Judina Dace

Ziemas blūzs

Dace Judina. Ziemas blūzs

,

Lasītāju atsauksmes par romānu “Ziemas blūzs”

Patīk, kā autore sižetu tamborē. Ari radu rakstus un likteņstāstus. Personāžu raksturi sulīgi! Visiem pāri Ģenerālis pamatīgs kā simtgadīgs ozols. Redzams, ka rakstītājas sirds ir ar viņu to īsto, kurš aiz Basa paslēpies.

Juris Blumbergs, psihologs un laulību terapeits

Romānā skaisti atsedzas dzimtas spēks, cēlums un gods, par spīti nežēlīgiem vēstures notikumiem, kas samezglojuši tās likteņus. Sadzīvisko ainu spilgtais attēlojums savijas ar noslēpumainu noziegumu atklāšanas gaitu, aizvedot lasītāju Annas Elizabetes izvēlētajā ceļā meklēt, atrast un sodīt postu un nelaimes, ko nesusi dvēseles dēmonu izlaušanās. Tajā pašā laikā Annas Elizabetes, Ģenerāļa, Miķeļa un Omītes tēlos staro mīlestība un viedums, kas sniedz lasītājam artavu cerības un ticības labā uzvarai.

Laura Miķelsone, Ģenerāļa Aloiza Blonska mazmeita

Vienmēr labprāt un ar patiesu baudu ciemojos Pūču salā, staigāju pa veco māju, dzeru Annas Elizabetes zāļu tējas, atgūstu spēkus viņas smalkajā vannā un neredzama klīstu starp varoņiem, kas risina kārtējā nozieguma rēbusu. Inteliģenta, aizraujoša lasāmviela!

Inga Jēruma, žurnāliste un rakstniece

… par mums visiem, par laiku, kurā dzīvojam, par nemanāmajam saitēm, kas nesaraujami saista ar pagātni. Žurnālistes talants iemiesojies stāstnieces bagātajā un niansētajā valodā. Māka radīt līdzdalības sajūtu ir tik spēcīga, ka vienubrīd sāk šķist, ka varbūt arī paši piedalāmies Mežāju notikumos. “Ziemas blūzs” nav pasaka, bet meistarīgs darbs par nežēlīgo dzīves īstenību. Literārs baudījums un smadzeņu kairinājums, aizrautīgi piedzīvojumi un spriedze lappuses attālumā!

Tālivaldis Kronbergs, Latvijas Studējošo vortāls http://www.studentnet.lv

Šo grāmatu nevar lasīt laiku pa laikam. Domāju par dažādajiem varoņiem un dzīves situācijām, kas var notikt (un notiek) ikvienā Latvijas vietā. Interesanti lasīt, pētot līdzi radurakstus. Apbrīnoju autores spēju savīt dažādu dzimtu likteņus, iezīmējot to krustpunktus. Paldies par mūsu sabiedrības spoguļattēlu!

Inta Kamola, bijusī Rundāles pagasta priekšsēdētāja

Grāmatu vēru vaļā ar sajūtām, kā uz randiņu ejot. Lasīju lēni, izbaudot cilvēcisko attiecību smalkumus un bagāto valodu. Priecē, ka autore netīksminās par līķiem; ne brīdi nerodas sajūta, ka lasu par izdomātu vietu, viss notiek šeit un tagad. Izdoma un realitāte savijas saistošā sižetā, kurā netrūkst ne detektīva asuma, ne maigāku jūtu, kas kā netverama, gaistoša migla klājas pār varoņiem…

Anita Kalniete, tris bērnu māmiņa un vecmāmiņa

Daudz prieka sniedza bagātā valoda un humora izjūta, neparasti tēlainie izteicieni, arī dzīvnieki sagādāja gaišus brīžus. Visvairāk iemīļoju Omīti likās kā mana vīra vecmāmiņa. Lasu un pārlasu, laizu kā suns krējumu no bļodas…

Karina Bērziņa-Stankeviča, žurnāliste Anglijas trimdā

Super! Patīk, ka aprakstītas patiešām svarīgas lietas mediju ietekme un valsts ekonomiskā situācija.

Baiba Graviņa, ekonomikas studente finanšu emigrācijā

Spilgti varoņi, kuri neatstāj vienaldzīgu, tos vai nu uzreiz iemīli, vai skaidri saproti, ka šādu cilvēku savā paziņu lokā redzēt nevēlies. Simpatizē, ka ļaunums nepaliek nesodīts, lai ari ne vienmēr saskaņā ar likuma pantu.

Antra Vāvere, datordizainere, Detektīvu kluba dalībniece

Burvīgs romāns interesants, spraigs un aizraujošs: ne atrauties! Romānu caurvij autores būtība un runas veids, šodienas aktualitātes un dzīve, istens krim-stiķis!

Liāna Karaša, skolotāja un aktrise

Tīkami lasīt. Tāpat kā iepriekšējiem, arī šim romānam ir negaidīti sižeta pavērsieni, asprātīga, dzirkstoša un iztēli rosinoša valoda. Ilgi gaidīta tikšanās ar sen neredzētiem draugiem, patīkami kņudoša klātbūtnes sajūta.

Andra Rožkalne, ģimenes ārste, detektīvmlle

Patīkama atslodze pēc nopietniem darbiem. Kokrunātāji, suņologiizgaršoju jaundarinātos vārdus. Sižets savērpts spraigi, izlasīju vienā stiepienā, brīžam gan prātoju tā jau visu Latviju tajā ciematā nomušīs! Bet par interneta sensācijām un dzelteno presi piekrītu!

Baiba Bicēna, žurnāliste un publiciste

Labi, ka šodienas apstākļos vēl ir iespēja baudīt labu latviešu literāro valodu sinonīmus, vārdu spēles un kalambūrus. Annas Elizabetes un viņas draugu gaitas būtu grēks netulkot, jo Dace, varbūt pati par to nedomājot, ar savu valodu un viegli uztveramajiem paskaidrojumiem atradusi fantastisku veidu, kā ar detektīva palīdzību par Latviju vēstīt citās mēlēs.

Jānis Radziņš, komponists, mūziķu apvienības Grieži vadītājs

Raksturīga īpašība, kas vērojama arī citos D. Judinas darbos, romāns ir gatavs scenārijs detektīvfilmai. Precīzi izrakstīti raksturi, viņu īpašības, atbilstoša valoda. Lidz sīkumiem izstrādātas notikumu mizanscēnas. Lasi grāmatu un iztēlē kā filmā jau redzi visus notikumus un tēlus…

Svetlana Rudzīte, LTV izklaides un mūzikas raidījumu režisore

Reiz senos laikos Pandora atvēra lādi, un pasaulē klusiem soļiem nonāca ļaunums. Daudz ūdeņu aiztecējis, tomēr nerimtīgajā cēloņseku ķēdē ļaunuma puķes uzplaukst gan šeit, gan tur. Kāpēc izcila profesore uzvedas kā maza meitene? Kas kopīgs ekokomūnai, āliņģim un mēslu tvertnei? Un vai zināt, ka darba laikā nedrīkst dzert?… Pandoras lādes dibenā palika Cerība. Anna Elizabete ar draugiem mēģina pacelt lādes vāku. Palīdzēsim?

Agris Andžāns, literāts un pasniedzējs

Vislabākajai un vismīļākajai Mammai

SATURS

Ievads. Paliks tie, kam jāpaliek………………………………………………

1.   nodaļa. Kā tas nākas? 21. decembra pievakare…………………….

2.   nodaļa. Lācis. 21. decembra vēls vakars………………………………..

3.   nodaļa. Nakts bez miega. 21.-22. decembra nakts…………………

4.   nodaļa. Nekas nav beidzies… 22. decembra agrs rīts.

5.   nodaļa. Vecmāmiņa precas! 22. decembra rīts…………………….

6.   nodaļa. Kanēlis un krustnagliņas.

22. decembra priekšpusdiena…………………………………

7.   nodaļa. Solo balsij bez orķestra.

22. decembra pusdienlaiks…………………………………….

8.   nodaļa. Ģenerālmēģinājums.

22. decembra pēcpusdiena……………………………………..

9.    nodaļa. Zem eglītes… mazs vecītis.

22. decembra vakars………………………………………………

10.    nodaļa. Pēdas mežā. 22.-23. decembra nakts un rīts..

11.    nodaļa. Tu man vēl dabūsi! 23. decembra vakars………………..

12.    nodaļa. Četri šāvieni naktī. 23.-24. decembra nakts ..

13.    nodaļa. Kā nogalināt cilvēcību?

24. decembra agrs rīts……………………………………………

14.    nodaļa. Kam viņa vajadzīga?

24. decembra priekšpusdiena………………………………..

15.    nodaļa. Āliņģis. 24. decembra vakars………………………………….

16.    nodaļa. Teiksma par Zaļacaino Dēmonu.

Ziemassvētku nakts……………………………………………..

17.    nodaļa. Cilvēks uz lieveņa. 25. decembra rīts……………………

18.    nodaļa. Cūku būšana. 25. decembra pusdienlaiks……………..

19.    nodaļa. Vakardienas ēnas. 25. decembra pievakare..

20.    nodaļa. Strupceļš. 25. decembra vēls vakars………………………

21.    nodaļa. Mazajā istabiņā. 26. decembra rīts………………………..

22.    nodaļa. Es liecināšu! 28. decembra pēcpusdiena………………….

23.    nodaļa. Baumu karuselis. 29. decembris……………………………

24.    nodaļa. Balta sega pāri visam… 30. decembris…………………

Epilogs Ziemas blūzs. 1. janvāra rīts……………………………………..

Nobeiguma vietā…………………………………………………………………..

Ievads

Paliks tie, kam jāpaliek

Lai miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts! Gaišus un priecīgus…! Laimi, prieku un veselību…!

Daudz un bieži lietoti vēlējumi, daudz un bieži dzirdēti vārdi, nereti (visbiežāk) pat neiedomājoties, ko tie sev nes līdzi. Pārāk tālu mēs šodien esam aizgājuši no miera un laba prāta. Pārāk tālu no iekšējā līdzsvara un patiesas labvēlības pret apkārtējiem cilvēkiem un cilvēci kopumā.

Ne velti tieši Ziemassvētku un gadu mijas periodā tik strauji kāpj pašnāvību un sadzīves noziegumu (strīdu, kautiņu, miesas bojājumu un diemžēl arī slepkavību) līkne. Ne velti tieši ap šo laiku “parastā mirstīgā” dzīvotprieks, psiholoģiski emocionālā imunitāte un noturība pret negācijām bieži svārstās uz plāna naža asmens reizēm pietiek ar vieglu vēja brāzmiņu, lai…

Tiek kārtoti rēķini un maksāti parādi. Tiešā un pārnestā, diemžēl ne vienmēr labā nozīmē.

Ilgus gadus nostrādājot Iekšlietu sistēmas presē un gandrīz divdesmit žurnālistikā, esmu līdz mielēm skaudri izbaudījusi gan uzpūsto spīguļu skarbi vientuļo jautrību, gan rūgti smaržojošā egles zara dziļo sirsnību un rāmo mieru.

Duālas sajūtas, ko vēl vairāk saasina jautājums: vai tā nav liekulība, tuvredzība, aklums un cinisms šajā emocionāli, psiholoģiski un bieži ari fiziski visgrūtākajā laikā slēpties aiz skaistiem, saldsērīgiem pantiņiem, aizgūtiem džinglbeļļiem, sudraba spīguļiem un balti spārnotiem eņģeļiem, zinot, ka

lielākā daļa cilvēku tā nebūt nejūtas, ka lielākajai daļai cilvēku trūkst paša elementārākā ticības rītdienai. Un sev.

No kā noslēpsies? No apkārtējiem? Varbūt. Iespējams, citu acīs mums varētu izdoties radīt labklājības, miera un laimes oāzes ilūziju. No sevis? Nē, no sevis nenoslēpsies, lai cik dziļi bāztu galvu smiltīs…

Brīdī, kad mainās laiki gadi, mēneši, stundas un minūtes mēs esam visvieglāk ievainojami.

