinās, ka šis dzīvs tiek līdz savam miteklim. Tu taču nebūsi pārdomājusi, ko, Līzbet? - Viņš vērīgi palūkojās uz Annu Elizabeti un manīja, ka viņas atbildi tikpat saspringti gaida vēl trīs acu pāri - Miks, Omīte un baronese.

- Nē, protams. Šis posms manā... mūsu dzīvē ir noslēdzies.

Miks Kaķītis nebija reliģiozs, bet šajā brīdī viņš labprāt

būtu aizdedzis svecīti.

- Labi. Tātad rit pēc brokastīm braucam pie Montas Merk-manes uz Mežaparku, bet pēc tam - uz Teiku pie Vladimira. Jāpainteresējas, vai nav jaunumu pazudušās Janas Vildes lietā. Ja nu pēkšņi atradusies. Tev no dežūrdaļas nav nekādu ziņu?

- Līdz vakaram vēl nebija, vismaz Mārtiņš neko neteica. Pa dienu palūdzu viņu pārskatīt svodkas un to pašu izdarīt ari tagad vakarā. Sagaidīsim no skraidīšanas pa naksnīgajiem Mežājiem un pajautāsim.

- Kaut kā dīvaini ilgi viņi visi trīs tur skraida, - baronese bažīgi noteica. - Ka tik kas nav atgadījies. Mums taču te gan meži, gan purvi, gan upe...

- Nekreņķējies, Anna Roze, mūsu Kārlītis Mežājus aizvērtām acīm var izstaigāt, viņš neapmaldīsies, - gaiši mierināja Omīte. - Es viņam piezvanīšu.

- Velti, telefons atslēgts, - Anna viņu atrunāja. - Mik, piezvani savam Mārtiņam! Ronijai zvanīt nav jēgas, man nav viņas numura, turklāt - viņa tik un tā neceltu.

- Numuru varētu noskaidrot Ģirta vai Ronalda telefonā, taču tev taisnība - diez vai viņa šobrīd kādam gribēs atbildēt. Neko darīt - ja neizmācīs aukstums, gan izsalkums atdzīs mājās. Nu, ko es teicu?! - Kaķītis triumfējoši izsaucās.

Noklaudzēja ārdurvis, nodipēja aši soļi, un virtuves durvis plaši atvērās. Taču nācējs bija viens.

Kārlis. Toties kādā paskatā?! Visi noelsās vien.

Noskrējies, nobridies, aizelsies un drudžaini spīdošām acīm. īsts pusnakts vilkatis.

- Es viņus pazaudēju. Abus. Dodiet padzerties! - Pieklu-pis ūdenskrānam, viņš kāri dzēra tik ilgi, ka vienbrīd Annai likās - Melnupē būs krities ūdens līmenis. Tad, atspiedies pret sienu, noslīdēja uz grīdas līdzās Grāfam, apķēra vilka vareno kaklu un iespieda degunu kažokā.

Gluži tāpat, kā vakar bija darījusi Anna.

- Eh, vilks, ja tu mežā būtu bijis kopā ar mani, mēs viņus noteikti noķertu!

Kā nojauzdams Kārļa teiktā komplimentāro raksturu, Grāfs vairākkārt noblīkšķināja vareno asti.

- Kas jums tur īsti notika? - Kaķītis nepacietīgi pavaicāja.

- N-nu... kad sīkā izmetās pa durvīm, pamanīju, ka Mārtiņš viņai seko. Nolēmu doties palīgā. Kad izskrēju uz lieveņa, manīju viņu skrienam tilta virzienā, bet no skuķa vairs nebija ne vēsts. Jozu pakaļ. Kaut kur pie krustojuma ar lielo ceļu es viņus pazaudēju. Faktiski tas ari viss. Tālāk bija tikai daudz, daudz kilometru riņķī un apkārt, un bez rezultātiem.

- Kas tev ar telefonu? - Anna pastiepa Kārlim līdz malām piekrautu šķīvi.

- Baterija. - Uzrunātais uzbruka ēdienam kā badīgs vilks svaigam laupījumam.

- Labi, skaidrs. Jācer, ka Mārtiņam būs veicies labāk un viņš tai seko, - Miks paberzēja deniņus. Ari Mārtiņš uz zvaniem neatbildēja, lai gan garie izsaukuma signāli klausulē liecināja, ka adresāts pieslēdzies Visumam.

Lēni, bet neatlaidīgi uzmācās migrēna, un tikai Mika dzelžainais gribasspēks vēl turēja pie sajēgas.

- Vai jums izdevās kaut ko noskaidrot par to pazudušo un Vecrīgā atrasto Mežāju meiteni? - Omīte pēkšņi atcerējās. - Viņai, šķiet, bija Mārīte vārdā?

- Tieši tā, Omit, - Miks apstiprināja. - Jā, pārbaudījām, tā tiešām ir viņa. Izskatījās vismaz desmit gadus vecāka - sakrāsota, ģērbusies kaut kādās dīvainās lupatās, kuru vairāk nav, nekā ir. Sākotnējā ekspertīze noteica, ka mirusi no narkotiku pārdozēšanas, bet asinis atrasts ari alkohols lielā daudzumā.

- Dūruma pēdas ir? - Anna Elizabete saausījās.

- Nē, narkotikas ievadītas orāli. Sīkāk pēc sekcijas. - Viņš nožāvājās kā valis.

- Tā, mīļie, man liekas - apspriede jābeidz un visiem teciņus jāiet gulēt! ŠI ir bijusi bezgalīga, smaga un nomācoša diena. Lūdzu, pa trīsdesmit gramiem ūpenītes zāļu tiesai un -marš, gulēt! Turpināsim pie brokastu kafijas. Septiņos.

- Astoņo-o-os, - ieīdējās Egons, izsaucot vispārējus smieklus. - Esiet taču vienreiz cilvēki! Gribu izgulēties!

- Norunāts, astoņos. Bet nu - fiks-un-fertih, pa migām!

- Līzbet, kur tu mūs liksi? - Egons cerīgi ievaicājās. - Bibliotēkā var?

- Nekā nebūs, tur tagad dzīvoju es! - Bass atrūca. - Jūs ar Miku viesistabā uz dīvāniem, dāmas savās istabās, bet dakteris Konrāds...

-... dežurēs Ģirta istabā uz klubkrēsla. Gribu pasekot mūsu gulētāja veselības stāvoklim, - dakteris Arvis Konrāds piecēlās, paņēma savu ārsta somu un smagā solī devās augšup pa kāpnēm.

Nabaga labsirdīgais dakteris, laipni lūgts ģimenē!

Visi bija izklīduši pa istabām. Virtuvē rosījās tikai Anna Elizabete, nolēmusi vakariņu traukus un kafijas krūzītes labāk nomazgāt tagad, nevis darīt to no rīta.

Pēc brīža viņai piebiedrojās Kārlis, vēl pēc mirkļa - sapīcis Miks Kaķītis.

- Nu? Kas ir tas supersvarigais, kāpēc tu man tikko atsūtīji īsziņu: virtuvē! Tas nevarēja pagaidīt līdz rītam? - viņš neapmierināti burkšķēja.

- Kaķīt, nerūc, - Kārlis viņu nokušināja. - Labāk pasaki: tu uzticies Mārtiņam?

- Ko tad tas nozīmē? - Miks iepleta acis. Galvassāpes mirklī pārgāja kā nebijušas.

- Tieši to, ko es jautāju: vai tu uzticies savam jaunajam darbiniekam Mārtiņam?

- Saki, ko gribi teikt, tikai nestiep gumiju! - Miks smagi apsēdās. Viņam vairs nebija ne spēka, ne vēlēšanās domāt.

- Klausieties! Tu ari, LIzbet. - Neko nepaskaidrojis, Kārlis atskaņoja to pašu telefona sarunu, ko, nez kāda instinkta vadīts, šovakar bija ierakstījis uz lieveņa.

- Kas tas ir? - pazinis balsi un atguvies no pārsteiguma par dīvaino tekstu, Miks pajautāja. - Kur un kā tu pie tā tiki?

- Es pirmiņ neteicu taisnību, negribēju, lai dzird pārējie. Kad Ronija izskrēja no mājas, Mārtiņš viņai nesekoja, bet, lieveņa malā stāvēdams, kādam zvanīja un atskaitījās. Biju nolēmis sekot, bet, izskrējis laukā, pamanīju Mārtiņu - man ir nakts redze! - un tad izdzirdu šo...

Miks sēdēja kā sastindzis. Skuķe ir aizbēgusi - nozīmēja to, ka bēgle ir neviens cits kā Ronija. Puika sācis runāt - varēja attiekties uz Ronaldu, jo viņš, atšķirībā no savas klusējošās māsas, pašam negribot un nedomājot, bija atklājis diezgan daudz. Savukārt - viris kļuvis pilnīgi nekontrolējams, kliedz un ārdās - viennozīmīgi vēstīja par Ģirta ciet aizgājušo šīberi. Bet kam un kāpēc Mārtiņš ziņoja? Kas tā varētu būt par sievieti?

Balss likās asa, spalga un valdonīga. Miks pārdomāja -kāda no viņa resora, viņa pārvaldes? Nē, tādu balsi viņš neatcerējās dzirdējis.

- Kaķīt, kā tu domā, vai frāzes - “rīkojies pēc apstākļiem” un “galvenais, atrod skuķi” - nozīmē to, ko es domāju, vai pavisam ko citu? - Anna Elizabete ievaicājās.

- Visticamāk, to, ko tu domā, - viņš drūmi atteica. - Tieši to, ko Mārtiņš saka: “spēle sāk kļūt pārāk bīstama”. Jautājums tikai - kuram bīstama? Viņam, mums vai kādam trešajam? Kādi ir šīs bīstamās spēles noteikumi? Un kurš aiz tā stāv?

- Un vēl svarīgi - cik dziļi iekšā tajā visā ir tavs darbinieks, kopš kura laika un kādi vēl pārsteigumi mums tuvākajās dienās gaidāmi?

- Mjā. Kā sacīt jāsaka: kur gan tik labiem vecākiem tik nelabi bērni?

19. nodaļa. Vai to tu vēlējies?

Piektdienas rīts, 10. oktobris

Spēle sāk kļūt pārāk bīstama... Dari to, ko lieku, un nesprēgā... Tiks izdarīts.

Anna nespēja aizmigt. Aiz slēgtām durvīm, ar uzticamo, pelēko vilku blakus un dvielī ietīto, nu jau mierīgi elpojošo runci Baronu klēpī viņa vaļējām acīm raudzījās tumsā, krustu šķērsu pārcilādama aizvadīto dienu notikumus - nesakarīgu krāsainu stikliņu jūkli, kas neparko negribēja salikties vienā veselā attēlā.

Kas notika? Līdz šim tik omulīgā, līdzsvarotā Pūču Mājas ikdiena bija pilnībā sagrauta, lai neteiktu - iznīcināta. Cilvēki kļuvuši īgni, nervozi un savstarpēji neiecietīgi. Viss labais, ko viņi aizvadītajos divos gados bija panākuši, izveidojuši, uzbūvējuši, - izšūpots pašos pamatos. Un izdarījis to bija viņas senais, uzticamais draugs Ģirts Melderis - tas pats, kurš neskaitāmas reizes glābis no nepatikšanām, tas pats, kura rokās vēl pirms dažām dienām viņa bija jutusies laimīga...

Taču - vai bija?

Šobrīd Anna Elizabete par to bija sākusi pamatīgi šaubīties.

Vai gan viņas jūtīgā zemapziņa jau labu laiku nebija nojautusi it kā netveramas pārmaiņas Ģirta uzvedībā? Vai gan viņš ik pa laikam nebija jāatsauc realitātē - tik ļoti bija pārmiesojies advokāta Ērgļa tēlā, ilgodamies pēc galvenās lomas tajā nolādētajā seriālā, ka brīžam sāka pat citādi runāt un kustēties?

Sākumā tas šķita amizanti, vēlāk sāka pamatīgi tracināt.

Tu viņam par šķūnīša jumtu, viņš - par to, ka jaunajam seriālam būs vismaz trīs sezonas un varēs aizbraukt uz Maldivu salām. Tu viņam par to, ka baroneses istabā logam izļurkājusies eņģe, viņš-par to, ka advokāts Ērglis ir baigi krutais džeks, kura šarmam pretī nevar turēties neviena sieviete. Tu viņam par to, ka jānopļauj zāliens un jāsaskalda atvestā malka, jo drīz sāksies rudens pasākumi muižas kultūras centrā un nebūs laika, bet viņš -jābrauc uz Rīgu, uz fotoprovēm...

Labi, to varētu norakstīt uz radošas personības lidojuma rēķina. Varbūt. Bet kā izskaidrot Meldera personības pārmaiņas kopš pagājušās piektdienas? Faktiski tā bija pilnīga visu vērtību degradācija. Ģirts nekad nebija lamājies vai pret kādu pacēlis balsi. Sevišķi pret viņu, Annu. Viņš allaž bija ar cieņu un dziļu mīlestību izturējies pret vecākiem cilvēkiem - gan Annas vecākiem, gan Omīti.

Tas Ģirts, ko viņa pazina, bija gatavs nakts vidū puspliks skriet palīgā nelaimē iekļuvušam cilvēkam vai dzīvniekam, tas Ģirts nekādā gadījumā nedarītu pāri viņas sunim un neļautu to darīt bērniem - pat ja tie ir viņa bērni, kurus viņš nekad mūžā nav redzējis, un tagad cenšas izlabot vainu, izdabājot un izpatīkot.

Pag, ko viņa tikko bija nodomājusi? Nekad mūžā nav redzējis...? Un Ausmiņa teica: viņi Itālijai nav bijuši tuvāk kā es...

Annas Elizabetes smadzenēs visā košumā iegailējās sarkanā trauksmes poga.

Pastiepusies līdz telefonam, viņa nosūtīja Kārlim īsziņu:

"Ja neguli, uznāc un paņem līdzi datoru".

Par laimi, Kārlis negulēja, bet strādāja - meklēja datus.

Pēc brīža pie durvīm pieklauvēja un pa spraugu klusi ieslīdēja Kārlis, viņa dators un termoss ar melnu, saldu kafiju.

Tonakt viņi ilgi runājās, noklausījās Bramaņa un Basa sarunas ierakstu, bet pēc tam naksnīgajā klusumā līdz pat ritam ritmiski klakstēja divu datoru taustiņi.

Pamazām Annas Elizabetes prātā sāka veidoties zimējums. Dīvains, bet...

* * *

Rīts atausa miglains, nemīlīgi vēss un drēgns. Pulksten septiņos izejot uz lieveņa, lai kopā ar Grāfu un Kārli izskrietu obligāto suņa rīta apli, Anna gandrīz mazdūšīgi pagriezās atpakaļ, un tikai Kārļa pamudinājums neļāva viņai atkāpties.

- Kas i, ko, Līzbet? Aiziet, aiziet! Dip-dip-dip! Labo, kreiso, labo, kreiso!

Grāfs, no sirds priecādamies, ka divi viņa tuvākie cilvēki jautri dipačo kopā ar viņu, skrēja, lēca, virpuļoja un meta kūleņus sagrābto lapu kaudzēs.

- Es vairs nevaru. - Pēc pirmā, mazākā apļa ap parku, Anna pārlocījās uz pusēm un palika tā karājamies, ar pirkstu galiem pie zemes. Vajadzēja atgūt elpu.

- Līzbet, puskilometrs! Aiziet! - Kārlis lēkāja uz vietas.

- Ļaujiet man mierīgi nobeigties, mežoņi! - Sirds lēca pa muti laukā.

- Līzbet, Līzbet! Anna-a-a!!! - No mājas pie viņiem, ātri zibinādams savus garos kātus, joza Miks Kaķītis. - Veči, pietiek skraidelēt, mums jābrauc! Šonakt savā Mežaparka mājā nogalināta modes māksliniece Monta Merkmane - par to jau ziņo internēta portāli. Ar visām bilžu galerijām un video. Gandrīz kā tiešraide. Nesaprotu, kā viņi to uzoduši, ja dežūrdaļa man paziņoja tikai pirms pusstundas. Kamēr uzbungāju ģenerāli un Egu, kamēr viņš sacēla kājās savus ekspertus, tad skrēju modināt tevi, bet jūs, redz, te...

- Kas tur īsti noticis? - skrienot uz māju, izelsa Anna.

Atkal jāskrien! Vai vismaz nevarētu lēnāk? Viņa nebija trenēts

opers, bet kultordze-mājsaimniece, kuras ikdienas pienākumos neietilpst rikšošana šķēršļotā apvidū ar pilnu uzkabi un šaujamo.

- Sprādziens. Uzgājis gaisā dizaineres Montas Merkmanes zilais zvaigžņu vāģis ar visu cienīto kundzi pie stūres. Apdegusi tā, ka knapi varējuši atpazīt.

- Cik zinu, autiņi paši nesprāgst, - Anna noburkšķēja.

- Nesprāgst gan. Ugunsdzēsēju pirmā versija - degvielas noplūde motortelpā. Autiņam sasists hampers. Iespējams, vakar aizvakar bijusi neliela avārija, kaut kas ieplaisājis, radusies sūce, bet šorīt, piestartējot dzinēju, benzīns uzliesmojis.

- Kaķīt, tu tici pasakām? - Kārlis pirmo reizi ierunājās.

Skarbi. Kā šalts no auksta ūdens spaiņa.

- Kā tu to domāji? - Miks apstulba.

- Tā, ka uz visu notikumu fona šī konkrētā nāve jau bija paredzama, tikai laika jautājums, - Kārlis atcirta. - Līzbetei taisnība - šo spēli vada kāds, kura smadzenes ir tik ļoti izmežģītas, ka cilvēku dzīvības un likteņi vairs neko nenozīmē. Bet mēs atkal, sev par nelaimi, esam trāpījušies tam visam pa vidu. Redzi, mēs ar Annu vakar kaut ko atradām...

- Tad jūs zināt vairāk par mani! Stāstiet, nevelciet garumā!

- Netrako, pasauc ģenerāli un Egonu, tiekamies virtuvē!

- Nav laika brokastmaizītes dekorēt! - Kaķītis saniknojās.

- Virtuvē! - Un Kārlis aizjoņoja kā velna plēsts.

- Nu, Līzbet, ko teiksi? - Miks nopūtās.

- Vakarnakt beidzot noklausījos Bramaņa un Basa sarunas ierakstu. Stulbi, ka neizdarīju to agrāk, varbūt...

- Ko - varbūt...? Varbūt Merkmane vēl būtu dzīva, to tu gribēji teikt?

- Kaut kā tā, jā. Vai arī nē - ja ne dzīva, tad mēs vismaz būtu sapratuši, ka viņa ir pirmā, kura jāpiespiež runāt un visu izstāstīt. Nu kāds ir paspējis pirms mums.

- Līzbet, tu mani biedē.

- Nebaidies, man pašai bail.

Grāfs, juzdams saimnieces nemieru, ierūcās.

* * *

Un atkal tāpat kā ziemā, risinot gadumijas noziegumus, no Mežājiem uz Rīgu milzīgā ātrumā nesās divas automašīnas - sudrabaina toijota un balts busiņš.

Cenzdamās nosēdēt taisni un pagriezienos nenospiest Grāfu, Anna Elizabete aizmugurējā sēdekli “gleznoja” seju, precīzāk, lika kaujas krāsojumu. Tas šodien būs ļoti vajadzīgs: viņai bija jāizskatās respektablai, uzticamai, nesatricināmai un reizē biedējošai. Kā teica ģenerālis - kā smaidīgai baltajai cilvēkēdājhaizivij.

- Es nekad neesmu sapratis, kā jūs, meitenes, to spējat? Jebkādos apstākļos, vienalga - pie stūres, ierakumos vai dežūrdaļā starp ienākošajiem zvaniem? - Miks bubināja, apdzīdams ātri braucošu Statoil benzlnvedēju. Mašīna sazvārojās.

- Paldies, Kaķīt, tagad man ir četras acis! - Anna ierūcās. Visi iesmējās. - Bet, ja nopietni, šī spēja sievietēs iekodēta ģenētiski, tāpat kā operiem - acis pakausi.

- Labi, Līzbet! Darām, kā sarunājuši? - Miks pārvaicāja.

- Protams. Klau, vai tavs Mārtiņš tā ari nav parādījies?

- Nē. Es to pagaidām nesaprotu. Bet, kad atradīšu, viņš dabūs daudz ko paskaidrot, pirms es viņu aiz čupra izmetīšu no brigādes. Sīkais nodevējs!

- Nu, netrako, krustdēl, netrako, dzīvē visādi gadās. Labāk skaties uz ceļu!

Ģenerāļa Basa mierīgā balss Annai atsauca atmiņā nakti klausīto ierakstu. Bija tik daudz jautājumu... Viņa nolēma to vēlreiz noklausīties. Līdz Rīgai tieši paspēs.

(Viegls klikšķis, tiek ieslēgts ieraksts. Nožvadz atslēgas, noklaudz durvis.)

Bass: - Nu sveiks, Juri! Nāc iekšā. Ilgi neesam redzējušies.

Bramanis: - Piecus gadus. Kopš aizgāji pensijā un mani nozīmēja tavā vietā.

Bass: - Jā. Atģērbies un nāc tālāk. (Čaboņa.) Kāpēc zvanīji?

Bramanis: - Jau teicu. Vajag izrunāties. Man nepieciešams tavs padoms. (Smagi apsēžas, nočīkst krēsls.) Kā iet Mikam? Viņš ir talantīgs puisis.

Bass: - Viss kārtībā. Vai tad tu pats sakarus ar savējiem vairs neuzturi?

Bramanis (rūgti pasmejas): - Ar savējiem? Man tur nekad nav bijis neviena...

Bass: - Juri, tu pats biji vainīgs. Pārāk augstprātīgs. Ka tik pakomandēt. Būtu ar puišiem savu reizi pasēdējis, šņabi iedzēris, par dzīvi parunājis. Piesedzis priekšniecības acīs, ja kas ne tā, - būtu citādāk. Būtu savējais.

Bramanis: - Jā, kā tu. Droši vien tevi mūsu vecie joprojām piemin ar labu vārdu.

Bass: - Kafiju dzersi? Man gan ir tikai šķīstošā.

Bramanis: - Mhm.

Bass: - Labi, stāsti, kas uz sirds, man nav daudz laika.

Bramanis: - Kur tad tev, pensionāram, jāsteidzas?

Bass: - Jumts jālabo. Malkas šķūnītim. Vecs. Citādi ūdens līst iekšā.

Bramanis: - Tā jau mums visiem... jumts jālabo. (Ilga pauze.) Klausies, es gribu precēties! Otrreiz. Ko tu par to saki?

Bass: - Kas man tur ko teikt - mīlestību jums un saticību! Sen jau bija laiks.

Bramanis: - Bet viņa nav... no mūsējiem.

Bass: - Kā to saprast?

Bramanis: - Viņa ir... miljonāre. Bet es - izbijis kruķis ar izdienas pensiju.

Bass: - Un tas tevi kremt? Tas, ka sievai būs vairāk naudas nekā tev?

Bramanis: - N-nu... ari. Lai gan - es viņu pazīstu kopš tā laika, kad viņai pie dvēseles nebija nekā. Bet... viņa visu laiku balansē uz naža asmens... Bizness, visādi cilvēki, tikšanās. Tagad grib, lai es ari iesaistos.

Bass: - Un kas tur slikts? (Draudzīgi smiekli.) Skaties, uz vecumdienām iemācīsies naudu grozīt, varēsi ne par ko neraizēties un tik dzīvot nost.

Bramanis: - Nerunā, ja nesaproti! Tas nav tāds bizness. Te katram dolāram ir asins cena. Es to negribu. Daudzus gadus viņai palīdzēju, šur tur piesedzu, šur tur pabīdīju, šur tur piezvanīju. Bet pavisam nesen uzzināju, kas aiz tā visa slēpjas īstenībā. Kas tas ir par biznesu... Un nolēmu vairs nepiedalīties. Tikai - ko tagad darīt ar viņu?

Bass: - Tavu sievieti?

Bramanis: - Jā, viņa nesapratīs, ja teikšu, ka vairs negribu palīdzēt, bet mierīgi dzīvot kopā ar viņu kādā klusā vietiņā. Nu tādā kā Mežāji... Viņa nav tāda. Viņai vajadzīgs troksnis, kņada, apbrīna, ātrums, kustība. Drīz būs piecdesmit pieci, bet kā jauna skuķe! Lupatas, karuļi, izklaides, kosmētika! Tu pat iedomāties nespēj, cik maksā viena smaržu pudelīte! Simts, divsimt un vairāk eiro!

Bass (aizkaitināti): - Juri, es domāju, tu gribi runāt par nopietnu lietu.

Bramanis: - Es runāju par lietu. (Klusums.) Viņi mani visu laiku tur kā spīlēs.

Bass: - Kādi - viņi?

Bramanis: - Nu tie - viņas biznesa partneri. Saproti, viņiem bija ļoti izdevīgi tas, ka strādāju policijā, tik atbildīgā amatā. Varēju daudz ko neuzkrītoši nokārtot. Tagad tā vairs nav un attieksme ir mainījusies. Paklau, tev nav, ko iedzert? Nav? Nu labi, tad es pats. (Čaboņa, guldziens, viegls klaudziens.)

Klausies. Atceries pagājušās vasaras lietu Mežājos - tos vecos kaulus? Jūs toreiz gandrīz aizturējāt Arvīdu Divupu, īstajā vārdā Artūru Bambānu, vai ne? Viņš aizbēga un noslīka. Bet ziemā sekoja lieta ar cūkām, narkotikām un diviem beigtiem policistiem. Jūs visā vainojāt Arni Akmeni, Bambāna dēlu un mantinieku, vai ne? Taču viņš aizbēga un nositās. Domājat, līdz ar viņa nāvi viss beidzās? Nekas nebeidzās! Tādu kā viņi ir desmitiem, simtiem! Tūkstošiem! Tīkls. Viņi joprojām kontrolē visus procesus.

Bass (neticīgi): - Kas ir viņi?

Bramanis: - Tie, kas strādā uz abām pusēm - uz aus-trumiem, uz rietumiem, kā vajag. To vairs nesauc par karu vai okupāciju, bet par ekonomiskajām interesēm, ietekmes zonām un biznesa stratēģijām. Viņu ieroči ir bīstamāki par pistolēm un automātiem, jo iznīcina cilvēku brīvo gribu, prātu un sirdsapziņu. Iestāsta melnu par baltu, perversiju par tikumu, kroplību par skaistumu, noziegumu par normālu attiecību kārtošanas veidu. Viņiem pieder neredzamie lieljaudas ieroči - mediji, prese, radio, televīzija, internets, sakaru līnijas. Viņi zombē, skalo smadzenes, taisa šovus un konkursus, seminārus un konferences, dibina jaunas mācību iestādes un konfesijas - un caur to visu cilvēkos ieplūdina indi, vervē bērnus un jau kopš mazotnes iepotē viņos atkarības. Pati galvenā - es gribu un man vajag!

Bass: - Juri, vai tu mazliet nepārspīlē?

Bramanis: - Kārli, un to saki tu, kurš visu mūžu mēzis citu sastrādātos sūdus? Nekad neesi domājis, kāpēc pasaulē ir tik daudz noziegumu? Parādi man cilvēku, kurš nekad mūžā, nekad un nekādos apstākļos nebūtu pārkāpis kādu likumu, noteikumu vai vismaz priekšrakstu. Tādu nav! Svēto nav! Bet robeža, kas šķir pilsoni parasto un noziedznieku, ir tieva kā matiņš. Aiziet divi draugi uz krogu, iedzer, iziet uz lieveņa uzpīpēt, atminoties skolas laikus, sāk dauzīties un grūstīties, viens paslīd, nokrīt un ar pakausi atsitas pret ieejas pakāpienu. Stāsta beigas. Bija divi draugi, bet nu ir upuris un slepkava. Un tikai tāpēc, ka cilvēkos tiek mērķtiecīgi nojauktas viņu dabiskās, iedzimtās labā un ļaunā robežas. Tici man, es zinu, ko runāju, pats tam visam esmu izgājis cauri. Tikai sapratis pārāk vēlu...

Bass: - Klau, tu pats visu mūžu esi nostrādājis iekšlietu sistēmā, biji viens no maniem labākajiem operiem, un, lai nu kam, bet tev vajadzētu mācēt atšķirt vienkāršu sadzīvisku negadījumu no globālām pasaules līmeņa sazvērestībām.

Bramanis: - Tās ir cieši saistītas lietas.

Bass: - Lai būtu. Bet kāds tam sakars ar tavām precībām?

Bramanis: - Tāds, ka sieviete, kas man ļoti patīk, darbojas viņu pusē. Un tāds, ka, par spīti visam, es viņu mīlu. Bet tev taisnība, pārāk aizrāvos. Es nu iešu.

Bass: - Nu, nē, vecais, - esi pateicis A, saki arī В un C. Ko tu tur runāji par neredzamajiem ieročiem un brīvās gribas ietekmēšanu? Ir fakti un pierādījumi vai arī tie visi ir tikai tukši vārdi?

Bramanis: - Ir, Kārli, ir. Gan fakti, gan pierādījumi. Divos eksemplāros. Droši kā seifā. Zinu, ka neesmu bijis tas labākais izmeklētājs un priekšnieks, esmu ļāvies nepamatotai godkārei, ambīcijām un alkatībai. Apzinos, ka salīdzinājumā ar tevi, Miku un viņa komandas puišiem esmu bijis bremze, dažbrīd pat esmu darbojies pretēji vienas otras izmeklēšanas interesēm, jo man tā lika. Viņi mani visu laiku turēja uz grauda. Un tura joprojām... Es to visu zinu. Bet nu viss būs citādāk.

Bass: - Jo tagad tev pamodusies sirdsapziņa? Ja tu tikko man nebūtu pateicis, ka grasies precēties, es padomātu, ka esi nolēmis izsūdzēt grēkus.

Bramanis: - Nejoko par to, Kārli! Kad cilvēks kļūst vecāks, viņš uz daudz ko sāk skatīties citādi, pārvērtē dzīvi. Jā, es daudz ko neesmu darījis pareizi, bet cilvēki mēdz kļūdīties.

Es netaisos mirt, jo sevišķi tagad, kad... esmu uzzinājis, ka man ir bērns! Man ir meita, liela, tikai es to nezināju! Bildes redzēju, skaista. Krāju. Smalkā darbā strādā, ar cilvēkiem. Ik dienu slavenību vidū apgrozās. Iedomājies, vecais, mūžu nodzīvoju, nezinot... Pēc trim dienām es viņu beidzot sastapšu. Man apsolīja. Viņa. Tu saproti? Droši vien nesaproti...

Bass: - Maldies, Juri. Man pašam ir divi dēli, trīs mazbērni un trīs māsasbēmi.

Bramanis: - Un tu viņu dēļ darītu visu, vai ne?

Bass (ilgs klusums): - Nezinu. Ja tāda vajadzība rastos... Droši vien. Katrā ziņā - es vienmēr esmu centies viņiem sniegt to labāko. Kā sanācis, ne man spriest.

Bramanis: - Nu redzi, es ari gribu savam bērnam, savai meitai dot visu labāko. Pat tad, ja neesmu bijis klāt, viņai piedzimstot un uzaugot, ja neesmu mācījis runāt, iet uz podiņa un braukt ar velosipēdu. Es... vienkārši nezināju, ka viņa ir pasaulē. Bet tagad viss mainīsies - to esmu sev apsolījis. Dzīvošu tikai ģimenei. Tai, kas man tagad būs. Neiesaistīšos nekādās aizdomīgās lietās un arī viņai neļaušu. Pietiks ar to, kas jau sastrādāts un sapelnīts... Aizbrauksim uz ārzemēm, nopirksim kaut kur Alpu kalnos namiņu, atvērsim mazu krodziņu, un miers mājās.

Bass: - Nu, nu...

Bramanis: - Nenūkšķini. Mēs ar viņu par to daudz esam runājuši. Laiks lēnām paiet malā un dot vietu jaunajiem. Mazliet jau paklausīja, vismaz pa ārzemēm vairs nebraukā. Bīstami taču, sevišķi tagadējā politiskajā situācijā. Nu nevar visu mūžu dzīvot, riskējot ar dzīvību un veselību! Šīs spēles nav sievietēm domātas, jo tie ļaudis spēlē bez noteikumiem. Ja kas - pat krustu nepaspēsi pārmest.

Bass: - Tik nopietni?

Bramanis (ilgi klusē): - Tik nopietni.

Bass: - Un tev par visiem ir materiāli?

Bramanis: - Ir. Un, tici man, tās ir tādas lietas, no kurām visai ministrijai mati stāvus saceltos. Kurš ar ko, kurās valstīs un kāpēc saistīts.

Bass: - Juri... Bet kāpēc tu pats negribi šo lietu novest līdz galam?

Bramanis: - Es jau teicu - viss. Esmu pensijā. Priekšlaicīgā, ja atceries. Pats vainīgs, jā. Bet nenožēloju. Tā bija mana dzīve. Tagad būs cita. Apprecēšos. Satikšu meitu. Apvienošu ģimeni, un brauksim prom.

Bass: - Domā, viņas gribēs?

Bramanis: - Ceru, Kārli, ceru. (Ilga pauze. Klunkšķis. Klaudziens.) Tomēr ir tā jocīgi ap sirdi. (Pauze. Ritmiska klaudzināšana pa galdu.) Bet apsoli man vienu...

Bass: - Runā.

Bramanis: - Nē, tu apsoli!

Bass: - Juri, tu uzvedies kā bērns. Labi, apsolu, runā!

Bramanis: - Ja gadījumā ar mani kas notiek, nedomāju, ka tā būs, tomēr dzīvē visādi gadās... tad vari darīt ar materiāliem visu, kas ienāk prātā. Laid lietā, tikai rēķinies - tā būs lavīna ar briesmīgām sekām. Tikls stiepjas tālu... (Klusums.) Ja kas, esi prātīgs, labi? Tu... biji... esi... labākais priekšnieks manā mūžā.

Bass: - Paklau, pulkvedi, man tavs noskaņojums nepatīk. Galīgi nepatīk. Tā neiet. Tu man kaut ko nepasaki līdz galam!

Bramanis: - Ģenerāli, atceries, kā mēs skatījāmies “Tikšanās vietu mainīt nedrīkst”? Un vienmēr sērijas beidzās visinteresantākajā vietā... (Klunkšķis.) Labi, nu gan man laiks doties. Jāaiziet pie friziera. Gribu meitu satikt... sapucēts.

Bass: - Nu tad lai veicas ar sievietēm un jauno dzīvi! Gaidu ielūgumu uz kāzām!

(Švīksti. So/i. Klusa sarokošanās skaņa. Atslēgu žvadzoņa.)

Bass: - Juri... saudzē sevi.

Bramanis: - Kā jau nu sanāks. (Durvju klaudziens. Klusums.)

* * *

Pie Merkmanes Mežaparka mājas žoga drūzmējās apkārtējo namu iedzīvotāji, bet pagalmā oranži zili sarkanus zibeņus meta ātrās palīdzības, ugunsdzēsēju un policijas bākugunis. Piebraucis iespējami tuvu notikuma vietai, Miks izlēca no sava sudraba sapņa un, motoru nenoslāpējis, metās pie dūmojošās, gruzdošās dzelžu kaudzes, ko reiz lepni sauca par subaru automašīnu, bet apdegušais, nobrūnējušais un jebkādu līdzību ar cilvēcisku būtni zaudējušais briesmonis, kas sēdēja priekšējā sēdeklī, reiz bija slavenā modes māksliniece Monta Merkmane.

Cerībām nebija vietas - sieviete automašīnā bija mirusi, dakteri bezspēcīgi atkāpās, atdodot vietu Egona ekspertiem.

Lai kā Annai Elizabetei to negribējās, viņa tomēr sevi piespieda izkāpt un aiziet līdz automašīnai. Tā vēl izdvesa karstumu, taču vairs nevienu neapdraudēja. Ugunsdzēsēji savu darbu bija paveikuši godam. Diemžēl milzīgais karstums un liesmas pilnībā bija iznīcinājušas gan mašīnas krāsu, gan salona interjeru.

Noteikt kaut ko par šurp atbraukušo vai prom aizbraukušo automašīnu pēdām pagalmā būtu pa spēkam tikai brīnumdarim - pēc ugunsdzēsēju glābšanas darbiem un operatīvo dienestu šurpu turpu braukāšanas pielietais pagalms bija pārvērties dubļu jūrā, bet pierādījumi, ja tādi vispār bijuši, samīcīti putrā.

Lēni apgājusi norobežoto laukumu un nonākusi līdz mašīnas priekšgalam, Anna īpaši pievērsa uzmanību bamperam, cik jau no tā bija palicis.

Tiešām izskatījās, it kā autiņš pirms uzsprāgšanas būtu kaut kur vai kaut kam uztriecies - iebraucis kokā, uzskrējis ceļa stabiņam vai varbūt pat... cilvēkam?

Bet kad un pa kuru laiku Merkmane to būtu varējusi izdarīt?

Katrā ziņā - ne jau aizvakar pēc otrā uzbrukuma, kad viņi bija ieradušies te, lai noskaidrotu notikušā detaļas un nopratinātu Merkmani par varbūtējo saistibu ar pulkveža Jura Bramaņa nāvi. Vēl jau paliek jautājums, vai ar auto vispār braukusi Merkmane? Tā varētu arī nebūt. Tikpat labi viņa šajās dienās būtu varējusi savu auto aizdot kādam citam - radam, draugam, kolēģim -, bet pati gulēt mājās.

Interesanti, vai, aptaujājot apkārtējo namu iemītniekus, Kaķīša viri dabūtu ko vairāk par klasiskajiem - “nebiju, neredzēju, nedzirdēju”? Varbūt šajā pabiezajā Rīgas daļā līdzcilvēku, pat tuvāko kaimiņu problēmas nevienu neinteresēja, jo ikviens pārņemts tikai ar savu labklājību, kuras avots ne vienmēr ir tīrs. Miljoniem vērtas villas nevar iegādāties totālajās izpārdošanās, un tās nevar nopirkt pilsoņi parastie, kas godīgi (vai varbūt naivi) strādā no algas līdz algai...

- Līzbet, nāksi iekšā? - Miks garāmskrejot pajautāja.

- Varu ņemt līdzi Grāfu?

- Paga, pajautāšu Egonam, vai viņa eksperti jau beiguši, taču, manuprāt, - droši. Rau, kur Viktora pikaps! Tad jau arī Zorro tepat. Kā tur bija: kur ir, tur rodas?

Mājas apskate radīja interesantas pārdomas - tā vien likās, it kā šeit kāds pilnīgā panikā būtu kravājis mantas, lai steigšus dotos prom, vienkāršāk sakot - bēgtu. Drēbju skapju durvis vaļā, viss izvandīts un samētāts - ziemas drēbes juku jukām ar vasaras tērpiem, kosmētikai pa vidu dokumenti un rotaslietas...

Kāds bija rakājies un plosījies arī darbnīcā - tur izskatījās kā pēc huņņu uzlidojuma: plaukti apgāzti, auduma baķi attīti un izstaipīti pa visu telpu, daļa gatavo tērpu sagraizīti skrandās, pārējie samesti kaudzē un salieti ar eļļu, kečupu, etiķi un... benzīnu? Taču cauri asajām smaržām gaisā vējoja ari kāds trausls un maigs aromāts, kuru Anna Elizabete nekavējoties atpazina kā Giorgio Armani Acqua Di Gio Pour Femme.

Kamēr Egons ar savējiem centimetru pēc centimetra pārlūkoja ik priekšmetu, meklējot pirkstu nospiedumus, Anna ar Grāfu izslīdēja no darbnīcas un uzlavījās augšā, guļamistabā. Uz nenormālā haosa fona salīdzinoši pustukšā telpa ar lielo, lai ar! nesaklāto gultu, likās pedantiskas kārtības paraugs. Tas likās dīvaini.

Nesteidzīgi staigājot pa istabu, viņa mēģināja saskatīt, sajust un saprast, kāda bijusi mājas saimniece. Tagad, kad gultas stūrī nerēgojās sarkanais matu ērkulis un augstprātīgā, vulgāri krāsotā, iereibusī Merkmanes seja, lielā telpa vairs nešķita ne salta, ne funkcionāla. Drīzāk - vientuļi skumja.

It kā šeit dzīvojusī sieviete būtu gribējusi no visiem noslēpties - nekādu personīgo mīļmantiņu, fotogrāfiju vai ceļojumu suvenīru, lai gan pasaule izbraukāta krustām šķērsām. Nekādu albumu ar bērnības, skolas laiku vai ģimenes bildēm, lai gan, cik nu Anna Elizabete zināja, modes māksliniece Monta Merk-mane reiz bijusi precējusies un, pēc dzeltenās preses ziņām, viņai esot arī meita - nu jau pieaugusi. Par savas pirmās ģimenes dzīvi Merkmane publiski nemēdza izteikties, viņai labāk patika ierastais mūžam jaunās un valdzinošās Montas tēls un arvien jaunāki publiskie pavadoņi.

Taču īstenība droši vien bija pavisam citāda: lauvas tiesu viņas laika un spēka aprija bizness - gan pašas, gan pārņemtie uzņēmumi, un, ja tas, ko Anna bija izlasījusi Zanes savāktajā melnajā dosjē un saklausījusi starp rindām pulkveža Jura Bramaņa vēstījumā, kaut nedaudz līdzinājās patiesībai, tad pretēji viņa vēlmēm Monta Merkmane nebūt negrasījās apstāties un pārcelties uz dzīvi klusā kalnu namiņā Alpos, bet spēlēt tālāk savas bīstamās spēlītes un vairot miljonus.

- Ko tu prāto, Līzbet? - Arī Miks bija iedomājies uzkāpt te, augšā. - Un ko tas zvērs tik neatlaidīgi ķeksē laukā no pagultes? Paga, Grāf, mierā! Palaid nu mani!

Tas bija zābaks. Mīksts, lēts, brūni krāsots mākslīgās ādas zābaks ar kovboju stila bārkstīm un bezpapēžu zoli. 39. izmērs, krietni pavalkāts.