Varbūt tāpēc šajā laikā pat no nepazīstamiem cilvēkiem var uzzināt visneparastākos stāstus, jo viņi ak, šis gadsimtu mantojums! tieši šobrīd cenšas izlīgt ar sevi un savu sirdsapziņu, mēģinot norunāt no tās visus melnumus un rūgtumus. Diemžēl… tieši šajā laikā draugi un tuvinieki visbiežāk dabū dzirdēt visu, ko līdzcilvēki par viņiem domā. Jo kādā brīdī tik rūpīgi izkoptās un uzturētās pieklājīgās izlikšanās vadzis lūst un ikdiena trūkums, grūtības, valsts, valdības un sabiedrības vienaldzība, biznesa partneru un darba devēju alkatība, kolēģu intrigas, tuvinieku veselības problēmas, draugu un mīļoto cilvēku nodevība izraisa nāvējošu lavīnu, kas savā ceļā noslauka visu, atstājot vien pelnus un krāsmatas…

Par to šis stāsts… Par mums. Par laiku, mīlestību, naidu un… piedošanu.

Un par pagātnes rēgiem, kuru garās ēnas nespēj aizsegt ne zaļie egļu zari, ne spožie eņģeļmati.

Varbūt reizēm vienkārši jāļauj lietām notikt. Tie, kam jāaiziet, aizies. Paliks tie, kam jāpaliek.

Gribētos ticēt un cerēt, ka paliks labais.

Mīlestību vēlot, Dace

P.S. Visi personāži, notikumi, vietas, vārdi un nosaukumi ir izdomāti, un jebkāda līdziba uzlūkojama tikai un vienīgi par nejaušu apstākļu sakritību.

1.   nodaļa Kā tas nākas ?

21. decembra pievakare

Ziemas sākums bija padevies auksts un sniegots kā novembra sākumā piesala, tā līdz pat decembra vidum turējās mīnus pieci, mīnus desmit. Ziemassvētku priekšvakarā termometra stabiņš noslīdēja līdz piecpadsmit grādiem zem nulles. Meteorologu ilgi solītais, pirms nedēļas bagātīgi sasnigušais sniegs biezās seģenēs bija noklājies uz laukiem, ēku jumtiem un koku zariem.

Pēc dažām dienām būs pilnmēness to varēja nojaust pēc dabā valdošajām saspringtajām gaidām: naksnīgie pūču saucieni saltajā baltumā skanēja tālāk, bet slkputniņi koku pazarēs čirpstēja pļāpīgāk nekā parasti, vakara krēslā Lielā Meža pusē arvien biežāk ieskanējās tālas lapsu rejas un pa kādam pelēča garsaucienam, ko Mežāju māju suņi uztvēra kā duelanti zemē nomestu cimdu, nekavējoties steidzot ar savu gaudošanu pierādīt, kuri te galu galā saimnieki.

Dīvains gads visi saulgrieži iekrita pilnmēnesī. Tā nenotiek vienmēr, bet, ja tomēr, tādā gadā var atgadīties jebkas. Tā saka veci ļaudis. Varbūt tāpēc Mežāji ziemas saulgriežu gaidās šķita iegrimuši rāmā snaudā it kā gatavotos kaut kam, kas vēlāk prasīs visus spēkus.

Astronomiskajā Ziemas saulgriežu vakarā sakrēsloja ļoti agri, un spokaini zilganajā mēness gaismā biezā, sasalusī

sniega sega blāzmoja kā pārmodema scenogrāfa apgleznots balti fluorescējošs audekls ar zilganmelnām grafiskām koku un ēku kontūrlīnijām.

Greideristam Jurim Krācltim nebija ne laika, ne vēlēšanās aizdomāties par tādiem smalkumiem kā naksnīgo ēnu rotaļas sniegā vai viegli trīsošās sajūtas, kas pilnmēness periodā pārņem ikvienu dzīvu būtni. Viņam bija jāstrādā. Vajadzēja paspēt vēlreiz notīrīt trīs lielos Mežāju ceļus no Domes ēkas līdz pagasta robežām, pāri Jaunajam tiltam, no krustojuma ar Rīgas šoseju līdz jaunuzceltajam Papīrciemam, no Pūču salas krustojuma līdz krustojumam ar lielo šoseju un atpakaļ līdz dīvainajam namam uz salas.

Sparīgi uzminis jaudīgās mašīnas gāzes pedālim, viņš nolaida šķūri zemāk. Puisi smacēja dusmas tās auga augumā kā milstošs augonis un nupat grasījās iet pušu. Vajadzēja arī vecajam viņu norīkot dežūrā tieši šovakar. Vakar ar večiem tādu zolītes maču atlaida (protams, ne bez sildošiem dzērieniem), ka šodien galvas vietā šķita piestiprināts sāpošs spainis, kuru greidera motora dobji ritmiskā rūkoņa un šķūres monotonie švirksti plēsa vai pušu. Kā par spīti, ceļš uz jauno Papirciemu bija palicis ar grants un šķembu segumu asfaltēšot pavasarī! -, un greiders pa dziļajām grambām lēca smagu polku. Galva sāka sāpēt vēl trakāk.

Uzmanīgi pataustījies stepētā kombinezona iekškabatā, Juris Krācītis izvilka plakanu blākšķi un, ar vienu roku valdīdams divdesmit tonnu smagā monstra stūri, ar otru virtuzi atskrūvēja vāciņu un ieguldzināja rīklē krietnu šļuku mundrinošās dziras. Lai jau ļaunvēļi to saukā par krūmu vaimanām, lai, sildīja ne sliktāk par dažu labu smalko konjaku. Nekā no tiem cēlajiem dzērieniem nebija tik vien kā melnās tējas piešprice krāsai un pāris blakšu smaržai… Sajuties labāk, Krācītis ļāvās drūmai apcerei.

Kāda velna pēc jāgreiderē ceļš uz Papīrciemu, ja tur šobrīd, izņemot sargu, neviena nav?! Sargs un suns būdā. Bet nē ceļam jābūt tīram! Kāda velna pēc jāgreiderē tā aklā zarna no lielā krustojuma uz Pūču salu un atpakaļ, ja tur tikai viena māja? Varbūt nebraukt? Lai paši rok!

Tā vieta Jurim Krācītim īpaši nepatika, pāri senlaicīgajam tiltam nevarēja braukt pilnā ātrumā, arī smagā greiderējamā lāpsta bija jāceļ augstāk nekā parasti, jo, redz, nedrīkstot sabojāt vecā parka celiņus! Pagasta priekšsēde to bija sevišķi stingri piekodinājusi. Interesanti, kas tur dzīvo, ja reiz tik īpaša attieksme?

Greiderists nebija vietējais viņš vienkārši apkalpoja jaudīgo ceļu mašīnu, tāpat kā citās dienās pārējie Melnpils ATU darbinieki, ar kuriem Mežāju pagastam bija noslēgts līgums par ceļu tīrīšanu.

Sasodīts! It kā jau tāpat sniega nebūtu diezgan, sāka snigt lielām, smagām, pagaidām vēl retām pārslām. Juris Krācītis bija ticis tieši līdz nīstajam Pūču salas krustojumam. Nolēma vēlreiz uz mirkli piestāt ceļmalā atpūsties un pasildīties no plakanās draudzenes. Dzimtenīte bija laba.

Uzpildījies viņš beidzot jutās spējīgs stāties pretim vecajam tiltam. Tikai uz mirkli jānosnaužas. Ieslēdzis līdzpaņemto mp3 atskaņotāju tajā bija tāda tuc-tuc kolekcija, ka pietiktu divām dežūrmaiņām, viņš pievēra acis un atlaidās sēdekli līmeniski…

Juris Krācītis bija jauns martā paliks divdesmit viens. Labs spēkratu vadītājs, tikai ar disciplīnu gan tā pavājāk. Bet visu jau nevar gribēt maiņas priekšnieks bija laimīgs par tādu pašu.

Siltā kabīne un monotonā mūzika ieaijāja snaudā, ko barbariski pārtrauca krūšu kabatā spēcīgi vibrējošs mobilā tālruņa zvans. Bļin, kas tad nu, tumsai nākot?

Tā bija Mežāju pagasta priekšniece Maiga Lācīte. Šefs visiem greideristiem bija licis obligāti saglabāt viņas tālruņa numuru un uz šiem zvaniem atbildēt vienmēr. Šo slrupsaldo, maigo balsi, kas jebkurā mirklī varēja pārvērsties griezīgā motorzāģī, Krācītis pazītu jebkurā diennakts stundā, pat galīgā taņķī būdams.

-    Kranclša…, vai, piedodiet, Krācīša kungs, atvainojiet par vēlo zvanu, bet man likās, ka jūs vēl neesat aizbraucis. Vai to ceļa gabaliņu no Pūču salas līdz Rīgas šosejai jau notīrījāt?

Piķis, šī kāda telepāte, vai? Gribējās jau tā pa fikso, bet laikam nāksies pabeigt kārtīgi.

-    Tieši šobrīd tīru.

-    Lieliski! Liels paldies! Pacentieties gan rūpīgi mums šis ceļa posms ļoti svarīgs! Ja šonakt vairāk neuzsnigs, jums būs garākas Ziemassvētku brīvdienas. Centīsimies lieki netraucēt. Tad nu visu labiņu, Krācīša kungs, un līksmus svētkus! Atnāciet parīt uz mūsu Ziemassvētku koncertu mēs jūs ļoti gaidīsim!

-     Ej tu galīgi… Pat uzvārdu nespēj atcerēties! Vajag man tavu koncertu kā zaķim piekto kāju! nobubināja Juris Krācītis, bāzdams telefonu kabatā. Viņš bija vienkāršs puisis, kuram tāda vijoļu čīgāšana un eņģeļu koru dziedājumi, kādus parasti rādīja televīzijā Ziemassvētku koncertos, it nemaz negāja pie sirds.

Papildu brīvdienas cita lieta! Nopirks kasti alus, kādu desas luņķi vai šašliciņu, piezvanīs zaķiem un pasēdēs ar čomiem pirtiņā. Vot, kruta!

Tīkamo izredžu spārnots, viņš nolaida lāpstu zemāk, ierūcināja vareno motoru un uzspieda gāzes pedālim. Labi, tātad vispirms līdz Rīgas šosejai. Pa asfaltu braukšana vedās ātri, un jaunā, trīs metrus platā lāpsta ļāva ceļu notīrīt divos piegājienos turp un atpakaļ. Ar veco buldozeru dabūtu drebināties

četrreiz. Tā, un tagad nepatīkamākais no Pūču krustojuma līdz Pūču salas namam un atpakaļ. Tad varēs slaidi pagriezt Melnpils virzienā un, piegludinot ceļu gar veco muižu vietējo pagasta namu braukt mājās.

Pēkšņi īsi pirms paša krustojuma jaudīgā mašīna pamatīgi saslīdēja un sagriezās, bet asā, smagā lāpsta iecirtās ceļmalas kupenā, izraujot tajā pamatīgu robu un izšķaidot sniegu uz visām pusēm. Turklāt Jurim izlikās, ka lejā kaut kas nokrakšķēja vai nobrakšķēja. Tā gan vairāk bija tikai sajūta, jo, austiņās skaļi dārdot mūzikai, dzirdēt viņš nebūtu varējis it neko.

Ka tik nu nebūtu liels akmens vai dzelzs lemesis, tad lāpsta būs čupā, atkal jāved uz darbnīcu un jālabo par savu naudu šefs par remontu vairs nemaksās, to viņš bija licis skaidri manīt jau pagājušo reizi. Bet kurš tev svētkos gribēs labot? Nāksies atkal dežūrniekam polšu likt. Ja vēl kas nopietnāks, būs sūdi kā Piektajā gadā, jo viņš nav īsti skaidrā… Jop…! Par tādu darbu maiņas priekšnieks galvu neglaudīs.

Saīgušais greiderists izremsās no kabīnes un gāja lūkot, cik tā skāde liela, varbūt var mudīgi un skaisti visu pielīdzināt un klusi notīties? Starmešu gaismā pietupies pie lāpstas, pakustināja to un padauzīja. Tā, uz aci, nekādas novirzes no normas nemanīja. Diez kā tur tālāk, lāpstas otrajā galā?

Smagi pieslējies kājās, iebrida dažus soļus izārdītajā kupenā. Un sastinga. Zem lāpstas asā stūra vīdēja kaut kas zilgani bāls, aizdomīgi atgādinot cilvēka roku ar dūrē savilktiem pirkstiem.