- Tikai viens? - Anna pēkšņi sarosījās. Nometusies uz ceļiem, viņa ar mobilā telefona lukturīti centās izgaismot lielās gultas tumšo apakšu, taču gaismas nepietika. Tomēr varēja manīt, ka dziļumā, pie sienas kaut kas ir.

Miks noskrēja lejā un pēc mirkļa atgriezās ar kārtīgu policijas lukturi, kura spēcīgais stars kā prožektors izgaismoja visu vairāk nekā četrus kvadrātmetrus lielo pagulti. Un, jā, dziļumā patiešām kaut kas bija. Neliela, melna ceļasoma uz riteņiem -tādas parasti izmanto ceļotāji, kam bieži un regulāri jālido.

Dīvaini, kāpēc jāslēpj ceļasoma pagultē, visgrūtāk sasniedzamajā vietā, ja ērtāk un tīrāk to glabāt skapī, Anna Elizabete nodomāja. Ja vien... ja vien šādā koferī neglabā ko tādu, ko svešām acīm labāk nerādīt.

- Velkam laukā? - viņa sasparojusies jautāja Mikam, kas noraidoši papurināja galvu. - Darīsim, kā jādara. Lai zem gultas lien eksperti, mēs pagaidīsim. Es tūliņ pasaukšu Egonu...

Vērodama, kā ekspertu brigāde ātri un rūpīgi pārbauda un apstrādā ik stūrīti, Anna aizdomājās par rakstura īpašībām, kādām jāpiemīt cilvēkam, kurš vēlas kļūt par izmeklētāju, operatīvo darbinieku, analītiķi vai, galu galā, pētnieku.

Grozi kā gribi, svarīgākās bija un palika - pacietība un spēja sākt visu no gala. Piecelties, ja esi pakritis. Vai viņai tādas īpašības piemita? Spītība - jā, neatlaidība - jā, bet pacietība?

Lūk, Mikam gan pilnīgi noteikti piemita abas.

Jo, ja tā nebūtu, vai gan viņš būtu spējis tikt pāri pavasara traģiskajiem notikumiem un strādāt tālāk? Vai citādi viņš spētu mierīgi un pārdomāti vadīt grupas darbu, ar jokiem atbildot uz pārējo puišu jautājumiem: kur, piemēram, palicis uzticamais adjutants Mārtiņš? Jo šī bija pirmā reize, kad viņš neatradās līdzās savam dievinātajam šefam.

- Labi, te būs! - Nopurinājis putekļus no saviem vismīļākajiem, visvecākajiem un visskrandainākajiem Levis džinsiem, kam bija vairāk gadu nekā nēsātājam, Dambergs izvilka koferi istabas vidū un, bridi paķimerējies, atvēra.

Tas bija kaut kas! Blīvi un kārtīgi sarindotas, sānu pie sāna mīļi piespiedušas, koferi gulēja banknošu paciņas. Bandro-lētas, ar visiem bankas marķējumiem un zīmogiem. Simts un piecdesmit eiro banknotēs. Egons pārsteigumā iesvilpās.

- Būs kāds miljons eirišu vai pat vairāk. Ir gan maciņš! Ko nu darīsim?

- Ko, ko? Formēsim atradumu pēc visiem noteikumiem. Piezvanīšu uz leju puišiem, lai meklē pieaicinātos, un piezvanīšu ģenerālim Guntim Bozēm. Varu derēt - šefs būs starā par šādu notikumu pavērsienu.

Šefs patiešām bija starā un apsolīja, cik ātri vien iespējams, ierasties notikuma vietā, lai pats būtu klāt pie naudas nogādes drošā vietā.

- Klau, mēs ar Grāfu varbūt labāk izgaisīsim? - Anna piesardzīgi ierunājās. Vēl pārāk labā atmiņā bija pavasara notikumi, kad tieši vadības rīkojums bija aizsācis visu pārpratumu virkni viņas un Mika attiecībās.

- Ko? Kāpēc? Tu taču... - viņš iesaucās, taču aprāvās. - Es saprotu. Jā, varbūt tev taisnība. Nav ko nervus bendēt. Boze varētu nebūt labākajā noskaņojumā, un tad viņam pagrūti ar pieklājību. Ņem manu mašīnu, un brauciet abi ar Grāfu uz dzīvokli. Mēs ar krusttēvu un puišiem piebiedrosimies vēlāk. Un, klau... Līzbet... Ja tas nav pārāk šovinistiski no mūsu puses, vai tu varētu uzburt kaut ko ēdamu? Nu kaut ko vienkāršu, kas nepaņemtu daudz laika? Varēsi?

- Atdod atslēgas, Kaķīt, braukšu uz mežu pēc sēnēm! Par tādiem tekstiem jūs man mušmiru zupu ar velnarutkiem dabūsiet! - Viņa nosmīnēja un prom bija.

* * *

- Domā, tā būs labi? - dakteris Arvis Konrāds šauboties vaicāja Kārlim, kurš, bruņojies ar šķērēm un elektrisko matu dzenamo mašīnu, apņēmīgi kāpa uz otro stāvu. - Ja nu viņi tajā brīdī pamostas? Ja nu... viņš pamostas? Narkomāniem ir baiss spēks.

- Man ari, - Kārlis atburkšķēja. - Nečīksti, citādi neiešu par liecinieku kāzās!

- Kārli, tu esi šantāžists!

- Zinu. Bet nu nāc šurp un turi gatavībā savu buldurjāni!

Viss izdevās labāk, nekā plānots. Pirmajā istabā saldi krācošais gulētājs nejuta ne oda dzēlienu ar papildmiedziņa devu, ne kamenes zumzēšanu ap galvu, bet otrajā Omīte jau visu bija izdarījusi un sniedza Kārlim trīs aploksnes.

- Tur ir viss. Un pieci simti eiro no baroneses. Tikai nevelciet garumā!

Izskrējusi caur diviem veikaliem un iepirkusi kaudzi pārtikas, Anna Elizabete brauca uz Mika dzīvokli. Viņa gandriz bija ar mieru sev atzīties - uz mājām. Tik jauka un pacilāta bija sajūta.

Vajadzētu piezvanīt mājiniekiem, nez kā viņiem tur klājas -vai vēl spēj noturēt fronti?

- Par mums neuztraucies, LIzbet, dariet, kas jums jādara, un dodiet ziņu, vai būsiet šovakar atpakaļ uz vakariņām. Nē, bēgle nav rādījusies, Mārtiņš arī ne. Gūstekņi guļ un sapņo piecpadsmito sapni, laukā netiks, varat būt droši. Dakteris dežurē pie Ģirta, Omīte pie puikas, bet mēs ar baronesi kaļam nākotnes plānus, - Kārlis ziņoja.

- Vareni. Klau, vai tev ir laiks pārbaudīt dažus faktus un šo to sameklēt?

- Es taču zināju, ka tu nezvani aiz plikas cilvēkmīlestības, par daudz goda! - viņš pakacējās. - Nu saki, kas uz sirds, izspiedēja!

- Pirmkārt, par apzinātu goda un cieņas laupīšanu var nopelnīt mušmiru zupīti ar piedevām, otrkārt... - Krietnu brīdi viņa ātri un blīvi bēra vārdus, pēc klusuma otrā galā būdama pārliecināta, ka saruna tiek ierakstīta, lai vēlāk tiktu pa zilbēm noklausīta un izanalizēta. - Starp citu, vai izdevās kaut ko uzrakt par Bramaņa meitu? Un par Merkmanes meitu? Ja tādas vispār ir... Brīžam jau sāk likties, ka notiekošais ir kāda psihopāta izdomāts šovs, ko viņš spēlē, citus neinformējot.

- Nestreso. Pagaidām neko neatradu. Taču tas neko nepierāda. Tu vēlāk pajautā Egonam, kā viņam gāja ar pirkstiņiem no bērnu mantām. Viņš sapratīs.

- Kārli, nu tu runā mīklās.

- Tas nekas, tev taču mīklas patīk, vai ne, Līzbet? Vai tas bija tas, ko tu vēlējies? Padomā, Līzbet, kārtīgi padomā, un atbildes pašas atnāks.

Anna bridi sēdēja kā apstulbusi.

Atbildes pašas atnāks? Jā, kā tad - jau nāk, sīkiem solīšiem, augstu kājas cilājot! Kāda velna pēc viņai vajadzēja piekrist iesaistīties detektīvaģentūras darbā? Tikko viņa pateica “jā”, aizsākās viss šis murgs, it kā kāds to vien būtu gaidījis kā muļķa Līzbeti, kas sevi iedomājusies parPuaro brunčos, bet nespēj saredzēt, kas notiek pašai degungalā, un tikt galā ar savām privātajām lietām.

Detektīve atradusies, ko? Tad nu atrod tagad kopsaucēju diviem iebrukumiem, divām pieaugušo slepkavībām, diviem vardarbīgiem pusaudžu nāves gadījumiem, ugunsgrēkam un cilvēka nolaupīšanai, aizbēgušai dvīnei, kas nav dvīne, un pazudušam operām, kas... nav opers?

Un tas viss nepilnas nedēļas laikā? Kā trakākajos Krievijas bojevikos, kur galvenais - vienā sērijā sabāzt iespējami vairāk notikumu. Sviests kaut kāds!

Nolēmusi labāk pievērsties pusdienām, Anna Elizabete aizstiepa smago Rimi maisu uz virtuvi un izlika pirkumus uz galda. Tā, kas te sanāks?

Karstie kartupeļu salāti ar mīdijām, garnelēm, šampinjoniem un ķiplokiem.

Ceptu baklažānu laiviņas ar siera un tomātu pildījumu.

Risoto ar pikantajiem dārzeņiem un vistas strēmelītēm.

Bet saldajā - baltais plombīrs ar augļu salātiem.

Čakli rosīdamās, viņa burtiski izbaudīja ik brīdi.

Tā bija brīvība, lidojoša brīvība!

Sava labākā drauga... nu labi... vairāk nekā drauga... virtuvē ar mīlestību gatavot vakariņas cilvēkiem, kuri viņai nozīmē ļoti daudz, - ko vēl varētu gribēt? Tikai to, lai ar šiem cilvēkiem neatgadītos nekas slikts un viņi pārnāktu mājās.

Kā pirms brītiņa Kārlis bija vaicājis: vai to tu vēlējies?

20. nodaļa. Underworld

Piektdienas pēcpusdiena, 10. oktobris

Kopš dīvaino notikumu sākuma bija pagājusi nedēļa, taču tik intensīva, ka tikpat labi varētu būt arī mēnesis - katra diena tik piesātināta, it kā neredzams spēks ierastajās divdesmit četrās stundās būtu ietilpinājis trīstik daudz.

Anna Elizabete bija lasījusi par laika cilpām, laika un telpas izplešanos un saraušanos, viņu fascinēja tēva stāstītais par viduslaiku magiem un alķīmiķiem, kuri spējuši ar laiku darboties kā ar matēriju - sastindzināt, izstiept, satīt kamolā.

Protams, mūsdienu racionālā cilvēka prāts to visu skaidroja citādi - ar dažādu resursu un tehnoloģiju pieejamību, trenētu domāšanu, galu galā - ātrākām mašīnām. Taču domu līmeņa saziņas spēku noliegt arī nebūtu prātīgi, jo sevišķi uz viena viļņa noskaņotu, līdzīgi jūtošu un domājošu cilvēku sabiedrībā, kur pietiek vienam kaut ko nodomāt, lai otrs to jau pateiktu skaļi.

Tomēr ar katru gadu laiks bija sācis joņot arvien ātrāk un ātrāk.

Tagad pat - rīta cēliens aizlidojis vienā elpas vilcienā.

Viņa tikko bija beigusi ņemties gar cepeškrāsni, kad dzīvokļa durvīs nožvadzēja atslēga un četras zemas balsis unisonā uzsauca: - Anna, mēs esam mājās!

To pašu, tikai vau-vau valodā, mēģināja izteikt kāds ar četrām kājām un asti.

Zem virtuves letes saldi aizmigušais Grāfs pamodās un pa galvu pa kaklu metās sagaidīt atnācējus, visvairāk priecādamies par melno vilku Zorro - savu bioloģisko tēvu un labāko draugu.

Ja divi lieli suņi līksmi ņuksās mazgabarīta dzīvokļa priekšnamā, divkājainiem drošākā vieta ir uz cepuru plaukta vai mēteļu pakaramā. Vērodama, kā četri pieredzējuši kriminālisti uzmanīgi, lai tikai netraucētu suņiem, gar sienu slīd uz virtuves pusi, Anna Elizabete no sirds iesmējās.

Citkārt Viktors būtu viņus mirklī apsaucis ar vienu klusu čukstu, taču šodien abi vilki bija labi pastrādājuši: viens atradis zābaku un koferi ar miljonu, otrs - pēdas. Tik daudz Miks bija paspējis pateikt pa telefonu, un nu Anna Elizabete nepacietīgi gaidīja sīkāku izklāstu.

- Anniņ, saki, ka tu mūs pabarosi, un es tevi visu mūžu uz rokām nēsāšu! - kinologs Viktors, kura jutīgais deguns jau uz sliekšņa prognozēja pusdienas, līksmi ietaurējās un steidzās apskaut mājasmāti. - Tu taču zini - viens mājiens no tavas puses, un mēs ar Zorro kaut tūlīt būsim gatavi vest tevi pie altāra!

- Klau, muldoņa, nesnaiksti nagus, es pats jau sen gribu Līzbeti bildināt. Ar visu Grāfu, Baronu un Melnupes nekrietnajām zivīm. - Egons ielīda viņiem pa vidu, nošmaukstinādams Annu uz vaiga un pasniegdams mārtiņrožu pušķi. - Tas tev! īpašs sveiciens no policijas ģenerāļa Gunta Bozes līdz ar visa laba vēlējumiem.

- Par ko? - Anna Elizabete samulsa.

Priekšnamā ķiķināja Miks Kaķītis un ģenerālis Kārlis Bass.

- Par zābaku. Izskatās, ka tas varētu būt šodienas vērtīgākais atradums.

- Ahā! Tad - marš mazgāt rokas un pie galda! Visas darba sarunas - pēc tam!

* * *

- Tikko tu ar Grāfu aizbrauci, tā, zilām bākugunīm midži-noties, ieradās mūsu lielais šefs Boze un četri vīri no Ekonomikas policijas. Apskatīja notikuma vietu, izpētīja to, kas palicis pāri no auto un pasažieres, pajautāja, kā mums veicas ar pierādījumiem un versijām, tad kopā ar mums devās augšā pie atradumiem, - čakli locīdams iekšā Annas sarūpētos gardumus, stāstīja Miks. - Egonam ar puišiem bija, ko turēt, kamēr visu pārbaudīja, nopirkstiņoja un iedokumentēja. Vēlāk Boze ar pavadoņiem aizbrauca, bet pirms tam lika tevi pasveicināt un lūdza nākamreiz nebēgt, jo labprāt gribētu iepazīties klātienē. - Tas bija domāts Annai.

- Kādā gan sakarā? - viņa pabrīnījās.

- Nav ne jausmas, - Miks vieglprātīgi pasmējās.

- Bet vispār, veči, man viņa miers šķita savāds, - domīgi ierunājās Egons. - Vai nu Boze par notikušo īpaši nestreso, jo ar šīm lietām strādājam mēs, mūsu aģentūra un Mika brigāde, vai ari viņu tas īpaši nesatrauc, jo Juris Bramanis vairs neatradās aktīvajā dienestā un kā tāds faktiski būtu uzskatāms gandrīz par civilpersonu. Vai varbūt... viņš zina kaut ko tādu, ko nezinām mēs...

- Vai ari visi trīs iemesli, - domīgi novilka Viktors. - Mjā, savulaik par krietni nenozīmīgākām lietām esam tramdīti kā kucēni, atminaties, puiši?

- Es jau par to pašu! - Miks skaļi prātoja. - Ne tramda, ne dzen, pajautā, vai ko nevajag, vai kā netrūkst, iededz zaļo gaismu un aizbrauc. Kaut kas nav kārtībā...

- Bet varbūt vadība beidzot iemācījusies nedzīt zirgus un ļaut darbiniekiem strādāt? - Bass rāmi ieminējās. - Varbūt kāds vedis viņus pie prāta?

Anna Elizabete viņā vērīgi nolūkojās.

Vecais vīrs pilnīgi noteikti kaut ko slēpj.

- Labi, pietiek ēst, nevarēsim patusnīt! Līzbet, tev milzīgs paldies! - Miks pāri galdam plati uzsmaidīja Annai un pabungāja pa savu pieēsto vēderu. - Tu izglābi no bada nāves divus brašus suņus un četrus ne mazāk brašus vīrus. Tagad mūsu kārta smalkam revanšam. Jūs ejiet uz istabu, bet mēs ar Egonu tūliņ nāksim.

Anna Elizabete vaicājoši paraudzījās vispirms uz ģenerāli Basu, tad uz Viktoru, taču tie abi tikai neziņā raustīja plecus.

Labi, tad viņa iemetīs aci e-pastā un ziņu portālos.

Oho!

Aģentūras pastā bija virkne rēķinu, bet viņas privātajā e-pastā - trīs ziņas no Kārļa un viena no TV seriāla producentes Lindas Laures. To viņa atvēra pirmo.

A. god. Annai Elizabetei -

Pirmkārt, jūtos spiesta atvainoties par pagājušās nedēļas nogalē radušos pārpratumu un divdomīgo situāciju, kurai, ticiet man, nebija nekāda seguma.

Otrkārt, vai Jūs nezināt, kur pazudis Ģirts Melderis? Jau piektdiena, bet viņš nav sazvanāms, arī feisbukā neatbild. Vajadzētu vienoties par pirmdienas filmēšanu un nākamās nedēļas darba grafiku.

Ja nav grūti, nododiet viņam šo informāciju.

Patiesā cieņā -Linda Laure, TV producente.

Jau pēc mirkļa Anna Elizabete bija pazudusi izplatījumā.

Viņai šī vēstule pagalam nepatika. Ne satura dēļ, bet gan tādēļ, ka tas bija viņas privātais e-pasts, kuru zināja un lietoja tikai ģimene un vistuvākie draugi. Svešiem viņa to nedeva. Tad kā to uzzinājusi Linda Laure? Tiešām nekaunīga ielaušanās privātajā telpā. Taču tā jau runāja - Laure spējot dabūt gatavu to, kas citiem pat sapņos nerādās, un televīzija nevarot vēlēties labāku producenti - kampiens kā bulterjeram, āda bieza kā zilonim, neatlaidība kā odam - ja dzen laukā pa durvīm, lien atpakaļ pa logu. Bet galvenais - ne mirkli nezaudē mērķi.

Nolēmusi Ģirtam pagaidām nezvanīt un viņu neinformēt, bet pagaidīt, līdz vakarā visi būs atgriezušies mājās, Anna pievērsās pārējiem sūtījumiem.

Tikpat interesantas bija ziņas no Kārļa.

Subject 1: Inese

Papētīju. Pēc dotajiem datiem atradu Inesi Kupču.

Dzimusi 1978. gadā. Trīsreiz stājusies aktieros, nesekmīgi.

No deviņdesmito gadu vidus līdz beigām darbojusies kā modele aģentūrā MM. Daudz braukājusi pa ārzemēm.

2000. gadā piedalījusies vairākos koncertuzvedu-mos televīzijā, pārsvarā publikā, reizēm kā palīdze iekļauta radošajā grupā. Filmējusies divos videoklipos, vienā - kopā ar Ģirtu Melderi.

Iejaukta vairākos skandālos saistībā ar naktsklubiem un vieglajām narkotikām. 2001. gadā no Latvijas aizbraukusi nezināmā virzienā. Ir ziņas par filmēšanos vairākās XXX žanra pieaugušo filmās Itālijā. Smagā erotika un porno.

Par bērnu esamību nekādu oficiālu ziņu nav. Ari baumu nav.

Jau divus gadus atrodas starptautiskā meklēšanā aizdomās par vērienīgu narkotiku kontrabandu.

Biodati: 160 cm, 58 kg, smalka ķermeņa uzbūve, apaļīga, šaura seja, gaiši mati, zilas acis, taisns deguns, kājai 37. izmērs.

Foto un saites pielikumā.

Subject 2: laboratorija

Mēs to izdarījām. Visi materiāli nosūtiti.

Parastā cena - trīs simti, laiks - četras dienas.

Baronese nosponsorēja paātrinājumu.

Atbilde būs rīt.

Subject 3: meitas

Zanes materiālos uz mūsu servera ziņu par MM meitu nav. Ja MM dzemdējusi Latvijā, varbūt Miks var pieprasīt datus no slimnīcām un dzemdību namiem? Bet tas varētu būt ilgi. Varbūt jāvaicā viņas esošajiem vai bijušajiem kolēģiem?

Tas pats par Bramaņa iespējamo meitu. No publiskās info - nekādu pavedienu. Tomēr pieļauju, ka par viņu eksistē dosjē, un tur kaut ko vairāk varētu zināt ģenerālis Bass.

Tad jau viņas aizdomas un vecās dakterītes Ausmiņas apgalvojums par bērnu ne-radniecību ar Ģirtu Melderi nebija bez pamata. Labi, pagaidīsim rezultātus!

Ziņas par tā saukto bērnu māmiņu Inesi Kupču Annu Elizabeti satrauca ne pa jokam - ja viņa jau gandrīz četrpadsmit gadu nedzīvo Latvijā, tad kā iespējama tā leģenda, ko bija izstāstījis Ģirts? Protams, tīri matemātiski - var jau būt, taču, ņemot vērā vairāku cilvēku aizdomas, ka dvīņi nemaz nav dvīņi... Viss sāka izskatīties pagalam nesmuki.

Vai nu Ģirts Melderis nesaprotamu iemeslu dēļ viņai meloja, vai arī kāds spēlējās ar viņu pašu, turklāt - ciniski un nekrietni. Rīt redzēsim.

Ti-tinkš! Pastkastē iekrita vēl viena ziņa no Kārļa.

Subject 4: foto

Izmēģināju palaist Ronijas fotogrāfiju globālajā attēlu meklētājā. Vai nu man izdevusies ļoti nekvalitatīva bilde, vai ari viņa ir vampīrs no Underworld.

Nu jau kļuva pavisam interesanti. Ja neskaita reiz slaveno Lena Vaizmena 2003. gada asa sižeta šausmeni ar Keitu Bekin-seilu galvenajā lomā, Anna Elizabete zināja tikai vienu vietu ar šādu nosaukumu - puslegālu naktsklubu Vecrīgā, divu šauru, aklu ieliņu krustpunktā, nerestaurēta nama pagrabā. To apmeklēja tikai zinātāji, un tas visu gadu darbojās karnevāla režīmā, proti, apmeklētāji nāca tēlos - vilkači, vampīri, augšāmcēlušies miroņi, elfi, troļļi, fejas. Tumsas radījumi.

Hmm, bet ja nu Kārļa uzņemtā fotogrāfija nemaz nav tik nekvalitatīva?

* * *

- Pietiek rakties pa to virtuālo izgāztuvi! - uzsauca Miks, ienākdams istabā ar prāvu kafijas kannu un krūzītēm. Viņam sekoja Egons ar milzīgu saldējuma torti.

- Opā, kas mums par svētkiem? - Ģenerālis Bass pavēra miegainu aci. Kamēr Anna grabināja taustiņus, viņš bija viegli iesnaudies. Viktors un abi suņi ari.

Sātīgas pusdienas tomēr ir un paliek labākais miega un spirdzinājuma līdzeklis.

- Vajag apspriesties. - Mika atbilde bija īsa un strupa.

- Pagaidi mirkli, tūlīt! - Anna ātri pārskrēja lielāko portālu kriminālj aunumus.

Nekā, nekā, nekā... Pag!... Lūk, tā mums vēl tikai trūka!

LA ziņu portāla nedēļas kriminālnotikumu apkopojumā vīdēja kaut kas nepatīkami pazīstams.

- Puiši, paklausieties!

* Kārsavā pie veikala Tops, neuzmanīgi šķērsojot brauktuvi, notriekta pilsone U.B., kas no gūtajām traumām slimnīcā mirusi. Auto - koši zils subaru ar dzeltenām zvaigznēm - no negadījuma vietas aizbraucis. Policija meklē notikuma aculieciniekus.

- Jopcik! - Miks izsaucās un smagi atsēdās uz dīvāna. - Tikai nesaki, ka U.B. ir tā pati kareivīgā skolas psiholoģe, kas mūs svētīja par vecmodību un homofobiju.

Anna Elizabete tobrīd jau meklēja sava telefona kontaktu sarakstā Undīnes Brēcas mobilā tālruņa numuru, ko šķiroties bija lūgusi atstāt. Atrada, izsauca, gaidīja.

Sauca ilgi, taču necēla. Pēdīgi otrā galā atskanēja vīrieša balss ar gari stieptu intonāciju: - Jūs esat piezvanījuši uz Undīnes Brēcas mobilo tālruni, diemžēl viņa šobrīd nevar atbildēt, runā inspektors Jāzeps Ko-ozulis... Hallo-o?

Anna šokēta pārtrauca sarunu.

- Baidos, ka tā pati, - viņa nomākti teica. - Re, kas notiek, ja nav bijis laika normāli izrunāties un apmainīties jaunumiem! Trešdienas rītā uz Pūču Mājas terases Breča man atklāja, lūk, ko. Kārlim ir šīs sarunas pilns ieraksts.

Vērīgi noklausījušies Annas pārstāstu, Miks un ģenerālis Bass saskatījās. Atkal!

Atkal pārņēma sajūta, ka aiz visa notiekošā stāv kāda tumša figūra, kas pārzina spēles gaitu vairākus soļus uz priekšu un atļaujas demonstratīvi ņirgāties.

- Paga, mīļie, tajā dienā, trešdien, kad notika otrais uzbrukums Merkmanei - izsistie stikli, mēsli uz lieveņa, kaķis motortelpā, lelle ar sarkano diegu ap kaklu un adatu sirdī -, viņas pagalmā stāvēja tāds pats auto - mušu zils subaru ar dzeltenām zvaigznēm un lecīgu numuru MM1. Kad mēs ar Anniņu pēc sarunas ar Merkmani jau devāmies mājup, viņa pusceļā atminējās, ka nav uzdevusi vienu jautājumu - kāpēc Vladimirs Russ brauc ar tādu pašu vai to pašu automašīnu? Nolēmām atgriezties. Taču zilā vāģa pagalmā vairs nebija, un neviens nereaģēja ne uz durvju zvaniem, ne klauvēšanu. Ari mobilo mājas saimniece necēla.

- Ko tu ar to gribi teikt, krusttēv? - Miks saausījās. - To, ka Monta ar savu zilo subaru tajā brīdī jau atradās ceļā uz Kārsavu, lai tur nobrauktu Undīni Breču?

- Monta vai kāds cits... - Anna lēni novilka. - Varbūt tas bija Vladimirs Russ, kam Merkmane bija uzticējusi savu auto, bet pati tikmēr, uzpildījusies ar konjaka un Halcion kokteilīti, skatīja trešo sapni. Žēl, ka nepiefiksējām Rūsa auto numuru todien, kad viņš bija pie mums Mežmuižā. Zilu Subaru Rīgā ir pārpārēm, un dzeltenas zvaigznes to aizmugurē arī ir visai izplatīta parādība. Ja zinātu Rūsa numuru, un, galvenais, tās mašīnas numuru, kas izraisīja satiksmes negadījumu Kārsavā, tad jau varētu būvēt kaut kādus pieņēmumus.

- Nekreņķējies, tūliņ sazvanīsim kārsaviešus un uzzināsim visu, ko vien no brašā inspektora Kozuļa varēs izspiest, -Miks mierināja. - Ari ar Rūsa autiņu tiksim galā - Mežmuižā videonovērošana strādā. Pēc ziemas notikumiem pagasta priekšniece lūdza mums ar Kārli parūpēties, lai virs muižas ieejām, vārtiem un visos ciema stratēģiskajos punktos būtu neredzamas kameras. Kārlis toreiz visu paveica perfekti -nokonfigurēja sistēmu tā, lai lieki netērē servera resursus, bet raksta tikai tad, kad sensors piefiksē kustību.

- Un kāpēc es par to neko nezinu? - Anna Elizabete izbolīja acis kā apakštasītes.

- Varbūt tāpēc, ka toreiz biji apslimusi un mēs tevi negribējām satraukt. Pēc tam aizmirsās, - Kaķītis atminējās. - Klau, piezvani Kārlim, es tikmēr izrunāšos ar kārsaviešiem.

Kamēr Anna un Miks katrs savā istabas stūrī telefoniski medīja informācijas kripatiņas, ģenerālis Bass un Egons aizgāja uz virtuvi uzplpot, bet kinologs Viktors izmantoja izdevību, lai vēl uz piecām minūtēm pievērtu acis.

Neviens nepievērsa uzmanību klusai, baudkārai čāpsti-nāšanai, kas atskanēja no žurnālgaldiņa puses, kur pēdējo pusstundu lēni kusa saldējuma torte.

Viņu pieņēmums attiecībā uz Undīni Breču izrādījās pareizs. Tā bija viņa. Aizbraukusi uz savu dzimto pilsētu, lai tur izbeigtu savas šīszemes gaitas.

Tantuks, kas policijai piezvanījis par negadījumu, tik vien zinājis teikt, ka viss noticis tikko, proti, ceturtdien ap pusdienlaiku. Auto bijis zils, ar zvaigznēm, braucis ļoti ātri, uznesies virsū tai nabaga sievietei un, ātrumu nesamazinot, aizjoņojis tālāk. Nē, numuru viņa nav manījusi, lai gan ļoti centusies saskatīt. Viņai pat licies, ka numura nemaz nav bijis. Tik tās lielās zvaigznes un ovāli zvaigžņotais mazais rimbulis, subaru zīme - to viņai mazdēls iemācījis.

- Nezinu, kā jūs, bet mani tas vedina uz domu: ja reiz numura zīme aizklāta apzināti, tas viennozīmīgi bijis operatīvi izplānots gājiens - konkrēta cilvēka novākšana. Bet, pie velna, kāpēc? - Miks iesaucās. - Ko tādu savā rīta runā jums ar Kārli pateica Undīne Breča?

- Es šo jautājumu uzdotu mazliet citādi: kurš zināja vai redzēja, ka viņa dodas pie mums, un kurš nojauta, par ko varētu būt saruna? Citādi gandrīz jāpieņem, ka to kāds novērojis un redzēto nolasījis no lūpām... Mēs sēdējām uz terases, un tuvumā neviena nebija. Vismaz es nevienu neredzēju, Kārlis arī ne, un Grāfs mierīgi gulēja mums līdzās... - Anna sadrūma. - Nu, lūk, būtu gājuši iekšā, varbūt tā nenotiktu.

- Nešausti sevi, - Kaķītis viņu mierināja. - Nenotiktu tā, notiktu citādi. Ja viņu kāds ganīja, tas ir, izsekoja, un, ja redzēja, ka viņa sākusi runāt, tas vairs bija tikai laika un vietas jautājums - kad un kur. Tagad svarīgākais - saprast, kāpēc.

- Un - kurš, - ģenerālis piebilda. - Klau, bet ko mēs vispār par šo Undīni zinām? Nav vietējā, bet no tālā gala. Kaut kad, kaut kāda iemesla dēļ par savu darba un dzīves vietu izvēlējusies Mežāju lauksaimniecības skolu un sapinusies direktores Dzintras Vilkās tīklos. Bet kāpēc viņa sapinās? Vajadzēja taču būt kādam iemeslam, kas ļautu Vilkai viņu pakļaut. Tas taktiski jānoskaidro. Un vēl - pat ja Breča atradās Vilkās nagos, attiecīgi - jutās spiesta pildīt viņas rīkojumus un uzdevumus, kas viņai liedza aizbraukt vai meklēt palīdzību jau pēc tam, kad Vilka bija pamukusi uz ārzemēm? Starp citu, vai viņa tiešām ir aizbraukusi uz Angliju vai arī tās ir baumas? Lūk, tas steidzami jāpārbauda. Tikai zinot, kāds bijis upuris, var atklāt viņa slepkavu, jo viņus abus saista neredzams pavediens.

- Nu jau tu runā kā lāga Puaro, - Miks pasmaidīja.

- Nemaz nesmīni - večukam nav ne vainas! Un vispār -vecā Agata pat bez juridiskās izglītības spēja sapīt tāāādus sižetus, ka tos vajadzētu mācīt Policijas akadēmijā, ja vien tā nebūtu likvidēta... Vai jūs vispār zināt, cik smalki viņa atriebās savam neuzticīgajam vīram Arčibaldam, kurš pēc vienpadsmit gadu kopdzīves pēkšņi paziņoja, ka atradis jaunāku un grasās šķirties, pametot viņu vienu ar mazo meitiņu? Agata, toreiz jau vairāku romānu autore, lasītāju iemīļota rakstniece, izspēlēja mistēriju ar savu pazušanu... Vienkārši izgaisa, atstājot visus neziņā un liekot domāt par nolaupīšanu vai slepkavību. Dārgais vīrs kā pirmais un galvenais aizdomās turamais tika apcietināts, jo kalpone bija dzirdējusi abus pazušanas dienā baismīgi rājamies, un krietni dabūja izbaudīt kroņa maizes garšu. Lēdijas Agatas fotogrāfiju pirmajās lapās drukāja visi laikraksti, policija izsludināja atlīdzību par jebkādām ziņām, un pēkšņi mazas piejūras viesnīciņas īpašnieks savā klusajā otrā stāva viešņā atpazina meklēto dāmu - lēdiju Agatu Kristi, kura teicās pilnīgi neko neatceramies. Ārsti viņai diagnosticēja amnēziju, kas radusies lielo emocionālo pārdzīvojumu dēļ.

Interesanti, ka atmiņas zudums neietekmēja darbu pie topošā romāna. Izdevīga kaite, kad kaut ko negribas atcerēties.

- Ko tu ar to gribēji sacīt? - Anna ievaicājās. Spraigā stāsta savaldzināti, visi bija klausījušies vaļā mutēm, juzdami līdzi slavenajai rakstniecei.

- Neko īpašu. Tikai to, ko man reiz zīmīgi pateica kāds likumīgais: visprecīzāko atbildi uz jautājumu zina tas, kurš šo jautājumu uzdevis. Tā teikt, mūsos pašos jau ir visas atbildes.

Mūsos pašos jau ir visas atbildes, tās tikai jāierauga.

Spalgi nopīkstēja Annas mobilais: multiziņa no Kārļa. Fotogrāfija. Zils Subaru ar dzeltenām zvaigznēm pie Mežmuižas galvenās ieejas. Un skaidri saredzams valsts numurs - ММ2.

Kādu brīdi visi klusēja. Tātad Montas Merkmanes modes aģentūrai bija divas identiskas Subaru markas automašīnas, atšķīrās tikai valsts numuri.

- Mīļie, bet tas nozīmē vienu - visa šī lieta ir izplānota no viena gala līdz otram, un nekas tajā nenotiek nejauši, -ģenerālis drūmi noteica. - Tieši tā, kā teica Bramanis. Ja viņi sāk kādu turēt saitītē, no tās var atbrīvot tikai koka mētelītis...

- Bet par ko?! - iesaucās Miks. - Kas vieno atvaļinātu policijas pulkvedi Juri Bramani, vairāku modes namu un modeļu aģentūras īpašnieci Montu Merkmani, divus mirušus un vienu pazudušu pusaudzi, bezvēsts pazudušu pieprasītu, skaistu modeli, it kā autoavārijā bojā gājušu skolas psiholoģi un, visbeidzot - koferīti ar vienu miljonu Merkmanes pagultē?

- Tu aizmirsi nosaukt vēl vienu aizbēgušu pusaudzi, plus otru pusaudzi, kas šobrīd atrodas mājas arestā, aktieri ar īsā laikā pilnībā mainījušos personību un izbijušu MM modeli, tagad pomo aktrisi, kura tiek pasniegta kā šo divu pusaudžu māte un atrodas starptautiskā meklēšanā kā narkokurjere, -Anna piebilda.

Vīri neticīgi raudzījās viņā, nesaprotot, ko teikt, ko neteikt.

- No kurienes...? - Miks uzrāva uzaci.

- Kārlis pastrādāja. Lasiet paši! - Viņa pavērsa Mika datora plakano monitoru tā, lai pārējie varētu labi saskatīt, un parādīja visas ziņas, pielikumus. Ieklikoja arī saitēs, kas attiecās uz Inesi Kupču. Redzētais neatstāja vietu iztēlei...

- Skaidrs. Tātad diedziņš, kas visus notikumus savelk kopā ar Montas Merkmanes modes namu MM un modeļu aģentūru ММХ, pamazām kļūst arvien blīvāks un stingrāks, un, ja tā turpināsies, drīz būs jau tauvas resnumā, - skaļi prātoja Miks. - Viss it kā norāda, ka gali jāmeklē tur. Par spīti lielās šefenes bojā ejai, vai tagad varbūt - pateicoties tai, kāds kaut ko zinās izstāstīt.

- Es ierosinātu, lūk, ko, - paraudzījusies pulkstenī, ierunājās Anna Elizabete, - sadalīties. Mēs ar ģenerāli Basu un Grāfu varētu vēlreiz apciemot pazudušās modeles Janas Vildes vecākus un viņas, hmm, civilvīru Vladimiru Rusu, domāju, viņš priecāsies atkal satikt savu zobaino draugu. Vēl es ļoti gribētu parunāties ar Tomu Alenu, bijušo Montas Merkmanes galveno mākslinieku, Kārlis noskaidroja - viņš tagad strādā dizaina aģentūrā Tommi. Laikam viņējā.

- Cik saprotu, mums ar Egonu un Viktoru atliek trīs puiši no ММХ aģentūras? - Miks nosmīnēja, noklusēdams, ka pats bija grasījies sadalīt darbus tieši tā.

- Jā gan, Kaķīt. Un vēl ir Rozīte. Violeta Rozīte, Bramaņa saimniecības vadītāja. Vajadzētu noskaidrot, vai tajā nedēļā, kas noslēdzās ar slepkavību, pie viņa mājās nav viesojies vēl kāds nepazīstams cilvēks, piemēram, jauna, skaista sieviete... Neprasiet man, neko sīkāk šobrīd nevaru paskaidrot, tikai tāda acumirkļa ideja. Otra lieta - derētu neuzkrītoši ielūkoties Rozgalvas apavu skapītī...

- Paskaidrosi tuvāk? - ģenerālis ieinteresējās.

- Pat nezinu, kā pateikt, lai nekļūtu smieklīga. Mani interesē viņas zābaki.

Egons Dambergs strauji pacēla galvu no viedtālruņa, kur tikko bija nopīkstējusi sīkziņa. Viņa telepātiski ziņas lasa?

Eksperti ziņoja: zem gultas atrastais zābaks nepieder Montai Merkmanei, bet kādam ar plakano pēdu un svīstošām kājām. Vai Anna Elizabete domāja to?

Kā atsaucoties iepīkstējās arī Mika Kaķīša mobilais. Aši pagrābis un nobrēcis: “Kaķītis!”, viņš pāris minūšu klausījās, tad apstiprināja: - Jau braucam.

Brīdi klusējis, skaļi iesmējās un uzsita sev pa celi. - Jūs neticēsiet - miljons, ko izķeksējām no Montas pagultes, izrādījies falšs. Lielisks viltojums, bet tomēr. Mums ar Egonu tūliņ jābrauc tikties ar banku ekspertiem, Boze tur jau gaida. Jūt mana sirds - būs interesanti. Un tas esot atvaļinājums...

- Vajadzētu vēlreiz apraudzīt Janas vecākus un uzdot dažus jautājumus, - Anna Elizabete klusi ierunājās.

Tā vien izskatījās, ka šī būs kārtējā izstieptā piektdienas pievakare, kas laimīgi turpināsies līdz pirmdienas rītam.

- To vakarā, pa ceļam uz mājām. - Miks apstiprinoši pamāja ar galvu. - Ja vien, protams, negadīsies kas ārkārtējs.

Pirmo viņi apciemoja Tomu Alenu.

Dizaina aģentūra Tommi bija izvietota plašā jumta stāva studijas tipa dzīvoklī Stabu un Valdemāra ielas krustojumā, pagājušā gadsimta sākumā būvētā skaistā ēkā.

īre - vismaz pusotrs tūkstotis mēnesī, nodomāja Anna Elizabete, atcerēdamās savu nelielo dzīvoklīti Ģertrūdes ielā, no kurienes pēc Bergu mantojuma saņemšanas bija pārcēlusies uz Pūču Māju Mežājos.

- Ko jūs tagad, pēc pieciem mēnešiem, vēlaties? - sveiciena vietā viņiem uzbruka Alens, izlikdamies neredzam ģenerāļa Kārļa Basa pastiepto roku. Annu viņš ignorēja, bet uz Grāfu palūrēja greizu aci, noburkšķēdams “atradies Muhtars”, par ko saņēma neapmierinātu pelēkā vilka ņurdienu.

- Kāpēc jūs aizgājāt no Merkmanes modes nama? - Anna Elizabete negaidot izšāva pirmo jautājumu. - Jums bija lielisks, labi atalgots amats. Milzīgs darba lauks, kur izpaust radošās spējas...

- ... un viena bezkaunīga maita, kas regulāri zaga manas idejas un, mazliet pārveidojot, uzdeva par savām, bet man visu laiku bāza batonus ausīs, ka es nestrādāju pietiekami labi, ka man trūkst drosmes un fantāzijas lidojuma! - Alens nikni atcirta. - Un vispār - kāda jums daļa? Domāju, ka esat atnākuši runāt par mana dēla... bojāeju? - Viņš krampjaini norija siekalas un atsēdās uz galda.

- Arī par to, - rāmi noteica ģenerālis. - Tomēr sāksim visu no sākuma. Kāpēc jūs aizgājāt no MM?

- Kāda tam vairs tagad nozīme? - Toms Alens vilka laiku. - Nu labi... Dēla dēļ. Es puiku audzināju viens, sieva nomira dzemdībās. Kā mums diviem gāja, tā gāja, taču paēduši un apģērbti bijām. Nostrādāju pie Merkmanes astoņus gadus, viņa labi maksāja, tikai, protams, par autortiesībām varēju aizmirst - visas idejas un skices piederēja viņai. Toties varēju sūtīt Salvi labā Rīgas skolā, ģimnāzijā.

Līdz ceturtajai klasei viss bija kārtībā - puika kā puika, dauzījās, spēlēja futeni, kāpa kokos, braukāja ar riteni pa mežiņu - toreiz dzīvojām Mežaparka nomalē, tur, kur vecie īres nami. Es ļoti bieži strādāju Merkmanes mājās, viņas darbnīcā man pat bija savs galds. Puika reizēm pēc skolas atnāca pie manis uz darbu. Sēdēja turpat uz grīdas, vēroja, kā strādāju, kā Monta pielaiko tērpus modeļiem - viņi tam nepievērsa uzmanību. Salvim patika niekoties ar audumu skrandiņām. Pat nepamanīju, kurā brīdī viņš sāka grozīties spoguļa priekšā, taču Montai gan acs bija trenēta - piefiksēja un iekodās kā buldogs: “Laid puiku modeļu skolā, viņam liels potenciāls, slaids augums, gari kauli, dienās būs skaists vīrietis, pieprasīts modelis.” Tik ilgi vārdoja, kamēr pievārdoja. Un tad sākās...

Anna un ģenerālis saskatījās. Tā vien šķita, Toms Alens šādu izrunāšanās iespēju bija gaidījis, jo vārdi no viņa lūpām plūda bez apstājas.

- ... jau no pirmās nodarbību dienas Salvis kļuva apsēsts, viņam eksistēja tikai modeļu skola, mēle, tērpi, nodarbības un Montas tante. Tante... Monstrs! Viņa nozaga manu dēlu! Sākumā viņa bērnu grupu mācīja pati, ar laiku nodeva grožus diviem pasniedzējiem - bija pārpirkusi uzņēmumu, un abi jaunie gurķi, tāpat kā savulaik es, tagad vergoja viņai. Starp citu, mācības joprojām notiek ММХ birojā Rīgas centrā Tēr-batas ielā. Ir tur vēl viens - vecāks tips, pilda sargsuņa lomu, atbaida tos vecākus, kuri izrāda pārāk lielu interesi par saviem bērniem. - Alens ievilka elpu. - Ap to laiku, kad Salvis sāka iet sestajā klasē, Monta izlaida jauno kolekciju bērniem un tīņiem. Loģiski, to vajadzēja prezentēt investoriem, veikalu ķēžu vadītājiem un pircējiem. Nedēļas divas sīkie ik dienu rāvās pa skatēm un šoviem, līdz es ievēroju, ka puika vairs gandrīz neēd, acis drudžaini spīd, pats tāds ēterisks, garastāvoklis pilnīgi neciešams - par katru nieku gāja pa gaisu, kliedza, niķojās, dauzīja mēbeles un lauza mantas. Arī skolā radās problēmas.

- Kas īsti notika? - Anna saudzīgi iejautājās.

- Skolotāji sūdzējās, ka Salvis sācis izrādīt pārākumu, visādi iznesties, smēķēt. Staigājis ar cigaretēm kabatās, pulcējis ap sevi lērumu drauģeļu, pat no kaimiņu skolām.

Toms Alens uz bridi novērsās un aizgāja lidz kabineta galam. Tad saņēmies atgriezās un turpināja: - Puikas uzvedušies skaļi, bravūrīgi, zirgojušies, aizskāruši garāmgājējus. Sestajā klasē! Mums ar dēlu toreiz bija nopietnas pārrunas - ja šāda izrīciba turpināsies, modeļu skolai būs jāsaka sveiki. Tas bija smags arguments, viņš pierima. Bet pēc pirmā ārzemju brauciena, kam es biju spiests piekrist, jo Monta mācēja uzspiest, viss ripoja no kalna lejā. īsti nezinu, kas tur bija noticis, man neviens līdz galam neizstāstīja, tikai sapratu, ka lielie modeļi ar mazajiem bijuši kopā, kopīgi dzēruši un kaut ko lietojuši, vēlāk visi gājuši gulēt. Nūja.

- Un jūs domājat, ka tur viņu...? - Ģenerālis Bass nezināja, kā pajautāt.

- Esmu par to pārliecināts. Pie ārsta nevedu. Varbūt vajadzēja. Vispirms pie ārsta, tad krimināllietu... Paraugprāvu. Lai gan - tur tik un tā nekas nesanāktu - advokāti pateiktu, ka Salvis pats vainīgs. Nedomājiet, ka esmu galīgs muļķis vai ar klapēm uz acīm. Jau labu laiku manīju, ka puika ir emocionāli nestabils un, par spīti garajam augumam, visai meitenīgs. Viņam ļoti patika tā koledžas grupele, nu, tie a capella bezjēgas rečitētāji - Pentatonics, tad nu mājās ņēmās soprānā ķērkt līdzi un tirināties. Iedomājās sevi par skatuves zvaigzni, gribēja piedalīties skolas talantu konkursā. Ap to pašu laiku saņēmu brīdinājumu no ģimnāzijas direktora, ka dēls uzmācoties citu klašu audzēkņiem - izrādot nepārprotamas simpātijas... Biju šokā. Mācību gada vidū izņēmu viņu no ģimnāzijas, aizvedu uz Mežāju lauksaimniecības skolu, lai apgūst ainavu dizainu, nobrīdināju skolas vadību stingri pieskatīt un nelaist nekur ārpus skolas teritorijas. Vienīgais izņēmums - ja esmu atbraucis uz tikšanos. Protams, mode-ļošanai tika pielikts punkts - negrasījos noskatīties, kā dēls kļūst par zilo. Mūsu dzimtā nekas tāds nav novērots. Tā arī pateicu Merkmanei dienā, kad uzliku galdā atlūgumu: tu esi samaitājusi manu dēlu. Viņa sakliedza uz mani, ka es esot muļķis, ka tā esot iedzimtība un, ja tam tā jābūt, tad būs. Es neklausījos. Saņēmu aprēķinu un aizgāju. Nodibināju savu firmu, pamazām viss iekustējās. Tagad man ir trīs darbinieki un pasūtījumu jūra.

- Ko Salvis teica par skolas maiņu? - pajautāja Anna Elizabete, atcerēdamās pērno mācību gadu un vienmēr sevī ierāvušos, izstīdzējušo puišeli, kuru citi negribēja pieņemt un kurš kā aste vilkās lielajiem zēniem nopakaļ.

- Neko. Norobežojās. Pārstāja ar mani runāt. Tā mēs arī vairs... - Viņš apklusa.

- Un vasarā? Salvis taču Mežājos mācījās divus gadus?

- Nekā. Viņš paziņoja, ka pa vasaru paliks skolā, strādās dārzā un pelnīs pats savu naudu. Dzīvos kopmītnēs - tur ir forši, viņam tur esot jauni draugi, cik sapratu, vairāki lielo klašu puiši un informātikas skolotājs. Tie paši, kuri vēlāk izrādījās vainojami viņa nāvē; tagad es to zinu. Bet tobrīd Salvis bija atklājis sev pilnīgi jaunu pasauli - datorus, informātiku un datorspēles. Tā viņi tur mačojās, dienu un nakti spēlēja Underworld - ir tāda murgaina tīkla spēle ar mošķiem un nezvēriem. Baigi ievelk, pats pamēģināju, bet laikā nobremzēju. Ielaižot sevī tādas riebeklības, pats kļūsti par izdzimteni. Tad arī nav jābrīnās... - Toms Alens nopūtās. - Es gribēju puiku aizsūtīt uz laukiem, domāju, tur būs drošāk, cerēju, ka tur tādas lietas nenotiek... Aizsūtīju uz elli. Bet jūs taču tas neinteresē, vai ne?

- Interesē gan. Vēl vairāk - Alena kungs, kur jūs bijāt un ko darījāt pagājušo sestdien, šo trešdien un vakarnakt? Padomājiet un mēģiniet atbildēt ļoti precīzi.

- Kāda velna pēc man tas būtu jādara? - Mākslinieks naidīgi sacēla spuras.

- Tāpēc, ka šonakt nežēlīgi nogalināta jūsu bijusī šefiene Monta Merkmane.

21. nodaļa. Divi zābaki - pāris

- Tas nebija viņš, - lēni kāpjot lejā bezgalīgus sešus stāvus, klusi bubināja ģenerālis Bass. Lifts nestrādāja. - Ko tu par to saki, Līzbet?

- Dusmu viņam pietiktu, niknuma ari, taču ne uz ilgu laiku. Viņš ir no tiem, kuri uzliesmo, savāra ziepes un tad mēģina dzīvot tālāk. Labsirdīgs un uz ētisku rīcību tendēts, bet mūsējais noziedznieks ir nežēlīgs aprēķinātājs. Alens nav stratēģis un perinātājs.

- To tu labi pateici - stratēģis un perinātājs, - Bass pasmaidīja. - Mums jāmeklē kāds ar stratēģisku domāšanu vairākus gājienus uz priekšu. Šahists.

- Krusttēv, nezobojies! - Anna strauji izgrieza Mika toijotu uz Brīvības ielas un iemina pedāli. Bass ieplūda krēslā.

- Prātā nav nācis! Līzbet, apžēlojies par vecu vīru, man kafija tūlīt aizbēgs!

Pēc pirmā šoka momenta Toms Alens bija kļuvis manāmi laipnāks un runīgāks, pat piedāvāja uzvārīt kafiju, bet Grāfam atnesa un nolika ūdens bļodiņu.

Kopumā saruna gandrīz neko nedeva, ja nu vienīgi apstiprinājumu zināmajam: Merkmanei ienaidnieku nav trūcis, jo izdevīguma dēļ viņa bijusi gatava iet pāri līķiem, aizvainojot, pazemojot un uzmetot gan partnerus, gan konkurentus, gan draugus - ja vien līdzskrējējus varot par tādiem saukt. Tādi viņai bijuši divi - modeļi Jana un Vladimirs, tiem Monta ļāvusi daudz vairāk brīvības nekā pārējiem, bet Vovčiks pat drīkstējis vajadzības gadījumā braukt ar viņas auto.

Alens apstiprināja, ka Merkmanei piemitusi īpatnība -viņai arvien bijušas divas identiskas automašīnas, lai, gadījumā ja kur jābrauc, bet auto sabojājies, nebūtu jāpieradinās pie cita. Tas tāpēc, ka viņai ļoti paticis vadīt automašīnu.

Kur pats bijis visu šo nedēļu? Ļoti vienkārši. Tepat, darbā. Sēdējis pie datora, cīnoties ar Eiropas fondu projektu - pieteikušies konkursam par jaunbūvējama bērnudārza iekštelpu dizainu, rīt iesniegšanas termiņš, tad nu visi raujot, galvas nepacēluši, tepat ēdot un guļot - tur, dziļumā, atpūtas istabiņā. Viens otru redz, tā ka pat pie labākās gribas nav nekādas iespējas pamukt nepamanītam.

- Man taču nekā cita vairs nav, tikai darbs, - atvadoties Alens bija noteicis, brīdi paklusējis un tad klusi pajautājis: - Jūs taču atradīsiet tos, kuri viņu... - Tikai aklais un kurlais nesaprastu, ka viņš nerunāja par Montu Merkmani.

- Pie Vovočkas? - Bass pasmīnēja ūsās, redzot, ka auto nogriežas uz Teiku.

- Nūja. Nez vai viņš jau zina par mātes barotājas bojāeju?

Vladimirs Russ nezināja. Viņi arī nesteidzās stāstīt, bet iekārtojās uz laipni pasniegtajiem viesu spilveniem un iebaudīja kafiju. Tad krustu šķērsu iztaujāja par citām lietām.

Nē, no Janītes ne ziņas, ne miņas, zvanījis vecākiem -tie ari neko nezinot. Ko darījis šonedēļ? Neko - bijis mājās, viens. Gaidījis Janu, pagulējis, paskatījies televīziju, paklausījies mūziku, pavingrojis. Neko īpašu. Žēl, ka Monta nezināmu iemeslu dēļ trešdien atcēlusi kastingu Milānai. Pateikusi -steidzami jānokārto dažas ģimenes lietas, Milāna neaizbēgs.

Vispār šī esot tāda dīvaina nedēļa. Tāds klusums kā pirms viesuļvētras.

Uzjautāts, kur mašīna, Vladimirs sākumā apjuka, tad pietvīcis atzinās - servisā, tepat netālu, Berģos. Pirmdien, braucot no Mežājiem, uztriecies uz šosejas nokritušam baļķim, pamanījis pēdējā brīdī, bijis par vēlu raut uz malu. Autiņš gan pārlidojis baļķim pāri, bet karteris, izpūtējs un visa elektronika - lupatās. Dabūjis saukt evakuatoru, jo subārs vairs nav bijis braucams. Tas viss sataisījis glītu, apaļu summiņu, plus vēl remonts. Cerams, līdz pirmdienai sataisīs. Bet labi, ka Monta nezina, citādi viņa galva ripotu. Viņai tās mašīnas dikti mīļas...

- Vladimir, kāpēc Monta piešķira Janai piecus procentus sava jaunā uzņēmuma ММХ akciju? Jūs taču teicāt, ka, uzzinājusi par jūsu kopdzīvi, viņa satrakojās, - nebrīdinot par sarunas virziena maiņu, pajautāja Anna Elizabete.

- E-es ne-nezinu... - modelis sastostījās. - Varbūt tāpēc, ka viņa Janā ieguldījusi tik daudz laika, spēka un resursu, ka nelikās prātīgi tagad kaut ko mainīt. Monta ir aprēķinātāja, trīsreiz apdomā ik soli. Viņa taču redz, ka Jana ir supertalan-tīga, darbaholiķe un spēj strādāt ne tikai kā modele, bet grib sevi izteikt ari kā dizainere. Pati teica - gatavo sev maiņu. Viņām abām ir aknas - ja ko ieņem galvā, noteikti izdarīs. Ja nezinātu, ka tā nevar būt, teiktu, ka Jana ir Montas meita -tik līdzīgas viņas reizēm izskatās, sevišķi, kad mati nav uz sejas. Kā saka: divi zābaki - pāris.

Anna klausījās, un kaut kur no pašām atmiņas dzīlēm iznira aprautas frāzes - “liela meita, smalkā darbā strādā, ar cilvēkiem, pēc trim dienām es viņu sastapšu...” Tā Bra-manis sestdien, 28. septembrī, bija teicis Kārļonkulim par savu meitu. Nākamajā sestdienā, 5. oktobrī, viņu nogalināja.

Interesanti, vai pēc trim dienām, 1. oktobrī, solītā un cerētā tikšanās ar meitu notika? Un ja nu...?

- Vladimir, vai atceraties, ko darījāt un kur bijāt otrdien, 1. oktobrī? - viņa pavaicāja.

- Kam jums tas? A, nu labi labi, paskatīšos... - Modelis laiski pasniedzās pēc viedtālruņa, atvēra plānotāja sadaļu un kaut ko ieklikšķināja, tad pasmaidīja. - Nu protams! Mēs ar Janu piecas dienas bijām Tallinā, jaunajā SPA centrā - no 27. septembra līdz 2. oktobrim. Monta uzsauca - lai ņemot mašīnu un braucot atpūsties, uz Milānas kastingu mums esot labi jāizskatās.

- Tātad otrā Merkmanes firmas mašīna visu laiku atradās pie jums? - ģenerālis precizēja.

- Jā. Tā pārsvarā visu laiku pie manis. Izņēmums - ja ar MM1 notiek kāda tehniska ķibele, tad vedu Montai maiņas auto. Bet tā - jā, pie manis, drīkstu ar to braukt, tikai jāgādā, lai bāka vienmēr pilna un mašīna tīra. Bet kāpēc jautājat?

- Tāpat vien, aiz intereses. Labi esat iekārtojies, Vladimir! Vai pret citiem modeļiem Monta arī bija tikpat laipna?

Annas smalkā auss uztvēra nianslti vārdā bija, taču modelis to nepamanīja.

- Ko jūs! Viņa pat biznesa partnerus tur kulakā, kur nu vēl darbiniekus! - Viņš nodemonstrēja cieši savilktu dūri. - Solis pa kreisi, solis pa labi, galva nost! Esmu pārliecināts, ka viņai kāds palīdz ar kontroli, nu, jūs saprotat, ko es domāju. Bija dažas situācijas... Tomēr nē, tie nav mani noslēpumi, nevaru stāstīt, atvainojiet!

- Vladimir, ko jūs domājat par MM biznesa partneriem Mojo, Mix un Xinto?

- Ko domāju? - Mājastēvs piecēlās no mīkstā spilvena, uz kura bija tupējis visu sarunas laiku, un ielēja sev viskiju. Tad attapās un piedāvāja ari viesiem. - Ko domāju? Neko nedomāju. Negribu domāt. Man viņi nepatīk.

Atbilde izskanēja ātri un patiesi. Russ aizrāvies turpināja: -Jo sevišķi tas Motiļ..., nu, Mix - tā viņš liek sevi saukt. Nesaprotu, ko viņš dara skaistuma pasaulē - tik neglīts, muskuļots un rētains, ka bail pat skatīties. Bet sievietēm patīk -Monta un Jana viņa dēļ bija kā bez prāta - lūk, īsts vīrietis! Es gan teiktu - neandertālietis, labi vismaz, ka prot lasīt un runāt, lai gan no viņa izspiest divus teikumus - tas jau ir daudz. Krieviem ir labs teiciens - sila jesķ, urna ņenado.

- Un pārējie? - Anna vedināja viņu stāstīt tālāk.

- Ko pārējie? Mojo, nu, Modžo, Modris, piedzimis ar zelta adatu mutē - neprātīgi talantīgs, taču totāls neveiksminieks un čamma - lai ko mēģinātu uzsākt, nekas nesanāk, it kā kāds visu laiku traucētu. Savulaik pats mācījās Merkmanes modeļu skolā, tad saprata, ka grib kļūt par modes dizaineru, nodibināja savu firmu MMX, aizbrauca uz Londonas Modes koledžu papildināties, taču nepabeidza. īsi pirms diplomdarba gadījās pamatīgas nepatikšanas ar narkotikām. Pie viņa atrada lielu daudzumu baltā, nekāds diplomdarbs un izlaidums nesanāca. Pats gan teica, ka narkotikas viņam esot piespēlētas, bet... Labi, ka Monta viņu toreiz izglāba - iemaksāja milzīgu drošības naudu, lai dabūtu laukā no cietuma. Vēlāk izrādījās - visa tā narkotiku lieta tiešām bijusi pilnīgs bleķis, taču ļaunums bija nodarīts - diplomdarbs aizgājis gar degunu, bet vēl vienu gadu palikt Londonā Modžo nevēlējās. Atbrauca mājās, uzaicināja Montu par partneri-investori un paldies vietā uzdāvināja viņai savu pirmo kolekciju “Feja” - līgavas tērpu skices. Atceros, togad visos modes gadatirgos Merkmanes vārdu cēla debesīs - visiem tā patika Modra gaisīgie tērpi, taču Monta īsto autoru pat nepieminēja. Kopš tā laika starp viņiem valda mūžīgais sasalums - Modžo strādā, zīmē un rada, taču jau otro gadu runā par promiešanu un atgriešanos Anglijā, lai sāktu visu no sākuma. Te viņš ir apaļa nulle, radītājs bez vārda un vērtības. Runā, ka tāpat viņa izturējusies ari pret savu iepriekšējo mākslinieku, neatceros, kā sauca, taču tam, atšķirībā no Modra, bija aknas pasūtīt mūsu dārgo māmiņu uz balta poda.

Mjā, lai nožmiegtu Merkmani, motivācija uz goda - apspiests radošums, regulārs pazemojums, autordarbu piesavināšanās. Anna nodrebinājās, atceroties Rīgas maniaka lietu un pavasara traģiskos notikumus. Arī tur viss bija sācies ar nenovērtēšanu un otra ideju uzdošanu par savām, bet beidzies ar septiņiem upuriem. Cilvēki naudas un slavas dēļ gatavi riskēt ar dzīvību.

- Mjā, nepatīkams stāsts, - novilka ģenerālis. - Ko par to visu saka trešais partneris, nu, tas Xinto? Starp citu, ko šis vārds nozīmē?

- A neko! Kas viņam, ko teikt? Viņa pienākums bija vākt vēsturiskos materiālus par modi, pētīt stilus, salīdzināt un analizēt dizaineru rokrakstus, lai izstrādātu lekcijas, un mācīt topošos modeļus. Viņš ir mākslas vēsturnieks un filozofs. Visam meklē jēgu. Spēlējas ar vārdiem, burtiem un simboliem. Tāpēc Xinto - fonētisks salikums no Alekss Tomašūns. Viņš vienīgais no visiem liekas sakarīgs - dara to, kas patīk, viņam par to maksā, visiem labi.

- Tas nozīmē, ka Modrim vienīgajam ir tieša saistība ar modeļu skolu un modes namu MMX - viņš ir tās dibinātājs, taču pēc apvienošanās ar Merkmani saņēma tikpat akciju, cik abi neradošie partneri un Montas favorīte? - Bass precizēja.

- Tā ir, - Vladimirs piekrita. - Taču nevar teikt, ka pārējie neko nedara. Motiļs gādā par drošību nodarbību laikā, pavada modeļus izbraukumos pie svarīgiem klientiem un uz ārzemēm, Xinto - lasa teoriju, mēs ar Janu pasniedzam skatuves kustību.

Viņš atkal pastiepās pēc viskija glāzes un iedzēra krietnu malku. Anna Elizabete ievēroja, ka Vladimiram nenormāli trīc rokas un viņš svīst.

Vai nu no kaut kā ļoti baidās, vai čalim nupat sākušās lom-kas. Vai arī...

- Vladimir Rus, kāpēc jūs nogalinājāt savu darba devēju Montu Merkmani?

Kā pērkona dārdi no skaidrām pavasara debesīm noskanēja ģenerāļa Kārļa Basa vārdi, liekot Annai Elizabetei sērīgi noplātīt rokas - viņa pati bija gribējusi uzdot šo jautājumu, bet ģenerālis pasteidzās pirmais.

Toties Rūsa reakcija bija neatkārtojama - viņš sabruka uz grīdas, sāka vārtīties, raustīties un gārgt, ar nagiem plēšot kreklu un skrāpējot rīkli. Anna pārbijās ne pa jokam, Grāfs atkāpās drošā attālumā un, dobji rūkdams, atieza zobus, tikai ģenerālis mierīgi aizkūpināja savu ķirškoka pīpīti.

- Vovčik, Vlaģiķ, vai kā nu tevi mēdz saukt, kad būsi beidzis savu priekšnesumu, pasaki, - mēs tikmēr mierīgi padzersim kafiju. Pat ja tu jaunajiem modeļiem vadi aktiermeistaribas nodarbības, tas nenozīmē, ka pats esi labs aktieris. Pārspēlē, vecīt, pārspēlē. Tā ka slienies vien augšā un stāsti, kā bija. Citādi palūgšu Grāfu palīdzēt, un - tici man - šis suns spēj pārkost vecas govs kaulu (ģenerālis blefoja, Anna nekad nebija devusi Grāfam govs kaulus!), tā ka tavas kuslās rociņas un kājiņas tāda uzkoda vien būs. Grāf, sunīt...

- Nevajag Grāfu, nevajag suni, es visu pastāstīšu! - iebļāvās Russ. No falšās epilepsijas lēkmes, svīšanas un roku trīces vairs nebija ne vēsts. - Es izstāstīšu, tikai ļaujiet iedzert. -Viņš jau stiepās pēc karafes, taču Bass bija ātrāks.

- Nē, puis, viskiju dabūsi tikai pēc sarunas, tagad pietiks ar kafiju! Nu...?

- Es viņu nenogalināju, Dieva vārds, es viņu nenogalināju! Viņa jau bija auksta, kad tovakar ierados. Mājas ārdurvis vaļā - parasti tā nebija - Monta vienmēr ieslēdzās aiz deviņām atslēgām. Vēl pabrīnījos: vai tiešām tik ļoti gaida, ka pat durvis atslēgusi... - Vladimirs apklusa un saminstinājās.

- Tā bija lietišķas vai intīmas dabas tikšanās? - ģenerālis bezkaislīgi turpināja.

- Nu-e-e... Abējādi. Divi vienā. - Russ norija siekalas. - Mums bija savstarpēja vienošanās par konkrētiem pakalpojumiem no manas un laipnībām no viņas puses. Vakar vēlu vakarā man vajadzēja atdzīt viņai ММ2, bet MM1 nogādāt servisā - Monta kaut kur bija samaitājusi bamperu, radiatoru un labo priekšējo lukturi. Tā tiešām bija, pats apskatījos. Pievakarē piezvanīja un palūdza atbraukt. Likās tāda sievišķīgi apmulsusi, sapratu - būs vajadzīgs mierinājums...

- Tātad jūsu auto, tas ir, ММ2, šobrīd neatrodas servisā? -Anna dusmīgi noprasīja. - Tātad jūs jau no sākta gala mums melojāt?

- Nē, nē, auto tiešām ir Berģu servisā. “Laimīgais Meistars” - tā to sauc, varat pārbaudīt. Redziet... es... steigā bēgot prom no Montas mājas, biju neuzmanīgs pie stūres un uz Jaunciema gatves uzbraucu norobežojumam, kas atdala abas brauktuvju joslas. Faktiski - pārlidoju tam pāri. Bojājumi ir tādi, kā iepriekš teicu.

- Jaunciems nav gluži pa ceļam no Mežaparka uz Teiku...

- Man vajadzēja izvēdināties.

- Biji salietojies? - ģenerālis lietišķi pajautāja. - Ko?

- Biju. Vienu celiņu baltā un glāzi viskija. Pie Montas citādāk nevarēja...

- Kāpēc bēgi, nevis izsauci policiju?

- Nu, bet kurš tad man - modelim, narkomānam ar sodāmību, da turklāt vēl reibuma stāvoklī - ticētu, ja es teiktu: manas darbadevējas mājā, guļamistabā uz gultas guļ līķis ar melnu maisiņu galvā? Turklāt... man likās, ka mājā atrodas vēl kāds. Tikai nesmejieties, bet šķita, it kā iebūvētajā sienas skapī kāds skaļi elpo...

- Vladimir, kā jūs zināt, ka mirusī bija Merkmane? - Anna pēkšņi ievaicājās.

- A kas cits tur varēja būt - viņas istabā un gultā, viņas seksīgajā kleitā? Bija tāda lupatiņa - melna ar sarkanu, apliekama un apsienama, es to saucu par obļegašku, arī Montai patika - viegli novilkt, viegli uzvilkt...

- Kas viņai bija kājās?

- Kājās... - Russ pūlējās atcerēties. - Ā, jā, kājās! Melnas zeķbikses un zābaki. Kovboju zābaki uz gludas zoles, pilnīgi bez papēžiem. Atceros, vēl nodomāju: Montiņa laikam traka palikusi. Viņai visiem apaviem bija 10+ un augstāki papēži.

- Vai vēl kaut ko pamanījāt? Kaut ko aizdomīgu? Kaut kas neatradās savā vietā?

- Ziniet, nē. Izdzirdēju troksni skapī un metos prom. Es... neesmu drosmīgs.

To jau mēs tā kā būtu pamanījuši, Anna grīni pasmīnēja.

- Pagaidiet, tomēr kaut kas bija gan! - Russ iesaucās. - Kad pieskāros Montas rokai, tā bija auksta kā ledus, taču vēl lokana, kad atlaidu, brīvi nokrita atpakaļ uz gultas. Vēl nodomāju: nez ko viņa darījusi, ja visa laka nagiem nogājusi?

- Un tagad, Vladimir, atcerieties precīzi, cikos Monta jums zvanīja, cikos jūs ieradāties Montas Merkmanes mājā un cikos no tās devāties prom?

- Nu-u, piezvanīja viņa man ap deviņiem, pusdesmitiem, tikko biju no vannas un grasījos skatīties Criminal Minds pa Fox+. Krūts seriāls. Nolēmu - noskatīšos un braukšu. Kad ierados, mašīnas radio atskaņoja SWH+ garo džinglu, bija pusnakts. Bet aizbraucu minūtes desmit, piecpadsmit vēlāk...

- Un atstājāt mirušo turpat guļamistabā uz gultas?

- Jā. Atstāju un aizbēgu. Kā tāds gļēvulis. Jūs domājat -viņa vēl bija dzīva?

- Diez vai, - ģenerālis izlīdzinoši noteica. - Sakiet, vai tad, kad aizbraucāt, MM1 palika stāvam pagalmā?

- Protams, kur gan tam vēl būt?! Es taču nevarēju aizbraukt ar abām uzreiz.

- Vai jūs kāds tovakar, tonakt redzēja - aizbraucam vai atgriežamies mājās?

- Nedomāju vis. Bet kāpēc jautājat? Jūs domājat, ka es...?

- Redziet, jūsu dārgās saimnieces pārogļojušos līķi nākamajā rītā atrada viņas mašīnā - gan mirstīgās atliekas, gan auto bija mērķtiecīgi sadedzināti. Es jums ieteiktu izgulēt reibumu un steidzami ierasties Galvenajā Kriminālpārvaldē pie pulkvežleitnanta Mika Kaķīša, lai sniegtu rakstisku liecību. Un neiedomājieties atstāt pilsētu - tas būs tiešs apliecinājums jūsu vainai vai līdzdalībai.

Atstājuši šokēto modeli glāžainām acīm blenžam pudelē, viņi izgāja laukā.

- Kāds zaņķis, - Anna drebinoties noteica. - Bet ļautiņi jūsmo un atdarina.

- Ne visi, - ģenerālis viņu pārtrauca. - Un labi, ka tā. Labi, ka vēl ir cilvēki, kuriem lupatas, grabuļi un 10+ papēži nenozīmē neko. Zini, Līzbet, kad mēs ar Miku runājām par detektīvaģentūras dibināšanu, smējāmies - izsekosim neuzticīgus vīrus, risināsim mantojumu noslēpumus un atmaskosim viltvāržus. Taču nu jau iet par traku...

- Ko darām tālāk, krusttēv?

- Aizbrauksim uz “Laimīgo Meistaru”. Esmu pārliecināts, ka Russ teica taisnību, tomēr kārtības labad.

Iznākuši no Latvijas Bankas tehniskās ekspertīzes telpām, vīri jutās apdulluši - ierīces, ar kurām neskaitāmos veidos pārbaudīt banknošu un monētu autentiskumu, likās kosmoss pret to tehniku, ar kādu dažviet joprojām stādāja krimināleksperti.

Ekspertu šefs Egons Dambergs, būdams rosīgs, urķīgs un nepaklausīgs, savā mobilajā ekspertīžu laboratorijā bija sagādājis vienu otru verķi un datorprogrammu, kādu nebija nevienam citam, savukārt gan Miks Kaķītis, gan viņa tiešais priekšnieks ģenerālis Boze dažbrīd taktiski pievēra acis un neuzdeva jautājumus, kas uz viņiem pavisam tieši neattiecās. Un visiem bija labi.

Mika telefonā mirguļoja divas nelasītas īsziņas.

Pirmā no Annas Elizabetes: - Lūdzu, atzvani!

Otrā no šefa: - No bankas tūlīt pie manis. Visi. Mums ir ČP.

Te tev nu bija mierīgā izmeklēšana bez iejaukšanās no augšas!

Viņš nosūtīja atbildes ziņu Annai: - Tiekamies Lielajā Mājā.

- Paldies, ka tik ātri atsaucāties, - ģenerālis Guntis Boze nervozi mēroja savu kabinetu te garumā, te šķērsām, tā ka pie galda sēdošajiem raibs metās gar acīm, bet suņi bija nolikuši galvas uz ķepām un aizvēruši acis. Tā mierīgāk.

- Kaķīt, mums radušās nopietnas problēmas. Šorīt pie savas mājas automašīnā neizskaidrojama reibuma stāvoklī atrasts tavs padotais Mārtiņš. Mežonīgi saskrāpētu seju, ar koduma pēdām uz kakla un rokām. Izskatās baisi. Šobrīd viņš atrodas Gaiļezera slimnīcā atsevišķā palātā. Gaitenī dežurē viens mūsējais. Atcerējos, ko tu teici par viņa dīvaino pazušanu, un nolēmu neatstāt bez uzraudzības.

- Paldies, - Kaķītim aizkrita balss.

- Klausies tālāk. Dīvaini likās tas, ka mašīnā nebija viņa mantu - ne maka, ne tiesību, ne dienesta apliecības, ne atslēgu, ne telefona. It kā kāds viņu būtu šurp atvedis un pametis... paša mašīnā. Tur būs kārtīgs darbs Egonam un Viktoram ar Zorro, bet slimnīcā - jums trim, ja drīkstu lūgt. -Boze palūkojās uz Miku, Annu un ģenerāli Basu un gluži cilvēcīgi uzsmaidīja. - Vēlāk, kad atkopsies.

- Tad vēl. Gribu pateikties Annas Elizabetes audzēknim Grāfam par nenovērtējamo palīdzību zābaka atrašanā un Annai par ieteikumu pārbaudīt Violetas Rozītes māju. Puiši man šorīt noziņoja: viņas mājās valdot milzīga nekārtība, acīmredzot Violeta Rozīte steigā savākusi mantas un aizbēgusi. Iespējams, viņa par bijušā darba devēja Jura Bramaņa nāvi zina daudz vairāk, nekā pastāstīja mums.

- Varbūt tieši pretēji - viņa nezināja nekā, - Anna saņēma dūšu. - Ja atļausiet... Iespējams, man nav taisnība, taču varbūt derētu salīdzināt zem gultas atrasto zābaku ar apaviem Violetas Rozītes mājās, bet viņas DNS - matus ķemmē vai sviedrus naktskreklā - ar mašīnā atrastajām mirstīgajām atliekām. Pēc šodien dzirdētā, ir pamats domāt, ka Monta Merkmane varētu būt dzīva, bet viņas vietā nogalināta cita sieviete, šajā gadījumā - Violeta Rozīte.

Viņa ātri un konspektīvi pārstāstīja abas šīsdienas sarunas - gan ar Merkmanes bijušo galveno mākslinieku Tomu Alenu, gan ar modeli-izpalīgu Vladimiru Rusu.

Ģenerālis Boze apaļām acīm neticīgi noskatījās vispirms uz Annu Elizabeti, tad Miku Kaķīti, ģenerāli Kārli Basu, visbeidzot uz kinologu Viktoru un ekspertu šefu Egonu Dambergu, taču, redzēdams viņu sejās pilnīgu piekrišanu, nopūtās.

- Bet šis paziņojums mūs atmet nulles pozīcijā!

- Varbūt tomēr ne, - rāmi ierunājās ģenerālis Bass. - Mēs savās neoficiālajās iztaujāšanās esam tikuši diezgan tālu, un pamazām iezīmējas šīs savādās lietas aprises. Taču es vēl nevēlētos par to pāragri runāt. Pateikšu tikai, ka te savijušās vairāku cilvēku biznesa intereses un privātās lietas.

Bozēm jau otro reizi neatlika nekas cits kā vien nopūsties. Viņš dziļi cienīja atvaļināto policijas ģenerāli Kārli Basu, savulaik pats bija pie viņa stažējies un ilgus gadus strādājis viņa vadībā. Visi zināja - ja Bass runā, tad runā, ja klusē, tad nav ko sapņot no viņa izvilkt pat burta gabaliņu.

- Labi. Bet ir vēl kas. Kaķīt, vai tu ko zini par šīm? -Boze pārslidināja pāri galdam nedēļas kriminālziņu kopumu. Ceturtdienas ziņu blokā trīs bija apvilktas ar sarkanu flomas-teru. Anna, sēdēdama Mikam blakus, pamanīja - tās pašas. Bet kāpēc trīs?

Ceturtdiena, 9. oktobris

* Dienas vidū Kārsavā pie veikala “Top", neuzmanīgi šķērsojot brauktuvi, notriekta pilsone U.B., kas no gūtajām traumām slimnīcā mirusi. Automašīna -koši zils subaru ar dzeltenām zvaigznēm - no negadījuma vietas aizbraukusi. Policija meklē notikuma aculieciniekus.

* Rīgā, Ģertrūdes ielā, kādas dzīvojamās mājas pagalmā ap četriem pēcpusdienā atrasts miris vīrietis. Vecums - apmēram 45 g, bez maka, jakas kabatā Nedzirdīgo biedribas tulka apliecība. Nāves cēlonis -sirds nepietiekamība.

* Pulksten 17. 30 Šmerļa mežā uz skrējēju takas atrasta mirusi jauna sieviete, vecums ap 20-24 g, ģērbusies Adidas sporta tērpā. Nāves cēlonis - galvas trauma.

Ašu skatienu pārskrējis ziņām, Kaķītis nokremšļojās.

-Jā, par Kārsavas negadījumu jau esam daudz ko noskaidrojuši. Bojā gājusī ir Mežāju skolas psiholoģe Undīne Breča. Dienu pirms nāves viņa Annai Elizabetei izstāstīja, lūk, ko...

Ģenerālis Boze vērīgi noklausījās ātro kopsavilkumu un kaut ko īsi atzīmēja plānotājā.

- Labi, tad man laikam jāpadalās ar informāciju no savas puses. Vīrietis, kuru atrada mājas pagalmā, bija augstas klases surdotulkojumu speciālists, strādāja par tulku zinātniskajās un medicīnas konferencēs, izlīdzēja televīzijai, pāris reižu ari mums, kad bija darīšana ar nedzirdīgiem cietušajiem vai likumpārkāpējiem.

- Anniņ, vai atceries, tu pēc tās sarunas vienubrīd tā dīvaini izteicies - gandrīz vai jādomā, ka šo kāds novērojis un redzēto nolasījis no lūpām... - ierunājās ģenerālis Bass. - Ja nu tā tiešām bija? Ja nu tavu un Undīnes sarunu kāds tiešām novēroja, nofilmēja, bet skaņai attālums bija par lielu, tāpēc nācās meklēt kādu, kas lasa no lūpām?

- Tas nozīmē... - Anna sāka švīkāties ar zīmuli pa balto lapu sev priekšā. - Ja mēs ar Kārli sēdējām tā un Breča - šādi, tad, lai filmētājs varētu skaidri saskatīt viņas seju, viņam būtu jāatrodas, lūk, te... aiz veco baronu Bergu pieminekļa!

- Bet jums līdzās taču bija suns, vai ne? - Miks pārjautāja. Viņam pārskrēja saltas trīsas, iedomājoties, cik tuvu Annai Elizabetei atradies tas maita novērotājs...

-Jā, gulēja turpat pie kājām. Nerēja, nerūca un vispār neizrādīja nekādas satraukuma pazīmes. Tas liek secināt vienu...

- ... diemžēl novērotājs bijis kāds no savējiem, - ģenerālis pabeidza teikumu.

- Līzbet, vai uz Mārtiņu Grāfs kādreiz ir rējis? - Miks satraukti ievaicājās.

- Nē. Viņš vilkam patīk. Grāfs viņam pat ķepu dod.

- Nu es vairs neko nesaprotu! - Kaķītis sāka nervozi berzēt virsdeguni, tad atkal iegrābās matos.

Ja Miks tā turpinās, no viņa kuplajām cirtām drīz nekas nepaliks pāri...

- Vecais, netrako, varbūt nemaz nav tā, kā izskatās, - ierunājās kinologs Viktors, kurš visu laiku bija sēdējis, ciezdams klusu. - Suņi ir gudrāki par cilvēkiem.

Par atbildi abi lielie vilki saldi nožāvājās un vienoti pagriezās uz otriem sāniem.

- Ja varētu ticēt viņu attieksmei, mēs visi šobrīd nodarbojamies ar pilnīgām muļķībām, - ģenerālis Boze haizivīgi pasmīnēja. - Diemžēl man ir vēl viena slikta ziņa. Teikas mežā atrastā skrējēja identificēta kā Jana Vilde, modele un modes nama MMX līdzīpašniece. Nāves cēlonis - galvas trauma, precīzāk - lauzts sprands.

Telpā iestājās kapa klusums.

Nu gan ir pilnīgi skaidrs - kāds ļoti mērķtiecīgi aiz sevis noslēpj visus pavedienu galus, aiz kuriem varētu aizķert, paraut un izārdīt noausto tīklu, Anna nodomāja.

Miks bungoja pa galdu un kaut ko pūlējās atcerēties.

- Līzbet, kurā brīdī Kārlis mums atskaņoja to sarunu, ko viņš bija ierakstījis uz lieveņa? Vakar vēlu naktī?

- Jā. Pēc tam kad bija aizbēgusi Ronija un Mārtiņš aizmeties viņai pakaļ. It kā, - Anna domīgi atbildēja. - Bet tad jau sanāk...

- ... dikti nesmuki. Vakar bija ceturtdiena, mēs visu dienu bijām uz riteņiem, prom no sakariem, toties Mārtiņa uzdevums bija regulāri pārbaudīt dežūrdaļas informāciju un ziņot par visu, kas varētu likties aizdomīgs konkrēto lietu sakarā. Re, šīs trīs ziņas lielajā notikumu apkopojumā ierakstītas aptuveni vienā laikā - pēcpusdienā, pirms maiņas nodošanas. Tas nozīmē - vai nu Mārtiņš vienkārši noslinkojis un ziņas nav lasījis, vai nav pamanījis, vai apzināti neko mums nav pateicis.

- Es sliecos uz pēdējo variantu, - nopietni noteica Anna Elizabete. - Atceraties telefona sarunas ierakstu? “Spēle kļuvusi pārāk bīstama...” Tā viņš teica savam sarunbiedram, vai ne? Vai tas neliecina, ka viņš varētu būt izlasījis tās dienas kriminālhroniku, savilcis sakarības un mēģinājis kādu pierunāt apstāties?

- Līzbet, tu saproti, ko nupat pateici? Ja ir tā, kā tu saki, tas nozīmē, ka Mārtiņš jau no sākta gala bijis iesaistīts šajā spēlē un darbojies pretējās puses interesēs! Un tas nozīmē, ka es esmu apaļš idiots un personāldaļa ari! - Miks niknojās.