Greideristam kļuva nelabi, un nupat izdzertais krūmu šņabis kopā ar pusdienu kotleti bez brīdinājuma izšāvās laukā.

Nu ir hana! Nobraucis cilvēku. Dzērumā. Noņems no līnijas, atlaidīsMr №Rtu. iemetīs kurkī…!

Juris Krācītis pārbīļa bezspēkā sabruka turpat uz lāpstas malas un trīcošām rokām taustījās kabatā pēc telefona.

Jāpiezvana Graudnieku Antonam. Vietējais policijas inspektors, taču nav pūslis lāga čalis, tīšuprāt cilpā negrūdis. Ja vien varēs, izpestīs. Cik nav brīvos brīžos viņa tēva saimniecībā ceļi greiderēti, smiltis un šķembas pa kreiso vestas. Lai nu tagad izpalīdz…

* * *

-    Rit no rita viņi būs klāt, astoņos Berlīnes lidmašīna nolaižas Rīgas lidostā, bet mēs te esam ieputināti līdz ausim! Vai tas greiderists reiz atbrauks vai ne? Stāvēdama pie Pūču Mājas viesistabas lielā panorāmas loga un nervozi vērdamās laukā, Anna Elizabete jau kuro reizi nesekmīgi pūlējās sazvanīt pagasta domi.

Labi, pagasta priekšniecei Maigai Lācītei atvaļinājums, bet vai tad bez viņas tur nebija nevienas dzīvas dvēseles, kas spētu atbildēt, kad un vai vispār var gaidīt ceļu šķūri?!

-     Nu, neplosies, neplosies, Miks viņus lidostā sagaidīs un atvedīs. Viņa tanks tiks cauri pat pusmetrīgām kupenām! Annas vecais draugs aktieris Ģirts Melderis centās mierināt satraukto mājas saimnieci, taču, vēl nepaspējis pabeigt teikumu, saprata, ka nošāvis greizi. Anna Elizabete palūkojās uz viņu ar tāāādu skatienu, ka Melderis sajuta notirpstam skaustu.

-    Ja tu nebūtu mans labākais draugs, es nudien mestu tev ar mīklas bļodu! viņa nošņāca. Domā, ko runā! Mani vecāki brauc šurp!!! Pirmo reizi visā savā mūžā viņi brauc šurp uz mūsu dzimtas mājām, lai mēs visi kopīgi nosvinētu Ziemassvētkus… Pirmo reizi! Tēvs… Un māte, kas zvērēja Pūču salas namā nespert ne kāju, jau ir pusceļā uz Rīgu un, ja mums neizdosies notīrīt to sasodīto sniegu, tur ari paliks! Un mums no Ziemassvētkiem nekā! No koncerta nekā! No balles nekā! Un vispār…

Annas balsi ieskanējās pieaugošs izmisums. Ārā atkal sniga. Ātri un blīvi, lielām, smagām, ķepīgām pārslām. Turklāt nez kur piedzimušas, pagalma vidū ik pa brīdim saskrējās asas, straujas vēja brāzmas. Katru šādu sadursmi pavadīja zemāki un spalgāki kaucieni, spiedzieni, svilpšana un gaudošana.

It kā nezināms milzis nesekmīgi vingrinātos uz aizsaluša saksofona nospēlēt skumju ziemas blūzu…

Pēdējā laikā par viņas mīļāko mūzikas disku bija kļuvusi saksofona skaņdarbu izlase Winter Blues Ziemas blūzs vai varbūt Ziemas skumjas. Droši vien tas atkarīgs no noskaņojuma. Kā daudz ko, arī šādu mūziku var klausīties un izbaudīt filozofiskā pārdomu gaisotnē vai tieši pretēji grimstot dziļā melanholijā.

Kāds no draugiem šo trauslo dāvanu, atturīgi iesaiņotu, bija slepus atstājis Pūču Mājas pastkastītē, un, lai kā Anna Elizabete tincinātu, neviens neparko neatzinās. Viņai gan bija aizdomas, ka par šo romantisko gājienu atbildība jāuzņemas kaimiņmāju Mazkalniņu saimnieka, atvaļinātā ģenerāļa Kārļa Basa, krustdēlam, policijas majoram Mikam Kaķītim, kurš jau gadu pūlējās izrādīt viņai uzmanību. Taču majors klusēja kā partizāns.

Ģirts pavērās laukā pa omulīgi siltās virtuves logu un bez skaņas nopūtās. Situācija patiešām bija neapskaužama. Lielie mīnusi pēkšņi bija atlaidušies. Ja naktī piesals, ceļi vispār vairs nebūs izbraucami. Jau šodienas pievakarē, no Rīgas braukdams, viņš divreiz knapi novaldīja mašīnu, lai neielidotu kādā no dziļajiem grāvjiem, kas ņirdzīgi baltoja abpus ceļa. Ģirts ļoti labi atcerējās, cik bīstami tie izskatījās jau vasarā… Šoferim iesācējam tāda braukšana pa netīrītu, biezi apsnigušu šoseju, kur zem sniega slēpjas akmensciets ledus, būtu meistarības

pārbaudījums ar likmi dzīvība. Ģirts domās pārmeta krustu, atcerējies divkāršo virpuli, ko viņa uzticamais autiņš, pēkšņi saslīdējis, izgrieza tieši pirms tilta pār Melnupi.

Trūka tik ielikties upē, kad līdz mājai atlicis vien pārsimts metru…

Mjā, bet Annai taisnība ja greiderists neatradīsies, neviens saviem spēkiem no Mežājiem laukā netiks. Līdz maģistrālajai šosejai uz Rīgu nebija tālu drusku vairāk par desmit kilometriem, līdz Pūču salas ceļa krustojumam ar šoseju nepilns pusotrs, taču zināmos apstākļos tie tikpat labi varētu būt arī pāris simti. Ja majors Miks Kaķītis neizlīdzēs, augsti godājamais profesoru Rožkalnu pāris Ziemassvētku brīvdienas varēs vadīt kādā no Rīgas viesnīcām.

Pirms dažām stundām viņi bija atgriezušies no Ziemas saulgriežu gadatirgus, kas notika vecā Mežmuižas kompleksa iekšpagalmā. Neraugoties uz biezo sniegu un dienas vidus kodīgajiem mīnusiem, gadatirgus bija kupli apmeklēts. Kā nu ne vai kāds atteiktos no svētku putras, pīrāgiem, medus raušiem un karstvīna? Vai vecākā paaudze nevēlētos par brīvu baudīt iemīļotās šlāgergrupas Zibenszeļļi koncertu un varbūt pat uzgriezt kādu danci par spīti sniegam un salam? Un jaunākā paaudze lai viņi palaistu garām brīvdabas slidotavas atklāšanu, veclaiku masku parādi un lielo svētku kliņģeri? Pat dažs labs vecāks mežājnieks, līksmās mūzikas iedvesmots, kopā ar savu kundzi kāpa uz slidām un mēģināja izgriezt kādu riņķi, turklāt tik sparīgi, ka visiem par lieliem priekiem attapās garšļaukus lielajā slidotavas apmales kupenā.

Šādu pasākumu Anna ar savējiem rīkoja otro reizi šogad jau ar krietni lielāku vērienu nekā pērn.

Piparkūku izstāde un tirdziņš, pīrāgu galdi, miežu putras katls, no kura brangā Zaķišu Milda cienāja katru ēst gribētāju.

Garas koka letes ar dažnedažādiem svētku gardumiem un kārumiem putraimdesām, mājas cūķu desām un žāvētām vistām, auksti un karsti kūpinātām cūkas ciskām, ribiņām, šņukuriem un ko tik vēl ne. Padzirdējuši par Saulgriežu gadatirgu Mežājos, no krietni patālās Piejūras atbrauca arī vairāki zivju tirgoņi, par ko mežājniekiem bija liels prieks, kas gan vēl labāk rotās Ziemassvētku galdu kā karpa, breksis, lasis vai kāda cita zivtiņa? Kopš ciema bodniece Lonija Zāne ar abām māsām pēc vasaras traģiskajiem notikumiem sapakoja mantiņas un aizmuka, pēc tādiem gardumiem bija jābrauc uz Rīgu.

Anna Elizabete un Ģirts abi sasārtušiem vaigiem rosījās pa tirgus placi, aicināja rotaļās, vadīja masku parādi, dalīja balvas. Izsludinājuši seno Ziemas saulgriežu masku konkursu, viņi gan sākumā tā kā raizējās, cik būs to, kuri gribēs tērēt laiku, maskas taisot, bet pagasta priekšniece Maiga Lācīte mierināja lai tik sludinot vien. Ja ne citādi, skolas bērniem tik un tā jāgatavo maskas gadu mijas karnevālam, arī lauksaimniecības skolas audzēkņiem to var uzlikt par pienākumu uz atzīmi. Turklāt pagasts došot labas balvas brīvbiļetes uz Dailes teātra atjaunoto dziesmu spēli Džons Neilands, abonementu jaunuzbūvētā Mežāju peldbaseina apmeklējumam un vairākas 100 litru degvielas kartes… Tad jau redzēs!

Un redzēja arī. Gan mazie skolas bērni, gan Mežmuižas Lauksaimniecības skolas audzēkņi, gan vecie mežājnieki bija sasparojušies ne pa jokam tādas maskas Anna atcerējas redzējusi vien vecajās Atpūtās un latviešu masku grāmatās: Saimnieki un Saimnieces, Čigāni un Čigānietes, Kūlīši, Ķirbji, Kāpostgalvas, Burkāni, Āboli un pat milzīga Biete, Dzērves un Stārķi, Lāči, Vilki, Lapsas, Zaķi, Kaķi, pat pa kādam Velnam un Raganai.

Netrūka arī Kaulainās tā bija izdevusies varena, briesmīga un tik biedējoša, ka mazie bērni ciešāk spiedās vecākiem

pie sāniem. Kaulainā parādījās, melnajam apmetnim plivojot, izgāja cauri pārsteigto ļaužu pūlim, tad, neviena vārda nesakot, novicināja savu izkapti un izgaisa.

Vēlāk, balvas dalot, organizatori velti izmeklējās un izklaigājās Nāve bija klusi atnākusi un aizgājusi. Vecie ļaudis bažīgi brīdināja, lai liekoties mierā, nāvi nevajag saukt un aicināt, tā pati zina, kad nākt un iet.

-     Interesanti, kas šodien bija paslēpies zem Nāves maskas? Anna vakarpusē prātoja, sava mantotā Bergu nama omulīgajā virtuvē liedama tējkannā ūdeni. Tam vajadzētu būt prāvam tēvainim. Nepazināt tas bija kāds no mūsējiem?

-     Varbūt kāds no lauksaimniecības skolas puišiem? minēja kaimiņmāju Mazkalniņu saimnieks Kārlis Bass, visu saukts par ģenerāli, kārtodams krūzītes. Mani gan vairāk interesē jautrie Ķirbīši, kuri tik grīļīgi grūdās visiem virsū, ka biju spiests aizrādīt jaunajam inspektoram Graudniekam, lai pieskata viņus vērīgāk. Nebrīnīšos, ja kāds mežājnieks šovakar atradīs tukšu kabatu bez maka un telefona. Pārāk jau nu viņi atgādināja to smalko kabatzagļu bariņu, kas vēl nesen siroja Pierigā, turklāt tieši lielāko svētku laikā. Bija specializējušies maku un mobilo telefonu zādzībās. Cik zinu, to kompāniju vēl aizvien nav izdevies noķert.

-    Krusttēv, tu nu gan esi acīgs! Anna nobrīnījās. Man līdz tavam līmenim vēl augt un augt! Es pilnīgi neko nepamanīju…

-    Tev tas arī nebija jāpamana. Tas ir mūsu veču darbs. Jums savējais darāms, ģenerālis labsirdīgi nosmaidīja. Aiz muguras pusgadsimts tiesībsarga amatā. Cik cilvēku tad tur šodien īsti bija?

-     Nu-u-u… Visas dienas garumā skaitot, savi pieci simti noteikti… Bez mūsējiem bija ļoti daudz melnpiliešu un pat pa kādam rīdziniekam; dažas sejas atceros vēl no Jāņu balles, -

Anna, galvā rēķinādama, līksmi atbildēja. Precīzāk zināsim, kad būs saskaitīti loterijas biļešu pasaknīši. Tās gan visi pirka kā traki.