- Netrako, krustdēl, mēs taču nezinām, kas patiesībā noticis, kāda bijusi viņa motivācija, tā rīkojoties. Uzzināsim, izpētīsim, tad arī būs kāda skaidrība.

- Krusttēv, tev vienmēr viss ir tik vienkārši! - Miks errojās. - Bet te...

- Bet te kāds apzināti pin, vij un auž tīklu, bet pēc tam slēpj galus. Tas ir skaidri redzams, - Anna izteica skaļi to, ko pirms brīža bija domājusi. - Kāds, kuram ir vai nu liela vara, vai daudz naudas.

- Vai abi divi, - Bass piekrītoši norūca. - Jo tiek iesaistīti dažādi cilvēki, ari tādi, no kuriem, kā liekas, nekas nevarētu būt atkarīgs. Tāpēc es vēlreiz saku - pagaidiet, netrakojiet, pamazām. Tagad jāstrādā lēni un uzmanīgi.

- Kārli, kā es ilgojos pēc tiem laikiem, kad vēl biju jauns students un jūs bijāt mūsu priekšnieks! - Guntis Boze skumji noteica. - Toreiz viss bija kaut kā... daudz vienkāršāk. Bija nelieši, zagļi un laupītāji, bija slepkavas un izvarotāji. Viņi bēga, mēs ķērām un sēdinājām. Kā teica Žeglovs mūsu, kruķu, seriālā “Tikšanās vietu mainīt nedrīkst” - buģet siģeķ, ja ska-zal! Un viss. Bet tagad - mēs ķeram, aizturam, arestējam, iesēdinām, bet tūliņ pretī trīs advokāti ar cilvēktiesībām un sazin vēl ko un piespiež atbrīvot, bet visi mūsu savāktie pierādījumi, liecības un ekspertīzes - kaķim zem astes. Pat ja laimējas lietu dabūt līdz tiesas zālei, prokurors var ņemties melnu muti, apsūdzība var būt izstrādāta līdz sīkumiem, bet priekšā advokātu mūri, humāni tiesneši un... slimi apsūdzētie, kuru cilvēktiesības nedrīkst pārkāpt, jo viņi jāārstē. Vai ari apsūdzētie jau ārzemēs.

- Bet tauta tikmēr internēta komentāros ārdās un lamā mūs no panckām laukā, - Miks papildināja. - Mēs esot vienaldzīgi pret noziegumiem, mēs tos piesedzot, vēl vairāk - paši tajos iesaistāmies, visas prokuratūras un tiesas esot korumpētas, visi ierēdņi un politiķi - zagļi, kuru godu nedrīkst aizskart, nosaucot īstajā vārdā. Nu sakiet, ko mēs varam uz to atbildēt? Mēs ar saviem čaļiem strādājam, galvu nepacēluši, tomēr, redz, neesam pasargāti no cauruma benzīnbākā... un aizplūst, aizplūst gan operatīvā policijas informācija, gan prokuratūras izstrādes lietas, gan personiska informācija, jo kāds nav bijis uzticības cienīgs! Jo kādam garākas rokas, vairāk naudas, labāki sakari. Sviests kaut kāds!

- Nomierinies, Kaķīt! Kas noticis, to vairs neatsaukt. Ari sistēmu kopumā uzreiz neizmainīsi - pārāk smags sastāvs, pārāk viegls vilcējs, jājūdz klāt otra lokomotīve. Tu ar savējiem uzsāki ļoti strauju un nežēlīgu cīņu, un rezultāti bija uzreiz: atklāšanas procents stāvus uzlēca griestos. Bet, pats saproti, ir daudz tādu, kam tas var nepatikt un arī nepatīk. Sekas redzam šodien. Acīmredzot gājiens ar melno zirdziņu gatavots jau laikus. Kad un no kurienes tavā komandā parādījās tas pusstudents Mārtiņš?

- Hmm... Ja pareizi atceros, viņš uzpeldēja kā praktikants no jurfaķa. Beidzis Policijas koledžu, turpināja studijas universitātē, gribēja strādāt, lai saprastu visu no iekšpuses. Likās sakarīgs, ar darbiem tika galā, sākumā gan gadījās lažas, piemēram, aizbēga izsekojamā persona. - Miks viegli pasmaidīja, atceroties, kā Anna uz šosejas bija piekrāpusi pusstudentu. - Atzīstamas zināšanas datorjomā, labi, ne ekspertu līmenī kā Egonam vai Kārlim, tomēr... Bet, kā viņš uzradās, nezinu. Man šķiet, viņu atveda Bramanis, bet viņam - personāldaļa.

- Labi, necepies, necepies, mēs ar ģenerāli Basu to noskaidrosim - klusi un nemanāmi, delikāti, baltos cimdos. Parunāsim arī ar Mārtiņu - tā tēvišķīgi. Bet jūs tikmēr dariet savu darbu.

- Vai Merkmani nevajadzētu izsludināt meklēšanā? - ievaicājās Anna Elizabete. - Ja ir tā, kā mēs domājam, viņa varētu mēģināt bēgt pāri robežai.

- Mēs to izdarīsim, tikai... neoficiāli. Monta Merkmane ir pārāk pazīstama; ja noplūdīs šādas ziņas, dzeltenā prese sacels viesuļvētru un strādāt vairs nebūs iespējams. Labāk darīsim tā - oficiāli apstiprināsim viņas nāvi un sniegsim paziņojumu medijiem. Starp citu, rīt divos ir pulkveža Bra-maņa bēres... Zinu, ka negribas, taču mums visiem vajadzētu tur būt. No dažādiem aspektiem raugoties. Parādīt pēdējo godu, paskatīties, kas sanākuši, klusi un nemanāmi pafilmēt, pafotografēt, izanalizēt...

- Skaidrs, šef, mēs būsim! - Kaķītis atbildēja visu vietā.

- Labi, tad strādājiet. Ja vajag papildspēkus, ziņojiet. Paldies, brīvi. Suņi arī. - Pirmo reizi Boze pasmaidīja, vērodams, kā abi vilki rātni pieceļas un plecu pie pleca dodas uz durvīm. - Fantastiski dzīvnieki! Lūk, disciplīna... Kārli, varētu lūgt jūs mirkli uzkavēties? - viņš uzrunāja ģenerāli Basu, kurš jau atradās gandrīz aiz durvīm. Abi pārmija zīmīgus skatienus, un Bass aizvēra durvis no iekšpuses.

- Domājat - viņi tiks galā? - Klusi aizslēdzis durvis, ģenerālis Guntis Boze izvilka no skapja resnvēderainu Napoleonu un, smagi nopūties, ielēja divās glāzēs pa pirksta tiesai cēlā dzēriena. Atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass nosmai-dīja - tās pašas tradīcijas. Šajā kabinetā nekas nemainījās.

22. nodaļa. Pasaule ir maza

Piektdienas vakars, 10. oktobris

- Vai ir kāds objektīvs iemesls, kas tev liek domāt citādi, Gunti? - viņš, vērīgi samiedzis acis, pajautāja.

- Attiecībā uz Kaķīti un viņa komandu - nē, taču es raizējos par jums, pārējiem. Esmu dzirdējis runas, ka labākais veids, kā ietekmēt izmeklēšanu, - sagādāt nepatikšanas atbildīgās personas tuviniekiem.

- Tā ir veca patiesība, ko māca jau policijas skolā, - Bass rāmi nodūca, filozofiski grozīdams rokā konjaka glāzi un priecādamies par dzēriena krāsu.

- Droši vien. Kaut kā pēkšņi ienāca prātā...

- Mjā. Kā vispār strādājas, Gunti? - Bass riskēja pajautāt.

Guntis Boze bija viens no viņa mīļākajiem un talantīgākajiem audzēkņiem.

- Nekas, var iztikt. Tikai laikam kļūstu resnāks, daudzviet sāk spiest un vilkt. Pat kurpes spiež. Un trūkst gaisa - laikam par traku kurina... Vajadzētu aizbraukt pie jūras izvēdināties svaigā vējā... Uz jūsu veselību, pasniedzēj!

Pēc stundas sastapies ar Gunti Bozi Vecāku klusajā pludmalē, mola galā, Kārlis Bass vaicājoši piepacēla uzaci.

Viņa bijušais audzēknis bija atgādinājis reiz paša mācīto, devis mājienu, lai sargā mājiniekus, pasūdzējies par spiedienu, svaiga gaisa trūkumu un izpaudis vēlmi pastaigāt gar jūru. Un to visu - viena konjaka malka garumā.

Šeit, Vecākos, viņš kādreiz savai audzēkņu grupai bija vadījis lekcijas-diskusijas, kas neiekļāvās tolaik aprobēto mācību programmu rāmjos.

- Kārli, gribēju tikai pateikt, lai piesargieties - jūs un jūsējie. Nezinu, kas to izraisījis, taču šobrīd izjūtu ļoti neveselīgu interesi par jūsu detektīvaģentūras darbību un lietām, ar kurām strādājat. Mani burtiski presē...

- Bet tu taču par mums un mūsu darbu neko nezini, vai ne, Gunti? - Bass pasmīnēja.

- Protams. Tomēr... arī tie nav no muļķu mājām.

- Mjā. Dāvaniņu noklausījies? - Ar to Bass domāja viņa un Bramaņa pēdējās sarunas ierakstu.

- Jā. Dīvaini. It kā būtu nojautis.

- Bez “it kā”. Viņš zināja - kurš, tikai nezināja, kad.

- Tu domā - viņa...?

- Esmu pārliecināts. Atrast viņu šobrīd ir svarīgāk par visu.

- Tev taisnība. Bet kur lai meklē? Mājās nav, centra birojā-dzīvoklī nav, no Latvijas izbraukusi nav...

- Varbūt pie pirmā vīra? Viņam pieder trīs tūrfirmas, un robežas ir vaļā.

- Nav rādījusies. Mēs viņu novērojam.

- Vai kas zināms par meitu?

- Pagaidām nekā konkrēta. Savulaik nodota adopcijai. Gaidām dokumentus.

- Un koferītis?

- Viss saturs viltots. Ļoti augstas kvalitātes grafiskā māksla, ar tādu te neviens nenodarbojas. Baidos minēt, taču varētu būt nācis no austrumkaimiņiem.

- Tranzītā?

- Apmaiņā pret preci. Šķiet, ka darījums nojucis. Vismaz man ir tādas ziņas.

- Skaidrs. Tad mēs strādājam tālāk?

- Protams. Tikai prātīgi. Lai veicas! Brauc, es vēl mazliet pastaigāšu. Patiešām gribas ieelpot svaigu gaisu.

Vakarīgā jūra rāmi gulēja kā tēraudpelēka zīda sega. Ne vēja pūsmiņas, kas sagrumbotu līdzeno virsmu. Un tāds klusums, kas zvana ausīs.

Mika toijotā braukdams uz viņa dzīvokli Hospitāļu ielā, Kārlis Bass aizdomājās par šīvakara sarunu.

Vēl konkrētāku brīdinājumu ģenerālis Boze nevarēja izteikt.

Tātad jāuzmanās no Merkmanes aprindu ļaudīm - sadarbības partneriem, tuvākiem vai tālākiem kontaktiem? Sanāk, ka tā velna sievišķa taustekļi sniedzas visur! Ko nevarēja panākt ar naudu, to viņa izdarīja ar sakariem vai mahinācijām.

Bet ko viņa gribēja panākt?

Monta Merkmane un viņas vētrainās aktivitātes jau sen bija tiesībsargājošo iestāžu redzeslokā, un ne jau tikai Annai un Zanei bija savākti mazi, jauki dosjē par karalienes Modās zemes noslēpumiem. MM biznesa intereses tālu pārsniedza biznesa sfēru, pēdējos gados viņa izteikti līda politikā, turklāt - starptautiskajā politikā. Vai nu velti savulaik tik čakli tūristu grupas vadājusi?

Atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass pēc aiziešanas pensijā ne dzirdēt nebija gribējis par iesaistīšanos vīru spēlēs, taču pēc pērnās vasaras Līgovakara lietas Mikam Kaķītim un Guntim Bozēm, toreiz vēl majoram un pulkvedim, ar ekspertu priekšnieka Egona Damberga palīdzību bija izdevies viņu pārliecināt, ka šī brīža situācijā tas ir vairāk nekā vajadzīgs.

Savulaik, deviņdesmit pirmajā, viņi bija kopīgi sargājuši Latvijas Radio un Jēkaba ielas namu, no sirds ticēdami valsts neatkarības un godīgas pārvaldes sistēmas idejai. Kas no tā bija iznācis? Valsts valsti, struktūra struktūrā.

Viens dienests neuzticas otram, bet abi kopā slēpj informāciju no trešā...

Tehniskās un tehnoloģiskās iespējas gājušas uz priekšu milzu soļiem, juridisko izglītību piedāvā katra otrā sevi cienošā augstskola, puiši joprojām tikpat stalti un fiziski attīstīti kā pirms pusgadsimta, bet... drošības sajūtas nav. Jo, tā vietā, lai vienkārši strādātu, dažādu pārvalžu vadītāji spēlē šahu, pārraksta un atrakstās, bet valsti pieaug smago noziegumu skaits, jo to pieļauj varas patvaļa un beztiesiskums. Bet cilvēks parastais izvēlas par labāku emigrēt, jo nespēj vienlaikus izturēt gan valsts uzlikto nodokļu slogu, gan dažādo struktūru papildprasības.

Deviņdesmito gadu bandīti-reketieri nomainījuši darbības jomu un vairs neskraida apkārt ādas jakās ar stroķiem, bet sēž labiekārtotos starptautisko biznesa korporāciju direktoru kabinetos, kontē naudu, pārpērk informāciju, bīda lietas un audzina nākamo biznesmeņu paaudzi.

Tāpēc viņi bija radījuši Basa detektīvaģentūru - lai kaut nedaudz atvieglotu līdzcilvēku dzīvi, ar nelieliem likumiem apejot birokrātiskās operatīvās un procesuālās nianses, kas nereti darīja Temldu aklāku un tizlāku, nekā tā bija.

Pēkšņi mašīnas priekšgalā vadītāja pusē kaut kas nograbēja, nokrakšķēja, un auto uz brauktuves sāka svaidīties kā krastā izmesta zivs. Tikai Basa ilggadējās šofera iemaņas ļāva viņam nobremzēt savā braukšanas joslā, nevis virpuļojot ielidot pretējā, kur, ātrumu nesamazinot, nesās garām fūres.

Izkāpis, lai pārbaudītu, kas noticis, un novērtētu skādi, viņš pamatīgi saīga. Nu, tas bija prasti un rupji! īsti deviņdesmito gadu bratvas garā!

Kreisā priekšējā riteņa skrūves bija rūpīgi atskrūvētas un turējās vien uz brīnuma un goda vārda, ar katru nobraukto kilometru un ceļa grambu arvien vairāk izgriežoties no vītnes. Kādā brīdī ritenis vienkārši nokristu, bet auto atkarībā no ātruma un ceļa seguma ielidotu grāvī, ietriektos pa pretējo joslu braucošā mašīnā vai apmestos uz jumta. Mīļi gan!

Viņš nolēma piezvanīt Mikam.

- Krustdēl, vai Egons pie tevis?

- Jā, un kur tu esi palicis?

- Uz jaunā Vagonu ielas pārvada. Neliela ķibele ar riteni, bet tev mašīnā nav remontkomplekta. Atskriesiet palīgā?

- Ak tā, - Miks noņurdēja. - Piedzīvojumu meklētājs atradies! Gaidi!

Remontkomplekts bija gan.

Bet kā vēl saprotamāk paziņot - man ir problēmas?

- Ko tu gribēji pierādīt? - pēc stundas mājās pie galda dzerot kafiju ar Annas sarūpētajām kārtainajām maizītēm, Miks tēloti dusmīgi rājās. - Nosper un aizdzen manu mašīnu, ne vārda neteicis, aizbrauc nezināmā virzienā, iekuļas nepatikšanās... Un ko man ar tevi tagad darīt?

- Klausīties. - Ģenerālis Bass atstāstīja šīvakara tikšanos ar Bozi.

- Skaidrs. No šī mums būs secināt trīs lietas: esam uz pareizā ceļa, mūs novēro un jārīkojas ātri, - noteica Egons. - Zinātu tikai, kādā virzienā.

- Tajā pašā, jau iesāktajā. Un nevis ātri, bet ļoti ātri, - Miks nopietni piebilda. - Annai ir ideja, tikai vajadzēs papildspēkus. Vēlams, dažus pilnīgi neuzkrītošus pilsoņus. Boze taču apsolīja, vai ne? Un kā viņš izvēdinājās?

- Labi. Kamēr gaidīju jūs, aiznesās garām savā džipā, īsi pamirkšķināja ar gaismām, taču neapstājās. - Ģenerālis Bass noklusēja, ka aiz Bozes sudrabotā reindžrovera neuzkrītošā attālumā bija sekojis vēl viens, tāds pats, tikai melniem stikliem. - Starp citu, Kaķīt, tu ne vārda neesi teicis, kā jums ar puišiem gāja ММХ birojā?

Pēc sarunas ar ģenerāli Bozi, bruņojušies ar svaigo informāciju (modeles Janas Vildes nolaupīšana un nāve Šmerļa meža masīvā, modes dizaineres, MM un ММХ firmu īpašnieces Montas Merkmanes traģiskā bojāeja un tās priekšvēstneši - divas ielaušanās viņas mājā un darbnīcā), Miks ar Egonu, Viktoru un melno vilku Zorro bija apciemojuši visus trīs modes guru. Oficiāli.

* * *

Par spīti piektdienas pievakarei, aģentūras ММХ telpās valdīja dzīva rosība.

No pirmā stāva sānu gaiteņa, kur bija izvietojusies modeļu skola, skanēja ritmiska mūzika, skaļi smiekli un klaigas - tur jaunieši pulcējās uz skatuves kustības nodarbību, kas acīmredzami kavējās.

Liela auguma vīrišķis bezpiedurkņu krekliņā, kas izcēla viņa reljefos bicepsus ar lidojoša naktstauriņa tetovējumu, novēršot uzmanību no rētainās, taču savdabīgi pievilcīgās sejas, kā monuments stāvēja pie durvīm - kājas plecu platumā, rokas sakrustotas uz krūtīm, sejā akmenscieta “man viss vienalga” izteiksme.

īsts Dolfs Lundgrēns, Miks nosmīnēja. Šim jābūt Mihailam Motiļam.

Trīs Kriminālpārvaldes darbinieku dienesta apliecības nespēja viņa sejā sakustināt ne vaibstiņu, toties viens dobjš Zorro rūciens acumirkli noskaņoja pozitīvai sadarbībai.

Laikam kāds četrkājainais policists reiz būs ar viņu tā nopietnāk parunājis...

Miks iesāņus paraudzījās uz kinologu Viktoru, kurš viegli pievēra acis. Viņš bija nodomājis to pašu. Bet, ja tā, tad bijušais recidivists jāuzmana divtik, jo, sajūtot mazāko, pat tikai iedomu apdraudējumu no suņa puses, var kļūt neprognozējams. Pagaidām viņš sevi turēja rokās.

- Ko jūs vēlaties? Mēs neesam aicinājuši policiju.

- Mēs vēlamies satikt visus trīs šis firmas lldzdibinātā-jus - Mix, Mojo un Xinto, jeb, citiem vārdiem sakot, Mihailu Motiļu, Modri Kārkliņu un Alekšu Tomašūnu. Tūliņ un bez iebildumiem. Vēl mēs vēlamies, lai jūs paziņotu jauniešiem, ka nodarbības šodien nenotiks, un darītu to ļoti ātri. Un vēl mēs vēlamies aizslēgtas ārdurvis un kabinetu, kur netraucēti parunāties.

- Un viss? Neko vairāk negribat - kafiju, konjaku, meitenes? Atslēgu no dzīvokļa, kur nauda stāv, uz šķīvīša ar zilu maliņu? - nocitēja Motiļs.

- Ilfs un Petrovs, brīnišķīgi. Vismaz literatūras klasiķus, austrumu kūrortos atpūzdamies, esat apguvis, - Miks paironizēja. - Motiļok, mums nav daudz laika. Arā uz ielas ir dežūr-busiņš ar specvienlbu. Tas, vai viņi paliks tur vai ienāks cauri sienai, atkarīgs no jūsu vēlmes sadarboties.

Miks blefoja. Uz ielas stāvēja tikai Egona baltais busiņš. Taču ar to pietika.

- Da pajokoju es, pilsoni priekšniek, pajokoju! Nevajag specvienlbu. Neviens negrasās ne pretoties, ne bēgt. Savu esmu atsēdējis, tagad mana dzīve ir tīra kā stikliņš. Bez neviena grēciņa. Zobu dodu! Droši varat pārbaudīt. - Mihaila Motiļa leksikā pēkšņi parādījās sēdētājiem tipiska uzrunas forma. Tad viņš saņēmās. - Lūdzu, nāciet man līdzi, tūlīt pasaukšu pārējos vadītājus.

Ievedis atnācējus nelielā konferenču telpā, kas pēc iekārtojuma atgādināja Montas Merkmanes mājas bezpersonisko vestibilu - balts, stikls un metāls -, viņš aizsteidzās.

Viktors neuzkrītoši iestājās durvju spraugā un, pamājis pārējiem klusēt un netrokšņot, vērīgi ieklausījās. Pagāja kādas piecas minūtes.

Miks izmantoja laiku, lai ātri izpētītu telpu, taču neatrada nekā uzmanības vērta.

Tas jau būtu pārāk vienkārši - ieraudzīt te kaut ko no meklētāja trijotne vispār iejaukta, pierādījumi sen guļ, nobēdzināti drošā vietā - Motiļs ar savām septiņām rūtainajām augstskolām noteikti būs par to parūpējies.

Viktors atsprāga no durvju ailas, apsēdās tuvējā klubkrēslā un pievērsās savam sunim, bet Miks un Egons - ieejai.

Mojo - Modris Kārkliņš - izrādījās kalsns, pagara auguma, nenosakāma vecuma dēlietis nodriskātos džinsos, melnā T krekliņā bez apdrukās un nomītās krokšu iešļūcenēs. Uzmetis datoriķiem un dizaineriem raksturīgu kūkumu, viņš grozīja galvu un bolīja tuvredzīgās, skumjās acis, ik pa brīdim iebraucot ar visiem desmit pirkstiem saspeķotajos matos - ērkulis atgādināja izplūkātu kakadū. Ne pārāk gudro iespaidu vēl pastiprināja garais, līkais deguns.

Turpretī Xinto - Alekss Tomašūns - bija cita kaluma. Neliela auguma, tērpies labi piegulošā uzvalkā, smalks, iznesīgs, inteliģentu seju, žirgtām, možām acīm, naža plānuma lūpām un ironisku smaidu - uzreiz bija skaidrs, ka šim zvēram pirkstu mutē bāzt nedrīkst, nokodīs ar visu roku un prasīs vēl.

Uzzinājuši par maizes devējas Montas Merkmanes un kolēģes Janas Vildes traģisko bojāeju, visi izrādīja pienācīgu šoku, paužot līdzjūtību sev un citiem pakaļpalicējiem.

Nē, viņi pēdējo dienu laikā neesot redzējuši, dzirdējuši vai sastapuši nevienu no viņām. Un nē - ne ar vienu no abām dāmām nevienam no viņiem nav bijis citādu attiecību kā vien stingri lietišķas.

Par divkāršajiem draudiem Merkmanei, vandālismu mājās un darbnīcā, kā arī nežēlīgo brīdinājumu, iespundējot kaķi motortelpā, neviens neko nebija dzirdējis, bet Xinto, Alekss Tomašūns, to uzzinot, pauda vētrainu sašutumu par dzīvnieka mocīšanu: es tādam sadistam pašam ādu pār acīm novilktu!

Arī par Janas Vildes nolaupīšanu un tai sekojošo Vladimira Rūsa vēršanos pēc palīdzības privātdetektīvu aģentūrā trijotnei nekas nebija sakāms. Jā, meitenes pazušanas vakarā un arī nākamajā rītā Vovčiks esot zvanījis visiem pēc kārtas un taujājis par Janu, taču neviens to īpaši nav ņēmis galvā, pierasta lieta. Kāpēc? Nu... par nelaiķiem jau labu vai neko, taču Jana bijusi tik komunikabla attiecībās ar vīriešiem, sevišķi - jaunajiem modeļiem, ka izpelnījusies iesauku Mazā Jana. Reizēm pat pazudusi uz pāris dienām, lai labi pavadītu laiku.

Vai kādam no viņiem bijušas intīmas attiecības ar bojā gājušajām sievietēm?

Nē, ko jūs, darbs ir darbs, un nav tur ko jaukt iekšā ne seksu, ne attiecības. Pasaulē sieviešu tāpat kā jūrā zivju netrūkst, nav ko duļķot ūdeni savā dīķī.

Uz visiem jautājumiem atbildes bija zibenīgas, saskaņotas un bezkaislīgi pareizas, un tikai tad, kad Miks Kaķītis negaidot pavaicāja, vai sievietēm varēja būt kādi ienaidnieki, nelabvēļi vai skauģi, Mojo jūtami saminstinājās.

- Man... mums ar Montu jau vairākus gadus bija problēmas. Nesaprašanās par dizaina darbu autorību. Skices zīmēju un modeļus izstrādāju es, bet viņa tos visus uzdeva par saviem, pelnīja tūkstošus un plūca laurus konkursos.

Abi pārējie firmas lldzdibinātāji piekrītoši māja ar galvām, apstiprinot to, ko izmeklētāji jau zināja no Vladimira Rūsa stāstītā, - Merkmane atklāti zaga. Apzaga savējos.

Uzjautāti par tuvākajā laikā gaidāmajiem notikumiem un radošajiem plāniem, visi trīs uzkrītoši saskatījās - tas neesot bijis viņu kompetencē. Šos jautājumus parasti risinājusi svētā trīsvienība - lēmējvara Monta un Janīte, piepalīdzot izpildvarai Vovčikam. Viņi trijatā lēmuši, kuros konkursos, festivālos un šovos piedalīties, kuri modeļi kurās skatēs varētu nest uzvaru un kurp vispār nav jēgas braukt.

Janai un Vovčikam, aģentūras zvaigžņu pārim, esot milzu pieredze kā pieprasītiem modeļiem, bet pēdējā laikā - ari kā jaunu, daudzsološu dizaineru tandēmam. (Tas Kaķītim bija jaunums, liekot neapzināti paplūkāt ūsas, taču viņš paspēja pamanīt, cik krampjaini noraustās Mojo, Modra Kārkliņa gāmurs, - acīmredzot Jana sāka mīt viņam uz papēžiem.) Sīkāk lai prasot Rūsam pašam, viņi neko vairāk nezinot, jo abi izredzētie neesot, piedodiet, neesot bijuši pārāk draudzīgi un parasti komunicējuši tikai ar lielo šefeni Montu Merkmani.

- Mēs jau smalkajam galam bijām tikai peškas, palīgpersonāls, nu zombiji, kas dara to, kas pavēlēts, - negaidot izmeta Motiļs. - Aizbrauc, aizved, atved, izkrauj, sakrauj, pārbīdi, savāc, pavadi, apsargā... Un to visu par vienu algu!

- Kāpēc to pieļāvāt, ja esat līdzīpašnieki? Un dividendes?

Šoreiz neizturēja Xinto, Alekss Tomašūns.

-Jums laikam nav ne mazākās nojausmas, ko nozīmē darbošanās šajā jomā. Mode - tie ir miljoni, pārsvarā investīcijās, nevis algu vai dividenžu izmaksās. Izejmateriāli - audumi, rotājumi, aksesuāri, tēriņi par ceļojumiem un viesnīcām, apdrošināšana, veselības pārbaudes un ārstu pakalpojumi.

Jauno modeļu skola - vistīrākais melnais caurums, putekļu sūcējs bankas kontā. Diemžēl tas pats sakāms ari par reklāmu un sabiedriskajām attiecībām. Mediji kļuvuši plēsīgi un rijīgi - cenas trīskāršojušās, atdeves nekādas, jo žurnālus un laikrakstus vairs nelasa, toties sociālie portāli īsti nav mūsu auditorija. Nekas šajā pasaulē nav par velti, tikai nāve un nodokļi, ticiet, es jau trešo gadu kārtoju uzņēmuma oficiālās finanšu lietas, un tās nav spožākajā stāvokli. Teiksim tā, divu modeļu veiksmīgs starts Milānā aizlāpītu vienu otru caurumu.

- Vai Merkmane tika minējusi, ka tuvākajā laikā grasās veikt lielāku darījumu - varbūt investēt? - Miks vaicāja.

Iestājās ilgs klusums. Visi trīs saskatījās.

- Jūs to agri vai vēlu uzzināsiet, - pēdīgi negribīgi ierunājās Modris Kārkliņš, nervozi tīdams ap pirkstu garo, saķepušo matu šķipsnu. - Pagājušās nedēļas nogalē man ar Montu bija strīds. Skandāls. Viņa vēlējās, lai radu tādu kolekciju, kas līdzinātos pirmajai - līgavu tērpiem. Gribēja piedalīties prestižā konkursā Japānā, Tokijā. Alekss mēnešiem nodarbojas ar šī konkursa izpēti, iepriekšējo gadu dalībnieku un uzvarētāju analīzi. Esam sapratuši, kādiem jābūt tērpiem, lai pievērstu uzmanību. Sāku strādāt pie skicēm... Monta un Jana nemitīgi steidzināja - ātrāk, rādi, kas tev ir. Taču šoreiz es biju gudrāks un pieprasīju kārtīgu līgumu par autoribas piederību, lai atkal nebūtu tā - viens rada un dara, bet pārējie uz tā rēķina tikai nosmeļ krējumu. Monta, to uzzinājusi, saniknojās kā fūrija un nokliedza: turpmāk varot iztikt ari bez mums trim.

- Tad mums bija gana, - sarunā iesaistījās Tomašūns. - Visi reizē pieprasījām, lai viņa atbilstoši šī brīža uzņēmuma vērtībai izmaksā mums mūsu daļas un turpmāk tiek galā pati - gan ar modeļu skolu, gan radošajiem projektiem, gan grāmatvedību, gan tūrisma izbraukumiem, kurus organizē viņas bijušā vira firma un kuri nez kāpēc tiek kārtoti caur mūsu grāmatvedību.

- Kā reaģēja Merkmane? - Miks Kaķītis bija pati uzmanība.

- Kā jau to varēja paredzēt, vispirms aizgāja pa gaisu tā, ka gandrīz jumts nocēlās. Tad, nedaudz norimusi, noteica: lai notiek! - un pieprasīja nedēļu laika, lai varētu savākt minēto summu, jo kontā šobrīd tādas naudas neesot.

- Par kādu ciparu ir runa? - Kaķītis stingri noprasīja.

- Ē-e, tā ir privāta informācija, - ieīdējās Kārkliņš.

- Nebūt ne. Pirmkārt, to var oficiāli pārbaudīt jebkurā publiskajā uzņēmumu datubāzē, otrkārt, šī ir slepkavības izmeklēšana un, treškārt, pie Merkmanes līķa tika atrasta soma ar skaidru naudu... Tātad - kāda bija summa?

- Viens miljons eiro.

- Opā! Tas jau vairs nav tievs pavedieniņš, bet trose, -Anna iesaucās. - Kas tad sanāk? Merkmanei jāizpērk trīs firmas līdzdibinātāju daļas atbilstoši tirgus vērtībai, viņa tam piekrīt, bet lūdz laiku, lai sagādātu naudu. Ko arī izdara -ceļojuma koferi bija miljons eiro. Tiesa, viltoti. Tātad - vai nu Merkmane grib atpirkties no dārgajiem bijušajiem biznesa partneriem, iesmērējot tiem viltojumu, vai ari kāds to iesmērējis viņai. Ja pareizi sapratu, atmaksas termiņš beidzas šodien vai rit, tātad bija pēdējais laiks kaut ko darīt lietas labā. Man ir vēl viena pavisam dīvaina versija... - Viņa saminstinājās.

- Līzbet, stāsti, nestiep gumiju! - Miks mudināja. - Vienalga, lai cik fantastiska tā tava versija, mani nekas vairs nespēj izbrīnīt. Brīžam jau sāk šķist, ka mēs pēdējās dienās dzīvojam murgainā pasakā, varbūt beidzot būs kas reāls.

- Atcerieties, ko teica Russ? Merkmane esot tālredzīga stra-tēģe - šahiste, vienmēr domājot piecus gājienus uz priekšu. Varbūt viņa izskaitļojusi veiklu kombināciju, lai varētu gan saglābt naudu, gan tikt cauri sveikā, inscenējot savu nāvi.

Bet upurim izvēlējusies pēc vecuma un miesasbūves līdzīgu sievieti, iespējams, Violetu Rozīti. Bet pati modes karaliene šobrīd jau atrodas siltā un drošā patvērumā, nogaidot, līdz rimsies tiesībsargu neveselīgā interese par viņas necilo personu. Jautājums - vai viņa vēlējās atstāt koferi ar viltoto miljonu mājās kā mānekli - lai, atrodot “viņas līķi”, pirmā doma būtu - uzbrukums noticis laupīšanas dēļ, vai arī kāds, piemēram, Vovčiks, viņu patiešām iztraucējis - atradis nule nobeigto upuri, un Merkmane bijusi spiesta rīkoties ātrāk, nekā plānots, proti, dabūjusi līķi līdz mašīnai un aizdedzinājusi auto, taču steigā aizmirsusi par faktiski bezvērtīgo naudas koferi un zābaku.

- Steigšus jāuzzina, vai upuris tiešām ir Rozīte. Egon, zvani savējiem, saki, lai pasteidzas ar analīzēm! - Miks norīkoja.

- Klausieties, vai mums nevajadzētu sākt virzīties mājup un beidzot tikt galā ar gūstekņiem? - ieskatījusies pulkstenī, Anna Elizabete šausmās iesaucās. Bija gandrīz deviņi vakarā. Šī diena nekad nebeigsies. - Mēs viņus esam uzgrūduši uz kakla Kārlim, Arvim un vecmāmiņām, bet arī mājiniekiem jāatpūšas.

- Tev taisnība, Līzbet, pošamies mājup, - norūca ģenerālis Bass un pievērsās pārējiem. - Jūs ar mums?

- Protams, jūs vienus nevar laist, atkal ritenis nokritīs, -Miks pasmīnēja. Viņš raizējās par šodienas incidentu, un, krusttēvam nezinot, bija informējis ģenerāli Bozi. - Brauksim visi, vai ne, Viktor? Nedēļas nogalē Rīgā tāpat uz priekšu netiksim - arhīvu un slimnīcu izziņas būs tikai pirmdien. Bet Mežājos vajadzētu vēlreiz iegriezties skolas kopmītnēs un aizbraukt līdz Melnpilij pie vietējiem poličiem - uzzināt, cik tālu viņi tikuši savā izmeklēšanā.

- Tā nu šie tev teiks. - Egons neticīgi noburkšķēja.

- Nāksies, dēliņ, nāksies, - Kaķītis nocitēja gabaliņu bārdainās anekdotes par večiņu ar bisi mežā... Visi apsmējās.

- Vai mēs pirms tam varētu pieskriet pie Naura Leiko mājās? - Anna ierosināja. - Vajadzētu atkārtoti uzdot dažus jautājumus un pie viena iepazīties ar viņa sievu, lai noskaidrotu, kur vīrs bijis mūs interesējošajās dienās un laikos.

- Prātīgi. Protams, varam. Droši vien jāiebrauc arī pie Vildēm. Diez vai viņus kāds informējis par to, ka Jana atradusies... mirusi, - domīgi noteica ģenerālis.

- Un pie Rūsa? - Anna, atminējusies par Vovčiku, iesaucās.

- Tagad ne, - Miks atteica. - Esmu drošs, ka viņš jau visu zina. Starp trijotni un Vovčiku noteikti ir ciešākas attiecības, nekā viņi pūlējās mums iestāstīt. Turklāt viņu uzpasē mūsu Terminators Ritvars - tam garām netiks neviens.

* * *

Naura Leiko māja Plakanciemā bija īsts nekustamo īpašumu burbuļa paraugobjekts - liela, grezna, bezgaumīga un neekonomiska. Augsti griesti, lieli stikla logi līdz grīdai - kas var būt labāks mājas izsaldēšanai! Apkures katls pagrabā strādāja uz pilnu jaudu - par to liecināja tumšo dūmu mutuļi, kas vēlās pret naksnīgajām debesīm. Zem nojumes stāvēja divas mašīnas - Naura BMW X5 un sudrabots reindžrovera džips melniem stikliem. Tātad visiem mājiniekiem teorētiski jābūt uz vietas.

- Atkal jūs? - Durvis atvērušais namatēvs nekādu prieku neizrādīja, taču trīs dienesta apliecību un divu vilku suņu klātbūtne pretestību mazināja. - Nāciet iekšā. Kas noticis?

Gaisā vējoja kaut kas liegi netverams. Anna Elizabete centās saprast - Giorgio Armani Acqua Di Gio Pour Femme? Vēl viena Armani radošā lidojuma cienītāja?

- Mēs jūs ilgi neaizkavēsim, - mierīgi ierunājās Kaķītis, - tikai precizēsim dažas neskaidrības jūsu tās dienas atbildēs.

- Kāpēc? Vai kas noticis? - Nauris Leiko painteresējās.

- Jā. Noticis ir, lūk, kas - vakar Teikas meža masīvā atrasts sestdien nolaupītās Janas Vildes līķis ar vardarbīgas nāves pazīmēm, proti, lauztu sprandu.

Milzīgais vīrišķis viegli sagrīļojās un atspiedās pret stenderi. - Jana mirusi?

- Tieši tā. Tāpēc mēs esam šeit. Pirmkārt, lai ar jums parunātos, pagaidām neoficiāli - protams, ja būsiet pretimnākošs. Pretējā gadījumā izsauksim jūs uz Kriminālpārvaldi ar pavēsti. Otrkārt, mēs gribētu apskatīt jūsu māju. Ja drīkst, protams. Jūs šajā lietā esat galvenais aizdomās turamais - mums ir liecība par jūsu auto klātbūtni Janas Vildes nolaupīšanas vietā un laikā, pat ja apgalvojat, ka neatradāties Latvijā. Ja nē...

- Zinu, zinu, jūs atgriezīsieties ar kratīšanas orderi. Es arī skatos krimiķus! Ejiet un pētiet visu, ko atrodat par interesantu. Man nav, ko slēpt, attiecīgi - nav arī iebildumu. - Leiko drūmi noteica un smagi atkrita vestibila dīvānā.

- ... bet man gan ir! - No augšstāva atskanēja niķīga balss, kam sekoja ātra un spalga metālisku papēdīšu klikstoņa pret akmens kāpnēm. - Jums nav tiesību šeit atrasties bez atbilstošiem dokumentiem un mūsu advokāta klātbūtnes! Es tūliņ zvanīšu... - Pēkšņi klaigātāja aprāvās kā uz mutes sista.

Re nu, mījā, cik pasaule tomēr ir maza, bija pirmā Annas Elizabetes doma, raugoties jaunās, enerģiskās un bezgala talantīgās TV producentes Lindas Laures pārsauļotajā sejā, kas pamazām ieguva noturīgu, bāli zaļu toni, par kādu viņu apskaustu pat vispiekasīgākais vampīrsāgas varonis. Koši sarkani krāsotās lūpas mironīgajā ģīmī izskatījās pēc lielas, vaļējas brūces, kam pa vidu klabēja mazi, balti, plēsīga paskata zobeļi. Linda Laure visiem spēkiem centās savaldīties.

Šajā brīdī viņa Annai kādu ārkārtīgi atgādināja. Kādu, ar kuru vēl nesen bija runāts. Kādu, kam bija tikpat kaprīzs runas veids un tikpat plaši žesti...

- Iepazīstieties, mana sieva - Linda, Linda Leiko, - mājastēvs atcerējās par pieklājību. - Lindiņ, neuztraucies, šī ir tikai formalitāte, mums ne par ko nav jāraizējas. Viņi tikai uzdos dažus jautājumus un ies prom. Kungi, ja nav grūti, lūdzu, atkārtojiet savus vārdus un amatus.

Kamēr četri vīrieši nosauca savu vārdu, dienesta pakāpi un ļāva ielūkoties dienesta apliecībās, Anna Elizabete, maliņā pagājusi, klusēja, lai īstajā bridi pastieptu mājasmātei roku un, laipni smaidot, apsveicinātos:

- Es gan jūs atceros kā Lindu Lauri, mēs nesen tikāmies... televīzijas studijā.

- A, tad jau jūs, dāmas, esat pazīstamas! - Nauris priecīgi iesaucās. - Nu re, Linduk, teicu taču, ka nebūs tik traki. Varbūt tu varētu visiem uzvārīt kafiju, kamēr mēs ar kungiem ātri pārmīsim kādu vārdu?

- Varbūt tomēr lai jūsu kundze paliek tepat, - Miks pārtrauca viņa runas plūdus. Viņš ļoti labi atcerējās vakaru pie filmu studijas, un Annas Elizabetes dusmās nosaukto vārdu “Linda”. Un nu bija uztvēris viņas kluso, šķietami naivo, smalko spēlīti. Lai notiek! - Tātad jūs sauc Linda Leiko.

- J-jā... Televīzijā es joprojām darbojos kā Linda Laure. Producentiem, tāpat kā skatuves māksliniekiem, atpazistamība ir svarīga, un sadarbības partneri mani pazīst kā Lauri. Naurim nebija iebildumu, vai ne, dārgais?

- Protams, ne! Par ko gan? - Viņš pasmaidīja. - Ikviens vīrietis lepotos ar tādu sievu - gan mājassoli apkopj, gan sporto, gan, paskat, kādas filmas producē!