-   Kā ta nepirks? Tādas balvas! jūsmīgi izsaucās Anna Līze Saulīte, Annas Elizabetes asistenta Kārļa vecmāmiņa, kura pirms pusgada no Rīgas bija ieradusies pie viņiem Pūču salā uz palikšanu. Šodien bez Omītes Bergu nams vairs nebija iedomājams. Bišu Miķeļa medus mučele, Zaķīšmildas austā varavīkšņu sega un lauksaimniecības skolas puišu darinātās virtuves mēbeles. Kā ta nepirks biļetes? Es pati divas nopirku!

-    Ej nu, Omīt! iesmējās Ģirts, apskaudams veco kundzi ap pleciem. Tev taču Bišu Miķelis katrā laikā kaut piecas medus mucas atvedīs!

Bišu Miķelis bija Annas Līzes Saulītes jaunības gadu mīlestība, saderinātais un… Kārla vectēvs. Kara gados likteņa izšķirti, pagājušajā vasarā pēc septiņdesmit gadiem viņi bija atkal satikušies.

-     Khm… Vai nenāksiet beidzot pie galda, jūs, pasaules skrējēji? Ģenerālis tēloti bārās. Laiks ēst vakariņas, lai gan man šķiet, ka dažam labam tās būs brokastis, vai ne? Visu dienu dauzās apkārt, visu nakti strādā… Kad gulēsiet, kad dzīvosiet? Pēdējais jautājums bija tēmēts Annai Elizabetei, kura, organizējot abus pasākumus gadatirgu un parītdienas koncertu -, bija noskrējusies gandrīz pie gala.

-    Nerūc, Krusttēv! Anna Elizabete pieglaudās viņa grumbainajam vaigam. Pārlaidīsim svētkus, tad arī pūtīsimies. Pats zini, kādi notikumi gadu mijā gaidāmi! Kam svētki, kam darbs… Melderīt, padod, lūdzu, to kārdinošo desmaizīti!

Annas draugs aktieris Ģirts Melderis iesaistījās spēlē:

-     Kas man par to būs?

-    Gurķītis. Par Annas pipargurķīšiem varēja atdot puskaraļvalsti.

-     Ņem visu paplāti!

-    Dod šurp!

-     Oho, Mis Pārēdibas kundze, tikai nepārsprāgsti!

Visi iesmējās. Šādas intermēdijas pie galda bija kļuvušas par normu, un par draudzīgo apcelšanos neviens sen vairs neuztraucās, tieši pretēji arvien prātoja, kā izgudrot ko jaunu. Ja ēdāji klusēja, tad gan bija iemels nopietnām bažām vai nu kāds smagi saslimis, vai uzbrukusi cita nelaime.

Nu jau gandrīz divus gadus Anna Elizabete Berga dzīvoja no saviem tālajiem senčiem baroniem fon Bergiem mantotajā namā, sauktā par Pūču Māju vai Bergu namu. Tas atradās uz Pūču salas, pašā Melnupes vidū. Ar cietzemi salu savienoja veclaicīgs tilts, bet salas septiņos hektāros bija izvietojies dižkoku parks ar pūču koloniju, zāļaugu pļaviņas, piekrastes josla ar laivu piestātni, vairākām makšķerēšanas laipām un peldvietām, dzīvojamā māja un dažas saimniecības ēkas.

Pastāvīgi Pūču Mājā dzīvoja Anna, Kārlis un Omīte, nedēļas nogalēs viņiem pievienojās Annas draudzene žurnāliste un redaktore Zane Zālīte un, ja nebija izrādes vai filmēšanas, arī Ģirts Melderis, bet tuvākie kaimiņi atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass un viņa māsasdēls majors Miks Kaķītis te bija tik bieži viesi, ka tika uzlūkoti par vairāk nekā savējiem.

Pārceļoties uz Mežājiem, Anna Elizabete Berga šurp pārveda arī savu biznesu Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūru, kas jau vairāk nekā gadu cieši sadarbojās ar Mežāju pagasta domi. Viņu rīkotie pasākumi patika gan lieliem, gan maziem. To nespēja mainīt arī divu traģisku pasākumu virkne pirms pusotra gada, rīkojot 10 gadu jubilejas balli izdevniecībai Magnum, tika noslepkavots tās šefs Roberts Lauciņš un viņa sekretāre, savukārt šī gada Vasaras saulgrieži iegrieza īstu nāves virpuli Annas draugi salas lejasgalā pie upes atrada divu zvēriski noslepkavotu cilvēku mirstīgās atliekas,

nākamajā dienā tika nolaupīta Zane, vēl pēc dienas nogalināts pagasta šoferis un pašnāvību izdarīja ciema kultordze Sofija. Vainīgo izskaitļoja, tiesa, viņš gāja bojā aizturēšanas brīdī…

-    Līzbet, par ko tu esi tā aizdomājusies? ievaicājās Zane. Pēdējā laikā lielās darba slodzes dēļ Mežājos viņa bija redzēta visai reti un arī tad dikti raizīgā ģīmī, bet nu no viņas burtiski staroja omulība karstvīns, sniegs, svētku noskaņa un jaukās sarunas darīja savu… Zane bija sagatavojusi draugiem mīļas dāvanas un dega nepacietībā redzēt viņu sejas, tās saņemot. Visu gadu viņa bija paslepen fotografējusi tos dažādos dzīves mirkļos, un galu galā bija tapusi lielisku portretfoto sērija, ko katrs saņems kā dāvanu.

-    Ai, neko. Atcerējos šīs vasaras notikumus…

-    Fui, izbeidz! Nevajag! Šovakar nerunāsim par to, labi? Zane noskurinājās.

Vasaras saulgriežos pašas neapdomības dēļ viņai bija nācies pavadīt četras dienas, ieslodzītai veco mehānisko darbnīcu kases telpā divreiz divus metrus lielā būcenī bez logiem. Bez mēbelēm, gaismas un pārtikas, tikai ar divlitru ūdens pudeli un bleķa miskasti. Neko tādu viņa pat visļaunākajos murgos nevēlējās piedzīvot vēlreiz.

-    Meitenes, meitenes! Omīte iejaucās, veikli pavērsdama sarunu citā virzienā. Vai jūs pamanījāt, cik garšīgi cūkgaļas žāvējumi bija tai dūšīgajai melnpilietei, kuras lete atradās tieši pretī ugunskuram? Interesanti, vai mūspusē kāds cits vēl tā kūpina, un, ja vispār, tad ar kādām garšvielām? Atceros, mans tēvs, gaļu žāvējot, lika klāt visādus garšaugus, bet kūpinātavā veselu nedēļu nevienu neielaida…

-    Iegaršojās? Ģenerālis šķelmīgi piemiedza aci.

-    Kā tad! Nopirku veselu cisku. Būs svētkos, ko uz galda likt, Omīte palepojās. Mūsu Kaķīšam arī garšo. Viņš man

arvien saka tā kā tu, Omīt, sacep gaļiņu ar olām, nemāk neviens.

Re, kā, Miks garāmskriedams Omīti apber ar komplimentiem, bet mēs, sivēni, blakus būdami, neprotamies… Anna nodomāja. Cik bieži tā gadās līdzās esošos cilvēkus pieņem kā kaut ko pašu par sevi saprotamu, aizmiršot viņiem pateikt elementāru paldies par to, ka viņi ir, dara, jūt, mīl…

-     Bet vai kāds no jums pamanija šorīt agri cauri Mežāju centram izbraucam auto karavānu tieši tādu kā reklāmās: trīs lielas, sarkanas mašīnas, ap kravas kastēm krāsainu lampiņu virtenes, bet uz pēdējās mašīnas sāniem liels, tukls, sarkanvaigots Ziemassvētku vecītis? sarunā iesaistījās Annas asistents Kārlis.

Viņa novērošanas spējas izpaudās tādos sīkumos, ko nepamanīja citi.

-    Ej nu? Kurā brīdī? Zane tīri vai palēcās.

Būtu tāāāds kadrs viņas žurnālam! Un nu nekā….! Bet viņa taču…

-     Bet ziniet, ko šodien Zaķīšmilda izstāstīja? kaut ko atminējies, skaļi iesaucās Ģirts. Atkal atgriezušies cūku zagļi! Trim pagasta saimniekiem tieši no kūtiņām, turklāt aizslēgtām, nočiepti resni suķi, vienam vaislas sivēnmāte. Tas solījies zaglim, ja izdosies notvert, kājas no pakaļas izraut.

-     Tādam vajadzētu ar… nomurmināja ģenerālis. Tu saki no aizslēgtām kūtiņām? Dzīvas cūkas?

-    Tieši tā dzīvas. Nekādu asiņu pēdu, tātad nokautas kur citur. Un pats trakākais, ka šādas zādzības atkārtojoties uz katriem gadskārtu svētkiem tā bijis Lieldienās un Jāņos, tā Miķeļos un Mārtiņos. Un nu atkal. Rokraksts tas pats, tikai apzagtie saimnieki ikreiz citi.

-     M-ā… Kaut ko tādu pa ausu galam biju dzirdējis gan, taču cerēju, ka Graudnieki par abiem jau tikuši galā. Runāja taču kaut ko par viesstrādniekiem…

-     Hmm… Es savukārt no pagasta ļaudīm dzirdēju kaut ko pavisam dīvainu vainīgi neesot viesstrādnieki, bet gan tā komūna kokrunātāji, kuri ieviesušies uz dzīvi pamestajā Meža muzejā, Anna iesaistījās sarunā.

Meža muzejs tiešām bija savāda vieta. Gandrīz pie pašas pagasta rietumu robežas, dziļi egļu mežā, aiz augstas nosmailinātu baļķu sētas atradās trīs pamatīgas guļbūves, kā likās, celtas vēl cara laikos.

Vietējie mēļoja, ka tās būvējis Kocēns izbijis pirmā viļņa sibīrietis. Saklausījies cara tētiņa solījumos par brīvu iegūt apstrādājamo zemi Sibīrijas plašumos, aizbraucis, bet pēc kāda laiciņa atgriezies mājās bagāts. Runāja, ka Krievijā pievienojies zelta meklētājiem un laikam taču kaut ko ari atradis. Atpircis no vecā barona fon Berga paprāvu meža gabalu, apprecējis netālu dzīvojošā modera meitu un nodzīvojis mūžu lepnā nošķirtībā nevienu ciemos nav aicinājis, ari pats no mājas laukā rādījies reti. Toties vecā Kocēna divi dēli izrādījušies īsti pasaules skrējēji simpatizējuši lieliniekiem, iekūlušies nepatikšanās un juku laikos aizbēguši uz Rīgu.

Pēc abu veču nāves mājas palikušas tukšas, Latvijas brīvvalsts laikā tajās ierīkota Meža skola un Meža muzejs, vēlāk padomju gados meža selekcijas stacija un kokaudzētava. Atjaunotās neatkarības laikā Meža muzejam vairākkārt nomainījušies saimnieki, līdz pēdīgi pirms trim gadiem to nopircis kāds ārzemnieks un tajā uz dzīvi apmetušies kokrunātāji savdabīga dabas bērnu kopiena, desmit divpadsmit cilvēki vecumā starp divdesmit un trīsdesmit gadiem. Tāpat kā reiz Kocēni, ari kokrunātāji dzīvoja ļoti noslēgti, paši ciemos negāja

un nevienu pie sevis neaicināja. Runāja, ka viņiem esot savs vecākais, taču redzējis viņu neviens nebija.

-     … kas, kas? Kokrunātāji? Ģirts uzsprāga smieklos.

-    Tieši tā. Savdabīgi dabas mīļotāji, seno tradīciju kopēji. Tādi kā veģetārieši, kā vegāni. Nevienam virsū neskrienot, miermīlīgi pēc dabas, mīlot visu un visus cilvēkus, zvērus, kokus, puķes un zāli. Nodarbojoties ar saimniekošanu visprimitīvākajā veidā vācot augļus, riekstus, sēnes, saknītes, turklāt tikai tās dabas veltes, kas nogatavojušās un pašas nokritušas zemē. No koka vai stiebra neko neraujot, jo augam sāp.

-     Nu, nu.. Ar šādu filozofiju var ķelenes atmest, Ģirts novilka. Ko tad šie ēd? Kritušas koku lapas? Grauž priežu mizas un čiekurus?