Anna Elizabete stāvēja, nenolaižot acu no Lindas Laures, un domāja: Nez ko teiktu dārgais vīrs, uzzinot, kur un ar ko kopā pagājušās sestdienas naktī bijusi viņa mīļotā sieva? Ak tad "bez mašīnas, dzīvo Cēsīs, Latvijas otrā galā, un sabiedriskais tik vēlu vairs nekursē"?! Viņa pie sevis sardoniski pasmaidīja.

Tā kā neviens no saimniekiem vairs neizpauda ne mazākās pretenzijas pret sarunu vai mājas apskati, viss veicās itin raiti - Egons ar Viktoru un Zorro devās ekskursijā pa milzīgo, patukšo namu, savukārt Miks, Anna un ģenerālis Bass piesēda turpat hallē, kafijas stūrītī iepretim kamīnam. Iztālēm saruna varētu atgādināt mīļu viesu tikšanos, žēl tikai, ka uz galda nebija kafijas, bet kamīnā nedejoja omulīgas liesmu mēlītes.

- Tātad, Nauri, iepriekšējā tikšanās reizē jūs teicāt, ka sestdien un svētdien neesat bijis mājās, vispār neesat atradies Latvijā, - Miks atgādināja.

- Tieši tā - no pagājušās ceturtdienas, 2. oktobra, līdz pirmdienai, 6. oktobrim, es atrados tirdzniecības braucienā Ķīnā, konkrētāk - Šanhajā. Runājām par Latvijas preču eksporta iespējām, jūs taču zināt, cik tas šobrīd aktuāli. Atgriezos 6. oktobrī ar rīta reisu no Londonas, ja nemaldos, tas ielido 10.15. Sieva mani lidostā sagaidīja ar mašīnu.

- Ar jūsējo? - Anna negaidīti ievaicājās. Linda satrūkās.

- Nē, ar savu. Tagad atceros - manējā tonedēļ atradās autoservisā, vajadzēja profilaktisko apkopi pirms tehniskās apskates. Linda bija aizvedusi.

Stāsti vien! Servisā... Šogad pirkta pilnīgi jauna mašīna!

Anna Elizabete iesāņus paraudzījās uz Miku un ģenerāli. Abi rāmi smaidīja.

Labi. Turpināsim.

- Jūs noteikti atceraties servisa nosaukumu, Laures-Leiko kundze?

- Ē-e, jā. Tas ir Berģos. Laikam “Laimīgais Meistars”. Man ieteica - tur esot superīgi meistari. Pārliecinājos, viņi tiešām strādā lieliski.

- Mīļā, bet kāpēc tu nebrauci uz “Mūsa Motors”, jaunam autiņam taču garantija arī apkopei?! - Nauris drusku satra-minājās. - Ja tur kaut kas būs sačakarēts...

- Linda, atvainojiet, un kur jūs pati bijāt aizvadītās nedēļas nogalē - piektdien, sestdien un svētdien? - Kaķītis bezkaislīgi turpināja iztaujāšanu.

- Darbā! Televīzijā. Mēs tikko esam sākuši filmēt jaunu seriālu. Boss. Droši vien esat pamanījuši. - Viņa valšķīgi uzsmaidīja Mikam, taču smaids novīta un sačokurojās, pamanot uzjautrināto mirdzumu Annas acīs. - Bija ļoti saspringts filmēšanas grafiks, nonstopā rāvām trīs dienas, lai iedzītu montējamo materiālu pirmajām sērijām. Nu jau ir mierīgāk...

Vāji slēptā panikas izteiksme Lindas Laures lūdzošajā skatienā ikreiz, kad viņa pavērās uz Annu Elizabeti, varēja nozīmēt tikai vienu - bailes no tā, ka Anna viņu varētu nodot, un izmisīgu lūgumu to nedarīt.

Anna Elizabete nolēma nogaidīt, jo viņai trakoti iepatikās tikko izskanējusī, izlīdzinošā frāze - nu jau ir mierīgāk.

Protams, mierīgāk, jo interešu objekts pazudis no redzesloka un atrodas ārpus uztveršanas zonas!

Viņa nebija atbildējusi uz Lindas Laures e-pasta vēstuli, nedz pārsūtījusi šo ziņu tālāknodošanai Ģirtam Melderim. Labs nāk ar gaidīšanu.

- Skaidrs. Kur jūs abi bijāt un ko darījāt šonedēļ - trešdien un ceturtdien? Lūdzu, mēģiniet atcerēties secīgi, - Miks atgriezās pie iztaujāšanas.

- Bet kāpēc... A, nu labi, labi... - Nauris, viegli uzliesmojis, aprima. - Tātad, trešdien es visu dienu biju Tirdzniecības un rūpniecības kamerā, valdes sēdē, tai sekoja svinīgās pusdienas, pēc tam neformāla tikšanās ar dažiem labējā spārna politiķiem, diskutējām par jaunajām nodokļu likmēm. Tas ievilkās, atgriezos ļoti vēlu, Lindiņa jau gulēja. Ceturtdien... ā, nu tas bija vakar, man šausmīgi sāpēja galva. Paši saprotat, tikšanās nepagāja gluži sausā, bet es esmu jutīgs pret alkoholu - dzeru ļoti maz un reti. Lindiņa man iedeva vienu jaudīgu tableti, momentā atslēdzos uz vairākām stundām, bet, kad pievakarē pamodos, jutos kā no jauna piedzimis. Tātad visu dienu biju mājās pie sieviņas. Mums bieži negadās tādi prieki, vienmēr vai nu viens, vai otrs darbā.

- Skaidrs. Un jūs, Linda, ko jūs darījāt un kur bijāt trešdien un ceturtdien?

- Kāpēc neliekat mieru manai sievai? Es taču uz jautājumiem atbildēju, vai ar to nepietiek?! - Nauris Leiko sašūmē-jās. - Ja reiz Janu nolaupīja kāds, kas brauc melnā BMW X5, vai tas nozīmē, ka jūs tagad iztaujāsiet ikvienu bemberistu?

- Ikvienu vai ne ikvienu, bet tos, kuriem ar nolaupīto un nogalināto kādreiz bijušas attiecības, turklāt nopietnas, -noteikti. Un viņu sievas arī, - rāmi atteica ģenerālis Bass. - Ja jums nav, no kā bīties un ko slēpt, vienkārši atbildiet uz pulkvežleitnanta Kaķīša jautājumu. Ātrāk sāksim, ātrāk beigsim.

- Nu... es trešdien visu dienu biju televīzijā, filmējām un montējām jauno seriālu. (Interesanti gan, Ģirts taču bija apgalvojis, ka producentes ģimenes apstākļu dēļ šī nedēļa visiem esot brīva.) Mājās atgriezos ap desmitiem vakarā, Naura vēl nebija. Jutos pārgurusi, iegāju vannā (Linda pēkšņi aprāvās) un devos pie miera. Bet ceturtdien... ceturtdien es biju mājās kopā ar vīru.

Anna Elizabete un Miks saskatījās.

Kā tad, ar vīru! Interesanti gan, kā sauca to puskailo draiskuli, kuru Mika puiši izcēla no Ģirta Meldera neaizslēgtā dzīvokļa guļamistabas aerodroma, kamēr pats dzīvokļa saimnieks, ar kaut ko sazāļots, gulēja pilnīgi atslēdzies, nesaprotot ne rīta, ne vakara, un tā īsti nebija atjēdzies līdz pat nogādāšanai Mežājos.

Miks zīmīgi ieklepojās.

Kutelīgo situāciju izglāba Zorro, kurš lieliem lēcieniem joņoja lejup pa kāpnēm, mutē nesdams kaut ko sarkanu. Tā bija zīda dzijas šķetere.

- Vai, sunīt, nedrīkst! Atdod, lūdzu, atdod, to nedrīkst samērcēt, citādi nederēs rokdarbiem! - Linda skaļi iesaucās un pastiepās uz Zorro pusi, lai mēģinātu dziju atņemt, taču suņa dusmīgais rūciens viņu apturēja.

- Zorro, mierā! Atdod! Brīvs! - Viktors klusu nočukstēja. Melnais vilks, nolicis laupījumu viņam pie kājām, atkāpās un nogūlās līdzās Grāfam.

- Paspēju izglābt. - Viņš pasmaidīja un sniedza šķeteri Lindai, bet Anna piecēlusies to pārķēra.

- Drīkst paskatīties? Laikam īsts Ķīnas zīds? Noteikti pārvedāt no brauciena... Man arī patīk rokdarbi - šis lieliski der gan izšūšanai, gan mezglošanai... - Viņa atdeva dziju pārsteigtajai Lindai.

- Vēl tikai divi jautājumi, - maldīgi rāmā ģenerāļa Basa balss. - Pirmais - kādas bija jūsu abu attiecības ar Janu Vildi?

- Nekādas! - Linda pasteidzās atbildēt. - Nekādas. Es viņu nepazinu un pazīt nevēlējos. Tik ilgus gadus čakarēt vīrietim smadzenes, izsūkt naudu un beigās pamest, kā Jana izdarījās ar Nauri, nu, tā sieviete bija pelnījusi visu, kas ar viņu notika!

- Kuš, mīļā, tā nerunā! - Nauris pasmaidīja un saņēma sievas roku. - Redziet, Linda ir ļoti jauna un taisnīga. Galējību cilvēks. Esmu stāstījis par Janu, par savām iepriekšējām attiecībām, par to, kā Jana mani krāpa. Kad mēs sagājām kopā un nolēmām precēties, mans vienīgais noteikums, nē, lūgums bija - lai starp mums nebūtu nekādu noslēpumu. Abpusēji.

Annai, to dzirdot un zinot realitāti, uzbruka klepus.

- Bet sakiet, lūdzu, Nauri, kāpēc Janas Vildes vecāki apgalvo, ka nevis viņa pameta jūs, bet tieši otrādi - jūs esot pametis Janu pašā cerīgākajā attiecību mirklī, lai pievērstos pašreizējai sievai Lindai Laurei? Kā rezultātā Jana Vilde zaudējusi ticību vīriešu dzimumam kā tādam un piekritusi dzīvot kopā ar netradicionāli orientēto modeli Vladimiru Rusu?

- Klausiet viņus vairāk! Jebko pateiks, lai tikai savu nopirkto meitiņu atmazgātu baltu un pūkainu! - Linda skaļi iesaucās. Viņas balsi ieskanējās tik neapvaldīts naids, ka visi satrūkās. - Zinu, ko saku, mums ar aģentūru ММХ vairākkārt nācies sastrādāties televīzijā. Tas, ko viņa darīja filmēšanas laukumā un aizkulisēs... Nu, jūs negribat to zināt. Skaista jau viņa bija, bet tā iedaba!

- Linda, rimsties! Kas bijis, bijis. Neviens nav bez grēka. Pats vainīgs, ka ļāvu sev uzkāpt uz galvas. Pats ari visu izbeidzu. Tagad es viņai esmu piedevis. Jana ir mirusi. Viss. Nevajag tā, - Nauris stingri noteica, un saniknotā fūrija mirkli norunās.

- Ļoti interesanta informācija, pārbaudīsim, paldies! - Miks kaut ko piezīmēja plānotājā un demonstratīvi nopūtās. - Tad nu atliek pēdējais jautājums. Kādas ir jūsu abu attiecības ar aģentūras ММХ īpašnieci Montu Merkmani?

- Manas? Nekādas. Nepazīstu tādu, - noskaldīja Nauris.

- Mēs... dažas reizes esam tikušās. Televīzijā un filmēšanās, - Linda domīgi atbildēja, kā pūloties kaut ko atsaukt atmiņā. - Vai viņa nebija ierauta skandālā gados jaunāka mīļākā dēļ? Tā ir tā pati?

- Tā pati, - apstiprināja Kaķītis. - Tātad jūs viņu pazīstat?

- Tikai virspusēji. Bet kāpēc tā jautājat?

- Tāpēc, ka slavenā modes dizainere un vairāku modes aģentūru īpašniece Monta Merkmane šonakt savas mājas pagalmā noslepkavota, sadedzinot viņu kopā ar pašas auto. Starp citu, zilu Subaru ar dzeltenām zvaigznēm - nekad neesat tādu redzējuši?

- Bet... ar tādu taču braukāja Jana un Vovčiks! - neapdomīgi izsaucās Nauris Leiko, tad, apjautis, ka sevi nodevis, noplātīja rokas un sāka taisnoties sievas priekšā. - Nūjā, atzīstos, es liku saviem drošībniekiem viņus paturēt acis. Negribēju, lai mūsu ceļi vēlreiz jelkādā veidā krustotos. Tici, mīļā, es to visu darīju tikai tāpēc, lai mums beidzot būtu mierīga dzīve!

Viņi jau bija atvadījušies, izgājuši uz lieveņa un kāpa mašīnās, kad no mājas izskrēja Linda Laure un, piesteigusies pie Mika Kaķīša auto, uzrunāja Annu Elizabeti:

- Anna, vai jūs varētu veltīt man divas minūtes sava laika? Es... ļoti gribētu lūgt jūs neteikt manam vīram par pagājušās sestdienas incidentu kinostudijā. Tā tiešām bija nejaušība, tieši, kā es jums rakstīju, bet Nauris to nesapratis. Viņš mani nositis! Manam vīram... ir ļoti... taisnvirziena uztvere, tūliņ iedomāsies to ļaunāko. Bet mēs ar aktieri Ģirtu Melderi patiešām mēģinājām filmas epizodi, to jūs varat noskatīties filmas otrajā sērijā. Starp citu, vai saņēmāt manu e-pastu? Melderis ir pazudis, bet mums pirmdien sākas jauno sēriju filmēšana. Jūs nezināt, kur viņš varētu būt?

- Atvainojiet, Linda, nemācēšu teikt. Neesmu viņu ne redzējusi, ne dzirdējusi kopš sestdienas vakara... Toties jums ir skaistas smaržas. Tādas pašas kā Montai Merkmanei. Giorgio Armani Acqua Di Gio Pour Femme.

Anna Elizabete klusēdama skatījās jaunajā sievietē, kas redzami nobālēja.

Vai nu tu esi neglābjama muļķe, vai par muļķi uzskati mani. Pēc tik acīmredzamiem pierādījumiem un paša Ģirta atzīšanās...

23. nodaļa. Pirms divdesmit četriem gadiem

Nakts uz sestdienu, 10.-11. oktobris

Ja tas drīzumā nebeigsies, jumts aizbrauks neatvadoties!

Anna Elizabete kārtējo reizi bez miega mētājās savā platajā baronlaiku gultā.

Izpleties kā jūraszvaigzne, līdzās saldi šņākuļoja Grāfs, bet viņa līkumā skali murrāja rudais runcis Barons. Tiesa, par rudu viņu šobrīd varēja dēvēt nosacīti - noskūtā kažoka vietā Omīte kaķim bija uzadījusi raibu dzijtiņu kombinezonu ar stratēģiskiem izgriezumiem galvai un astei, un nu runcis iztālēm atgādināja mazu, viltīgu kosmonautu. Pilnībā atguvušos un tikpat ēdelīgu kā vienmēr.

Vismaz kādam šai pasaulē viss ir kārtībā!

Anna atviegloti paburzīja runča lielo ausi. Barons baudkāri iemurkšķējās un, apmeties uz muguras, pacēla gaisā visas četras ķepas, kas nozīmēja tikai vienu - ak, jel, labais divkājaini, kasi manu punci, kasi, kasi, kasi, bet es tikmēr pagulēšu!

Laiski ņuksīdama kaķi, Anna aizdomājās par notikumiem vakara cēlienā.

Mājupceļā viņi bija iebraukuši Mārupē pie Janas vecākiem Harija un Veras.

Viņi jau zināja - par to skaidri liecināja drūmās sejas un ar melniem lakatiem aizsegtie spoguļi. Aprautajā runas manierē gan nekas nebija mainījies.

- Agri vai vēlu tam bija jābeidzas slikti, - dusmīgā nopietnībā noteica Janas tēvs Harijs Vilde, lielākam savu vārdu svaram uzsizdams ar plaukstu pa galda virsmu. - Nevar skraidīt pa pasauli kā tāds... naktstauriņš uz gaismu. Māna sevi ar tukšiem sapņiem. Te nu ir rezultāts.

- Tēv, tu esi netaisns, - Vera Vilde klusi iebilda. - Janīte bija lieliska modele, daudzsološa. Pats taču redzēji, cik daudzos konkursos uzvarēja. Bet tā kompānija - jā, tas nu gan. Vilki, ne cilvēki.

- Ko jūs ar to gribējāt teikt? - Miks Kaķītis acumirklī bija vērīgi saausījies.

- Nu, kā - ko. Izmantoja viņu, nabaga bērnu. Bet, kad vairs negribēja kalpot viņu interesēm, atstūma no siles. -Vera saknieba lūpas naidīgā grimasē. - Janīte gribēja kļūt par tērpu dizaineri. Tāpat kā... tā ragana, pie kuras viņa strādāja. Janītei bija ķēriens. Nezinu, kāmī iedzimusies - ne man, ne tēvam tāds nepiemīt.

- ... gribēja kļūt par dizaineri un...? - Anna Elizabete atgādināja. - Kas iztraucāja?

- Tā ragana neļāva. Viņai Janīte bija izdevīga kā modele. Lētais darbaspēks, klientu apkalpotāja. Tāpat kā tas puskoka lēcējs Vovčiks. Tik vien kā tā smukā mašīna, ar ko pavizināties. Citādi abi bija spēļmantiņas viņas nagos - neļāva ne dzīvot, ne... Nūja, to viņa tagad beidzot izdarījusi. Arestējiet taču to maitu, lai beidz bendēt bērnus! - Janas māte neapvaldītās sāpēs iesaucās.

- Vera, izbeidz! Tev nav nekāda pamata tā sacīt. - Harijs Vilde apturēja sievas runas plūdus, taču nenoturējās: - Parunājiet ar Vladimiru, noteikti parunājiet ar Vladimiru.

Kad Miks ar ģenerāli jau bija izgājuši no mājas, Anna vēl mirkli uzkavējās, lai uzdotu jautājumu, kas viņai nelika mieru, kopš Linda Laure, uzzinot par Janas Vildes nāvi, neapvaldītā niknumā un naidā bija izbļāvusi: “Klausiet viņus vairāk! Jebko pateiks, lai tikai savu nopirkto meitiņu atmazgātu baltu un pūkainu!”

- Atvainojiet par šādu, iespējams, netaktisku jautājumu, bet vai Janas bojāejā nevarētu būt vainojama viņas izcelsme? Ja nu viņa sākusi meklēt savus īstos, bioloģiskos vecākus un meklējumi noveduši pie traģiskiem atklājumiem?

- Ko jūs... ar to gribat teikt? - Vera Vilde burtiski sastinga.

- Neko sevišķu. Tikai, manuprāt, jums būtu vajadzējis izmeklētājiem izstāstīt to, ka Jana ir adoptēts, nevis jūsu pašu bērns. Tam var būt izšķiroša nozīme.

- Bet... kā jūs uzzinājāt? Viņa... to bērnu māte... toreiz apsolīja nevienam neteikt un glabāt noslēpumu. Mūs arī nozvērināja klusēt, lai kas notiktu. Teica: bērniem nenāks par labu, ja vēlāk kāds sāks rakņāties viņu pagātnē.

- Liecieties mierā, Janai tik un tā vairs nevar palīdzēt! -noteica Harijs Vilde.

- Baidos, ka neliksimies vis! - iebilda Anna. - Kā sauca Janas īsto māti?

- Es nezinu... - Vera Vilde nošņaukājās. - Mēs toreiz nekādus adopcijas papīrus neparakstījām, viss notika tāpat. Bērni tikko dzimuši, māte - kaut kāda aktrise vai modele - turpat slimnīcā gribēja no viņiem atteikties, un tad viena no māsiņām uz savu galvu ņēmās mani un istabiņas biedreni pierunāt, lai neļaujam sīkaliņām nonākt bērnunamā. Redziet... mums ar vīru bērnu nevarēja būt. Tikko biju to uzzinājusi. Bet tai otrai, viņa bija lauku skolotāja, bērniņš tikko nomiris dzemdībās - kaut kāda iedzimta anomālija, ūdensgalva, vai, tolaik jau par to nerunāja -, viņa pati gulēja pilnīgi kā beigta...

- Vera, Veriņ, diez vai to vajadzētu stāstīt. Kāda tam vairs nozīme? - Izrādās, Harijs Vilde nebija tāds sausiņš. Apņēmis sievu ap pleciem, viņš kopā ar to vēlreiz pārdzīvoja tik labi piemirsto pagātni.

- Nē, es gribu beidzot no tā tikt vaļā! - sieva izrāvusies skaļi iesaucās.

- Un jūs bērnu adoptējāt? - Anna vedināja turpināt.

- Nē, tas pat nebija jādara. Bērnus piereģistrēja kā mums dzimušus. Neprasiet neko vairāk, es negribēju zināt toreiz un nezinu arī tagad. Mums māsiņa pateica - desmit tūkstoši rubļu, un mēs tos sagādājām. Vīrs sagādāja. Nezinu, kur un kā.

- Saprotiet, tas bija deviņdesmitais gads, juceklis, privatizācija - veiklākie ierēdņi izmantoja katru iespēju, lai nopelnītu. Tā tolaik notika visās jomās, mazās lauku slimnīcas nebija izņēmums, - Harijs Vilde skaidroja. Varēja manīt, ka viņš daudz domājis par šo jautājumu. - Es nelepojos ar izdarīto, taču... mums beidzot bija bērns, meitiņa! Taču laikam jau Dievam bija citi plāni šajā sakarā...

- Veras kundze, bet kāpēc jūs teicāt - bērni, nevis bērns?

- Tāpēc, ka tai palaistuvei piedzima dvīņi! Divas meitiņas! - Viņa izkliedza savu ilgi glabāto sāpi. - Es būtu gribējusi ņemt abas, taču man neļāva. Tikai izteiksmīgi pateica, ka labāk būšot, ja viņas nekad neuzzinās ne viena par otru, ne par savu īsto māti.

- Vai tomēr nemēģinājāt painteresēties par otras māsas likteni? - pēc ilgāka klusuma brīža Anna Elizabete pajautāja. - Esmu dzirdējusi, ka dvīņus nedrīkstot šķirt. Un vēl - ka viņiem veidojoties līdzīgi likteņi...

- Ziniet, kad jūs tā sakāt... Reiz, kādā pasākumā, modes skatē, kurp Janīte mūs bija uzaicinājusi, man uz mirkli izlikās, ka zālē, publikā pavīd viņas seja. Taču tā nevarēja būt, jo viņa tobrīd ģērbās aiz kulisēm...

- Cik sen tas notika? - Anna nepacietīgi viņu pārtrauca.

- Pirms divdesmit četriem gadiem, - Vera Vilde nedomājot atbildēja. Ātri un precīzi, acīmredzot joprojām skaita dienas.

- Nē, es domāju to pasākumu, kur jums izlikās...?

-... tas varēja būt pirms kādiem diviem gadiem. Apmēram tajā pašā laikā, kad Jana pašķirās ar Nauri, viņš apprecējās, bet meita aizgāja dzīvot pie tā pusvīrieša.

Tādu sakritību vienkārši nemēdz būt, Anna nodomāja un atvadījās.

* * *

Kā jau Egons bija paredzējis, Melnpils policijas nodaļas vecākais inspektors Kažociņš, sazvanīts vēlā piektdienas vakarā, izklausījās visnotaļ noguris, nevaļīgs un negribīgs atbildēt uz jebkādiem jautājumiem, kas attiecas uz darbu, jo sevišķi - par pazudušām nepilngadīgām meitenēm, no kurām viena, sev par nelaimi, Rīgā atradusies nonarkojusies beigta. - Neko nezinu, atnāciet pirmdien!

Un tikai ģenerāļa Kārļa Basa klusā, dobjā balss, no kā viņa dusmu brīžos asinis stinga dzīslās gan padotajiem, gan priekšniekiem, gan aizturētajiem, ierūcoties inspektoram tieši ausī, mirklī izkliedēja gan negribēšanu, gan nogurumu.

- Ģenerāļa kungs, mums tiešām nav jaunumu, izņemot to, ka Svetlanas mātes Olgas piedzīvotājs ar družbu iezāģējis sev kājā un nu atrodas slimnīcā. Mārītes mātei par notikušo pateicām - nosūtījām pie viņas mūsu darbinieci, slimnīca norīkoja dežurējošo psiholoģi. Par bērēm ziņu nav. Par otru pazudušo arī ne.

Nolicis telefonu uz galda, ģenerālis Bass izskatījās sadrūmis un pārskaities.

- Protams, tā tev nav miljonāre Monta Merkmane un pat ne jaunā, daudzsološā modele Jana Vilde, bet nevienam nezināma, nepilngadīga skuķe no laukiem! Kurš gan gribēs uz sava kakla vēl vienu acīmredzamu tumšo, slapjo lietu, kam vispār cita teritoriālā piekritlba?! Tā viņi vilks un stieps, un marinēs, līdz nozieguma sastāva vai pierādījumu trūkuma dēļ iestāsies likumā paredzētais noilgums un varēs vieglo roku iemest mapi atvilktnē, lai vēl pēc kāda laiciņa nodotu arhīvā!

- Ko tev, Kārlīt, izdevās izspiest no globālā tīmekļa? -drusku nomierinājies, Lielais Kārlis uzrunāja Mazo. - Pa tukšo?

- Nē, tā nevarētu teikt. Šo un to atradu gan. Izpētīju gan abu pazudušo, gan viņu skolasbiedru virtuālos profilus. Lai Die’s nogrābstās, cik šie pusaudži tukši! Vārdu gūzma, satura nekāda. Par kādiem stulbumiem viņi runā, kādiem vārdiem cits citu sauc un kādus izteicienus lieto! Ziniet, vienā brīdī es savos trīsdesmit sajutos senils. Izanalizējot regularitāti, kad un cik ilgi viņi atrodas internētā, es teiktu - viņi visi ir smagi datoratkarīgi. Faktiski - ar traucētu realitātes apziņu un nekādiem vērtību kritērijiem. Skuķiem goda lieta intemetā iepazīties ar večiem un doties uz aklajiem randiņiem, bet pēc tam tos čatā apspriest ar draudzenēm. Džekiem nav svarīgākas lietas kā kaut ko sabīdīt - cigaretes ar pildījumu, šmigu vai čiksas. Pilni socportāli ar šādiem tekstiem un bildēm -skaties un brīnies: ja tā izskatās tagad, padsmit gados, tad kādi būs pēc divdesmit, ap trīsdesmit, ja tiktāl vispār novilks...

- Visi jau nav tādi. - Anna Elizabete atcerējās savus foršos teātra jauniešus, kuri bija pavisam citādi - mācījās, dziedāja, dejoja, sportoja un spēlēja teātri. Tā vien šķita, ka viņiem diennaktī ir vairāk stundu, jo aktīvākie, rosīgākie paspēja gan sev uzticēto mājas soli aptecēt, gan palīdzēt vecākiem saimniecībā un lauku darbos. Citi gēni?

- Protams, ne. Bet es runāju par atkarīgajiem! - Kārlis bija iededzies. - Par tiem, kuri paši šļūc no kalna lejā, rauj līdzi citus, bet kuru vecāki naivi plāta rociņas - nē, mans bumbu-lītis, mīļumiņš, cukura gabaliņš ne uz ko tāāādu nav spējīgs!

- Kārllt... - Anna mēģināja viņu pārtraukt, taču velti.

- Protams, tā nav ērta sarunu tēma! Un tā viņi turpina apgalvot - mans bērniņš ir labs, tīrs, nekad mūžā nav ņēmis rokā ne cigareti, ne glāzīti, nerunājot par tabletēm, šļircēm vai citām atkarībām. Diemžēl mūsdienu vecākiem datori un viedtālruņi neliekas nekas bīstams. Tas taču tikai laika kavēklis, rotaļlietai Bet to, ka šī rotaļlieta iesūc sevi kā melnajā caurumā, pilnībā pakļaujot lietotāja gribu, nolaupot laiku un degradējot personību, - to viņi nepamana, bet, ja pamana, bieži jau ir par vēlu, jo mīļbērniņi faktiski kļuvuši par manipulējamiem mazgadīgiem noziedzniekiem, kuru smadzenes pašas nespēj veikt informācijas kritisko apstrādi, līdz ar to -viņiem var iestāstīt jebko, likt darīt jebko un panākt jebko. Jo ir radīts ideāls zombijs, trollis.

- Vai tas ir ārstējams? - Bass šokā jautāja, iedomādamies savus mazbērnus.

Ar siksnu, telefonu miskastē un vēlreiz ar siksnu! Annai Elizabetei gribējās, izsaukties, atceroties no skolas kolēģiem dzirdētos šausmu stāstus par bērnu nenormālo izlaidību un rupjību, nepakļaujoties audzinātāju un skolu direktoru prasībām stundās izslēgt tālruņus, nepļāpāt, nečatot un neatskaņot mūziku, bet demonstratīvi rīkojoties tieši pretēji un tikai pasmejoties - tu tāpat man neko nevari izdarīt, man ir tiesības! Taču viņa noklusēja.

- Teorētiski, jā, taču ar milzīgu stingrību, dienas režīmu, bet galvenais - paša datoratkarigā apziņu un vēlēšanos laboties, - ierunājās dakteris Arvis Konrāds, uz bridi pievienojies pūčmājniekiem omulīgajā virtuvītē uz krūzīti kafijas.

- Starp citu, kā iet Zanei? - Anna gribēja zināt.

-Joprojām dusmojas. Kamēr esmu šeit, viņa mājās ir viena

pati. Nu ne gluži - doktorātā ir mana palīdze Ieva. Es viņai palūdzu, lai palaikam neuzkrītoši uzkāpj līdz mūsu dārgajai rakstītājai un paraugās, kā viņai klājas. Interneta pieslēguma mājās nav, doktorāta Wi-Fi paroli viņa nezina, bet muižas tīkls nav tik jaudīgs. Ceru, ka Zane beidzot būs atpūtusies un atguvusi spēju cilvēciski komunicēt. Jaunnedēļ esam pieteikušies vizītē pie tava tēva, Viktor, pie profesora Mihailova.

- Super! Mans vecais kungs ar visādiem gadījumiem ticis galā. - Kinologs pasmaidīja.

- Labi, un ko dara gūstekņi? Barojuši esat? - painteresējās Miks Kaķītis.

- Guļ, ēd, iet uz tualeti, ēd, guļ, - atskaitījās Kārlis. - Plus vēl lamājas. Ģirts.

- Skaidrs. Tad jau būs dzīvotājs, - skarbi noteica Anna. - Lai palamājas līdz rītam.

- Labi, mīļie, kas vēl mums ir, ja neskaita kaudzi ar problēmām un neviena risinājuma? - Kārlis Bass domīgi ievaicājās. Viņš reizē bija un nebija te.

- Jums nepatiks tas, ko pateikšu, - drūmi bilda Mazais Kārlis. - Es drusku pabūros un uztaisīju apkopojumu. Pēdējo triju mēnešu laikā Latvijā pazuduši trīsdesmit seši gados jauni cilvēki - vecuma amplitūdā no divpadsmit līdz plus mīnus trīsdesmit. Pusgada laikā - ap piecdesmit, un pēdējā laikā intensitāte pieaug. Abu dzimumu. Pazūd vienmērīgi - pa vienam, diviem vienas pilsētas vai novada robežās, nekad vairāk, acīmredzot, lai neizprovocētu pārāk lielu interesi.

- Kā tu to noskaidroji? - Miks Kaķītis uzmanīgi pavērās Kārlī. - Manā rīcībā tādas statistikas nav.

- No soctīkliem. Uzrakstīju mazu robotiņu, tādu kā spiegotāju, kas reaģē uz atsevišķiem atslēgvārdiem, un palaidu lielākajos sociālajos tīklos - draugos, feisbukā, tviterī, insta-grammā. Pats biju pārsteigts par rezultātu. Sākumā pazudušo bija vairāk, daļa atradušies, bet SOS signāli tīmeklī palikuši un turpina mulsināt cilvēkus.

Miks Kaķītis jau kuro reizi ar patiesu apbrīnu noraudzījās uz Kārli Saulīti. Lai kā viņš to bija tracinājis pazīšanās sākumā, tagad nevarēja noliegt - ir labi, velnišķīgi labi, ka Pūču Mājā līdzās Annai Elizabetei un abām vecmāmiņām ir Kārlis - vēsu, loģisku prātu, apsviedīgs un izdarīgs.

Būs tomēr jāmēģina pierunāt pievienoties manai komandai.

- Un, pirms tu man jautā, jā, es šo informāciju tev iemetu e-pastā! - kā nolasījis Mika domas, Kārlis piebilda.

- Mīļie mani, tas atgādina deviņdesmitos gadus, kad vēl biju aktīvajā dienestā, arī toreiz mums bija virkne līdzīgu lietu, - ģenerālis Bass aizdomājās. - Zuda bērni, zuda jaunieši, pieaugušie un pat vecīši. Toreiz pie vainas bija divi grupējumi: vieni zaga cilvēkus, lai izformētu pa sastāvdaļām - orgānu tirdzniecībai, otri piegādāja abu dzimumu dzīvo preci Tuvo Austrumu patērētājiem, bordeļiem. Abos gadījumos runa bija par miljonu biznesu un ļoti spēcīgu lobiju augšējos varas gaiteņos. Un, ņemiet vērā, toreiz tas bija salīdzinoši grūtāk izdarāms, jo Latvija vēl nebija iestājusies eirosavienībā, robežas vēl nosacīti bija ciet un pat tika nedaudz kontrolētas. Bet šodien jebkurš var brīvi izbraukt jebkurā virzienā, vedot jebkuru kravu. Un otrādi. Galvenais, lai papīri kārtībā.

Iestājās neomulīgs klusums.

- Krusttēv, tu mūs biedē, - klusi noteica Anna Elizabete.

- Ir par ko, - piebilda Mazais Kārlis. - Būsiet pamanījuši lavīnveidīgo sociālo tīklu attīstību? Tas ir biznesa projekts, bet vairs ne miljonu - miljardu! Ideāls veids, kā ieinteresētajām struktūrām turēt roku uz pulsa, būt lietas kursā par ikvienu no mums. Atcerieties, kādreiz bija tādi reklāmas katalogi “Zaļās lapas”, “Dzeltenās lapas” - ar devīzi: “ja tevis nav te, tad tevis nav vispār”. Šodien to pašu pilnā nopietnībā var apgalvot par globālo tīmekli - ja tevis nav tviterī, gmailā, draugos, feisbukā, instagrammā, skaipā, vatsapā, jūtūbē, tad tu esi - mēsls, tukša vieta. Ja dienā nepalaid ēterā vismaz desmit tukšvārdlgas ziņas, kā tāds dresēts mērkaķis ielaiko-jot, retvītojot un rešērojot citu dresēto mērkaķu ielaikotos, rešērotos un retvītotos informācijas klucīšus, uzskati, ka diena velti nodzīvota. Plus - timeklis, jo sevišķi soctlkli, ir ideāls veids, kā manipulēt ar ļaužu apziņu un modelēt sabiedrības noskaņojumu.

- Pilnīgi piekritu, - sarunā iesaistījās arī dakteris Konrāds. - Es teiktu, šobrīd aug jauna un briesmīga manipulatoru paaudze, kuriem vienīgie atslēgvārdi ir “es gribu” un “man vajag”, kuru vienīgais komunikācijas rīks ar pārējiem ir meli un kuri to nešaubīdamies liek lietā, jo zina, ka viņiem par to nekas nebūs. Bet mēs, vecie muļķi, naivi mēģinām viņiem iemācīt tādu lietu kā godīgums. Velti, jo viņu failos jēdzienu “ētika, savējie, uzticība” vienkārši vairs nav, tie ir dzēsti vai aizstāti ar divtūkstoš, piectūkstoš un pat trīsdesmit tūkstošiem draugu un sekotāju.

Es nesen biju uzaicināts uz Mežāju skolu ar lekciju - parunāt par atšķirību starp virtuālo un reālo pasauli. Jāteic godīgi, biju šokā - lielākajai daļai jauniešu pat šeit, laukos, šī robeža ir nojukusi vai izļodzīta. Viņi ir pārvākušies uz dzīvi tīklā...

- Bet paradokss ir tāds, ka internets kā tāds nav vainīgs! Zinātnieki to radīja nevis izklaidei, bet tehniskām vajadzībām - saziņai starp datoriem un ātrākai pētnieciskās informācijas apritei. Pašam timeklim nav ne vainas, jautājums ir par tā izmantošanas veidiem! - iesaucās Kārlis. - Soctlkli ir kā vēzis, kura metastāzes pārņem visu sabiedrību - caur datoru, telefonu, interaktīvo televīziju... Nu tas kļuvis par naudas kāšamo mehānismu, jo gandrīz viss, pie kā cilvēks sākotnēji tika pieradināts bez maksas, pamazām sāk prasīt pamatīgus ieguldījumus. Mūsu, Latvijas, gadījumā situācija ir mazliet cita, jo mums te paralēli darbojas divi gigantiski soctlkli - draugi un feisbuks, viens otru ierobežojot, bet citur pasaulē jau iestājies viena zirnekļa laikmets...

- Iedomājieties paši, kas notiek, - cilvēks kopš mazām dienām, tikko iemācījies lasīt, bet dažreiz pat pirms tam, tiek pieradināts pie tīkliem - mamma tīklā, tētis tīklā, opis, ome tīklā, bērnudārza grupiņa un vēlāk klasesbiedri arī. Tīnim nav svarīgākas vietas pasaulē kā soctīkli, jo tur ir visi viņa pieci tūkstoši draugu. Tas nekas, ka reālajā dzīvē bieži nav neviena, ar ko iziet laukā pastaigāt vai kam krīzes gadījumā piezvanīt trijos naktī, atliek vien ielikt savā kontā paziņojumu ar bēdīgu, raudošu vai vemjošu emotikonu un cerēt, ka tas kādu interesēs, - turpināja dakteris Konrāds. - Nenoliedzami, sociālajiem tīkliem ir arī pozitīvās iezīmes - ar to palīdzību var atrast pazudušus, sen aizmirstus skolas biedrus, tuviniekus, pat ģimenes locekļus; var bez maksas sazināties ar savējiem, kas strādā ārzemēs; var arī pārbaudīt aizdomīgu cilvēku identitāti un kontaktus. Bet. Sociālie tīkli ir ideāla vieta, kur radīt feikus, viltus identitātes - vari pārtapt par vīrieti, sievieti, pusaudzi vai večiņu. Var komunicēt, izmantojot svešu identitāti, ko ir grūti atklāt, jo vairāk tādēļ, ka paši soctīklu turētāji, par spīti skaistiem vārdiem, nemaz nav ieinteresēti sadarboties, lai šādas krāpšanas atklātu. Cik man bijusi vajadzība šīs lietas risināt, viņu sistēmas administratoru vienīgā atbilde - mēs esam gatavi darīt jebko ierosinātas krimināllietas ietvaros.

- Kas faktiski nozīmē - pilsonis parastais legāli sevi nekādi nevar aizstāvēt, - Kārlis uzķēra, - jo viņiem, tīklu īpašniekiem, svarīgāks par visu ir klikšķu skaits, respektīvi, tās vai citas vietnes, ziņas, attēla vai reklāmas unikālie apmeklējumi. Klikšķis = nauda. Tieši tik vienkārši.

- Kā tu reiz teici - trīs klikšķi līdz laimei? - Anna atminējusies pārjautāja.

- Tieši tā. Uz šī principa - trīs klikšķi līdz laimei - taču balstīti gandrīz visi šodienas biznesa un pakalpojumu veidi - ieklikšķinies, piereģistrējies, strādā; piesakies kredītam, nosaki summu, apstiprini; atver ziņas logu, uzraksti, nospied enter. Un viss notiek. Visur tie paši trīs soļi, trīs klikšķi līdz laimei.

- Diemžēl pēc šī paša principa strādā arī aģitatori un smadzeņu skalotāji, ko tagad smalki pieņemts saukt par viedokļu ģenerētājiem vai viedokļu līderiem, - bilda Anna, - un, jā, diemžēl arī viltoto attiecību veidotāji un siržu mednieki. Tas ir baigs paradokss - ikvienam no mums apkārt ir cilvēki, draugi, tuvinieki, ģimene, bet, nē - mēs jūtamies vientuļi un savu vientulību cenšamies piepildīt virtuālā vidē, noliedzot un noniecinot dzīvo, reālo. Cilvēki runā kodos, simbolos, bildītēs. Sunīši, kaķīši, saulrieti, puķītes, mākonīši, jūra, klāt vēl kāda gudrīša teikums, un aiziet gaisā. Un citi aizgrābti padod tālāk - o, kāda doma! Un pamazām atmirst nepieciešamība domāt pašiem, rīkoties pašiem.

- Ir vēl kas, - pasmīnēja Kārlis. - Kopš administrēju Mežāju datortīklu, man diezgan bieži nākas uzklausīt izmisušu vietējo ļautiņu, lielu un mazu, žēlabas: ai, ko darīt, tīkls uzkārās, bet man feisbukā čats, diskusija, komentāri, ai, glābiet, palīdziet! Nu jau iet par traku! Cilvēkam blakus sieva, bērni, bet viņam, jopcik, čats! Tad saku - piecel pakaļu, izej laukā, uzsit ar bērniem bumbu, iedod sievai buču vai, vēl labāk, samīlē viņu, es tikmēr atjaunošu tīklu. Tādi vairs otrreiz nezvana.

Kārļa teiktais izraisīja neviltotu jautrību, un saspringtā atmosfēra atslāba.

- Starp citu, Kārlīt, vai tev izdevās tikt galā ar Zanes krāpniekiem? - Anna Elizabete it kā starp citu painteresējās. Kārlis, Egons un Arvis saskatījās.

- Jā. Tu neticēsi. Tikai nesmejies - šie krāpnieki dzīvo Mežāju skolas kopmītnēs un mācās vienpadsmitajā klasē. Divi uzņēmīgi puisieši, kuri atraduši ģeniālu veidu, kā ar viltus identitāšu palīdzību čakarēt cilvēkus un pelnīt ātru naudu.

- Vai viņi varētu būt saistīti ar tiem trim aizturētajiem un informātikas skolotāju Maigoni Pēdu? - Miks saausījās.

- Iespējams, bet diez vai, - atteica Kārlis. - Pavisam citi tipāži, bālie datortārpi. Tie trīs aizturētie bija agresīvi tēvaiņi.

- Kā tu viņus izsekoji? - Miks ieinteresējās.

- Hmm, drīkst neatbildēt? - Kārlis pasmējās. - Katram burvju māksliniekam ir savi triki... Es jau to reiz teicu, jā. Pats galvenais - apzināties to, ka jebkas, ko ikviens no mums tīmeklī dara, atstāj pēdas. Lielākas, mazākas, redzamas vai nojaušamas, bet pēdas. Šajā gadījumā pēdu bija vesela iebraukta sliede, atlika izsekot līdz galam. Lai gan - par galīgiem muļķiem tos tārpiņus nevar saukt, visu bija izdarījuši pareizi, tikai gali nebija noslēpti. Mjā, te nu varu ieteikt -ko tādu ieraugot, nevajag steigties ar attiecīgo personu un saziņas dzēšanu vai bloķēšanu, kā to bija darījusi mūsu draudzene, bet vispirms izčekot visu pieejamo informāciju, uztaisīt ekrānšāviņus un pieglabāt sarunas, lai pašiem uz rokas paliek pierādījumi.

- Un ko tagad? - Miks alka pēc rezultāta.

- Viss atkarīgs no pasūtītāja, respektīvi, Zanes, vēlmēm. Es savu darbiņu izdarīju - vainīgos izskaitļoju un virtuāli izolēju. Vai Zane gribēs iedarbināt juridisko mašinēriju - tas paliek viņas ziņā.

- Zane zina? - Annai bija pagrūti noslēpt smaidu, iedomājoties draudzenes atvieglojumu, vilšanos un reizē neērto situāciju. Atvieglojumu, jo tie izrādījušies salīdzinoši nekaitīgāki radījumi, nekā domāts; vilšanos, jo Zane bija iztēlojusies sevi par meganopietnas tīmekļa afēras upuri, bet šo pat lāgā aprakstīt nevarēs; un neērtību - jo viņai te, Mežājos, būs turpmāk jādzīvo un jāstrādā.

- Nē, un es gribētu tikt galā tā, lai viņa neuzzina. - Arvis Konrāds rāmi pasmaidīja. Viņam nebija pagājusi secen Annas smaida nozīme. - Labi, Anna?

- Manis dēļ... - Viņa paraustīja plecus. - Ja vien esi pārliecināts, ka spēsi atturēt no tamlīdzīgu muļķību atkārtošanas.

- Centīšos. Vienīgi man... mums ar Kārli ir neliels lūgums: vai drīkst aizņemties Egonu, Viktoru, Zorro un Grāfu?

- Tagad? - Anna iepleta acis.

Pulkstenis rādīja pusdivpadsmit naktī.

- Tagad. Tie abi šobrīd kojās sēž pie datoriem un ārdās par nestabilu tīklu.

Anna Elizabete un Miks Kaķītis saskatījušies sāka skaļi smieties.

- Lai notiek! Ņemiet visu kavalēriju un papildspēkus piedevām. Būs mācība.

- Kaut nu visas mūsu problēmas atrisinātos tikpat viegli kā šī, - noskatīdamies pakaļ aizbraucējiem, skumji smaidot, bija noteicis ģenerālis Bass.

Omīte un vecā baronese pēc vakariņām bija agri devušās augšā - esot par kaut ko jāapspriežas bez lieciniekiem, turklāt jāpieskata ari abi gūstekņi.

Kā vienam, tā otram bija atņemtas visas saziņas ierīces, istabas aizslēgtas, un, ja nebija vēlmes nosisties, lienot laukā pa ļoti augstā otrā stāva logu, gan Ģirtam, gan mazajam puišelim Ronaldam nekas cits neatlika kā gaidīt sestdienas ritu, lai lielajā ģimenes sapulcē izlemtu, kas notiks tālāk.

Puika, šķiet, bija samierinājies un labi iekārtojies - ēda un gulēja, gulēja un ēda, par māsu nejautāja, par tēvu arī ne.

Turpretī Ģirts, piektdienas pēcpusdienā beidzot izgulējis paša lietoto un daktera Konrāda doto zāļu dulnumu, bija sācis ārdīties un pieprasīt, lai viņu izlaiž no istabas, apelējot pie cilvēktiesībām. Taču tā vietā Kārļa un Arvja Konrāda pavadībā ticis eskortēts līdz labierīcībām un vannas istabai, pēc tam nogādāts atpakaļ. Maltīti gūsteknis saņēma guļamistabā.

Kā vienojušies, neviens no mājiniekiem - ne Kārlis, ne Arvis, ne baronese un pat ne sirdsmīļā, jūtīgā Omīte - nekādās diskusijās neielaidās un ne uz vienu Ģirta uzdoto jautājumu neatbildēja. Tik daudz prāta viņam bija, lai saprastu, ka nu ir tādi mēsli, pret kuriem jebkas cits agrāk notikušais šķiet absolūts rožu dārzs.

Narkotiskajai miglai izsējoties, Meldera atmiņā atausa baisas epizodes: Mika Kaķīša puiši, nez kā sagūstījuši, ved viņu no Rīgas uz Mežājiem; Anna kliedz un liek skatīties uz slapju ziemas cepuri, nē, laikam tas tomēr ir miris runcis Barons; Kārlis ar labi tēmētu kreiso āķi nogāž viņu no kājām; ap viņu spieto kaut kādi bērni, kliedzot “tēti, tēti, tēti”; vecā baronese draud viņu iznīcināt, bet galvenais - rūgti raud Omīte.

Kāpēc raudāja Omīte?

24. nodaļa. ļaunuma gēns

Viņi virtuvē bija palikuši trijatā, un Anna Elizabete gatavoja jau kuro kannu kanēļkafijas, taču efekta vairs nebija. Varbūt laiks piebremzēt ar melno dziru un vienkārši izgulēties, pirms sirds apmetusi kūleni? Arī domas sakārtosies?

- Krusttēv, kur cilvēkā rodas ļaunums? - negaidot ierunājās Miks. Dzirdēt tik globāli filozofisku jautājumu no parasti darbīgi noskaņotā Mika Kaķīša bija savādi.

- Nu, puis, pajautāji... - Bass nopūtās. Ari viņam ellīgi nāca miegs, un ari viņš pēdējās dienās bija domājis tieši par to -par sešu cilvēku bezjēdzīgo nāvi un staigno purvu, kur viņus visus bija ievilkusi šī modes lietu izmeklēšana. Kur vien liec kāju, visur pamats līgojas... - Esmu lasījis gudro viedokļus. Konfūcijs, piemēram, saka - viss sākas piedzimstot, bērna dvēseles šūpoles pārsveras uz labā vai ļaunā pusi. Mūsu Imants Ziedonis, vieds virs bija, rakstīja, ka bērns piedzimst kā balta lapa, jautājums: ko pasaule uz tās sarakstīs?

- Neslēpies aiz Konfūcija un Ziedoņa! - Kaķītis iebilda.

- Nu, labi... Es laikam tik vienkārši neapgalvotu, ka visi piedzimst balti un nevainīgi, jo mana ilggadējā pieredze rāda ko citu. Labiem, lieliskiem vecākiem var piedzimt un izaugt nelietis un sadists, un plenču, zagļu un izvirtuļu ģimenē var izaugt tīra, gaiša dvēsele, kam nepielīp nekas no dubļiem. Droši vien tas atkarīgs no bagāžas, ar kādu ienākam pasaulē.

- Kā tu to domā? - Miks vērīgi paraudzījās krusttēvā.

- Mēs, mūsu dvēseles, šeit neesam pirmo reizi, mēs šeit jau esam bijuši, satikušies, dzīvojuši kopā, mīlējuši, draudzējušies, varbūt nīduši un salabuši, varbūt neesam spējuši sevi savaldīt un nodarījuši kādam pāri... un mūsu dvēsele atgriežas, lai nokārtotu pāridarījumu tai otrai dvēselei. Vai arī - lai izbaudītu gaišu dzīves ceļu.

- Krusttēv, tu tici dvēseļu pārdzimšanai? - Miks izbrīnījās.

- Teiksim, šī doma man šķiet pievilcīga. Katrā ziņā tas daudz ko paskaidrotu, - Bass skaļi prātoja. - Lai gan kā praktiķim man gribas teikt asus un skarbus vārdus par mūsdienu audzināšanas un izglītības sistēmu, kas ir pārāk maiga. Proti, bērni ir jāradina pie disciplīnas. Protams, ne ar lineālu pa pirkstiem vai tupot uz zirņiem, kā tas bija sendienās. Tomēr bērnam jāsaprot, ka viņam ir pienākumi, ne tikai tiesības. Viņam jāsaprot, ka, sāpinot citus, tāpat tiks sāpināts pats. Nekad neesmu atbalstījis pārspīlētu uķināšanos un cenšanos izprast katra huligāna, zagļa, laupītāja, slepkavas un izvarotāja rīcības cēloņus un motivāciju. Vai tad, ja mēs to izpratīsim, noziegums nebūs noticis? Vai, izprotot slepkavas bērnību, upuris augšāmcelsies? Mēs paši radām noziedzniekus, ļaujot izsprukt sveikā ar rājieniem vai minimāliem sodiem, kur būtu jāvēršas pēc visas likuma bardzības. Šo murgu savulaik aizsāka slavenais Makarenko, lielākajiem koloniju huligāniem uzticot kārtības pārraugu pienākumus. Kas no tā izauga? Nākamie NKVD asinssuņi. Diemžēl tie ir ļoti neērti pētījumi, tāpēc tos cītīgi slēpj un par tiem joprojām skaļi nerunā.

- Skarbi. - Kaķītis sadrūma. - Bet tas pats notiek ari šodien. Pilnīga vērtību degradācija, aizbildinoties ar tiesībām uz viedokļu un uzskatu daudzveidību. Tikai interesanti, kā mainās vislielāko liberāļu attieksme, tiklīdz kas atgadās ar viņu tuviniekiem vai draugiem. Tad gan uzreiz tiek pieprasīts vainīgos noķert, izolēt vai pat likvidēt. Dīvaini selektīva tā vienlīdzība...

- Es nesen lasīju, ka Anglijas un Sibīrijas zinātnieki vienā laikā strādājuši pie pētījuma, vai eksistē slepkavas gēns un vai spēja aukstasinīgi atņemt dzīvību līdzcilvēkiem slēpjas iedzimtībā vai tiek iegūta dzives laikā, - Anna klusi ierunājās. - Analizējot noziedznieku biogrāfijas, bērnības atmiņas, raksturu, genotipu un asinsgrupu, pētnieki nonākuši pie slēdziena - slepkavas gēns pastāv. Ziniet, mani pārņēma šausmas, jo liela daļa nosaukto īpašību, kam jāpievērš uzmanība jau bērnībā, šodien piemīt teju katram otrajam trešajam bērnam un pusaudzim: impulsīvas agresijas lēkmes, uzmanības deficīts, hiperaktivitāte, nespēja sevi disciplinēt, patvaļība...

- Bet starptautiskais kriminālistikas izdevums “Journal of Criminal Justice” uzskata - daudzi slepkavas nepavisam nav impulsīvi, turklāt auguši labās ģimenēs, viņiem ir perfekti attīstīts prāts, tā sauktā “aukstā”, plānotā agresivitāte, kas cieši saistīta ar dopamīna receptora D4 formām. Viena no raksturīgākajām šī gēna darbības īpatnībām - nestandarta domāšana, proti, šāds cilvēks slepkavību uztver kā risinājumu samilzušai problēmai, tikai kā uzdevumu, - turpināja Kaķītis.

-Jā, es arī esmu to lasījis. - Ģenerālis piekrītoši pamāja ar galvu. - Vēl pavisam nesen mēs ar Omīti runājām par to, vai tiešām bērns piedzimst ar jau gatavu dvēseli un dzīves uzdevumu un vecāki spēj iemācīt viņam tikai pamatlietas - apkopties, apģērbties, paēst, varbūt lasīt un rakstīt -, bet tieksmes, dziņas, vājības un rakstura iezīmes būs tās, ar kurām viņš ienācis šajā pasaulē un audzināšanai faktiski nepakļausies.

- Freids teica līdzīgi: zīdaiņa vecumā cilvēkā attīstās dzīvesprieks, optimisms vai pesimisms, uzticība, tieksme strīdēties, vēlme dominēt un pakļaut citus savām interesēm. Vēl viņš uzskatīja, ka līdz trīs gadu vecumam nostiprinās ietiepība, skopums, punktualitāte, pedantisms, sadistiska cietsirdība. Bet nostiprināties var tikai tas, kas jau ir, vai ne? Bet kāpēc vienā cilvēkā šīs īpašības ir un attīstās, bet otrā ne?

Anna domīgi ierunājās: - Var jau visu skaidrot ar bērna vēlmi pēc pieaugušo uzmanības vai mīlestības, kā nereti dara mūsu psihologi, tomēr vai tas nav pārāk vienkārši? Tad jau problēmbēmi būtu visi, kas nāk no nepilnām, sliktām, trūcīgām ģimenēm, kur vecāki dzer, kaujas, lamājas, kur nekad nav naudas, bet sīkie pinas pa kājām. Bet cik bieži visas bērna vajadzības tiek apmierinātas, vēlmes nolasītas no acīm, bet viņš tik un tā aiziet šo kroplīgo, noziedzīgo ceļu?

- Zini, Līzbet, palasi kādreiz komentārus timeklī - tur skaidri pateikts: pie visa vainīga vide, skola, televīzija, varmācīgās filmas, multenes, datorspēles! - Kaķītis uz mirkli zaudēja savaldību un uzliesmoja. Šis domas viņu pēdējā laikā bija nomocījušas. - Redzi, tie timekļa gudrinieki, kuri savā mūžā nav saskārušies ne ar vienu īstu noziegumu, aizmirst, ka visi šie paši faktori attiecas ari uz citiem bērniem un jauniešiem, kuri tomēr nekļūst par slepkavām, dzīvnieku bendēm vai narkomāniem. - Miks rūgti pasmīnēja. - Kas tad vēl atliek? Atliek garīgi nestabilie! Protams, jebkurā sabiedrības slānī ir zināms procents šizoīdu personību - viens divi procenti. Taču tikai maza daļa šizofrēnijas un citu garīgo kaišu slimnieku ir agresīvi pret citiem, drīzāk pretēji - viņu slimība ir pret sevi vērsta, viņi suicīdiski tendēti. Turpretī tie, kas dara pāri citiem, ne tikai ir pie pilna prāta, bet apveltīti ar izcilu intelektu.

- Pilnīgi piekritu! - iesaucās ģenerālis Bass. - Viņiem piemīt gudrs, ledains, melīgs un izsmalcināti nelietīgs prāts. Tādi bija visi lielie revolucionāri, diktatori, karavadoņi, tādi ir šodienas nežēlīgākie noziedznieki. Gudri manipulatori, kuri gūst baudu ikreiz, kad izdodas plānotais un viņus nepieķer.

- Loģiski, tas dod impulsu turpināt, lai atkal izjustu adrenalīnu, - Kaķītis uztvēra domu. - Un viņi neapstāsies, bet turpinās, līdz ieskries ar pieri sienā - vai nu tiks arestēti, vai nogalināti. Tad sabiedrībai atliks vien noplātīt rokas - vai, bet kā tad tā, mēs nepamanījām, bija tik pieklājīgs, kluss cilvēks...

- Nūja, un vecāki brīnās - kā tas iespējams: ar visiem bērniem kā ar bērniem, bet ar vienu - kā ar pilnīgu svešinieku, kā ar ienaidnieku? Nodzīvo visu mūžu, tā ari cits citu nesaprotot. Labi vēl, ja nenodara pāri, - ģenerālis skumji noteica. - Cik nav bijis gadījumu, kad ģimenes ietvaros notikuši šaušalīgi noziegumi... Tā veidojas šausmu stāsti un leģendas. Ziniet, mīļie, es daudz esmu runājis gan ar tiesu psihologiem, gan citiem ekspertiem, un šajā jautājumā vienprātības nebūs nekad. Jā, var būt simtiem iemeslu, kāpēc cilvēks samaitājas dzīves laikā, bet var būt arī tik vienkārši, kā teica eksperte, daktere Ausmiņa, - reizēm jau pavisam maza bērna skatiens, sejas izteiksme un izdarības rāda - te aug briesmonis...

Naksnīgās mājas klusumā biedējoši skaļi nopīkstēja Annas mobilais tālrunis.

Elizabet, lasīju nekrologus. Juris Bramanis bija tas vienaldzīgais, resnais leitnants, kurš mūs ar TEO neuzklausīja un palīdzības vietā nosūtīja uz bērnu namu. Bet Monta Merkmane bija tirgone, kas mūs novērtēja kā šķirnes lopiņus un pateica - brāķis. Tā sākās Ļaunums.

Toreiz viņi bija kopā, tagad ari. Dzīvē un nāvē. Nu Teo kapā var gulēt mierīgi. Bet es beidzot varēšu visu aizmirst un sākt dzīvot.

* * *

Sestdiena, 11. oktobris

Tā viņa sagaidīja rītausmu - acīm vaļā. Prātodama.

Vai to tu vēlējies, - svešas problēmas uz sava kakla?

Nekas nav tā, kā izskatās, pat mazs gariņš varbūt liels čiekurs.

Salts, ass prāts, stratēģis, kas neļaujas emocijām, melo un manipulē, gūstot baudu no savu ļauno plānu izdošanās. Spalga balss, nikni klikstoši papēdīši, plaši žesti. Sarkani mati. Un smaržas, šīs pašas smaržas - Giorgio Armani Acqua Di Gio Pour Femme. Rozes, jasmīni, frēzijas un hiacintes...

Jo lielāki apļi, jo ātrāk laukā no meža - kur tas bija dzirdēts? Anna Elizabete pasniedzās vispirms pēc tumšsarkanas mapītes, ko Ģirts, pēdējoreiz nakšņojot šajā istabā, bija te aizmirsis, bet pēc krietnas pusstundas - pēc mobilā telefona. Septiņi. īstais laiks optimistiskiem telefona zvaniem.

Gandrīz visu nakti pulkvežleitnants Miks Kaķītis bija pavadījis, mētājoties no viena sāna uz otru. Pēc naksnīgās sarunas par ļaunuma cēloņiem Anna Elizabete pārgurusi bija aizgājusi gulēt, un Miks patiešām cerēja, ka viņai izdevies kaut uz mirkli aizvērt acis. Taču nupat saņemtā slkziņa apliecināja - nē.

Zvārodamies kā zombijs brokastlaikā, viņš slāja uz virtuvi uzlikt ūdeni kafijai.

Krustām šķērsām izdomājoties par šo dīvaino, daudzslā-ņaino lietu, Mikam bija skaidrs viens - visi notikumi bija likumsakarīgi, loģiski ķēdes posmi, kas cits citu papildināja un saturēja kopā ar iepriekšējo un nākamo gabalu.

Pulkveža Bramaņa nāvi vēl varētu saprast - savas profesionālās karjeras laikā ieguvis ne vienu vien ienaidnieku.

Merkmane -ja nogalinātā būtu viņa - arī saprotams. Modes karalienes netīrās biznesa metodes lika brīnīties, kā viņai vispār izdevies tik ilgi nodzīvot.

Modele Jana... pieņemsim, ka te runa par profesionālu greizsirdību no Mojo, Modra Kārkliņa puses. Vai varbūt apdraudējumu izjutis Vladimirs? Varbūt Jana uzzinājusi par viņa seksuālajām tirgus attiecībām ar darba devēju? Vai arī tā bijusi neatbildētu jūtu radīta spriedze no Naura Leiko puses - nekur taču nebija teikts, ka viņš patiešām visu ceturtdienu rātni nogulējis gultā pie mīļotās sievas sāniem...

Bet, pie velna, kam un kāpēc bija vajadzīga vienkāršu, parastu cilvēku bojāeja? Kura ceļu bija pārgājuši skolas puika, vidusskolniece, algota mājsaimniecības vadītāja un skolas psiholoģe?

- Laaabrlt! - Moža kā zvirbulēns jasmīnkrūmā aiz loga Anna Elizabete ieskrēja virtuvē, mēģinot izvairīties no Grāfa, kurš savukārt bija pārliecināts, ka jestrais riksis domāts tikai tam, lai viņu izklaidētu un iepriecinātu, un cītīgi ķēra Annas vecā, līdz vīlītēm novalkātā ceriņkrāsas džempera piedurkni.

- Vilks, ēd cepumus, negrauz mani! - viņa draiski uzsauca un izmetās laukā pa virtuves durvīm. Grāfs aulēkšiem metās saimniecei pakaļ, bet Kaķītis kā apstulbis palika stāvam uz verandas kāpnēm. Vai nu Līzbetei neatgriezeniski aizbraucis jumts, vai arī... Nevar būt!

* * *

- Skatos, kādam šorīt labs noskaņojums! - Nez no kurienes Mikam līdzās bija materializējies Kārlis, bet aiz viņa, miegaini šņākdams, kājas švīkāja Egons.

- Tikai nesakiet, ka viņa pamodināja ari jūs! - Kaķītis pēkšņi atmodās.

- Pat mani, vecu vīru, nepasaudzēja, - Bass rūca, bet viņa spuraino ūsu gali neatturami liecās uz augšu. Kas nozīmēja tikai vienu - finālu.

- Arī ārstiem šorīt netiek ļauts gulēt. - Virtuvē ienāca dakteris Arvis Konrāds.

- Bet kur tad Viktors ar Zorro - vēl pampst? - Kaķītis pazobgaļojās, taču, pametis skatienu laukā pa logu, pamanīja, ka sarkanā pikapa laukumā nav. Oho!

Kopumā ņemot, agrīnā rīta aina bija sirreāla - samiegojušies vīrieši drūzmējas aukstā virtuvē pie tukšas kafijas kannas, bet vienīgā sieviete, kura varētu šo situāciju vērst par labu, skraida pa parku kopā ar lielu, pelēku vilku.

- Krustdēl, vai tu šorīt jau esi runājis ar ģenerāli Bozi? -nožāvājies kā pusmidzis krokodils, ievaicājās ģenerālis Bass.

- Vēl ne. Vai vajadzētu? Tev ir jaunumi? - Miks satraucās.

- Tūlīt būs. Re, kur skrien. - Ģenerālis pakāpās nostāk, ielaizdams abus rīta vingrotājus, kas ienesa telpā vēsu svaiga gaisa mutuli, atskurbinot snauduļus.

- Ai-jai-jai, ja Līzbete neuztaisīs kafiju un maizītes, visi nomirs badā. - Viņa nogrozīja galvu, tad, atvērusi lielo ledusskapi, turbo režīmā izkrāva uz galda visu, kas tur bija, un norīkoja Miku pie maizīšu smērēšanas, pārējos pie uzkožamo griešanas. Pēc mirkļa telpā sāka smaržot aromātiska kanēļ-kafija, un vēl pēc brītiņa virtuvē cēli un svinīgi ienāca Omīte ar baronesi Annu Rozi.

- Nu, mīļās dāmas, jūs kā allaž - īstākajā brīdī, ar karalisku precizitāti! - Bass galanti noskūpstīja abām rokas un iečubināja viņas krēslos.

- Kas mums šorīt par svētkiem? - Galu galā Miks Kaķītis neizturēja. - Tikai nesakiet, ka jūs jau visu esat atrisinājuši un es vienīgais esmu palicis jaņos.

- Protams, ne. - Anna Elizabete pasmaidīja tik koši zaļ-acainu smaidu, ka Mikam noreiba galva.

Tā viņa bija smaidījusi toreiz -Līgovakara lietu pabeidzot, kad vainīgais bija saņēmis savu pelnīto sodu.

- Bet šodien viss beigsies. Es ceru. - Anna rāmi noteica un pastiepa pāri galdam maizīšu šķīvi. - Ēdiet. Šī būs gara diena, vajadzēs daudz spēka.

Mikam Kaķītim atlika tikai ticēt un dzert kafiju.

- Krusttēv, ko viņš teica? - Līdz pusei izdzērusi savu tasīti, Anna Elizabete pajautāja ģenerālim Basam. Tad piecēlās, piegāja pie loga un paraudzījās laukā. It kā kaut ko gaidītu...

- Pabrīnījās, taču piekrita un norīkoja divas grupas. Bet ja mēs ar tevi kļūdāmies...

- Nu, tad nāksies sākt no sākuma. Tomēr es nedomāju...

- Vai man kāds beidzot paskaidros?! - Miks iebrēcās.

- Vienu minūtīti. Tūlīt, tūlīt. Kārlīt, pulkstenis jau astoņi. Tev ir tās ziņas?

- Just a moment! - Uzrunātais pagrabināja savu planšeti, pārbaudīdams e-pastu. - Ir! Izdrukāt?

- Izdrukā gan. Bet pirms tam pasaki divos vārdos.

- Tie nav viņa bērni. Tie nav dvīņi, taču ir brālis un māsa. Tūlīt būšu atpakaļ!

- Skaidrs. Tātad dakteritei Ausmiņai bija taisnība, Kārļon-kul, ai, kāda taisnība!

- Labi, LIzbet, pietiks tēlot Puaro brunčos! Vai nu tu tagad apsēdīsies pie galda un kā cilvēks visu secīgi un saprotami izstāstīsi, vai ari es pats personīgi tevi piesiešu pie šī paša krēsla. - Kaķīša pacietības mērs beidzot bija pilns.

- Viss, viss, jau sēžu! - Anna iespraucās starp ģenerāli un Egonu, ielēja sev pilnu krūzi karstas kafijas un ar baudu nodzēra lielu malku. - Es jums pastāstīšu pasaku.

Pirms divdesmit četriem gadiem kāda jauna modele nelielā lauku slimnīcā laida pasaulē divus bērnus. Dvīnītes. Viņa galīgi nebija noskaņota ņemties ne ar autiņiem, ne bērnu ucināšanu, jo jaunkundzi gaidīja spoža karjera un jau nolūkots bagāts vīrs, kurš to vēl pat nenojauta. Bet bērnu tēvs - iespējams, kādā nejaušā ballītē sastaptais, toreiz vēl jaunais, slaidais un glītais milicijas kursants Juris Bramanis - par atvašu eksistenci pat nenojauta.

Tajā pašā slimnīcas palātā liktenis saveda kopā bijušo tirdzniecības darbinieci Veru Vildi un trūcīgo lauku skolotāju Ivetu Lauri - viena no viņām nesekmīgi ārstējās no neauglības, otrai tikko bija nomiris jaunpiedzimušais, neārstējami slimais bērniņš. Mēs nekad neuzzināsim, vai un cik modele samaksāja dakteriem un laipnajai māsiņai, lai viņi pievērtu acis un abi bērni dotos mājās kā divu citu ģimeņu atvases. Konkrētā slimnīca ir likvidēta, ārsti un māsiņas - pensijā. Jauno māmiņu ģimenes šķirās no desmit tūkstošiem rubļu (katra) - toreiz, deviņdesmitajos tā bija liela nauda.

Tā piedzima Jana Vilde un Linda Laure. Nekādu adopcijas papīru, nekā. Abu mātes tika nozvērinātas nekad nemēģināt noskaidrot ne otra bērna, ne bioloģiskās mātes likteni, un droši vien plāns būti izdevies, ja vien... meitenes, laikam taču īstās mātes pēdās iedamas, nebūtu apguvušas publiskas profesijas - viena kļuva par modeli un sāka studēt modes dizainu, otra pievērsās šķietami neredzamam arodam - kļuva par televīzijas producenti. Viņas iedzimti agresīvajai, mani-pulatīvajai un valdonīgajai dabai bija nepieciešami diedziņi, ko raustīt, un lelles, ko dīdīt.

- Tu runā par Naura Leiko sievu Lindu? - Miks precizēja.

- Tieši tā. Es neesmu pētījusi zinātniskās teorijas par dvīņu sensitlvajām un psiholoģiskajām īpašībām, taču esmu lasījusi, ka pat šķirti audzinātiem dvīņiem raksturīga viena un tā paša ēdiena, dzēriena, tērpu un automašīnu izvēle. Tad nav jābrinās, ka abām māsām patika viens un tas pats vīrietis - Nauris Leiko. Un tieši viņš negribot saveda tās kopā aci pret aci, rosinot pārdomas un vēlākus jautājumus vecākiem. Visticamāk, tieši tas - noklusētā patiesība - kļuva par Janas Vildes atsvešināšanās cēloni no audžuvecākiem Veras un Harija, kurus viņa visu mūžu bija uzskatījusi par saviem īstajiem vecākiem. Ap to pašu laiku Jana sāka manīt, ka mīļotais vīrietis arvien biežāk neierodas, kad solīts, visādi aizbildinās un nebrīdinājis pazūd. Viņa rada mierinājumu sava biseksuālā drauga Vladimira Rūsa paspārnē un pievērsās radošajam darbam, piesaistot sev maizes devējas Montas Merkmanes uzmanību un iekustinot viņā kaut ko attāli līdzīgu siltām jūtām.

Kas zina, varbūt Merkmanei ienāca prātā, ka ši varētu būt viņas meita, varbūt viņa atcerējās to abu sieviešu vārdus, kuras slimnīcā paņēma viņas bērnus. Varbūt nostrādāja vizuālais moments, jo Jana ļoti atgādināja viņu pašu jaunībā. Es papētīju internētā atrodamās bildes, un ari Vladimirs Russ taču stāstīja, ka abas bijušas ļoti līdzīgas gan pēc darbaholiskā rakstura, gan izskata. Tā nu Merkmane sāka Janu protežēt, savs labums tika ari Vovčikam. Pieci procenti firmas akciju atbilstoši tirgus vērtībai veidoja ap divsimts piecdesmit tūkstošiem eiro. Jana Vilde bija bagāta dāma.

Toties Lindai Laurei nebija nekā. Māte - audžumāte, lauku skolotāja Iveta Laure - sen kā mirusi, atstājot trīs bērnus un parādus. Viņas otrais vīrs - arī jau sen taisaulē. Lindai pašai nācies dzīvē visu iekarot. Pieļauju, ka viņai bija plāns - pamazām tuvoties Montai Merkmanei un izdevīgā brīdī atklāt savu noslēpumu, taču viņa nebija paredzējusi dvīņumāsas klātbūtni. Patiesībā - nīstās dvīņumāsas, jo ar viņu nācās dalīt ne tikai īsto, bagāto bioloģisko māti, bet arī vīrieti. Tāpēc Linda Laure darīja visu, lai izšķirtu Janu un Nauri, piespieda viņu sevi apprecēt, jūtoties laimīgam un pateicīgam par gadsimta lieliskāko darījumu. Tā vismaz viņš pats teica.

Ar māti viņa, protams, iepazinās. Nedomāju, ka Merkmanei varētu būt radušās kādas šaubas par abu radniecības pakāpi, jo arī Linda savā ziņā ir viņai ļoti līdzīga - varbūt ne tik daudz pēc izskata, cik pēc balss, soļiem un stervozuma pakāpes. Un tas jau ir spēcīgāks indikators nekā gēnu analīzes.

- Līzbet, no kurienes tev tādas ziņas? - Kaķītis nopietni pārjautāja. Skanēja velnišķīgi sakarīgi un ticami, pat pārāk ticami. - Ir ari kāds pierādījums?

-Janas vecāku liecība - tas, ko viņi pastāstīja vakar vakarā, un šī rīta SMS no Veras Vildes: “Jā, tā bija viņa.” Tas par Montas Merkmanes bildi. Vladimira Rūsa liecība par Merkmanes attieksmes maiņu pret Janu. Galu galā - ir gan pati Linda Laure, gan Monta Merkmane, gan Janas Vildes līķis. Cik zinu, paātrinātās DNS analīzes taisa diennakts laikā. Pat ja viņas negribētu atzīties, analīzes radniecību apstiprinātu.

- Skan brinišķīgi, tikai - kur tad pati madāma palikusi? Viņas māju novēro - tur neviens nav rādījies. Arī Bramaņa mājā tumšs un kluss, - Miks Kaķītis īgņojās.

- Nerūc, nerūc. Viņa šobrīd slēpjas savas meitas Lindas mājā Plakanciemā, - ģenerālis Kārlis Bass mierigi atbildēja. - Māju neuzkrītoši apsargā, aizbēgt nav iespējams. Ļausim viņām aiziet uz Bramaņa bērēm un pēc tam parunāsimies.

- Pagaidiet! - Miks iesaucās. - Jūs gribat teikt, ka Monta ar savu meitu Lindu novāca otru meitu Janu? Bet kāpēc?

- Es teiktu tā: laikam jāsāk no beigu gala, - lēni ierunājās Anna. - Iespējams, pēc otras meitas pieteikšanās Monta Merkmane sākumā nopriecājās, saskatot tajā savu jaunības atspulgu, un, iespējams, viņa savai raksturā līdzīgākajai atvasei neapdomīgi atklāja šo un to no biznesa aizkulisēm. Kā televīzijas cilvēks Linda Laure noteikti kaut ko zināja arī pati un nevilcinājās likt lietā visas sviras, jo viņai bija svarīgi nodrošināt savu eksistenci un nākotni, lai turpmāk ne no viena nebūtu atkarīga. Savu mērķu sasniegšanai viņa radusi izmantot jebkurus līdzekļus, neiespringstot par tādiem sīkumiem kā sirdsapziņa vai ētika. Bet par to vēlāk.

Pieļauju, ka Merkmani šāda buldozeriska apņēmība varēja nobiedēt un viņa vērsās pēc palīdzības pie sava ilggadējā romantiskā drauga pulkveža Jura Bramaņa, kurš daudzu gadu garumā no amata krēsla augstumiem bija izpalīdzējis, kārtojot tos vai citus darījumus, pretī saņemot solījumus reiz atiet malā no biznesa un kopigi doties uz ārzemēm baudīt dzīvi.

- Jā, klausoties to ierakstu, ari es biju pārliecināts, ka ar viņa Bramanis domājis Merkmani, - piebilda ģenerālis Bass.

- Bet tur bija vēl otra viņa - meita, ar kuru pirmā viņa bija solījusi Bramani iepazīstināt. Tiesa gan, noklusējot faktu, ka patiesībā meitas ir divas. Ne jau velti viņš posās pie friziera, lai varētu smuks tikties ar nekad neredzēto meitu. Viņš vispār izklausījās tāds kā apmāts, kā gaisā parauts visas šīs gaidāmās ģimenes apvienošanās dēļ. - Anna iemalkoja atdzisušo kafiju.

- Ziniet, lai cik dīvaini, taču Juris Bramanis kopumā nebija slikts cilvēks, - pēc ilga klusuma brīža ierunājās ģenerālis.

- Badīgs, jā. Ambiciozs, jā. Naudaskārs, jā. Bet tajā pašā laikā - drosmīgs, izdarīgs operatīvais darbinieks. Priekšnieka krēsls gan viņu sabojāja. Reti kurš iztur pārbaudījumus ar varu. Bet stāsti tālāk!

- Nav jau vairs daudz atlicis. - Anna Elizabete nopūtās.

- Nezinu, kurā brīdī Merkmane pārdomāja un atteicās precēties, taču viņu pēdējo, skaļo strīdu, ko dzirdēja saimniecības vadītāja Violeta Rozīte, es izskaidroju tieši tā. Iespējams, Merkmane bija nolēmusi turpmākās aktivitātes saistīt ar jaunatrasto meitu Lindu, jo Jana savu ceļu jau bija atradusi. Bet varbūt - un tas liekas ticamāk - viņai no Lindas pamazām kļuva bail. Jo sevišķi pēc tam, kad, iepazinies ar meitu, pulkvedis Bramanis dažu dienu laikā aizgāja bojā, bez pēdām pazuda Jana, bet pašas Merkmanes mājā notika divi iebrukumi...

- Domā, tos noorganizēja Linda? - Miks uzrauca uzaci.

- Zini, viņa pamazām sāk biedēt pat mani.

- Kaķīt, nesmejies. Ja ir tā, kā domāju, tie nav visi viņas varoņdarbi. Atceries, ko mēs pagājušajā naktī runājām? Par cilvēkiem, kuros sēž ļaunuma gēns, slepkavas gēns, kuriem nav nekā dārga, nekā svēta. Viņi vēsā mierā izskaitļo piecus un pat desmit gājienus uz priekšu un dzīvo svētā pārliecībā, ka viss notiks tieši tā. Šīs īpašības pārpārēm piemīt abām -gan mātei, gan meitai. - Anna Elizabete atvilka elpu.

- Stāsti tālāk! Viņas noorganizēja arī iebrukumus?

- Nu, par iebrukumiem... Domāju, ka par pirmo, delikātāko brīdinājumu jāpateicas Modrim Kārkliņam, iespējams, ar trīsvienības atbalstu. Viņi, tā teikt, gribēja motivēt Montu Merkmani neaizmirst par solījumu atmaksāt viņu biznesa daļu. Iespējams, Modris patiešām savāca savus tērpu skiču albumus un apbalvojumus, kuri bija piešķirti Montai Merk-manei, tomēr pēc taisnības pienācās viņam.

- Bet lelle ar sarkano dzīparu, adatu sirdi un kaķis zem kapota? - Miks atcerējies Zorro intermēdiju ar dzijas šķeteri.

- To izdarīja Linda. Pieļauju, ka māte viņai bija uzticējusi savas mājas atslēgu, un pieļauju, ka viņai to nācās rūgti nožēlot. Kāpēc Linda tā darīja? Kas zina. Varbūt gribēja mlļmāmiņu pierunāt pārrakstīt daļu biznesa viņai, varbūt gribēja iebiedēt klusēt pēc Bramaņa slepkavības. Lai vai kā, Merkmane saprata pareizi un operatīvi noorganizēja savai nāvei aizvietotāju -Bramaņa saimniecības vadītāju Violetu Rozīti. Domāju, viņu nebija grūti pierunāt satikties, lai parunātos par dārgo aizgājēju. Ja Egonam ir analīžu rezultāti, domāju, viņš neskoposies ar ziņām, kādi preparāti atrodami nabaga ekonomes asinis.

- Dāma turējusies pie pārbaudītām vērtībām. Vecais labais Halcion, taču zirga devā. Rozīte bija pagalam pēc pirmajiem diviem malkiem, pat žmiegt nevajadzēja. - Egons knibināja salvetes stūrīti. - Pēc tam Monta ievilka upuri automašīnā, dūšīgi salaistīja visu ar benzīnu un uzlaida gaisā.

- Tad jau viņai sen vajadzēja bēgt! - Kaķītis iesaucās. - Kāpēc viņa joprojām ir Latvijā, turklāt pie meitas?

- Lūk, to nāksies pajautāt viņai pašai, kad sastapsim. Varbūt mīļā meitiņa gluži vienkārši izrādījās tālredzīgāka un labāka šahiste, - Anna pasmīnēja.

- Mūsu rīcībā ir interesants 112 ieraksts par tās nakts mašīnas degšanu. It kā ziņo kaimiņiene, vārds nav saprotams, taču balss tembrs ļoti atgādina Lindu Lauri, - Dambergs atklāja nākamo rūpīgi glabāto kārti. - Iespējams, viņa iztraucēja māti visnepiemērotākajā bridi, un tai nekas cits neatlika kā doties meitai līdzi uz Plakanciemu. Gūstā. Ķīlniekos.

- Bet vecais zābaciņš palika zem gultas kopā ar viltīgo koferīti, - paironizēja Kārlis. Viņam rokās bija trīs A4 lapas.

- Sekojot Annas ieteikumam, mēs to pārbaudījām, - Dam-bergs apmierināti pasmaidīja. - Analīzes apstiprināja - tas nācis no Rozītes apavu skapja, sviedri iekšzolē pieder viņai, plakanā pēda ari - apavam bija radies specifisks nominums.

- Bet kurš tad galu galā nomušlja pulkvedi Bramani? - visu laiku pacietīgi klusējusi, ierunājās Omlte. - Monta vai Linda?

- Linda. Mīļā meitiņa, - asi noteica ģenerālis Bass. - Kamēr satraukusies māmiņa pēc pirmā iebrukuma zvanīja policijai un mums, kamēr mēs saviesīgi tērzējām par sūrā modes biznesa aizkulisēm un ēnas pusēm, tikmēr dārgā atvase aizgāja ciemos pie papiņa, lai pateiktu viņam visu, ko domā.

- Kā tu zini, krusttēv? - Miks paliecās uz vecā vira pusi.

- Bramanis pats atklāja. Savā pirmsnāves vēstulē. Lasiet.

Ļ. cien. Kārlim Basam -

Atvainojos, ka esmu nostādījis Tevi neērtā situācijā. Bet, tici, man nav citas izejas.

Esmu vīlies sevi un savā tuvākajā cilvēkā. Domāju, ka mums ir vienas vērtības. Izrādās, nav. Domāju, ka mums var izdoties radīt ģimeni kaut vai tagad, mūža nogalē. Izrādās, nevar.

Kā jau teicu, jūties brīvs rīkoties ar manu arhīvu.

Nevaino nevienu. Tas ir tikai mans lēmums.

Patiesā cieņā - Tavs draugs Juris Bramanis.

Zem datordrukā rakstītās vēstules greiziem, gandrīz nesalasāmiem karākuļiem bija uzšvikāts : “Kārlim Basam” un viņa mobilā telefona numurs.

25. nodaļa. Zirnekļa tiklā

V

- Kas tev liek spriest, ka Bramaņa slepkavība ir viņa meitas roku darbs? - Kaķītis neticīgi jautāja. - Vēstule kā vēstule, tikai beigas pierakstītas ar roku.

- Paraugi šo! - Anna pastiepa viņam savu viedtālruni ar Lindas rakstīto e-pasta vēstuli par pazudušo Ģirtu Melderi un gandarīta vēroja, kā lasot mainās Mika sejas izteiksme, apjaušot, ka gan vēstules uzbūve, gan rakstības stils ir identiski.

- Cepuri nost! - viņš smaidot noteica. - Bet pa kuru laiku?