-     Neprasi, nezinu. Vai mums par viņiem jāuztraucas? Anna attrauca. Meža muzejā nekad neesmu bijusi, ar kokrunātājiem neesmu runājusi. Bet gan jau kaut ko ēd, nebaidies. It kā kaut ko stādot un sējot viņiem aiz mājas mežā esot pat iekopts lauciņš. Tikai neravējot, jo nezāles nost galināt nedrīkst, arī viņām sāp. Sāp arī pašam augam, kad novāc ražu, tāpēc viņi katram atvainojas un pasaka paldies.

-    Ārprāts….! nodrebinājās Zane, kurai patika labi paēst; cik jau nu viņa savā ikdienas trakajā skrējienā par to vispār atcerējās. Tā jau var badā nomirt. Un tomēr… Kaut kāda poēzija tajā ir. Vajadzētu pie viņiem aizbraukt un iepazīties. Varbūt sanāk labs stāsts žurnālam? Varbūt par to muzeju var uztaisīt foto reporāžu?

-    Liecies mierā, tu te esi atbraukusi Ziemassvētku brīvdienās! Anna uzrūca. Laikam nepietika ar vasaru… Man tevi vajadzēs palīgos gan rīt un parīt, gan Vecgada vakarā, kad…

-     Labi, labi, mīļā sirds, tikai nesāc dusmoties! Es nekur neiešu, palikšu tepat redzamības zonā.

Briestošo auksto karu pārtrauca žēli smilksti aiz virtuves durvīm. Grāfs.

-     Šķiet, tur kāds ļoti grib mums piebiedroties, Kārlis atvēra virtuves durvis.

Telpā kā viesulis iebrāzās apmēram četrus mēnešus vecs, prāvs, melni pelēks vilku kucēns. Majora Mika Kaķīša dāvana ja vien dzīvu radību par tādu var saukt. Kādā lietainā oktobra vakarā, braukdams no Rīgas uz Mežājiem, viņš šosejas malā bija pamanījis mazu, slapju sainīti, no kura rēgojās divas spoži brūnas, skumjas acis. Suņukam bija traumēta pakaļkāja.

Zinādams Annas dzīvniekmllestību un maģisko spēju sadraudzēties ar jebkuru suni (iemīlinājusi sevī pat Mika drauga kinologa Viktora dresēto policijas vilku suni Zorro, kurš nevienu cilvēku neuzskatīja par ievērības vērtu, toties Annai labprāt ļāva kasīt sev muguru, kamēr galva atdusējās viņas klēpī!), viņš radībiņu bija iebāzis vējjakas azotē un, ieradies Pūču Mājā, klusējot ielika Annai rokās.

Mīlestība bija acumirklīga un abpusēja pelēkmelnais vilciņš Annu Elizabeti nešaubīgi pieņēma par savu barotāju un vienīgo sirds karalieni, gulēja Annas gultas kājgalī, soli solī visur tecēja līdzi un greizsirdīgi sargāja viņu no pārējiem iemītniekiem.

Rudajam runcim Baronam, kurš sevi pamatoti uzskatīja par vienīgo un īsteno Bergu nama saimnieku, mazā vilciņa pašpārliecības priekšā nācās atkāpties nikni rūkdams un ņurdēdams, viņš atdeva savu iesildīto vietiņu uz Annas kājām sīkajam iebrucējam, aizvainojumā nerādīdamies mājās pusotru nedēļu un pēc kauna pilnās atgriešanās noslēgdams pamieru ar Kārļa vecmāmiņas rūsganbrūno takšeli Figaro, kuru pats sākumā nebija varējis ciest vēl trakāk nekā Grāfu. Tagad viņi bija divi pret vienu.

Arī Fīgaro jauno suņveīdīgo mājinieku godīgi ienīda no pirmās dienas, taču, būdams vecs un gudrs suns, nojauta, ka pret mājas galveno saimnieci, no kuras atkarīga visu labklājība, un viņas mīluli atklāti nostāties nav vēlams, tāpēc ar nekrietnībām nodarbojās paslepen, piemēram, pa reizītei sagrauza kādu kurpi vai zābaku.

Iespējams, pateicoties Annas dotajam vārdam Grāfs, kucēns jau mazotnē iemācījās būt lepns, prātīgs un augstsirdīgs. Viņš auga ātri un strauji, pieņemdamies gan prātā, gan izmēros, četru mēnešu vecumā bija sasniedzis divdesmit piecu kilogramu svaru, un abiem mazākajiem nerātņiem nācās kapitulēt acīmredzamā pārspēka priekšā. Figaro nelokāmi palika kaujas pozīcijās, turpretī Barons izvēlējās diplomātisku risinājumu sadraudzējās ar Grāfu, un turpmāk Annas gultas kājgali abi dalīja divatā.

-     Labi, draugi, Anna noteica, pieceldamās no galda un notupdamās, lai samīļotu Grāfu. Ar jums ir labi, bet mums visiem vēl lieli darbi priekšā. Rīt no rīta ierodas mana dārgā ģimene, dienas vidū Ziemassvēku koncerta ģenerālmēģinājums, parit vakarā koncerts, aizparīt svētku vakariņas un dāvanu vakars, bet Vecgada vakarā paši zināt, kāds notikums… Bet tagad gan man jāizved laukā Grāfs.

-    Līzbet, vai jūs abi ņemsiet mani kompānijā? Gribu izvēdināt galvu, Ģirts pieteicās līdzgājējos.

-     Nāc vien, Grāfs ir mierīgs puika, Anna nosmaidīja.

-    Kā tad mierīgs… Mīnus trīs čību pāri un vieni gumijas zābaki. Terminators! Kārlis paskaļi noburkšķēja.

-     Kārlīt, nerūc! Tās galu galā bija manas čības un mani zābaki, Anna indīgi iedzēla. Bet, ja tu turpināsi Grāfam piesieties, kā nākamos viņš apēdīs tavējos…

Pēdējā laikā Kārlis bija kļuvis ārkārtīgi kaitinošs. Kļuvis par tādu īdētāju un vaidētāju, ka tīri vai šķilt gribējās. Tiesa,

kad strādāja, tad strādāja un darīja to labi, vienalga, vai tie būtu mājas remontdarbi, zāles pļaušana vai datorlietas. Bet, ja uznāca ņerkstamais garastāvoklis, Anna varēja kaut pakārties, nošauties un noslīcināties reizē, jo viss, itin viss, sākot no ledusskapja zumzoņas virtuvē, beidzot ar Annas naktslampiņas gaismu otrajā stāvā aiz metru biezām sienām, pirmajā stāvā mītošajam nabaga cietējam traucēja gulēt.

Kārlis bija dīvaina radība it kā dzīvoja savu dzīvi, tajā pašā laikā ne soli neatkāpdamies no Annas.

Tik cieša sakabe pamazām sāka traucēt un tracināt. Gribēja izaudzināt sev palīgu, taču nesaprotamu iemeslu dēļ tas nebija izdarāms Kārlis dzirdēja, redzēja un darīja tikai to, kas viņam likās interesants, derīgs un patīkams, visu pārējo, gluži kā pīle ūdeni, laižot pār galvu.

Viņa bija mēģinājusi iemācīt Kārlim strādāt ar klientiem vismaz asistenta līmenī, lai katra niecīgākā sīkuma dēļ pašai nebūtu jāskraida pa pasauli, bet kur nu tas nebija interesanti! Šādus darbiņus Kārlis nicīgi dēvēja par “pienes, padod”, taču uzņemties patstāvīgu projektu un novadīt līdz galam nespēja. Tā vietā viņš bija apguvis unikālas spējas ignorēt aizrādījumus par sīko, garlaicīgo dizaina darbiņu iekavēšanu, aizbildinoties ar nepadarāmajiem saimniecības pienākumiem, sliktu naktsmiegu, Figaro ķaukstēšanu, Barona ņaudēšanu, pārāk vēlām vakariņām vai, tieši pretēji, pārāk tukšu vēderu.

Brīžam Anna Elizabete vairs nezināja, kā tāda mēroga zvaigznei nodrošināt pienācīgus dzīves apstākļus.

-    Paklau, tu esi padomājusi, kā tas nākas, ka pirms lieliem pasākumiem mēs gandrīz vienmēr iekuļamies visādās ķezās? Ģirts domīgi ieminējās, kad viņi, gurkstošā sniega mūzikā klausīdamies, nesteidzīgi čāpoja gar vecajiem ozoliem, garām veco baronu fon Bergu atdusas vietai, ko rotāja smags Latvijas laukakmens.

Anna neatbildēja. Ģirtam bija taisnība pusotra gada laikā viņiem negribot bija nācies iesaistīties vairāku smagu noziegumu izmeklēšanā.

-     Cerams, šoreiz viss izdosies klusi un mierīgi… Ģirts turpināja aizsākto domu.

-     Sāc tikai, sāc! Anna simboliski pārspļāva pār kreiso plecu. Nepiesauc!

Tajā brīdī ieskanējās viņas mobilais telefons. Grāfs neapmierināti ierējās. Abi saskatījās.

-     Necel… Ģirts, pēkšņi zaudējis balsi, nočukstēja.

-     Nevaru. Tas ir ģenerālis, Anna nez kāpēc atčukstēja pretī un pielika telefonu pie auss. Bridi klausījās, tad, beigusi sarunu, nopūtās un pietupusies skumji ielūkojās Grāfam acīs:

-     Sunīt, jāiet mājās…

Grāfs ierūcās, klaji pauzdams nepatiku par iztraucēto vakara pastaigu, kas bija svēta lieta. Līdz šim. Taču nu mīļotās saimnieces balsī skanēja dusmas un bēdas. Palīdzēt gribēdams, Grāfs ar karstu mēli nolaizīja Annai roku.

-      Ģenerālim nupat zvanījis pagasta inspektors Antons Graudnieks. Greiderists sniega kupenā atradis mirušu cilvēku. Vīrieti ap piecdesmit. Nošauts ar diviem šāvieniem galvā. Nogulējis tur jau labu brīdi, iespējams, vairāk nekā diennakti. Graudnieks pārbijies viens pats netikšot galā. Melnpiliešus nevarot sazvanīt. Lūdzis, vai mēs ar ģenerāli varētu atbraukt. Tu kā brauksi mums līdzi vai paliksi mājās?

-    Labāk brauciet jūs ar Kārli. Viņš lieliski fotografē, no viņa būs lielāka jēga. Es palīdzēšu Omītei novākt un nomazgāt traukus, piekopt māju. Sagatavošos rītdienas mēģinājumam. Tev taču rīt vecāki ierodas…

-    Jēziņ, tā tik vēl trūka! Tieši tagad… Anna nopūtās, un Ģirts īsti netika gudrs, kā šis tagad bija jāsaprot.

-   Paklau, tu atceries, ko šodien teica tās vecās sievas nāvi nevajag saukt un aicināt, tā pati zina, kad nākt un iet? Anna pēc mirkļa ierunājās. Nezinu, kāpēc, bet man šķiet, ka ši nāve nebūs pēdējā.

Ģirts iekšēji nodrebēja. Annas intuīcija nekad nepievīla.

Te tev nu bija miers virs zemes..

2.   nodaļa, Lācis

21. decembra vēls vakars

Stīvējoties ar sapīkušo suni, viņi steidzās mājās. Tur jau dūca kā bišu spietā: abi Kārļi lielais, ģenerālis, un mazais, Annas asistents, āva kājās zābakus un vilka biezos džemperus, Omīte steigšus lēja lielajā divlitru termosā kafiju -Kas zina, cik gara iestiepsies nakts! Jums taču tur vajadzēs!

Zane jau cilāja foto somu.

Anna Elizabete pasteidzās mājinieku dedzību atvēsināt.

-    Mīļie, netrakojiet, mēs taču nebraucam uz Ziemeļpolu būsim tepat, nepilnus divus kilometrus no mājām. Par termosu paldies, Omīt, puiši notikuma vietā noteikti būs izsalušies un ari pašiem noderēs. Zanīt, tu gan labāk paliec mājās diez vai tas skats būs tev piemērots. Kārlis brauks mums līdzi un sabildēs.

Zane saīga. Tik tiešu atsēdināšanu nevarēja nesaprast: Kā teiksi, barones. Tava zeme un māja, tavi noteikumi, ko nu mēs, parastie mirstīgie, saprotam no izmeklēšanas smalkumiem!

Ģenerālis Bass jau vēra muti, lai kaut ko teiktu, taču Ģirts pasteidzās pirmais: Zane, kaunies! Anna tevi vienkārši grib pasaudzēt, tas arī viss. Turklāt viņai kā šī zemes gabala īpašniecei gluži vienkārši tur jābūt. Mēs pa to laiku varētu kaut ko labu izdarīt tepat, mājās. Padomā pati, kas rīt par dienu!

-    … mjā. Droši vien ir, kā tu saki. Līzbet, atvaino, nezinu, kas man uznāca. Pēkšņi atcerējos vasaru arī toreiz taču jums

tika viss interesantais, kamēr man tikai tupēšana tumšā kambari.

Interesantais… Trīs cilvēku nāves un masu slepkavības upurus viņa sauc par "interesanto"!

Anna Elizabete vēl arvien naktīs, baisu murgu mocīta, atmodās aukstos sviedros, burtiski sastingusi.

Cik tur trūka, un Zane būtu kļuvusi par ceturto?! Bet viņai “interesanti”…

-    Mūsu cienītā redaktores kundze šito tev ilgi nepiedos, pēc brīža, ģenerāļa vadītajā lendroverā kratoties pa nenogreiderētā ceļa slidenajiem grambučiem, izmeta Kārlis.

-     Ko tieši? Anna, savās domās iegrimusi, pārjautāja.

-    Nu to, ka tu viņai liki palikt mājās, turklāt publiski kā mazam bērnam. Toties Grāfu gan paņēmi līdzi.

-    Pirmkārt, Grāfs no manis neatiet ne soli. Otrkārt, viņam nepatīk palikt vienam mājās…

-     Bet Omīte? Un Zane? Un Ģirts? Viņi visi ir neviens1

-    Omīte viņam netiek līdzi, Ģirtu Grāfs neklausa, bet Zane… Nu, es nezinu, kā to pateikt… Zane viņu nez kāpēc biedē tikko viņa parādās pie apvāršņa, tā suns burtiski saplūst ar grīdu. Neesi pamanījis?

-    Nu, kad tu tā saki, var jau būt. Bet kāpēc tā?

-     Mūsu Zane, lai cik jauka meitene, tomēr ir mazliet par skalu un tiešu, ierunājās ģenerālis, rāmi grozīdams stūri.

-    Nedaudz diplomātijas un takta reizēm palīdzētu vairāk nekā tiešs frontāls uzbrukums.

-     Ko tu ar to gribi teikt, Krusttēv? Anna ieinteresēti paraudzījās blakussēdētājā.

-     Hmm… Kārlis Bass uzmanīgi vadīja auto pāri apledojušajam tiltam pār Melnupes atzaru šeit upe bija šaura,

strauja un dziļa, tieši pretēji tās majestātiski rāmajam plūdumam otrā salas pusē.

-    Krusttēv, lūdzu, pasaki līdz galam! Anna nelikās mierā.

-    Redzi, meit, tavai draudzenei šobrīd galvā pavisam citas domas, tāpēc viņa daudz kam paskrien garām, pat nepamanot, ko un kā pateikusi, ko izdarījusi. Vai viņa tev neko nav stāstījusi?

-    N-nē… Anna apmulsa. Vai būtu noticis kas tāds, ko Zane noklusētu? Tu kaut ko zini?

Nu bija ģenerāļa kārta apjukt.

Nevar taču Annai Elizabetei teikt, ka māsasdēls jau pirms laba laika brīdinājis ar Annas draudzeni vairs neesot labi: kā iebraucot Zani apciemot, tā atrod viņu sēžam un truli blenžam vienā punktā. Pēdējās reizes pat kafiju aizmirsusi piedāvāt…

-    Nē, nē, neko sevišķu. Tikai…

Viņš nepaspēja pabeigt, jo lendrovera starmeši sataustīja greideru, kas kā milzīgs, ievainots zilonis tumsnēja lielās šosejas malā. Lielās ceļu mašīnas motors nedarbojās, taču lukturi bija ieslēgti, un to gaismā gar kupenu likņājās garš, tievs, tumšs stāvs. Droši vien pagasta inspektors Antons. Otrs ducīgāks, tērpies oranži zaļā ziemas kombinezonā, kā uzkucis kovārnis tupēja uz greidera bampera.

-    Nu labvakar, labvakar, puiši! Ģenerālis, nesteidzīgi izkāpis no mašīnas, rāmi sveicināja, piemiegtām acīm vērīgi aplūkodams notikuma vietu.

-    Kārļonkul… Basa… ģenerāļa kungs… Paldies, ka atbraucāt! Antons apjucis stostījās.

-     Inspektor Anton Graudniek, tūlīt pat izbeidziet! Ģenerālis skarbi uzsauca. Antons panikā salēcās kā lapsenes sadzelts. Puika, kā tev nav kauna!? Vēlreiz dzirdēšu kungošanu, dabūsi trūkties!

-    Klausos, ģe… Kārļonkul! Labsirdīgo brāzienu dabūjis, Antons tīri vai atplauka smaidā.

-     Kur Donāts? Bass ķērās pie lietas. Ekspertiem uz Melnpili piezvanīji?

-    Ē-ee… Tēvs… tēva nebūs. Teica, lai braucot es, jo uz viņu tas vairs neattiecoties, jaunais inspektors, koši pietvīcis, izmocīja.

Pēc traģiskajiem vasaras notikumiem un vietējā policijas inspektora Donāta Graudnieka nolaidīgās rīcības, atsakoties meklēt nolaupītu cilvēku, viņš bija pazemināts par inspektora palīgu. Pagasta iecirkņa inspektora pienākumus tagad pildīja viņa dēls Antons, pagaidām gan tikai uz pārbaudes laiku, jo arī viņa profesionālā rīcība aizvadītajā vasarā netika novērtēta kā pilnībā atbilstoša. Tomēr citu kandidātu nepateicīgajam lauku iecirkņa inspektora amatam nebija. Vismaz pagaidām.

Mežājnieki jau nu dikti būtu gribējuši, lai šo pienākumu uzņemas ģenerālis Bass vai vismaz viņa māsasdēls majors Kaķītis, pagasta priekšsēde Maiga Lācīte pat mēģināja aplinkus par to ieminēties, taču sirmais vīrs tikai atjokoja katram savs laiks un vieta, un saruna aprāvās, vēl nesākusies.

Nākamajā dienā pēc dēla iecelšanas amatā Donāts iesniedza atlūgumu un tagad nodarbojas tikai ar saviem septiņdesmit hektāriem, medībām un šņabja dzeršanu. Bet Antons pilnīgā apjukumā mēģināja tikt galā ar lielā pagasta neskaitāmajiem sīkajiem ikdienas notikumiem kāds kādam uzsitis zilu aci, puikas zaguši ābolus, suns pārkodis pastnieka velosipēdam riepu, no aizslēgtām kūtiņām nozagtas trīs, tad četras un pēc tam atkal trīs cūkas, mežā lieguma laikā dzirdēti šāvieni… Sīkie noziegumi bija visbriesmīgākie tiem neredzēja galu.

Un nu līķis sniega kupenā, turklāt lai Dievs pas’ svešinieks…! Likās, debesis sazvērējušās viņu, nabadziņu, pavisam

piebeigt. Metis pie malas kaunu, kas joprojām mocīja, atceroties savu un tēva vasaras augstprātību, Antons bija nolēmis lūgt ģenerāļa Basa, majora Mika Kaķīša un Annas Elizabetes palīdzību.

Galu galā viņi Mežājos pusotra gada laikā bija atrisinājuši vairākus noziegumus, savukārt viņš nevienu.

-    Ko teica eksperti? Kad ieradīsies? Bass, iedams kupenas virzienā, pajautāja.

-    E-mmm… Melnpils ekspertus un dežūrdaļu nevar sazvanīt. Laikam svin Ziemassvētkus…

-    Jau? 21. decembra vakarā? Annai izlauzās sašutuma sauciens. Vai tad viņiem mobilo telefonu nav?

-     Es zvanīju. Divreiz. Neceļ, jaunizceptais inspektors bērnišķīgi taisnojās.

-    Labi, Anton, rādi, kas tev tur tajā kupenā īsti ir, iejaucās ģenerālis. Ar rokām neko neaiztikāt?

-     N-nē… Mēs tikai pa gabalu… paskatījāmies. Pārākām vaļā kupenu, lai redzētu, vai nevar palīdzēt.

Te tev nu bija pagasta policijas inspektors! Notikuma vieta nav norobežota, eksperti nav izsaukti. Interesanti, ko viņi abi te tik ilgi darījuši?

Smagi nopūties un pamājis Kārlim, lai ņem fotoaparātu un seko, Ģenerālis uzmanīgi gāja tuvāk. Inspektors Graudnieks goddevīgi palika iepakaļus, rakstīdams blociņā piezīmes.

-     Anton, cikos greidera šoferis atrada mirušo? Anna Elizabete nevainīgi ievaicājās.

-    Ehm… nu, ap kādiem sešiem…

Tātad tas noticis, kamēr viņi, no gadatirgus mājās pārbraukuši, dzēra tēju. Bet kopš tā brīža pagājušas jau gandrīz četras stundas! Labi, greidera vadītājs varēja personiski nepazīt

inspektoru Antonu Graudnieku un nezināt viņa telefona numuru, bet, zvanot uz 112, viņu savienotu arMelnpils policijas nodaļas dežūrdaļu, savukārt tur ar inspektoru. Tā te laukos bija iekārtots.

Vai tiešām Antonam vajadzēja trīsarpus stundas, lai nobrauktu nepilnus septiņus kilometrus tieši tik šķīra Graudnieku saimniecību no krustojuma uz Pūču salu? Jo vairāk tāpēc, ka viņš brauca ar jauno "Ņivu" 4X4 visurgājēju, kas spēja uzveikt jebkuras kupenas, peļķes, smilšu sanesumus, grambas un grāvjus.

Interesanti gan, kāpēc Antons tā kavējies?

Lendroverā atskanēja skaļas, dobjas suņa rejas.

Oho, Grāfs pirmo reizi ierējies kārtīga suņa balsī! Jāizlaiž laukā, citādi būs jāmazgā sēdekļu pārvalki.

Piesprādzējusi sunim garo pastaigu siksnu, Anna Elizabete ļāva tam apošņāt ģenerāļa mašīnu, apsnigušo brauktuvi, ceļmalas kupenu, tuvējos kokus un krūmus, pieklājīgi pagaidīja, kamēr Grāfs izdara savu darāmo, tad lēnām tuvojās greideram. Siksna uzreiz nostiepās kā stīga dzīvnieks bija sajutis ko nelāgu un, dobji protestējot, ierūcās. Tas bija pavisam citāds rūciens nekā tie, ko Grāfs ducināja rotaļājoties vai apmācības laukumā. Šis bija brīdinājums, drauds visiem iespējamajiem ļaundariem, kuri varētu tuvoties viņa saimniecei.

Interesanti, vai tik jauns kucēns jau spēj uzņemt pēdas notikuma vietā?

Annai iešāvās prātā pārdroša doma, un, redzēdama, ka ģenerālis, muguru pagriezis, ar kādu (droši vien Miku) klusi un nopietni runā pa telefonu, viņa ar Grāfu pavadā klusi pieslīdēja tuvāk notikuma vietai, tomēr nepieejot tai pavisam klāt. Suns vēlreiz ierūcās, pavērsa degunu briesmīgā dzelžu kalna virzienā un ieplestām nāsīm sāka ošņāt, tad lēkšiem metās uz apmulsušā greiderista pusi, pieskrēja tam klāt

un uzlika ķepas puisim uz ceļiem. Greiderists Juris Krācītis pārbīlī sāka klusi īdēt. Viņam kopš bērnības bija bail no suņiem.

-    Nebīstieties, Grāfs ir miermīlīgs, turklāt vēl pavisam maziņš, Anna mierināja. Viņš saoda jūsu pēdas no kupenas līdz mašīnai.

-     Es… es… tur gāju… puisis izmocīja. Bet… es… tur neko neaiztiku. Un… es viņu… nenogalināju!