- Pa nakti, kamēr neguļas, - Anna attrauca. - Ja vien ir internets, var atrast daudz ko noderīgu, piemēram, Privātās bilžu atvērumu no Naura Leiko personiskās mājas, kuras pagrabā iekārtota sporta zālīte, ar parakstu, ka Naura jaunajai sieviņai - daudzsološajai producentei Lindai Laurei - enerģiju dod cīņas sporta, konkrētāk, kikboksa, vingrinājumi.

- Vai tu re, ko! Tā būtu atbilde uz jautājumu par Janas Vildes lauzto sprandu. - Miks piekrītoši pamāja ar galvu.

- Bet kur tad Jana visas dienas kopš pazušanas bijusi? Taču ne savas māsas mājā. Egon?

Klusums bija labākā atbilde.

- Klausieties, braucam! - Kaķītis nespēja izturēt. - Es gribu pašrocīgi uzlikt viņai rokassprādzes. Kamēr nav izdomājusi vēl piecus gājienus uz priekšu. Viņa ir sociopāte, psihopāte!

- Tu neesi tālu no patiesības, Kaķīt, - ierunājās Arvis.

- Pēc tā, ko mums ar Omīti pastāstīja mazais Ronalds, Linda

Laure tiešām ir īsts monstrs - gudra, pievilcīga, taču cilvēkus nīstoša dabas kļūda. Sociopāte, kas savu mērķu labā nekaunas izmantot pat īsti neveselos pusbrāli un pusmāsu, šim nolūkam izņemot tos no bērnunama... Jā, diemžēl Linda Laure ir Ronijas un Ronalda vecākā māsa. Adoptētā vecākā audžumāsa. Pēc vecāku nāves abi jaunākie nonākuši valsts aprūpē, jo Linda nav spējusi (drīzāk gan - nav vēlējusies) uzņemties atbildību. Toties tagad mīlošā lielā māsa uzaicinājusi mazākos uz atvaļinājuma laiku padzīvot pie sevis.

- Un abi bērni bija ar mieru? - Omīte skumji pašūpoja galvu. - Protams, bija... Lai vai kāda, viņa taču bija to māsa, daļa no ģimenes un zudušajām mājām.

- Mjā. - Arvis sacirta žokļus. - Tajā pašā laikā Linda sīkajiem iestāstījusi, ka nu visi spēlēs interesantu spēli - realitātes šovu, ko filmēs slepenas kameras. Nu tā, kā rāda pa televizoru. Lūk, un tagad viņiem ticami jānotēlo viņas drauga, slavenā aktiera Ģirta Meldera bērnu lomas, jārunā tikai tas, kas iemācīts, jādara tikai tas, kas pavēlēts, un jāiztur pēc iespējas ilgāk. Linda pārliecināja sīčus, ka šādas “šovu ģimenes” šobrīd tiek filmētas vairākās Latvijas vietās, un no tā, kurai ies trakāk, interesantāk un raibāk, būs atkarīgs skatītāju balsojums, attiecīgi - uzvara un naudas balva, desmit tūkstoši eiro. Desmit tūkstoši! Ja viņi tos dabūs, abi drīkstēs pārvākties pie māsas uz dzīvi. Uz pavisam. Varat iedomāties, ko šāds solījums nozīmē bērnunama bērniem? Viņiem tika apsolīta ģimene! Mājas! Tāpēc viņi centās, cik spēja. Uz visu banku - jo trakāk, jo labāk. Bez robežām, jo viņos to nav, bet galvenais - tā bija pavēlējusi māsa.

- Labs stāsts, kurš to izdomāja? - Atvērtajās virtuves durvīs stāvēja nicīgi smīnošs Ģirts Melderis. Ticis laukā no savas istabas, viņš neticīgi blenza uz visiem pēc kārtas. - Tā taču nevar būt taisnība?!

Anna domāja ko citu - ко un cik daudz viņš dzirdējis?

- Diemžēl, Ģirt Melderi, tu esi pamatīgi piekrāpts, -nopietnā balsī bilda ģenerālis Kārlis Bass. - Tavai jaunības dienu zilacainajai pasijai, erotisko filmu zvaigznei un narkotiku kontrabandistei Inesei Kupčai ne tikai nav bērnu, bet, pat ja būtu, viņi nekādā gadījumā nevarētu izskatīties kā šie abi platsejainie brūnači. Acīmredzot tu skolā esi ļoti slikti mācījies bioloģiju. Diviem smalkkaulainiem, garkājainiem, zilacainiem vecākiem nevar piedzimt strupi, platkaulaini, smagnēji, brūnacaini bērni, jo tas nozīmētu tieši to, ko tagad, - krāpšanu. Vai nu tu to zināji, tātad - apzināti un ļauni krāpi Annu Elizabeti un visus mūs, vai arī nezināji, tātad - tikpat ļauni piekrāpa tevi un attiecīgi atkal visus mūs.

- Es jums neticu... - Ģirts izmocīja, lai gan saprata - Basam simtreiz taisnība.

- Lasi. - Kārlis pastiepa viņam trīs izdrukātās A4 lapas.

Ģirts ātri pārskrēja tekstam ar acīm, otrreiz izlasīja rūpīgāk, tad apsēdās uz ķeblīša pie plīts un, ar pirkstu vilkdams līdzi, izstudēja vārdu pa vārdam.

Sviests! DNS analīzes nemeloja. Tās bija līdz riebumam lietišķas un precīzas.

Viņu, Ģirtu Melderi, nekas, itin nekas nesaistīja ar šiem stindzinoši biedējošajiem pusaudžiem, kuri viņam tika pierakstīti vispirms e-pasta vēstulē, pēc tam iestāstīti pa telefonu un visbeidzot - no rokas rokā nodoti lidostā, nostādot fakta priekšā, proti, viņš ir jau krietni paaugušos bērnu tēvs, kura pienākums nu ir par viņiem rūpēties.

Viņš bija uzmests, apčakarēts pēc pilnas programmas, un to bija izdarījusi neviena cita kā jaunā, skaistā, seksīgā, talantīgā, neatlaidīgā un tik bezgala viņā iemīlējusies producente Linda Laure.

Izrādās - viņš bijis vajadzīgs kā potenciālais tētiņš pusmāsai un pusbrālim? Bet kāda velna pēc?!

- Ja gadījumā tu netici ari DNS analīzēm, apmēram pēc stundas mēs brauksim uz Rīgu, un tu viņai to varēsi pajautāt pats, - mierīgi noteica Anna Elizabete. - Bet pagaidām tev nāksies līdz galam nospēlēt papiņa lomu - rau, kur brauc Viktors ar tavu pazudušo dvīņu meitu Roniju, īstenībā - Lindas pusmāsu Ronju Lauri.

Meitene izskatījās kā izvilkta no miskastes. Jau tā gotiskais meikaps noplūdis un notecējis pāri vaigiem, acīmredzot noraudāts, zeķubikses skrandās, topiņš arī, īsie bruncīši novazāti pa dubļiem, lielie motociklistu šņorzābaki - neaizsieti. Viņas jaku nesa Viktors, bet Zorro, dobji rūkdams, nāca iepakaļus.

- Saņemiet! Ronija, īstā vārdā - Ronja Laure. Sešpadsmit gadi un četri mēneši.

- Nu, jaunkundz, labrīt! - baronese Anna Roze pirmo reizi pa visu ritu ierunājās. Viņas balsī drebēja tāds sašutums un aizturētas dusmas, ka to karstuma pietiktu, lai bēgli dzīvu izceptu uz lēnas uguns. - Ja nav noslēpums, no kurienes?

- Kas tev par daļu, vecā! - Ronja noburkšķēja zem deguna. Anna Elizabete strauji pielēca kājās, taču vecmāmiņas rokas mājiens viņu apturēja.

- Es viņu izvilku no tā kluba Underworld dibenistabas, tieši kā Anna un Kārlis teica, - Viktors noziņoja. - Jums vajadzēja redzēt, cik ļoti vampīriem un vilkačiem nepatika mana dienesta apliecība un Zorro zobi. Bet šī te mazgadīgā tur atradās kopā ar kaut kādu sanarkojušos, garmatainu tirliņu, kurš airējās pa gaisu ar šļircēm. Nācās neitralizēt un izsaukt specvienību. Šobrīd mīļumiņi cits pēc cita raksta paskaidrojumus, bet pēc tam dosies pačučēt uz īslaicīgās aizturēšanas izolatoru. Tu arī, skaistule, viņiem sekosi, tikai drusku vēlāk.

- Ej dirst! - Ronja izgrūda.

- Fui, tāda jauna, smuka meitene un tik neglīti runā? -Kaķītis paironizēja. - Bet tas laikam ir normāli jums, kuri savā mūžā nav paveikuši neko jēdzīgu, toties izpētījuši visas Rīgas vārtrūmes.

- Vajag man tās tavas pamācības kā sunim piekto kāju! Mēs dzērām asinis, sūcāmies, kniebāmies, un tas bija super! Jā, un tad mēs kodāmies, un vispār - es tagad būšu vampīrs un dzīvošu mūžīgi! - Ronja atcirta un, savilkusi biezās lūpas filmās noskatītā grimasē, mēģināja pašņākt.

Izklausījās smieklīgi, tomēr Annai Elizabetei smiekli nenāca, pamanot uz skuķa kakla divas pamatīgas, apsārtušas un viegli sapūžņojušas koduma pēdas.

- Arvi, man liekas, mums būs vajadzīga ātrā palīdzība un laikam arī specializētā brigāde no Tvaika ielas, - viņa pēdīgi negribīgi izmocīja, vērsdamās pie daktera Konrāda.

- Traķeni? Tu gribi saukt traķeni?! - neapvaldītā sašutumā iekliedzās Ģirts.

- Tev ir labāks risinājums? Gaidīsi, kamēr viņi abi kādu patiešām nogalēs? Baronu noslepkavot nesanāca, runcim izrādījās sīksta dzīvība, par spīti tavas meitiņas smagajiem zābakiem. Bezdelīgu ligzdiņas virs durvju dzegas, par laimi, bija tukšas, bez putniņiem. Noindēto puķu gan žēl, nez ko tās nodarījušas. Arī izdemolēto istabu - nodīrātās tapetes, skrandās sagrieztos aizkarus, salauztās mēbeles un grīdā izdedzināto caurumu - izdosies atjaunot. Bet, lūk, vēlēt nāvi, runāt rupjības un pacelt roku, kā to šajās dienās vairākkārt darījuši Ronja un Ronalds un kā to aizvakar mēģināji darīt tu...

- ... e-es? - Ģirts tik vien spēja kā atplest muti.

-Jā, tu! - skarbi atcirta Miks Kaķītis. - Tu gribēji sist Annai, un nav nekāds attaisnojums, ka tobrīd atradies stiprā narkotisko preparātu iedarbībā. Tad vēl jo vairāk jāvaicā: ko tu esi darījis tajās dienās, kad neatradies šeit, stingrā uzraudzībā?

Varbūt, Lindas Laures sazāļots un pierunāts, paveici vēl ko vairāk? Varbūt pat kopā ar savu meitiņu? Mums joprojām ir divas neatklātas slepkavības.

- Līzbet... jūs taču nerunājat nopietni. - Meldera sejā bija pazudušas pēdējās krāsas paliekas. - Es nekad nevarētu...

- Tu varbūt nevarētu, bet narkotikas tevī varētu. Mēs jau to pieredzējām. Un šis skuķis arī varētu visu. Mierīgi. Tāpat kā Linda. Viņas to vairākkārt pierādījušas.

- Es gribu pie māsas, - klusi ierunājās Ronja.

- Ko tu teici? - ģenerālis, lāgā nesadzirdējis, pārjautāja.

- Es teicu - es gribu pie savas māsas, tu, vecais stulbeni! Pareizi Linda teica - jūs te visi esat saspiedušies tās savas Annas Elizabetes dēļ. Atraduši svēto! Vēl sveciti viņai iespraudiet! Nekā taču no viņas nav - stulba vecmeita, kas pat mīļāko nespēj noturēt, jo viņai bail paskatīties spoguli, ka neierauga vilkati. Re, kā šai acis gail, tūlīt rēks un kodīs! -Ronja iezviedzās skaļus, pretīgi griezīgus, neapvaldītus ķēves smieklus, ko nekavējoties pārtrauca Ģirta plājiens ar plaukstu. Tieši pa muti: - Žaunas ciet!

- Tagad klausies, tu, vampīru karaliene! - ģenerālis Bass nodārdināja. - Tev ir tieši trīs minūtes, lai savāktu loriņus un miera stājā stāvētu pie mājas ārdurvīm. Tavs brālis savu somu jau sakārtojis. Viktors ar suni ies tev līdzi. Solis pa labi, solis pa kreisi nozīmē piecdesmit kilogramus vilka lēcienā un ļoti asus zobus kodienā. Skaidrs?

Ronja, mirklī zaudējusi visu bravūru, Viktora un Zorro eskortēta, aizvilkās.

- Ārprāts... - Ģirts nomurmināja. - Pilnīgs ārprāts. Līzbet, piedod man! Lūdzu, piedod man par visu, ko es šajās dienās esmu sadarījis vai pateicis! Piedodiet man visi! Es laikam biju smagi sazāļots, jo neko neatceros, pilnīgi neko...

- Protams, protams, un to alkoholisko kokteili ar zālīšu piedevu tev lēja iekšā ar varītēm, nē, ar trekteri, kamēr rokas un kājas bija sasietas kā nabaga Baronam, un tu nespēji pretoties. - Kārļa ironiskais teikums omulīgajā Pūču Mājas virtuvē izskanēja eksplozīvi. Telpu pāršalca piekrītošs murdiens. Kārlis skaļi un nikni turpināja. - Un, LIzbet, pirms tu kārtējo reizi ļaujies apvārdoties, atceries - Melderis ir aktieris un lielisks rēķinātājs, kurš ikvienā dzīves situācijā meklē vārtiņus, pa kuriem izsprukt. Viņš tevi izmanto, izmantoja un izmantos, kamēr vien tu ļausies. Acu priekšā tēlos pazemību, aiz muguras - vienkārši uzspļaus un darīs tā, kā uzskatīs par vajadzīgu. Jo viņš ir personība, bet mēs visi - caurumiņi no barankas.

Ja Ģirtam būtu bijis svarīgi tas, ko tu domā un kā jūties, viņš neuzgāztu pār tavu galvu savas problēmas, lai kādas tās būtu, - savi vai sveši bērni, savas vai svešas sievas vai mīļākās. Melderi, tu tiešām domāji, ka mēs ļausim apdraudēt šis mājas iedzīvotāju mieru, veselību un dzīvību?

Zini, Ģirt, ģimenē viss sākas no tēva - ari tas miers, kas nepieciešams sievietei, lai viņa varētu būt pilnvērtīga sieva un māte. Bet tādi egoistiski, nepieauguši puišeļi kā tu, kuriem svarīgāk par visu izrādīties uz skatuves vai ekrānā, lai nu visi čurā biksēs, uz viņiem skatoties, - tādiem vispār nedrīkst ļaut veidot ģimeni, jo neko citu kā ciešanas viņi nespēj radīt.

Tā, lūk, Advokāt Ērgli, tava līdzšinējā loma seriālā Boss bijusi pārāk glaimojoša. Vismaz pagaidām. Taču baidos, ka nākamajā sezonā sāktos naktsmurgi ar viltotiem dvīņiem, pamestām sievām un pār tavu galvu noveltiem citu izdarītiem noziegumiem. Un tad izrādītos, ka tu neesi Ērglis, bet prasts, izplūkāts Zvirbulis. Redzi, es tavas dārgās producentes Lindas Laures privātajā blogā izlasīju scenārija turpinājumu...

- Stop, Kārli! Tu to visu izlasīji internētā? - Kaķītis satraukumā bija pielēcis kājās.

- Jā. Timekli, dārgās producentes personīgajā blogā kā slēpto failu atradu scenārija uzmetumu nākamā pusgada filmēšanai. Ar norādi - Boss. Gadsimta scenārijs. © L.L. Es taču reiz teicu: lai ko cilvēks darītu, aiz visa paliek pēdas.

- Tātad visi šie noziegumi, kuru dēļ mēs jukām prātā, iecerēti tāpēc, ka vienai psihopātei iegribējies uzņemt gadsimta krutāko seriālu? - Mika balsi skanēja metāls.

- Visi nē, bet lielākā daļa. Viss, kas attiecas uz Lindu Lauri.

- Tad vēl jo vairāk - braucam un saucam ari specbrigādi. Jūtu, tur ies jautri.

- Es nekur nebraukšu, pirms nebūšu izrunājies ar Līzbeti divatā, - baiso faktu apstulbinātais Ģirts Melderis drūmā aiz-kapa balsi paziņoja.

Miks pasmīnēja.

Annai pārskrēja salti drebuļi: tāda grimase Mika sejā parādījās tad, ja sarunu biedram draudēja milzīgas nepatikšanas.

Ģirta vietā viņa pat nevērtu vaļā muti. Un ielūkotos spogulī.

- Melderi, atvaino, bet tu brauksi gan un šajā mājā bez īpaša uzaicinājuma vairs nespersi kāju, - Anna Elizabete lēni noteica. - Tu savu izvēli izdarīji daudz agrāk nekā tajā liktenīgajā piektdienā. Tad nu ari dzīvo ar to. Es neļaušu ne tev, ne tev līdzīgajiem izpostīt to labo, kas šeit mīt. Atstājiet šo māju!

Izteikusi šos vārdus, Anna Elizabete juta, kā iekšā sāk trīcēt viss, kas var trīcēt, - sirds, kuņģis, liesa, diafragma. Tie bija nekontrolējami drebuļi, un viņa vairs nespēja noturēt zobu uz zoba. Un ne tāpēc, ka istabā būtu auksti. Acu priekšā skaidri pavīdēja situācijas bezcerība: vienas psihopātiskas, varaskāras skuķes dēļ izjaukta dzīva, silta, pulsējoša kopiena - draugu un tuvinieku bariņš, kurā cits par citu stāv un krīt.

Bet vai tā bija? Vai arī Ģirtam nebija jājūt tas pats un jāspēj laikā apstāties un pateikt “nē"? Ja viņam savējie patiešām kaut ko nozīmētu, viņš tā būtu izdarījis - viņš būtu apstājies.

Ausis ieskanējās tāla balss, kuru Anna Elizabete nepazina, bet jutās dzirdējusi.

Līzbet, tev vajag laiku sev. Loks savilcies pārāk cieši. Vēl mazliet, un tev jau būs vienalga, bet vienaldzība nogalina.

Atlaid. Palaid un vairs neturi. Bez emocijām. Noliec tās pie vietas, citādi saslimsi. Atlaid. Lai lido vējā. Prom.

Tev ir savs ceļš. Ej. Nevienu negrūd, nebaksti, nekontrolē.

Dzīvo tā, lai tev notiek viss, kas tev vajadzīgs.

Tev nav pienākuma mīlēt to, kas nav tavs.

Tu nevari otram dot mieru, ja pati esi saplosīta.

Tu nevari būt saskaņā, ja tevī brūk tavs pamats.

Tu neesi gatava kaut kam, kas nav tavs.

Esi pati. Esi tu.

- Mīļie, brauciet bez manis. Es palikšu mājās, - Anna pēkšņi izdzirda sevi sakām.

- Bet, Līzbet, vai tad tu negribi zināt? - iesaucās pārsteigtais Miks Kaķītis, taču, ģenerāļa stingrā skatiena apklusināts, attapa pajautāt: - Tev viss labi?

- Vēl nav, bet būs. Vakarā, kad pārbrauksiet, būs. Un arī jums viss izdosies. - Ielējusi slīpētā stikla kausiņā ūpenīti, viņa Grāfa pavadībā devās uz savu istabu.

Bridi neticīgi pagaidījuši Annas Elizabetes atgriešanos, Miks, ģenerālis Bass, Egons, Viktors ar Zorro un Kārlis, lidz-ņemot Ģirtu, Ronju un Ronaldu, sasēdās trijās mašīnās un aizbrauca. Anna Elizabete tā ari nenonāca atvadīties, viņai nebija spēka. Tikai tad, kad mājā atkal bija iestājies miers, viņa klusi atgriezās virtuvē.

Dakteris Arvis Konrāds, kuru abas vecmāmiņas bija lūgušas viņu pieskatīt, bažīgi vēroja, kā vienmēr možā Līzbete skumji un lēni klīst no istabas istabā, kā cenšoties savākt kopā kaut ko, kas nejauši nokritis, pārtrūcis un pasprucis visos pasaules vējos. Pirmo reizi Annas draugi bija devušies noslēgt izmeklēšanu bez viņas, un pirmo reizi viņai bija vienalga.

Viņai vajag pagulēt. Kārtīgi izgulēties dziļā bezsapņu miegā vismaz sešas stundas, lai domas un sajūtas tikmēr saliekas atpakaļ pareizajā secībā!

Bruņojies ar šādu misijas apziņu, dakteris Konrāds iemānīja Annai Elizabetei vēl vienu kausiņu ūpenītes ar buldurjāņu piešprici. Protams, viņa pamanīja šo jauno garšas niansi, taču neko neteica - izdzēra un aizgāja gulēt.

Man ir pietiekami daudz gadu, lai es uz pasauli spētu paraudzīties bez rozā brillēm. Ja nav, lai tad nav. Es ari esmu cilvēks, un kurš domās par mani?

* * *

Pulkveža Bramaņa bēru norises vieta lielajos Meža kapos patiešām izrādījās daudzsološa un fantāziju rosinoša vide. Tik daudz stūrīšu, kur noslēpties, ielīst, patverties. Tik daudz jauku, klusu vietiņu, kur aizturēt, piemēram, agrāk nekad neredzētu, tumši brūni nosauļojušos melnmati labākajos gados ar melnām spoguļbrillēm. Un otru tādu pašu, tikai mazliet jaunāku eksemplāru.

Monta Merkmane bija mainījusi imidžu. Linda Laure ari, un nu abas atgādināja viena otras klonus - vecāka un jaunāka, jaunāka un vecāka. Laipni lūgtas sekot viņiem uz mašīnu, abas bija mēģinājušas pievērst sev uzmanību, skaļi protestējot, taču Viktora un Zorro parādīšanās iedarbojās kā miera nesēju misija. Laipnā piespiedu kārtā kriminālpolicijas pārstāvjiem līdzi bija spiests doties arī Lindas Laures vīrs Nauris Leiko.

Mika Kaķīša kabinetā aizturētie iesākumā uzvedās bravūrīgi, atsaucās uz savām konstitucionālajām tiesībām, pieprasīja advokātu, ūdeni un sirdszāles, taču, kad grupai pievienojās ģenerālis Guntis Boze, bet Miks Kaķītis, rāmā mierā pārstāstot Annas pasaciņu, citu pēc cita cēla gaismā pierādījumus, līdzcilvēku liecības un pašu detektīvu loģiskos slēdzienus, aizturētie kļuva arvien drūmāki.

Monta Merkmane, par spīti ilggadējam rūdījumam, kapitulēja pirmā un atzinās ne tikai Bramaņa saimniecības vadītājas Violetas Rozītes, bet arī Mežāju lauksaimniecības skolas psiholoģes Undīnes Brēcas slepkavībā. Pati, visu pati.

Kāpēc? Tāpēc, ka Undīne zinājusi viņas, Dzintras Vilkās un nu arī Olitas Spalviņas noslēpumu. Kādu? Lai nu detektīvu kungi pacenšas un atrod pareizo atbildi paši! Ģenerālis pieliecās viņai tuvāk un kaut ko iečukstēja ausī. Merkmane sastinga un ar skatienu ieurbās grīdā. Viņa ļoti labi apzinājās, ka par jauniešu vervēšanu it kā modeļu skolai, bet patiesībā citam mērķim - cilvēku tirdzniecībai - sods būs ļoti bargs gan pašai, gan abām līdzdalībniecēm. Tikai laika jautājums.

Lindas vīrs Nauris Leiko bija veidots no pamīksta materiāla - drusku piespiests, ātri atklāja, ka Janu Vildi tomēr nolaupījis viņš, aizvedis uz savas mājas pagrabu, atstājis sievas gādībā, bet pats aizlidojis uz Londonu, lai varētu atgriezties pirmdienas rītā, it kā pa taisno no Ķīnas.

Tāpat Nauris Leiko atzinās, ka palīdzējis sievai uzrīkot otro grautiņu Montas Merkmanes mājā un tieši viņš bijis tas, kurš lellei ap kaklu apsējis sarkano dzīparu, bet krūtīs iedūris adatu - Ronjai tādas steriem apkārt mētājušās, viņa dūrusies. Jā, pēdējās divas nedēļas Lindas pusmāsa ar pusbrāli dzīvojuši pie viņiem, kas bijis visnotaļ ekstrēms pasākums, jo abiem

neesot gluži pilns rublītis - puikam viegla atpalicība, bet skuķis par devu gatavs pilnīgi uz visu. Slikta iedzimtība, ko padarīsi.

Turpretī Linda Laure turējās godam. Nerunāja, neatzinās, ne par ko neinteresējās, sēdēja kā statuja un kaut ko gaidīja.

Sagaidītais Ģirta Meldera, pusmāsas Ronjas un pusbrāļa Ronalda veidolā viņu pamatīgi satrieca, sevišķi, uzzinot, cik daudz jau paspējis izstāstīt mazais brālis un ka liegties faktiski vairs nav vērts, jo atrasti arī pierādījumi.

Tāpēc viņa izvēlējās citu taktiku - klausījās, ko runā un ko stāsta detektīvu grupas vadītājs Miks Kaķītis, raudzījās, kā un kurās vietās pārējie reaģē uz viņa stāstījumu, un smīnēja. Nepārtraukti, visu laiku riebīgi smīnēja.

Lūk, tas bija šovs, ko vajadzētu ekranizēt!

Nopietnība Lindas sejā parādījās vien tad, kad Kārlis uzlika uz galda Bosa nākamās sezonas scenāriju, ar kuru viņa vēlējās startēt kā scenāriste un kurā soli pa solim, viens pret vienu bija aprakstīti visi aizvadītās nedēļas noziegumi, to izdarīšanas veids un ieskicēta ari motivācija - kāpēc. Linda Laure-Leiko bija izjusti rakstījusi par savu dzīvi: supervarone ar grūtu bērnību, bet pārējie - vienkārši traucēkļi, ar kuriem vēsi un bezkaislīgi jātiek galā.

Par traģikomisku lūzuma momentu kļuva Ģirta Meldera galva, konkrētāk - mati.

Brīdī, kad Linda Laure, konfrontēta ar scenārija mapi, bija sākusi stāstīt par gadsimta seriālu un tā satriecošajām epizodēm, kas viņai atnesīs ne tikai naudu, bet arī slavu un popularitāti, ģenerālis Bass palūdza Ģirtu noņemt adīto micīti.

Skatienam pavērās skaistas, strīpaini izdzītu matu joslas, kas iztālēm atgādināja āpsi, - Kārļa un Arvja smalkā atriebība Ģirtam par dzīvnieku mocīšanu un pāridarijumiem Annai Elizabetei.

Visi izplūda vētrainos smieklos, bet Lindas seja pārakmeņojās mežonīgā naidā.

Pēkšņi viņa, roku dzelžos saslēgto roku pirkstus plati izpletusi, metās Melderim pie rīkles un mēģināja to nožņaugt, histēriski kliegdama kaut ko par nejēgu, kas nespēj padarīt darbu līdz galam, un par svētulīgās Annas Elizabetes eksistences izbeigšanu visiem apsargiem par spīti. Galu galā Miks Kaķītis bija spiests kaut ko klusi viņai iečukstēt ausī, pēc kā Linda acumirklī norima.

Pēdīgi viņa tomēr atzinās sava tēva pulkveža Jura Bra-maņa noslepkavošanā, nošaujot ar viņa paša dienesta ieroci. “Apriebās viņa sentimentālās runas par garām palaisto manu bērnību un ģimenes apvienošanos. Kāda ģimene? Mums tādas nav bijis. Uztaisīt mācēja, pēc tam pazuda un pameta, lai peramies, kā mākam.”

Savu dvīņumāsu Janu Vildi Linda joprojām pieminēja ar naidu un nicinājumu. Nenoliedza, ka noorganizējusi tās nolaupīšanu un nogalinājusi, ar vienu vienīgu spēcīgu kikboksa sitienu salaužot sprandu. “Ciest nevarēju to asaraino blenšanu, paimeitiņas imidžu un nemitīgo pielīšanu mātei. Tā viņa dabūja visu, bet es neko.”

Par kurlā surdotulkotāja nošpricēšanu ar digitalīnu, izraisot mikroinfarktu, Lindai nebija sakāms nekas vairāk kā vien: “Viņš atšifrēja vajadzīgo sarunu un vairs nebija vajadzīgs.”

Turpretī par koferīti ar viltoto miljonu eiro kā sarunājušas klusēja abas - gan māte, gan meita. Neko nezinot, tā neesot viņu nauda, bet sakritība ar ММХ trijotnei izmaksājamās summas lielumu esot vienkārši nejauša sagadīšanās.

Starp citu, Monta Merkmane ar pārmetumu balsī atgādināja - detektīvu bezceremoniālās iejaukšanās dēļ viņa to joprojām neesot izdarījusi!

Mājās viņi brauca klusēdami. Divās mašīnās.

Ģirts Melderis bija nogādāts savā dzīvokli Hospitāļu ielā un pret parakstu apsolījis jau rit brīvprātīgi doties pie profesora Mihailova. Ārstēties.

Abus viltus melderēnus, Lindas Laures audžubrāli un audžumāšu, Miks Kaķītis un ģenerālis Bass nogādāja atpakaļ tajā pašā specializētajā bērnunamā, no kurienes Linda viņus bija pirms divām nedēļām izņēmusi.

Atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass kategoriski uzstāja uz ātru, bet dziļi personisku sarunu zem četrām acīm ar iestādes vadību. Viņi šķīrās sapratušies, tikai bērnunama direktors tovakar vēl ilgi dzēra korvalolu.

Atceļā ģenerālis domāja, cik precīza izrādījusies Annas Elizabetes intuitīvā pasaciņa, kurā viņa gandrīz bez pierādījumiem, balstoties tikai uz sajūtām un novērojumiem, grodā notikumu izklāstā bija savijusi šķietami nesaderīgas detaļas. Un pats svarīgākais - visas iesaistītās personas bija atzinušās: jā, tieši tā ari noticis.

Protams, vēl palika daži līdz galam nenoskaidroti jautājumi, piemēram, pulkveža Bramaņa slepenais arhīvs, kuru viņš esot glabājis divos eksemplāros, tikai nez kāpēc ne viņa, ne Merkmanes, ne Lindas mājā to nevarēja atrast.

- Nu, un kur tas tagad varētu būt? - neviļus Basam šis jautājums paspruka skaļi.

- Kinofilmu plauktā, diskos ar uzrakstiem “Tikšanās vietu mainīt nedrīkst”, - Mazais Kārlis pussnaudā atburkšķēja. - Domāju, Anna tev jau sen pateikusi.

Ģenerālis Bass izlikās nemanām mīļotā krustdēla Mika Kaķīša nedēļu neskūtā vaiga noraustīšanos, mēģinot aizturēt smiekliņu. Aha, ne viņš vienīgais dabūja!

- Labi, pārliecināji, tā varētu būt. Pareizi, viņš to minēja mūsu pēdējā sarunā! Mīļie mani, bet, ja mēs pieķersimies šim arhīvam un sāksim šķetināt lietas, kas tajā sakrājušās, tad, kā teica nelaiķis Bramanis, galvu ripošanai augstākajos varas ešelonos būs lavīnas efekts, jo, cik zinu, tās skar gan bērnu pārdošanu adopcijai uz ārzemēm, gan skaistumkonkursus kā narkotiku kontrabandas aizsegu, gan modeļu biznesu kā dzīvās preces tranzīta parādes pusi. Baismīgas lietas, un, ticiet man, vismazāk es tajās gribu ievilkt Annu Elizabeti. Viņai jau šoreiz smagi tika - pamatos zaudēt uzticēšanos cilvēkam, kurš piecpadsmit gadu bijis labs draugs. Būs grūti tikt tam pāri.

Bet kam tad esam domāti mēs? Miks Kaķītis pie sevis nodomāja, mežonīgā ātrumā dzīdams mašīnu uz Mežājiem.

Pie Annas. Anna beidzot bija brīva!

* * *

- Vai jums nešķiet, ka viss, kas šobrīd notiek, viss, ar ko mēs esam saskārušies šajās nedēļās, ir kāda lielāka pasaules pārvaldīšanas plāna daļa? - negaidot ievaicājās Kārlis, iztramdot miegaino noskaņu. - Mēs te ņemamies un skaitļojam, kurš ko izdarījis un kāpēc, bet kāds no augšas vienkārši novēro spēles figūru izklājumu uz laukuma un sava prieka pēc pārbīda tās citādi.

- Kā tu to domāji? - ģenerālis ieinteresējās. - Stāsti!

- Nu... Cilvēks taču ir tāds pats kustonis kā visas dzīvās radības. Tās pašas emocijas, tā pati fizioloģija. Tās pašas pirmatnējās bailes, prieks, mīlestība. Tikai plāna smadzeņu garoziņa mūs atšķir no vairuma mugurkaulnieku, un baiļu un baudu psiholoģiskā pirmatnība ir identiska. Ja tā nebūtu, mīlestības imitācija nebūtu realizējama nevienam kustonim, arī cilvēkam. Smalkākais veids, kā to īstenot, - caur rotaļu, caur “būt vajadzīgam”, caur kopības sajūtu. Tas iedarbojas uz visiem bara dzīvniekiem - arī uz cilvēku. Lūk, un bailes zaudēt kopības sajūtu pat cienījamiem dzīvniekiem liek uzvesties sugai neierasti - cirkā to var labi redzēt.

- Paga, paga, tu šobrīd velc uz to, ka visi sabiedrībā pieņemtie likumi, normas, uzskatu kopumi un vērtības ir tikai un vienīgi kāda radītas pārvaldības sviras?

- Es nevelku, es prātoju. - Kārlis pasmīnēja. - Visos laikos pasaules pārvaldes sistēmai bijusi vajadzīga cilvēces degradācija, lai to varētu vieglāk pārvaldīt. Un tas notiek pretēji veselīgi domājošās cilvēces daļas domām, uzskatiem un darbiem. Tu vari teikt “balts”, bet tev teiks “melns” vai vismaz “pelēks”. Tu vari teikt, ka gribi pašnoteikties, bet tevi aiz rokām un kājām ievilks arvien jaunās savienībās. Tu gribi būt brīvs, bet tevi nočipos kā tādu šķirnes govi, cūku vai suni. Kas tālāk - viena valsts, viena nauda, viena pārvaldes sistēma? Vienas domas, vienas emocijas visiem? Tas ir, ja paveiksies.

- Tev gan optimistiskas domas. - Kaķītis nopūtās, iegriežot Pūču Mājas pagalmā un nobremzējot līdzās Annas Ķirša kundzei. - Pārmaiņas pēc nekaitētu noskaidrot, kas īsti notika ar Salvi Alenu, kāpēc aizgāja bojā Mārīte, kur ir Svetlana un kāpēc mans Mārtiņš pēkšņi pārmetās robežšķirtnes otrā pusē?

- Riskēšu izteikt dažus minējumus. Laiks rādīs, vai man taisnība, - Kārlis, laukā nekāpdams un vienā punktā raudzīdamies, ierunājās. - Salvis Alens dažu mums zināmo skolasbiedru un atsevišķu skolotāju nežēlīgās apcelšanās dēļ tiešām tika novests līdz pašnāvībai - to zināja skolas vadība, zināja mācībspēki un vecāko klašu audzēkņi. Arī tehniskais personāls. Taču klusēja. Visi zināja, un visi baidījās. Zini, kas to atklāja? Komandante Mirdziņa. Viņa bija ilgi novērojusi, pierakstījusi visu, kas noticis, un beidzot viņai bija apnicis baidīties. “Es esmu veca, gribu nomirt ar tīru sirdi. Ņemiet!” Viņa man iedeva savu pierakstu kladi.

Tālāk - divi jefmi, bālie datortārpiņi. Mēs ar taviem puišiem un vilkiem viņus pamatīgi sabiedējām un pa tīro izdzēsām gan datoru cietos diskus, gan visus pārnēsājamos datu nesējus, mīļi apsolot atgriezties vēlreiz un, ja viņu datoros atradīsies kas kaitīgāks par “Ezīti miglā”, nepatīkami ietekmēt arī pašus. Kā par brīnumu, šādu valodu puiši saprata skaidri un precīzi. Atkārtot nenācās.

Pieļauju, ka pēc zelta trijotnes aizturēšanas viņi varētu būt niekojušies ar e-klasi arī citu skolotāju, ne tikai Undīnes Brēcas vārdā. Bet nu, cerams, būs miers.

Turpretī gadījums ar Mārīti un Svetlanu šķiet pamatīga un traģiska nejaušība. Diemžēl viņām abām tas nebija pirmais pamuciens uz galvaspilsētu, to ikviens var izlasīt viņu draugu dienasgrāmatās. Toties pirmais nakts tuss ar pieaugušiem vīriešiem. Alkohols. Uzlabotais alkohols. Nu, un Mārīte vienkārši pārdozēja. Bet Svetlana šausmās un panikā noslēpās skolas kojās pie komandantes Mirdziņas. Tur viņa atrodas joprojām un neparko negrib atgriezties mājās pie mātes.

- Ja tu vēl pateiksi, kas noticis ar manu pusstudentu Mārtiņu, es nudien tevi ņemšu savā brigādē! - Miks iesaucās un manīja, ka Kārlis plati pasmaida.

- Otrais darba piedāvājums dienas laikā. Mani jau bildināja tavs lielais šefs Boze. Apsolīju padomāt. Lai gan - droši vien palikšu tepat pie Annas Pūču Mājā.

- Hmm... - Kaķītim neatlika nekas cits kā vien ieturēt domīgu pauzi. Viņš centās neskatīties uz krusttēva smīnā trīcošajiem ūsu galiem.

Kārlis demonstratīvi nožāvājās.

- Labi, labi. Izstāstīšu visu kā pie bikts. Ar tavu Mārtiņu bija tā - Linda ir viņa skolasbiedrene. Abi nejauši satikušies pilsētā, iedzēruši kafiju, parunājušies par dzīvi un darbiem. Uzzinājusi, ka viņš strādā Kriminālpolicijā, Linda piedāvājusi puiša godkārei ļoti glaimojošu iespēju piedalīties jauna, profesionāla krimiķa veidošanā, taču šim nolūkam Mārtiņam vajadzējis palaikam pastāstīt, kas notiek operatīvās un izmeklētāju grupu iekšienē, strādājot pie konkrētām lietām, ko viņa pati arī gādīgi noorganizēja.

- Un tas pamuļķis, kurš maskējās par operatīvo darbinieku, izplājās kā pūkaina sedziņa?! - Miks dusmīgi iesaucās.

- Nenovērtē par zemu sievieti, kura nolēmusi ieriebt citām sievietēm. Māsai, mātei un... Annai Elizabetei. Par pirmajām divām un Lindas motivāciju vairs jautājumu nav. Bet par Annu... Redzi, Ģirts jau pērngad bija izbesījis Lindu ar saviem saldsērīgajiem, jūsmīgajiem stāstiem par Pūču Mājas omulību un sirsnīgo kopienu. Viņai, Lindai Laurei, taču nekad nekā tāda nebija bijis - ne māju, ne mīlošas ģimenes, ne uzticības.

Bet visļaunāk skauž tie, kuri alkst pēc tā, kas pieder citiem, un nevar to dabūt.

Labi izgulējusies un pamodusies spirgtāka par rīta rasas lāsi, Anna Elizabete izgāja uz balkona.

Viņa bija sapņojusi par zirnekļiem un tīkliem - pārnestā, nevis tiešā nozīmē, protams - un tagad prātoja, cik pasaulē daudz dažādu tīklveida struktūru: sociālie tīkli, informācijas portāli, studentu korporācijas, banku tīkli un finanšu holdingi, politiskie un ekonomiskie grupējumi, etniskās, kultūrvēsturiskās, reliģiskās kopienas. Dzimtas, ģimenes, skolas, augstskolas, darbavietas - esošās un bijušās - ari tās ir tīklveida struktūras. Mediju tīkli. Izklaides bizness - ar visiem zemūdens akmeņiem un zemstraumēm. Visu tīklu tīkls mamma e mafia, kas pēdējos gadu desmitos modificējies simts dažādos veidos. Galu galā nav pat tik tālu jāmeklē - cik daudz neformālo tīklojumu ir vienas pagasta kopienas ietvaros!

Nu, kaut vai viņas Radošais centrs - ari tas ir tikls, kas sevī apvieno līdzīgi domājošos ļaudis ar līdzīgu vērtību sistēmu. Tāpat Kārļa pārraudzītie internēta pakalpojumi Mežāju pagastā - ari tīkls tīklā.

No balkona augšējās malas savu smalko, grezno zīda tīklu lejup auda mazs, mazītiņš zirneklītis skaistu, it kā pērlītēm rotātu apaļu rumpīti.

Pirmo reizi Anna Elizabete mierīgi, bez spiegšanas un ģībšanas tik tuvu varēja izpētīt jautrā vebmāstera rokdarbu: skaists - kā jebkurš labi padarīts darbs.

Taisnība tam, kurš teicis - nekas nav tā, kā izskatās.

Tīkls ir vesela pasaule.

Epilogs. Pazudusi laikā un cilvēkos

Svētdiena, 12. oktobris

Diena iesākās daudzsološi - pēc sestdienas vakara tradicionālajām kopīgajām vakariņām ar nelielu filozofijas piedevu un atskatu uz atrisinātajām lietām vecā baronese Anna Roze bija sajutusies mazliet nelāgi un neatlaidīgi uzstājusi, lai Anna Elizabete piezvana ģimenes advokātam Artūram Kreicam un ielūdz to uz svētdienas rīta kafiju viņas apartamentos.

Nekas cits neatlika kā paklausīt.