-    Tu to nemaz nebūtu varējis izdarīt, puisīt, tas vīrs ir miris jau krietni sen, beidzis sarunu un pienācis pie greidera, viņu uzrunāja Kārlis Bass. Tad pievērsās Annai. Piezvanīju arī Mikam un Viktoram. Miks sazvanīs Egonu un laboratorijas puišus, bet Viktors solījās būt klāt jau pēc divdesmit minūtēm. Viņš tieši šobrīd ciemojas pie brāļa Melnpilī. Ar visu Zorro, protams.

Ģenerālis smaidīja, vērīgi nolūkodamies Grāfa aktivitātēs. Kucēns lietišķi ošņājās visapkārt, nedaudz paskrēja uz kupenas pusi, ierūcās, tad atskrēja un nogūlās saimniecei pie kājām, klusi smilkstēdams.

-     Ko viņš grib? Anna nesaprata suņa dīvaino reakciju.

-              Man šķiet, tā viņš reaģē uz mirušo, Ģenerālis prātoja.

-     Lai gan… Annīt, palaid suni garākā pavadā, redzēsim, kas notiks.

Sākumā nenotika nekas Grāfs gulēja, it kā kaut ko apsvērdams, kā rēķinādams, tad pēkšņi, pielēcis kājās, lēkšiem metās uz priekšu, garām greideram, uz nākamo lielāko kupenu un, mežonīgi rūkdams, sāka kašņāt sniegu. Acīmredzot tur kaut kas bija…

-   Annīt, atsauc suni, lai nesabojā pierādījumus! Ja nu kaut kas svarīgs…

Grāfs, atrauts no aizraujošās nodarbes, sākumā rauca purniņu un rūkaļāja, tomēr paklausīja.

-    Paiesim malā! Ģenerālis klusi bilda Annai un tad skaļāk Graudniekam: Bet tu, Anton, tikmēr kārtīgi nopratini to puisi un vārds vārdā pieraksti viņa liecību. Pirmajiem iespaidiem ir milzīga nozīme. Vēlāk cilvēka atmiņa un prāts sāk izspēlēt savus jokus un daudz kas var šķist citādi. Jā, un vēl noteikti pajautā, vai jaunais cilvēks šodien ir lietojis alkoholiskos dzērienus…

-     To viņš var droši nedarīt, Anna nosmīnēja, kad abi bija atgājuši nostāk. No šofera nes pēc fūzeļa kā no spirta fabrikas, Grāfs pat sāka sprauslāt.

-    Zinu. Es arī to sajutu. Bet gribu redzēt, kas būs rakstīts protokolā. Turklāt…

-Tevi mulsina pārāk ilgais laiks starp brīdi, kad greiderists iebrauca kupenā un atrada līķi, un to mirkli, kad Antons beidzot nolēma piezvanīt? Un fakts, ka viņš vispār nav ziņojis policijai…?

-               Līzbet, visu cieņu, tu audz! Ģenerālis nosmaidīja.

-     Rau, tas laikam būs Viktors!

No Melnpils puses strauji tuvojās četras spožas ugunis. Tik ātri ziemas laikā varēja braukt tikai divi cilvēki majors Miks Kaķītis vai kinologs Viktors Mihailovs, abi izgājuši policijas ekstrēmās braukšanas skolu. Viktora vecais, sarkanais forda pikaps, lai gan no skata necils, bija lieliskā tehniskā kārtībā, un, šķiet, arī pasažierim melnajam vilkam Zorro pret straujiem manevriem nekas nebija iebilstams. Slaidi nobremzējis līdzās Basa lendroveram, Viktors vingri izlēca no mašīnas un izlaida arī Zorro, kurš tūlīt apsēdās viņam pie labās kājas.

Lūk, to es saprotu tā ir paklausība un audzināšana! ar baltu skaudību nodomāja Anna.

-     Ak tad šis ir tavs Pūču salas Grāfs! Viktors smaidot paspēra soli tuvāk Annas mīlulim. Jaunulis braši uzrēja viņam liela suņa balsī, kas pēc brītiņa aizlūza un pārvērtās draiska kucēna ķaukstēšanā, jo bija ierunājies arī Zorro un šī varenā, dārdošā krūšu balss patiešām radīja respektu.

Pavēlējis Zorro sēdēt, Viktors piegāja pie kucēna un notupās tam cieši līdzās.

-    Nāc nu, puika, dod ķepu! Iepazīsimies, es esmu Viktors, suņuvīrs. Beidzot es tevi redzu līdz šim tava saimniece man zvanīja un skaipoja trīsreiz dienā, tincinādama par suņu audzināšanu. Biju jau sacerējies, ka šādi viņa maskē savu interesi par mani, bet nu redzu, ka tu esi man izgriezis visas pogas. Bet tu taču esi…

Kinologa rāmā balss Grāfam patika, un viņš kā sveicinādams pacēla labo kāju. Anna iesmējās.

-     Tu viņam patiešām patīc! Grāfs līdz šim vēl nevienu cilvēku nav pieņēmis uzreiz pat Miku ne, lai gan viņš to izglāba un atveda.

-    Kad tas notika? Viktors, tāds kā viegli apmulsis, strauji iejautājās.

-     Oktobra beigās. Atrada ceļmalā. Rēķinājām, ka tobrīd kucēnam varēja būt kādi divi mēneši. Bija tāds apaļš un tusnīgs, resna klimpa uz milzīgām pēdām. Es taču tev rakstīju…

-    Rakstīji, jā… Viktors aizdomājās. Johaidī, vai tas varētu būt? Tu saproti, kas par lietu… Kad mēs vasarā, Jāņos, te ciemojāmies un makšķerējām, Zorro man reiz pamuka un bija prom veselu nakti. Atgriezās nākamajā rītā smaidīgs līdz ausīm. Tūlīt sapratu, ka bijis meitās. Interesanti tikai, pie kuras sunenes? Un nu šis te jaunskungs izskatās tieši tāpat kā Zorro bērnībā arī viņš, maziņš būdams, nēsāja tumšpelēku kažoku, tikai vēlāk samelnēja. Re, tavējam pat sirdsveida pleķīši uz vaigiem! Ari vecums atbilst. Tā vien rādās, puikas, ka jūs esat ļoti tuvi radinieki! Kur, tu saki, Miks viņu atrada?

-    Mežā, kādus padsmit kilometrus pirms Mežāju robežas, braucot no Rīgas.

-    Skai-aidrs, Viktors novilka. Tad jau tā ari būs. Ja meitene atstājusi ziņu, kārtīgam suņu vecim divdesmit kilometri nav nekas. Vai zināji, ka suņa deguns smaržas jūt pusotru tūkstoti reižu labāk nekā cilvēka nāss? Vilkam dienas noskrienamā norma ir 40-50 kilometri, tikai tad viņš jūtas tā pa īstam izkustējies!…

Par suņiem Viktors varēja runāt bezgalīgi ilgi.

-     Labi, mīļie suņologi, varbūt beidzot pievērsīsimies darbam? Kārlis jau visu sabildējis, nu ir Zorro kārta pastrādāt. Ģenerālis draudzīgi sarokojās ar Viktoru un vedināja viņu tuvāk baisā atraduma vietai. Grāfs pirms mirkļa atrada kaut ko interesantu, redzēsim, ko teiks tavs suns.

Kārlis devās aprunāties ar pagasta inspektoru Antonu Graudnieku, bet Anna ar interesi vēroja, kā Viktors ar Zorro centimetru pēc centimetra pārmeklē notikuma vietu. Pēkšņi lielais suns atkārtoja to pašu manevru, ko pirmiņ Grāfs, vispirms piegāja pie greiderista Jura Krācīša, atkal liekot tam bailēs ieldēties, pēc tam aizskrēja līdz lielajai kupenai aiz greidera, apsēdās līdzās Grāfa iesāktajam rakumam un vairākas reizes skaļi ierējās.

-     Tātad tur, sniegā, ir kaut kas, kam varētu būt saistība ar mirušo, pārliecināti noteica Viktors, uzslavēdams suni. Iebāzis roku kabatā, viņš izņēma… vienu suņu cepumiņu. Pamanījis Annas Elizabetes vaicājošo skatienu, īsi paskaidroja:

-     Atzinībai vairāk nevajag. Labi, mēs tagad paiesim tālāk, varbūt atradīsies vēl kas interesants. Bet jūs gaidiet ekspertus. Pagaidām mēs neko vairāk nevaram iesākt, lai nesabojātu varbūtējos pierādījumus.

Viņi abi ar Zorro lēnā pastaigas solī aizgāja pa naksnīgo ceļu, ko spoži apspīdēja pilnmēness. Anna zināja šādi Zorro

ar savu superjutlgo degunu burtiski noskenē gan ceļu, gan ceļmalas. Ja būs, ko atrast, viņi atradīs…

-    Va’ tu redzējies! Izskatās, ka tu jau tagad esi brašs pēddzinis! Ģenerālis Bass uzslavēja Grāfu, kurš, izdzirdot vecā vīra balsī sev adresētu vēlību, līksmi sāka luncināt kuplo asti. Viņam labsirdīgais, rāmais vīrs ar lielajām, siltajām plaukstām ļoti patika.

-    Krusttēv, pirms Viktora atbraukšanas tu kaut ko gribēji teikt, taču aprāvies, Anna atgādināja.

-    Jā. Zini, ko es pamanīju, kad biju noliecies pie mirušā? Viņam ne tikai divreiz iešauts pierē, bet labajai rokai nogriezts rādītājpirksts. Greiderists savās šausmās un Antons apjukumā to laikam nepamanīja. Turklāt uz plaukstas virspuses ir padzisis tetovējums, kas man kaut ko atgādina… Ģenerālis ieklepojās.

Vecais vīrs noteikti pārsalis zils, bet, pieklājīgs būdams, nesaka ne vārda!

Iedevusi Grāfa pavadiņu Basam, Anna aizsteidzās uz lendroveru, pakampa lielo termosu, plastmasas krūzītes un Omītes gādīgi ietīto maizīšu sainīti. Paldies viņai par to, patiešām noderēja!

-   Vīri, nāciet šurp, iedzersim karstu kafiju! Kamēr no Rīgas atbrauks operatīvā grupa, var paiet kāds laiciņš.

Kafiju viņi dzēra turpat ārā, stāvēdami un klusēdami. Katram bija savas domas, par ko lauzīt galvu.

Anna raizējās, kas notiks, ja vecāki uzzinās par pagājušās vasaras traģēdijām un šīs nakts baiso atradumu, kā ari par to, kā Miks no rīta tiks viņiem pakaļ uz lidostu, ja, visticamāk, tūliņ ieradīsies kopā ar Egonu un pārējiem kriminālekspertiem. Varētu jau braukt uz lidostu arī pati, bet tad mājās

viss apstāsies un ari Ziemassvētku lielkoncerta mēģinājumu nāksies pārcelt uz vēlāku laiku.

Kārlis prātoja, vai pietiekami pareizi safotografējis notikuma vietu. Viņš nekad agrāk nebija bildējis nozieguma upurus, tikai filmās redzējis, kā citi to dara.

Ģenerālim raizes darīja paplūdušais tetovējums. Ja viņš bija saskatījis pareizi, tas nozīmēja…

Inspektora Antona Graudnieka vienīgais tā brīža satraukums bija kaut nu tikai greiderists Juris Krācltis pārblll neizmuldētos, ka viņi ir labi paziņas un viņš reizēm piespēlē Krācltim haltūras sava tēva saimniecībā.

Greiderists Juris Krācltis panikā jau kuro reizi pats sev solīja atmest dzeršanu.

Cerams, ka tās Antona atvestās “Alco-Kill" tabletes un kajija iedarbosies un eksperti atbraukuši nesajutīs, ka viņš dzēris! Citādi uzkārs viņam visus pasaules beigtos suņus, un tad pierādi nu, ka neesi kamielis! Kurš ticēs, ka viņš nav vainīgs?