Kreics juniors, juzdamies pagodināts par Bergu dzimtas uzticēšanos, zibenīgi bija klāt, un abi ar veco kundzi trīs stundas noslēpumaini būrās aiz slēgtām durvīm, līdz turp svinīgi tika uzaicināti Omīte Anna Līze un ģenerālis Kārlis Bass.

Iznākuši laukā, abi izskatījās apmulsuši, turklāt likās pēkšņi zaudējuši valodu.

Kad advokāts bija prom, vecmāmiņa paaicināja pie sevis Annu Elizabeti un parādīja viņai prāvu saini. Anna tajā tūliņ atpazina noslēpumaino nešļavu, ko Kārlis reiz kādā pievakarē bija stiepis augšā no pagraba uz baroneses istabu.

- Kas tajā iekšā? - Ziņkārība uzvarēja.

- Rotaslietas, ko apvij senas leģendas. Dokumenti par tavu vectēvu Viljamu Stounu-Bergu, laikraksta Times speciālkorespondentu Baltijas valstīs. Vēl daži Bergu nama noslēpumi, kuru sīkākai izpētei vajadzētu aizbraukt uz Vāciju un Austriju.

- Man?

- Tev. Iepazīsies ar mūsu dzimtas sānu atzara radiem. Pie viena apciemosi vecākus, citādi viņi aizmirsīs, kāda izskaties. Es labprāt dotos tev līdzi, taču vēl nejūtos tik labi, lai ceļotu.

Faktiski - tā bija laipna pavēle sapakot ceļasomu un doties ceļā. Arī Annas Elizabetes iekšējā balss teica, ka vēsturisko noslēpumu lieta jārisina ātri un tūlīt.

Kamēr vēl visi šaisaulē. Kamēr vēl ir, kam pajautāt.

Taču bija vēl kas. Ļoti gribējās sakārtot attiecības ar Miku. Izrunāties un varbūt... varbūt mēģināt vēlreiz. Bet varbūt viņa vispār nav radīta attiecībām? Ziedoties uz altāra? Kā vārdā? Mīlestības dēļ? Vai gan šīm attiecībām nav jābūt abpusējām, nevis tādām, kur viens tikai dod, bet citi ņem?

Nē, viņai tiešām vajag laiku sev. Paņemt Grāfu, un prom! Dzīvnieks nenodod.

- Labi, vecmāmiņ, es braukšu. Jaunnedēļ. Tikai pārliecināšos, ka ar tevi un pārējiem viss kārtībā.

- Anna Elizabete!

- Jaunnedēļ.

Piektdiena, 17. oktobris

Miku Kaķīti pamodināja uzstājīgs zvans pie durvīm.

Sešos no rīta!

- Kaķīt, tev ir laiks? - Kā no zila gaisa nokritis, uz Mika dzīvokļa sliekšņa stāvēja Ģirts Melderis. Bāls, nokrities svarā, tumšiem riņķiem ap acīm.

Viņi dzīvoja netālu - katrs savā Hospitāļu ielas galā, bet aizvadīto gadu laikā viens otra dzīvoklī bijuši reizi vai divas.

Pirms nedēļas Miks ar puišiem bija nogādājis Melderi viņa mājokli, cerot nekad vairs neredzēt, lai gan apzinājās, ka nekad - tas ir pārāk ilgs laiks un Latvija - pārāk maza, sevišķi jau svētku pasākumu rīkotājiem.

Katrā ziņā pēc pagājušo nedēļu murgainajiem notikumiem un Ģirta nodevības, iesaistoties televīzijas producentes Lindas Laures-Leiko slimīgās godkāres izlolotajos romantiski noziedzīgajos tīklos, Anna Elizabete bija skaidri un gaiši pateikusi, ka Pūču Mājas durvis Ģirtam Melderim turpmāk būs slēgtas.

Producente Linda Laure-Leiko un viņas māmiņa, modes dizainere Monta Merkmane šobrīd atpūtās īslaicīgās aizturēšanas izolatorā. Blakus kamerās.

Bet kas te bija meklējams Ģirtam?

- Ko tu gribi? - Mika balss skanēja nelaipni. Jātaisās uz darbu, bet pēc tam - steigšus uz Mežājiem. Viņš gribēja nedēļas nogali pavadīt kopā ar Annu Elizabeti, pirms viņa uz nenoteiktu laiku aizbrauc uz Austriju pie radiem.

- Izrunāties... Zinu, ka tu labprāt mani nolaistu pa kāpnēm. Un tomēr... Kā klājas Annai? Es... ļoti gribu... man vajag ar viņu satikties! - Ģirts izmocīja.

- Anna ir aizbraukusi. - Miks noskaldīja. Tā nebija taisnība, taču viņš negrasījās sniegt Ģirtam jelkādas ziņas. Savācies, jau mierīgāk turpināja: - Ģirt, Anna ir prom. Austrijā. Uz ilgāku laiku. Nezinu, kad atgriezīsies, un vai vispār. Bet vienu lietu gan varu droši teikt - viņa tevi negrib redzēt. Un negribēs. Ne tagad, ne vēlāk.

Un es arī ne. Taču to viņš taktiski noklusēja.

- Es zinu, zinu! - Ģirts saberzēja apsārtušās acis. - Taču tu nesaproti. Man vajag Līzbetes... faktiski, jūsu visu padomu. Visapkārt notiek dīvainības, ko es nespēju izskaidrot. Dažbrīd liekas, ka ne no šīs pasaules. Gribēju par to pastāstīt Annai. Viņa tādas lietas jūt un saprot.

- Kas, piemēram? - Miks neticīgi novilka.

Vai Melderis tomēr kaut ko lietoja?

Noslēdzot Bramaņa-Merkmanes lietu, viņiem ar ģenerāļa Bozes svētību bija izdevies sakārtot izmeklēšanas atskaites tā, lai slavenā aktiera Ģirta Meldera vārds lietas materiālos parādītos tikai garāmejot, it kā nejauši. Noklusējot par viņa atkarību no nesen Austrumeiropā iepludinātajām jaunā tipa sintētiskajām narkotikām, kas jau no pirmajām lietošanas reizēm radīja spēcīgu piesaisti un, pats ļaunākais, radikāli izmainīja lietotāja personību, sagraujot visus vērtību orientierus. Profesoram Mihailovam bija nācies krietni pasvīst, kamēr dabūja lielo zvaigzni tādā kondīcijā, lai viņš spētu loģiski domāt. Šobrīd Ģirtam ik dienu bija terapija pie Mihailova, un viņš nekādā gadījumā nedrīkstēja lietot neko apreibinošu -pat ne vieglo alkoholu, pat ne mentola cigaretes.

- Saproti... nakts vidū atskan mīklaini telefona zvani, taču otrā galā neviens nerunā. Dzīvoklī neparastas skaņas, it kā bez manis tur atrastos vēl kāds, bet man pat kāmlša nav! Sadzīves trokšņi - ūdens tecēšana no krāna un tualetē, kafijas burbuļošana espreso automātā, taču man nav elektriskās tējkannas! Soļi, katliņu šķindoņa... Tukšā mājā, nakti, kad es atrodos gultā!

Vecīt, ar tevi tiešām nav lāgā, mīļotās sirdsdāmas zālītes būs atstājušas paliekošu iespaidu.

- Zinu, zinu, tu tagad domā, ka man sākušās haluškas, vai ne? Pirmajā bridi es ari padomāju to pašu, bet Mihailovs saka: tā nav! - Ģirts izmisīgi, ar abām plaukstām sastvēra pieri, it kā cenzdamies ko apjēgt. - Un tās nav ari rehabilitācijas blaknes.

Kaķītim pēkšņi pārskrēja salti drebuļi. Nu nē, tikai ne tagad! Pietika jau ar vienu radošu psihopāti un viņas murgainajiem prāta pinekļiem!

- Melderi, tu tiešām neko nelieto?

Ģirts uz bridi sastinga, asi ierāva elpu, it kā gribētu kaut ko atcirst, taču cieši sakoda zobus, noklusēja un saņēmās. Mikam bija visas tiesības tā vaicāt. - Nē.

Miks klusēja un gaidīja. Šāda taktika parasti deva vislabāko rezultātu.

- Kaķīt, es neesmu narkomāns, ja to tu domā. Pajautā dakterim Mihailovam, viņš apstiprinās. Vienkārši tajā situācijā, nu, ar Annu un Lindu, biju tik ļoti sapinies, ka neredzēju citu izeju, bet Lindas piedāvātās tabletes sniedza necerētu atvieglojumu, aizmiršanos un sajūtu, ka viss ir kārtībā, labi, lieliski... Harmoniju. Un jau pēc dažām dienām bez tām vairs nevarēju... jutu, ka kļūstu ērcīgs, kašķīgs, ironisks un pat ļauns pret apkārtējiem. Sakasījos ar filmēšanas grupu, knapi pabeidzām iepriekšējo projektu. Redzi, pieradums izveidojas ātri, ļoti ātri. - Ģirts tumši pasmīnēja un pēkšņi, kā sevi sodīdams, ar dūri iebelza pa durvju stenderi, lidz asinīm nobrāzdams pirkstu kauliņus.

- Melderi, nesagāz māju! - Kaķītis melni pajokoja. - Nāc iekšā. Tas turpinās sen?

- Kopš pavasara, kad jūs pašķīrāties.

- Es nejautāju par attiecībām ar Annu, bet par tevi, Lindu un narkotikām.

- Es par to pašu. Pirms vēl LIzbete atskrēja tev pakaļ no Londonas, es filmējos iepriekšējā seriālā, kur Linda bija producenta palīdze. Manīju, ka viņa izrāda man uzmanību, taču nebija daudz iespēju kontaktēties, bet darbu - pāri galvai. Tomēr nenoliegšu - man tas glaimoja, es viņu drusku iedrošināju. Tobrīd atkal biju viens. Filmēšana beidzās, visi devās atvaļinājumā, biju sacerējies uz medusmēnesi, bet pēkšņi viss sagriezās baigā jucekli - jūs ar Annu izšķīrāties, tu viņu aizdzini, viņa sauca mani palīgā, mēs iestrēgām šaurajā bezizejā, jo Anna, pa mežu raļļodama, gandrīz noslīcināja mašīnu kūdras purvā, knapi tikām laukā...

Miks sarāvās. To viņš nebija zinājis.

Tātad Anna bija tik smagi pārdzīvojusi...

- Un tā viss sākās. Ar Annu. Līdz tam mēs patiešām bijām tikai draugi.

Jā, tā viss sākās, Miks atcerējās. Ja ne paša stulbums un ietiepība, nekas tāds nebūtu noticis. Anna nebūtu zvanījusi Ģirtam, tas neskrietu viņu glābt no Mika, un viņu attiecībām pietrūktu palaidējmehānisma. Ģirts mierīgi paliktu pie savas jaunās aizraušanās Lindas, visiem būtu labi, un varbūt... varbūt pat nenotiktu šie noziegumi. Vainas apziņa uzvēlās kā milzu cunami.

- Un kurā brīdī parādījās narkotikas?

- Vasaras beigās, - Ģirts negribīgi izmocīja, - kad jau biju labi iedzīvojies Pūču Mājā un apradis ar turienes rāmo dzīvi. Atzīšos, palaikam tā mani kaitināja, bet kopumā jutos tīri labi. Un mums ar Annu saskanēja...

Mika žokļu muskuļi saspringa kā troses. Nē, šīs detaļas viņš nevēlas dzirdēt!

- ... mierīgi un rāmi. Likās, viņa vēlas tikai mieru. Es arī neuzmācos. Taču kādā brīdī pēkšņi sajutos vecs. Prātā ienāca doma, no kuras vairs nevarēju atkauties, - un tā tagad būs vienmēr? Zāles pļaušana, puķu dobes, vakarīgas pastaigas pa parku, rīta skrējieni ar suni, tēja verandā, vakariņas viesistabā pie ovālā galda, šad tad kāds pasākums Mežmuižā, nē, man kaut kā pietrūka!

Miks klausījās Ģirta pašatklāsmē un errojās: Melderi, tu esi jampampiņš! Ko es atdotu par šādu ģimenisku mieru, bet tev, lūk, kaut kā pietrūka!

- Nūja, un tobrīd tika izsludinātas aktierproves jaunajam seriālam Boss. Man piezvanīja Linda. Sākumā izturējās ļoti vēsi un lietišķi, tad palepojās, ka saņēmusi paaugstinājumu un kļuvusi par izpildproducenti. Pastāstīja par kastingu un starp rindām lika saprast, ka galvenā loma man kabatā. Aicināja uz pārrunām un kafiju.

- Tikai? - Miks vērīgi samiedza acis.

- Tobrīd jā. - Ģirts vērās viņā atklāti un godīgi. - Norunājām satikties un paēst vakariņas, kuru laikā viņa izstāstīja par savu ieceri - superrealitātes šovu, kas atnesīs milzu slavu un naudu. Būtība - cilvēku reakcija ekstrēmos sadzīves apstākļos, turklāt daļa dalībnieku tiktu iesaistīti šovā, viņiem pašiem par to pat nezinot. Lai šovam dabūtu finansējumu, vajadzēja pilotprojektu. Un Linda pierunāja mani tajā piedalīties.

Miks vārījās dusmās. Kā Ģirts vispār varēja kam tādam piekrist - tik ciniski melot Annai un spēlēties ar viņas jūtām?

- Bet tavi it kā bērni un viņu māte Inese? Tev neienāca prātā, ka tas ir viegli pārbaudāms? Un kā vispār varēja ienākt prātā vest uz Pūču Māju tos abus, nez no kurienes izvilktos mazgadīgos noziedzniekus?! - Miks paaugstināja balsi.

- Kaķīt, viņi nav noziedznieki, bet Lindas pusbrālis un pusmāsa. Viņiem bija kopīga, nu labi, gandrīz kopīga māte, bet dažādi tēvi. - Melderis bridi paklusēja. - Tici vai ne, bet Linda sākumā iznesa cauri ari mani pašu. Vispirms feisbukā saņēmu ziņu no savas jaunības dienu simpātijas Ineses, kurā viņa gribēja atjaunot pazīšanos un interesējās, kā man klājas. Sekoja pieklājīga vēstuļu apmaiņa, līdz kādā brīdī Inese (tagad es zinu, ka tā bija Linda, taču tobrīd noticēju) man atklāja, ka mums ir divi kopīgi bērni, dvīņi, un ka viņa grasās sūtīt tos pie manis uz Latviju.

- Un tu visam tik lēti noticēji? - Kaķītis uzrauca uzaci.

- Zinu, ar šodienas prātu tas, protams, izklausās pēc pilnīga sviesta, taču tobrīd likās - un ja nu tā ir patiesība? Ja nu man patiešām kaut kur pasaulē ir divi bērni? Kas es būtu par tēvu, ja par viņiem neparūpētos?

- Tev neienāca prātā, ka šodien nemaz nav tik viegli divus pusaudžu vecuma bērnus pārsūtīt no vienas valsts uz otru, mainot viņiem dzīvesvietu? Bez abu vecāku piekrišanas, iepriekš nesaskaņojot ar simts dažādām instancēm?

- Ja godīgi, tad ne. Biju pārņemts ar šo domu. Tādā kā eiforijā. Pat sapņoju, cik mēs visi Pūču Mājā tagad būsim laimīgi - es, Anna, bērni, abas vecmāmiņas...

- Melderi, tu nepieļauj, ka tobrīd jau atradies vieglā narkotiku iespaidā? Tas izskaidrotu nobīdīto realitātes uztveri. Līdz šim taču tu esi bijis visnotaļ sakarīgs.

No Mika Kaķīša mutes tas izskanēja kā kompliments.

- Varbūt tev taisnība... Bet, dzirdi, lai ko es būtu teicis vai darījis, nevienā bridi nevēlējos sāpināt Annu vai mājiniekus.

- Taču izdevās, - Miks bargi noteica. - Un ne tikai viņus.

- Es taču nezināju, ka Linda ir traka! Un ka sīkie ari... dīvaini. Pats biju šokā, viņus pirmo reizi ieraugot. Tie nevarēja būt mani bērni! Kategoriski pieprasīju Lindai paskaidrojumu, un tad viņa atklāja savu plānu - pārbaudīt, kāda varētu būt vienas attiecībās iesaistītās puses reakcija uz dramatiskām un pēkšņām pārmaiņām otras puses personiskajā dzīves telpā.

- Melderi, tas pat nav cinisms, bet noziedzīga rīcība, kas varēja beigties letāli.

- Linda mani pārliecināja, ka viss tiek kontrolēts, ka tas būs tikai uz īsu bridi, nu, tāds kā savdabīgs tests, lai varētu izpētīt cilvēku reakciju uz šoku.

- Bet tas taču nav normāli! Melderi, tev... Vai jums abiem neienāca prātā, ka šādi apdraudat ne tikai māju un tās iemītniekus - cilvēkus un dzīvniekus, bet ikvienu iesaistīto? Linda to nevarēja nezināt, galu galā tie ir viņas tuvākie radinieki. Vai tāds bija mērķis - radīt reālas briesmas pārējo dzīvībai?

- Nē, protams! - Ģirts iesaucās. Tagad drebuļi sākās viņam.

- Redzi, kad aizvedām abus Laurus atpakaļ uz bērnunamu, uzzinājām briesmu lietas. Abiem - gan brālim, gan māsai -ir psihiskas novirzes. Ne tik nopietnas, lai viņus ieslodzītu telpā ar četrām polsterētām sienām un bez durvju roktura, taču ari ne tik vieglas, lai laistu brivsoll. Viņiem vajadzīga pastāvīga uzraudzība.

Meitenei piemīt pastiprināta agresija, varmācīgas tieksmes, nekontrolējama vēlme pēc narkotikām vai jebkādām apreibinošām vielām (acīmredzot mantojums no tēva, baismīga dzērāja) un pāragri attīstījusies, hipertrofeta seksualitāte, kas jau novedusi pie diviem abortiem. Viņa ir pārāk emocionāla, primitīva savās jūtu izpausmēs, viņai nenormāli strauji mainās garastāvoklis - vienu bridi smaida, nākamajā jau lamājas kā ormanis vai palaiž rokas.

Ejam tālāk. Puika. Palēnināta attīstība, nepārvarama tieksme pēc ēdiena, kas robežojas ar bezsāta rīšanu, čiepj virtuvē, atņem vienaudžiem. Melo, krāpjas, zog. Psihiski labils, emocionāli nenoturīgs, aizdomas par svārstīgu identitāti. Lai gan viņa gadījumā tas būtu mazākais ļaunums, jo milzīgais liekais svars jau ir izraisījis progresējošas izmaiņas nieru darbībā.

- Es neko par to nezināju, - Melderis satriekts noteica un nokāra galvu. - Un nu jums ir visas tiesības mani ienīst. Linda teica - tas būs tāds kā teātra iestudējums, brīva improvizācija par tēmu, atbilstoši apstākļiem. Nodomāju, ka Anna taču ir skatuves cilvēks, sapratīs joka būtību. Taču viņa... nesaprata. Vispār līdz ar tavu atgriešanos un detektīvaģentūras darba uzsākšanu viņa pilnīgi pārmainījās.

- Melderi, un tev neienāca prātā, ka pie šīm pārmaiņām pats esi vainīgs? Nevajadzēja tik bieži skriet prom no mājas. Tevis nebija līdzās. Visu darīja Kārlis. Un vēlāk - nevajadzēja ar Lindu plikam pa vannu un gultu ņemties. Vismaz durvis būtu aizslēdzis! Tikai nesaki, ka tur nekā nebija - mēs taču redzējām, ka bija gan. Mani puiši par tevi daudz interesanta uzzinājuši, es tikai Līzbetei neko neesmu stāstījis. Viņai labāk nezināt, cik skatuves un ekrāna biedreņu ciemojušās uz tava dīvāna, vai ne? Melderi, Melderi... Kāda velna pēc tu tā viņu sāpināji? Tev bija iespēja būt kopā ar tādu sievieti, bet tu visu sačakarēji, aizlaidi pie velna vecāsmātes. Kādēļ? Skatuves, slavas un vienas čirkas dēļ uzmeti draudzību un savējos?

Ģirts, klausīdamies Mika rāmajā balsi, kurā skanēja skumjas, nogurums un līdzjūtība, no kauna gandrīz ielīda zemē.

Ja to nostādīja šādi, tad...

- Un ko tu pats pavasarī izdarīji?! - Melderis apzinājās, ka gudrāk būtu paklusēt, taču atmiņas darīja savu, un mēle vairs nebija novaldāma.

- Jā, tev taisnība. Gribēdams Annu pasaudzēt, noslēpu viņai īstenību. Un tad man atlika darbs, tikai darbs, - Miks gurdi noteica. - Labi, Ģirt Melderi, ne es tev soģis, ne man tevi tiesāt. Laiks izvērtēs. Žēl tikai, ka tagad visiem ilgi nāksies dziedēt rētas.

Ģirts klusēja.

Viss ir pateikts. Vai gandrīz viss.

- Kaķīt, lūdzu, nestāsti Annai par mūsu sarunu, labi?

- Kāpēc?

- Nevajag. Jūtos kā pēdējais kretīns. Darītu jebko, lai tas viss nebūtu noticis.

- Tad varbūt padomā, ko vari darīt savu tā saukto bērnu labā? Iztēlojies, kas šobrīd notiek ar diviem nestabiliem pusaudžiem, kuriem jau tāpat no dzimšanas bēniņos sajukums. Tā vietā, lai iemācītu kaut ko labu, sastāstījāt viņiem zilus brīnumus par popularitāti, nokļūšanu visās pasaules televīzijās, par lielo balvu un dzīvošanu visiem kopā. Tu spēj būt pārliecinošs, un tevi viņi ik vakaru bija redzējuši ekrānā, tāpēc noticēja un bija gatavi līdzdarboties. Jo šī bija viņu vienīgā iespēja tikt laukā no ienīstā bērnunama, dzīvot kā pārējiem cilvēkiem. Viņi centās, cik spēja, sava prātiņa un dzīves izpratnes robežās. Nesanāca. Un tagad viņu māsa ilgi būs aiz restēm, bet tu viņus aizmirsīsi... aizmetīsi kā nevienam nevajadzīgas, nolietotas, sabojātas grabažas...

Ģirts Melderis klusēdams piecēlās un lēni izgāja pa dzīvokļa durvīm.

Pirmdiena, 20. oktobris

Naktī pirms aizbraukšanas uz Austriju Anna Elizabete plecu pie pleca ar Miku Kaķīti sēdēja viesistabā pie kamīna. Miks gan būtu vēlējies, lai Līzbete pirms tālā ceļa mazliet paguļ, taču rokas negribēja un nespēja izlaist viņu no apskāviena.

Vismaz tik daudz viņa bija atļāvusi...

Kaķītis juta, ka Anna vispirms vēlas tikt skaidrībā pati ar sevi un tikai tad ielaist viņu savā sirdī, mājā un gultā. Šobrīd Mikam pilnīgi pietika ar pirmo.

Pēc visa pārdzīvotā viņš netaisījās Annu steidzināt.

Ja būs lemts, viss notiks.

Tagad vai pēc diviem trim mēnešiem. Lai.

- Miku, tu guli? - Aizmigušās mājas klusumā čuksts izskanēja divtik skaļi.

- Nē.

- Tas labi. - Balss saminstinājās. - Es... gribēju pavaicāt: tu mani gaidīsi?

-Jā-

- Paldies. - Viņa asajam, neskūtajam vaigam pieglaudās silta, maiga delna. - Tu taču saproti? Man uz laiku jāaizbrauc. Es nevaru te palikt. Ne šobrīd. Tāds riebums pret visu...

- Pret visu? - Miks neviļus sarāvās. Arī pret mani?

- Nē, pret tevi ne. Tu... esi... - Anna Elizabete piespiedās viņam ciešāk. - Tomēr tagad man jāatrod sevi... Esmu pazudusi laikā un cilvēkos.

BEIGAS

2015-2016, Priedaine, ©DJ

Pēcvārds

Bridi, kad turēsiet rokā šo grāmatu, Detektīvu Kluba izbraukumu virtuālajā kartē būs jau astoņdesmit punktiņu, kas nozīmē - tik reižu mūsu uzticamie braucamrīki būs tinuši kamolā Latvijas asfaltēto un grantēto ceļu kilometrus. Ciemos pie jums, Lasītāji. Pie Savējiem, kuriem nav vienalga.

No sirds gribu jums pateikties par izrādīto godu - aizvadīto sešu gadu laikā kopš Annas Elizabetes Bergas un viņas draugu dzimšanas jūs esat kļuvuši par viņu uzticamākajiem draugiem un atbalstītājiem, ierindojot šis detektīvsērijas romānus Latvijas lasītāko grāmatu vidū.

Sevišķi tas sakāms par Dīvaino Līgovakaru, visnotaļ skarbu un tiešu vēstījumu par diviem smagiem laika posmiem mūsu dzīvē un vēsturē - četrdesmitajiem gadiem un mūsdienām, un par to, ka neviena vakardiena nevar būt tik sena, lai neietekmētu šodienu un rītdienu. Laikam jau tāpēc, ka patiesībai nav jābūt saldai un tā drīkst garšot ari sīvi, sāļi un rūgti, šī gramata 2013. gadā ieguva Lielo Lasītāju balvu un jau trešo gadu pēc kārtas atrodas lasītāju iemīļotāko grāmatu trijniekā.

Jūs bieži esat sūrojušies, ka to vairs nevar nopirkt grāmatnīcās, bet bibliotēkās jāgaida garās rindās. Tālab priecīga ziņa: šopavasar pie lasītājiem dodas otrais Dīvainā Līgovakara izdevums, šoreiz - mīkstajos vākos un par lasītājiem siltāku cenu.

Jaunais romāns Trīs klikšķi līdz laimei nav salds, drīzāk sūri rūgti dedzinošs. Kā aizturētas asaras, norīts aizvainojums, mēģinājums aizmirst.

Annai Elizabetei un viņas draugiem aizvadītais gads bijis nozīmīgs sevis un apkārtējo, lietu un notikumu pārvērtēšanas periods, kas novedis gan pie kaut kā beigām, gan pie jauna sākuma. Pie jauna ceļa.

Tāpēc un tieši tāpēc, par spīti vai pateicoties tam, mēs spējam mācīties... dzīvi. Ar katru jaunu bridi, ar katru elpas vilcienu izjūtam un novērtējam labo, skaisto, vienreizīgo. Vārdu, čukstu, skatienu, dziesmu, mirkli kopā ar saviem mīļajiem. Ar Savējiem.

Ja nebūtu Savējo... Paldies Likteņlēmējam, ka viņi ir!

Zvaigznieši: Vija ar Heroldu, Bārbala, Gundega, Iveta, Daina, Marika, Kristīne, Laima, Vineta, Egita, Gints, Māris, Mārtiņš, Arnis un pilna lielā zvaigžņu māja čaklu roku, kuru ikdienas darbs ļauj mums tikties šajās lapās.

Ventspils Starptautiskā Rakstnieku un tulkotāju māja -portāls uz citu realitāti.

Detektīvu Kluba puiši - Andris Bulis, Voldemārs Šoriņš, Jānis Skanis, Juris Hiršs, Arturs NImanis, Krists Čaupals, Jānis Radziņš un Ginters Cepuritis.

Grāmatas fokusa grupa: Maija, Karina, Ineta, Vita, Spodra, Liene, Inga un Aija, Gatis, Vilnis, Varis un Valts - dažādu arodu pārstāvji, kuri sniedza vērtīgus ieteikumus un precizējumus, īstajos brīžos uzdodot pareizos uzvedinošos jautājumus un vēlīgi daloties savā dzīves pieredzē.

Profu padomus deva un amata mazos noslēpumus (dažbrīd pat tikai vienā, nozīmīgā teikumā) atklāja eksperti - psihoterapeits Juris Blumbergs, klīniskā psiholoģe Ilze Veitnere, ģimenes ārste Andra Rožkalne, eksperts kriminālists Gatis Kalniņš, astroloģe un fen šui speciāliste Liga Pommere-Ķelle, grāmatu blogere Mēnessmeitēns un aktieris Andris Bulis.

Dzīve dod un ņem - tāds ir Lielā Svārsta likums.

Aizvadītais gads ir ņēmis daudz. Mūsu lauku mājas sirdi, vecāko dzimtas locekli Ritas tanti - mammas māsu. Viņas grūtais, smagais, taču gaišais un dziesmu pilnais mūžs līdz ar nemainīgo labsirdību bija un ir paraugs, pēc kā tiekties -nečikstēt, bet darīt.

No kāda atvadoties, vēl vairāk iemācies novērtēt tos, ar kuriem Likteņlēmējs ļauj būt līdzās.

Paldies jums, mīļie! Ģimene un tuvākie draugi - Mammīte, Arturs, ĀbeļDačuks, Zanda, Jānis, Varis, Krists un Aija, Incis, Zane, Andris, Ginters, Ivonna, spalvasmāsas Inguna un Inga!

Tie, kuri mūs sargā, taipus būdami, - Tētis, Memmlte un ģenerālis Aloizs Blonskis.

Un, protams, mūsmāju ķepaiņi - pelēkais vilks Rego un melnais vilks Džeris, rūslgā Džina, melnā garspalve Minne Peka Peciņa, rudais Paplakas barons Pičs (vispirms izsapņoju Mežāju rudo dižrunci Baronu, tad viņš ieradās ari pats), zaļace Tūce un lunkanā Melne, kaimiņfermas Raibais Uncis (adoptējis mūsu mājas un manu mammu) un Spilvenkaķis Mūris. Ari tie, kuri šobrīd maļ dzirnaviņas un sargā aiz mākonīša, - vecsune Zuze un veckaķlši Princese, Mika, Pelēclte, Prince, Raiblte, Ķenguriņš un melnais Runcis. Bez jums visiem šajā pasaulē nekas nebūtu tā, kā tam jābūt, un radošo iedvesmu nāktos meklēt ar lukturīti pusdienlaikā. Jūs esat prieks, mīlestība, rūpes, nerātnības. Jūs esat Mājas.

Viss, kas noticis - gan labais, gan ne tik -, ļāvis man, maniem mīļajiem un literārajiem varoņiem paraudzīties uz lietām, notikumiem un pasauli tā, kā iecerējis Likteņa Lēmējs.

Nekas jau nebeidzas. Stāsts turpinās. Ceļā pie jums.

Dace

Dace Judina -

žurnāliste, redaktore, režisore.

Kopš 90. gadiem darbojas presē, šobrīd - sabiedrisko attiecību un pasākumu organizēšanas jomā. Intereses - teātris, mūzika, autobraukšana, kriminālistika, datori, dzimtas radu rakstu pētījumi, ainavu arhitektūra, interjera dizains.

Apgādā Zvaigzne ABC iznākuši šādi Daces Judinas detektīvromāni:

ПК VIENKĀRŠI... (2010)

Psiholoģiskais detektīvromāns Tik vienkārši ir stāsts par mums, mūsdienu Latviju un tās sabiedrību, atsevišķiem cilvēkiem un notikumiem galvenās varones Danes skatījumā.

Romāna trīs daļas aptver astoņu gadu laikposmu (1993-2001), kurā Dane no jaunas žurnālistes, kura meklē savu vietu ilgotajā profesijā un mīlestību personīgajā dzīvē, kļūst par skarbu, grūtību rūdītu profesionāli, kura savus sirds noslēpumus neatklāj pat vistuvākajiem cilvēkiem.

No 90. gadu sākuma krīzes un tālaika šaušalīgajiem noziegumiem līdz sociālpolitiskajām kolīzijām uz tūkstošgades, Rīgas astoņsimtgades, eirosavienibas, seksuālo noziegumu un pedofilijas skandāla fona. Skarba, nežēlīga, brīžam ciniska ikdienas realitāte. Sabiedrības ēnas puses, kas parasti paliek apslēptas. Agresija, varmācība, varas visatļautība, draudi. Vienas sabiedrības daļas labklājība par otras dzīvības cenu...

Kā šajā laikā izdzīvot sievietei žurnālistei, kura mīl savu darbu, vēlas palīdzēt citiem un pasargāt savus tuviniekus? Vai ir jēga kaut vai mēģināt padarīt pasauli labāku, vai ari tas ir naivs donkihotisms?

Šobrīd top romāna otrā daļa, kas aptver laiku no tūkstošgades mijas līdz šodienai.

TASE MELNAS KAFIJAS (2011)

... pirmais no ironiskās mūsdienu detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāniem.

Viņa - Anna Elizabete (fon) Berga - no senčiem mantojusi muižiņu upes vidū, uz salas, dzīvo pēc saviem noteikumiem. Annai pieder sabiedrisko attiecību un svētku aģentūra, viņa pazīst puspasaules, apveltīta ar asu, analītisku prātu, dzēlīgu ironiju un apskaužamu intuīciju, acumirklī spēj rosināt cilvēku atklātai sarunai, taču vairāk par visu mīl klusumu...

... izdevniecības Magnum direktors Roberts Lauciņš nākamajā rītā pēc svinībām tiek atrasts miris viesnīcas istabā. Bez pēdām pazudušas viņa sekretāre, grāmatvede un automašīna.

Aizdomas krīt uz visiem un ikvienu - ari uz prominentajiem viesiem, šīs pasaules bagātajiem un varenajiem. Pasākumu rīkojusi Annas Elizabetes aģentūra, tāpēc viņa uzskata par goda lietu noskaidrot, kas noticis.

DĪVAINAIS LlGOVAKARS (2012)

Otrais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns.

Annas Elizabetes svētku aģentūra Mežāju pagastā organizē grandiozu vasaras saulgriežu balli, kādas nav bijis kopš pirmās Latvijas laikiem. Ģenerālmēģinājuma dienas rītā viņas draugi, zāli pļaudami, no zemes izrauj pusgadsimtu vecus kaulus un atrod apraktu lādi ar seniem dokumentiem, kas liecina - pirms septiņdesmit gadiem te izdarīti šausmīgi noziegumi. Diemžēl pagasta ļaudis par pagātni nerunā, lai nenotiek kāda nelaime...

Bet ir jau par vēlu... Balles naktī - neilgi pēc pusnakts - bez vēsts pazūd Annas draudzene Zane Zālīte, bet nākamajā dienā tiek nogalināts pagasta šoferis Antons un aplaupīts ciema veikals. Vecākie mežājnieki ir uztraukti - tā jau reiz ir bijis... vēsture atkārtojas... atkal pazūd cilvēki... gaidāmas nelaimes... būs vēl citi upuri. Anna Elizabete ar draugiem - policijas majoru Miku Kaķīti un atvaļināto policijas ģenerāli Kārli Basu - uzsāk izmeklēšanu paši, un tā viņus aizved septiņdesmit gadu tālā pagātnē, atklājot asinis stindzinošu, zvērisku noziegumu ķēdi. Diemžēl senie noziegumi un nelietības turpinās ari šodien... Vai tiešām nav ne pagātnes, ne tagadnes, ne nākotnes, ir tikai laiks un mēs tajā?

Šis romāns ieguvis Lielo Lasītāju balvu (2013) un jau trīs gadus atrodas lasītāko grāmatu trijniekā.

ZIEMAS BLŪZS (2013)

Trešais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns.

Viss sākas ar Ziemas saulgriežu gadatirgu, kad masku gājiena laikā, melnam apmetnim kā milzu spārniem plīvojot, Nāve mēmi izslīd cauri pūlim un izgaist. Ļaudis sačukstas -nāvi nevajag aicināt, tā pati zina, kad ierasties... Nākamo dienu laikā divu ceļu krustojumā, kupenā tiek atrasts sasalis likumīgais zaglis ar nogrieztu pirkstu, aizslēgtajā Mežmuižas zālē zem svētku egles atrod nogalinātu jri№K3 Ziemassvētku vecīti ar Annas Elizabetes Bergas aģentūras veidlapu sarkanā mēteļa kabatā...

Tikmēr pašvaldību vēlēšanu gaidās pagasta priekšnieci Maigu Lācīti pārņēmis histērisks darbošanās drudzis, pēc piecpadsmit gadu prombūtnes apciemot Latviju un dzimto pusi ierodas Annas vecāki profesori Rožkalni-Bergi, Annas asistenta Kārļa vecmāmiņa savos astoņdesmit septiņos gados nolēmusi precēties, bet pašā svētku priekšvakarā no cietuma tiek atbrīvots vasarā apcietinātais Arnis Akmens...

Šķetinot šos noziegumus, izmeklētāji saprot - viss joprojām ir cieši saistīts, mēs esam pagātnes tagadne pat tad, ja to citīgi noliedzam. Pirms pusgada aizsāktās lietas gaida savu nobeigumu. Ziemas blūzs turpina Dīvainajā Līgovakarā aizsākto izmeklēšanu.

MĒNESIS PIE JŪRAS (2014)

Ceturtais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns.

Pēc veiksmīgi atklātajiem gadu mijas noziegumiem Pūču Mājā valda relatīvs miers. Majors Miks Kaķītis beidzot saņēmies bildināt Annu Elizabeti, taču... pašā atbildīgākajā brīdī atskan tālruņa zvans un izmisusi balss lūdz palīdzību: - Viņš grib mani nogalināt!

Zvanītāja ir Daina Spožā, Annas studiju biedrene, tagad - biznesa lēdija, smalkas SPA viesnīcas Kaijas īpašniece Kurzemes jūrmalā. Daina uzskata, ka viesnīcu, viņas ģimeni un tuviniekus vajā sens SEwfl raganas lāsts, un lūdz palīdzību - noskaidrot, kas vai kurš tik nežēlīgi spēlējas ar cilvēku likteņiem un dzīvībām.

Anna Elizabete kopā ar draudzeni Zani dodas uz Kaijciemu, nespējot iedomāties, ka nokļūs traģisku, nežēlīgu un draudīgu notikumu epicentrā. Netrūkst ne simtgadīgas, baisas dzimtas leģendas, ne noslēpumainu rēgu, ne pavisam reālu... raganu, kuras slēpjas aiz mūsdienīgām tehnoloģijām, skaistumkopšanas biznesa, diētām un mūžīgo jaunību sološiem preparātiem.

Nākamo pāris nedēļu laikā notiek trīs slepkavības: iet bojā divas prominences - dziedātāja viendienīte un bijusī baņķiere, šausmīgā nāvē mirst viesnīcas īpašnieces vīrs, bet Annas un Zanes viesnīcas numuru nepārtraukti novēro... Nākas lūgt talkā draugus - policijas majoru Miku Kaķīti, atvaļināto ģenerāli Kārli Basu, kriminālistikas ekspertu Egonu Dambergu, datorģēniju Kārli Saulīti un dāmu mīluli - aktieri Ģirtu Melderi. Vai kopīgiem spēkiem izdosies atklāt Kaijciema raganas noslēpumu? Viens gan ir skaidrs - noziedzniekam ir miesa, asinis un melna, ļauna dvēsele...

SIERS OTRAJAI PELĪTEI (2015)

Piektais detektīvsērijas Izmeklē Anna Elizabete romāns.

Par brīvu siers ir tikai peļu slazdā, un arī tikai otrajai pelītei jeb Savus maniakus sabiedrība rada pati...

... Rīgā siro maniaks. Aiz viņa paliek septiņi izsmalcināti nežēlīgi nogalināti upuri, pie katra no tiem - zīmīte, kurā minēts viņa noziegums. Nāve kā rituāls, atriebība vai sods?

Majors Miks Kaķītis, kurš kopā ar Annu Elizabeti un draugiem devies uz Londonu, lai beidzot nosvinētu saderināšanos, tiek atsaukts no ceļojuma - par katru cenu jāatklāj Rīgas maniaka lieta.

Mikam tiek solīts paaugstinājums un pulkvežleitnanta uzpleči. Vienīgais nosacījums - šīs lietas izmeklēšanā nedrīkst iesaistīt nevienu no Mežāju kompānijas, jo īpaši Annu Elizabeti.

Viņa šo noraidījumu uztver kā Kaķīša nevēlēšanos turpināt abu attiecības... Mēģinājums izrunāties cieš neveiksmi, un Anna Elizabete nolemj rīkoties radikāli...

Kas notiek ar mazo cilvēku, kuru Dzīve iedzinusi stikla būra stūri un kuru nodevuši, pametuši, uzmetuši visi, kam viņš ticējis, uzticējies, mīlējis, uz ko paļāvies? Ko tad, ja viņš, spītējot Liktenim, nolemj atriebties, sodot savus pāridarītājus? Kurš spēs viņu apturēt? Pat apaļā pasaulē ir pārāk daudz tumšu stūrīšu...

Top jauns sērijas Izmeklē Anna Elizabete detektīvromāns Ceturtais kauliņš.

Dace Judina

TRiS KLIKŠĶI LĪDZ LAIMEI Izmeklē Anna Elizabete. Sestā grāmata

Redaktore Gundega Sēja

Content

Judina Dace Trīs klikšķi līdz laimei

Lasītāju atsauksmes par romānu “TRĪS KLIKŠĶI LĪDZ LAIMEI”

SATURS

1. nodaļa. Es neticu sev

2. nodaļa. Jūs mani nepazīstat

3. nodaļa, Vilks spalvu met

4. nodaļa. Kā stopkadrā

5. nodaļa. Vecim jābūt vecim

6. nodaļa. Alternatīvā realitāte

7. nodaļa. Katrs savā krastā

8. nodaļa. Gan jau atradīsies!

9. nodaļa. Domāt par sevi

10. nodaļa. Katram savi noslēpumi

11. nodaļa. Neīstajā laikā un vietā

12. nodaļa. Cilvēkmīlestības ilūzija

13. nodaļa. Nolieguma nolieguma likums

14. nodaļa. Tu zini, kas darāms

15. nodaļa. Dvīņi

16. nodaļa. Meklējiet citus vedējus!

17. nodaļa. Ja Ausmīņa tā saka.

18. nodaļa. Labiem vecākiem nelabi bērni

19. nodaļa. Vai to tu vēlējies?

20. nodaļa. Underworld

21. nodaļa. Divi zābaki - pāris

22. nodaļa. Pasaule ir maza

23. nodaļa. Pirms divdesmit četriem gadiem

24. nodaļa. ļaunuma gēns

25. nodaļa. Zirnekļa tiklā

Epilogs. Pazudusi laikā un cilvēkos