Tāpēc jau viņi ar Antonu bija tā vilcinājušies ar policijas saukšanu un zvanīšanu šim te vecajam vīram, kurš izstaroja milzīgu autoritāti un dzīves pieredzi, bet viņa viegli piemiegtais skatiens likās sakām “puisīt, tikai nemelo man, es tev redzu cauri”. Viss, ar mani ir cauri ja ne šodien, tad rīt…

Labi pārredzamās Rīgas šosejas galā iemirgojās vāra uguntiņa, kas ātri kļuva arvien lielāka. Drīz vien jau varēja nojaust, ka tur viena aiz otras brauc divas automašīnas. Mika sudrabainās toijotas motora skaņu Anna pazītu jebkurā vietā un laikā, bet krimināltehnisko ekspertu priekšnieka Egona Damberga šķaudošais Mercedes-Benz Sprinter busiņš bija nerimstošs joku un apcelšanās objekts. Kolēģi Dambergu aiz muguras paklusām dēvēja par Misteru Gadžetu, bet viņš, to labi zinādams, spītīgi atteicās no jauna busiņa, jo veco 2002. gada skrējēju

bija pielāgojis un iekārtojis pats savām rokām, ieviešot tehniskajā arsenālā ari vienu otru ierici, kam tur pēc protokola nemaz nevajadzēja būt.

-     Nu, Lizbet, priecīgus Ziemassvētkus! Sveiks, Krusttēv! Labvakar, puiši! Miks, pirmais pienācis pie kafijas dzērāju pulciņa, sveicināja. Labāko tradīciju garā: kā svētki, tā noziegums! Kas tad nu šoreiz noticis, ka mums ar Egonu Ziemassvētku priekšvakarā valsts mēroga ekspertu brigāde jāceļ kājās? Nevarējāt iztikt ar vietējo kārtīb-un-tiesībsargājošo varu?

-    Hmm… Acīmredzot nevarējām vis. Šķiet, esam atraduši to vīru, kuru jūs pēdējos trīs gadus nesekmīgi meklējāt un kurš it kā esot aizbraucis uz ārzemēm… Lāci… Ģenerālis Bass kaitinoši lēni iesāka stāstīt, cieši vērdamies uz greideristu Juri Krācīti, kamēr Anna neuzkrītoši vēroja Antonu Graudnieku.

Miks šo spēli nesaprata, taču neiejaucās. Savukārt tikko pienākušais ekspertu grupas vadītājs Egons Dambergs, sadzirdējis pēdējo vārdu, mundri sarosījās.

-     Kārļonkul, ja tev būs taisnība, es Vecgada vakarā pliks trīs reizes apskriešu ap Pūču salu! To slaveno seifu zagli taču meklē ne tikai mūsu policija un drošībnieki, bet arī Interpols un n-valstu privātās struktūras! Un tu saki tagad viņš atradies? Beigts? Šajā klusajā lauku nostūrī, sniega kupenā. Esi par to pilnīgi drošs?

-   Esmu gan. Viņam uz labās plaukstas virspuses ir padzisis tetovējums pakaļkājās pacēlies, uzbrukumam gatavs lācis. Vienīgi… dārgajam nelaiķim kāds nesen paguvis nogriezt rādītājpirkstu.

-     Es… neko nesaprotu… kāds lācis, kāds Interpols, kāds pirksts…? Es… neko nezinu! Izmisīgi iečīkstējās aukstumā pavisam atskurbušais greiderists Juris Krācītis. Mani sanesa… es… viņu… netīšām…

Antons Graudnieks stāvēja kā sastindzis. Vienīgais, ko viņš saprata, nu ir ziepes. Ja mirušais patiešām ir svarīgs putns, tad šai lietai nopietni tiks meklēts pakaļ, Ģenerālis sapratīs, ka viņš, Antons, pat nebija domājis zvanīt policijai, atklāsies arī viņu abu mazais šmugulis, un tad ardievu, uzpleči!

-     Kārļonkul, jūs nu varētu doties mājup mēs te vēl kādu stundu, divas nopietni strādāsim, bet pēc tam noteikti brauksim pie jums. Vai ari uz Pūču Māju? Pēdējais Egona jautājums bija adresēts Annai Elizabetei.

-     Kā gan citādi! viņa attrauca, lai gan domās gribēja pasūtīt visus tālu, tālu.

Tā tik vēl trūka! Rīt ierodas vecāki, parīt vecmāmiņa. Telpas ciemiņu uzņemšanai nav uzpostas, rītdienas svinīgajām brokastīm puse ēdienu nav gatavi, par Ziemassvētku koncerta mēģinājumu bail pat iedomāties viņa bija iecerējusi šovakar pirms gulētiešanas vēl pastrādāt ar vadītāju tekstiem. Un kurš tagad atvedīs vecākus?

-   Līzbet, nestreso! nedzirdami pienākušais majors Kaķītis mierinoši ierunājās. Es tavējos rīt atvedīšu. Ekspertiem tik un tā naktī jābrauc atpakaļ uz Rīgu jāaizved jūsu atradums… Braukšu kopā ar viņiem.

-     Par atradumiem runājot, tur tālāk, aiz greidera, otrā lielākajā kupenā abi suņi kaut ko saoda. Tur jau nedaudz ar vienu ķepu pakašņāts, drusku nomierinājusies, Anna atcerējās. Mika solījums ļāva cerēt viss būs kārtībā.

-     Labi, labi, Viktors ar Zorro paliks te un vēl pastrādās. Varbūt atstāj mums termosu, es vēlāk aizvedīšu?

Anna apkaunējās. Būtu pati attapusies un piedāvājusi atbraucējiem kafiju veči minuši no Rīgas, droši vien ne lāgā ēduši, ne dzēruši…

Pamanījis viņas nervozo sakustēšanos, Kaķītis nosmējās:

-     Beidz taču uztraukties, es jau teicu viss būs kārtībā. Ja apstiprināsies Krusttēva aizdomas, jūs saņemsiet pateicību visaugstākajā līmenī.

-    Kas notiks ar to tur? Anna nemanāmi, ar acs kaktiņu norādīja uz nobālušo Juri Krācīti.

-     Vēl īsti nezinu. Aprunāšos, tad redzēsim ņemt līdzi vai laist, lai brauc.

-     Miku… Ja nu gadījumā jūs viņu palaižat vaļā, saki, lai pirms tam tomēr notīra arī mūsu ceļu, citādi tas vairs nebūs izbraucams jau tagad ir interesanti, bet rīt jūs ar manējiem vispār netiksiet ne turp, ne atpakaļ.

-     Kārļonkuļa lendrovers jūs tagad izvilks, bet par pārējo es parūpēšos, apsolu. Bet nu gan brauciet mājās, citādi krusttēvs jau sāk šķaudīt. Viņam kājas jutīgas…

-    Tā tik vēl trūka! Anna satrūkās.

Ģenerālim vajadzēs karstu sinepju un priežu skuju vannu!

Ne Miks, ne eksperti uz Pūču salu tomēr neatbrauca. Tikai vēl ilgi pēc pusnakts Mežāju rāmo mieru traucēja greidera motora dobjā rūkoņa. Pūču salas ceļu Juris Krācītis notīrīja divas reizes.

Pēc divarpus stundām, kad ģenerālis, izkarsēts dziedinošā vannā un ietīts pūkainā kamieļvilnas pledā, viesistabā pie spoži degoša kamīna dzēra zāļu tēju ar medu un Annas gatavoto trejdeviņu zālīšu uzlējuma piešprici, iezvanījās viņa mobilais telefons. Zvanītājs bija Miks.

Kārlis Bass pastiepa savu vecmodīgo aparātu Annai Elizabetei: Runā tu.

Miks pastāstīja interesantus jaunumus.

Sākotnējā apskate atklājusi dīvainu faktu: nogalinātais Lācis (tas patiešām bija viņš) Mežāju krustceļu kupenā ierakts jau miris, turklāt miris jau sen, vismaz pirms piecām dienām, ja ne veselas nedēļas. Acīmredzot turēts kaut kādā telpā vai tvertnē, kur iespējams nodrošināt dziļsaldēšanas režīmu to apliecināja saldētai gaļai līdzīgā tipiskā audu struktūra.

Bet līķim nesen nogrieztais pirksts atradies blakus kupenā, dažus centimetrus zem sniega segas tāpēc suņi bija tā rūkuši, rējuši un kašņājuši sniegu. Turklāt interesanti, pirksts bijis ietīts polietilēna plēves gabalā.

Pie nošautā neatrada nekādus personas dokumentus, taču pēc smalko drēbju preču zīmēm varēja spriest, ka apģērbs nav ražots nedz Latvijā vai tuvējās kaimiņvalstīs, nedz arī Krievijā, tātad tikpat labi viņš varētu būt atbraucis vai atvests no kādas Vecās Eiropas valsts vai jebkuras citas pasaules malas.

Neko vairāk šobrīd nevar uzzināt mirušā ķermenis tā sasalis, ka sekcija nav iespējama.

-     Bet tad jau viņš tur novietots pavisam nesen, Anna domīgi piebilda, pabeigusi atstāstīt Mika teikto ģenerālim, kurš pievērtām acīm nesteidzīgi malkoja tēju. Lai cik sasalis būtu kāds ķermenis, ilgāku laiku atrodoties augstākā temperatūrā, tas taču pamazām sāks atkust, vai ne? Krusttēv, bet vai tieši tādam nolūkam aukstajai pārvadāšanai neder lielās fūres, refrižeratori, nu, tās karavānas ar lampiņām…?

Pag, kā bija teicis Kārlis? “Bet vai kāds no jums pamanīja šorīt agri cauri Mežāju centram izbraucam auto karavānu tieši tādu kā reklāmās: trīs lielas, sarkanas mašīnas, ap kravas kastēm krāsainu lampiņu virtenes, bet uz pēdējās mašīnas sāniem liels, tukls, sarkanvaigots Ziemassvētku vecītis?”

3.   nodaļa. Nakts bez miega

21.-22. decembra nakts

Bija jau krietni pāri diviem naktī, kad Anna Elizabete beidzot tika līdz savai istabai.

Atgriežoties mājās, viņas pirmā doma bija karstu zāļu vannu ģenerālim, tikai pēc tam visu citu.

Kamēr vecais vīrs izsildīja no kauliem nakts aukstumu, Anna īsos vārdos paspēja pārstāstīt pārējiem šovakar notikušo, cieši liekot pie sirds neko no tā visa neatklāt viņas vecākiem, kā arī nekādā gadījumā nepiesaukt pagājušās vasaras traģiskos notikumus.

Mamma ir ļoti nervoza, nevajag viņu lieki satraukt, bija viss Annas Elizabetes komentārs.

Nokopušas vakariņu galdu, Anna, Zane un Omīte vēlreiz pārlūkoja Zilo istabu (tajā dzīvos Annas vecāki) un Ģirta līdzšinējo guļamistabu (tur parit ievāksies Anna Roze fon Berga Annas Elizabetes vecmāmiņa, kuru visi ļoti gaidīja ierodamies, savukārt Ģirts pārcelsies uz bibliotēkas izvelkamo dīvānkrēslu).

Puiši viesistabā un lielajā kāpņu telpā stiprināja pie sienām sīksīku, zeltainu Ziemassvētku lampiņu virtenes, bet Anna Elizabete un Zane hallē pabeidza greznot kuplo egli. Viesistabā un pārējās telpās svētku noskaņu radīja nelieli egļu zariņi ar vienas krāsas rotājumiem.

#

Annai Elizabetei izteikti nepatika bezgaumīgie visu varavīksnes krāsu un spožuma pakāpju grabuļi, ar kādiem pēdējā laikā bija pārpilni veikali. Saskatījušies apšaubāmas kvalitātes Ziemassvētku komēdijas, kur garlaicīgas dzīves nomocīti kaimiņi sacentās savu māju izgaismošanā, lētas popularitātes dēļ liekot uz kārts ne tikai ģimenes iekrājumus, bet arī savstarpējās attiecības, par svētku sajūtu pat nerunājot, vai arī kur varoņu mājās likās plosījušies trakie ar krāsu bundžām, daļa ļaužu, pat neaizdomājoties, ka vienīgais, ko viņi šādi panāk, ir lielāks sadzīves preču veikalu apgrozījums svētku periodā, darīja tik pakaļ un domāja, ka tā ir labi.

Anna deva priekšroku klusākam, atturīgākam skaistumam, ja bumbuļiem, tad tumšsarkaniem vai veca zelta krāsā; ja svecītēm, tad baltām vai sarkanām; ja eņģeļmatiem, tad smalkiem un vienā tonī; ja lentītēm, tad pašu sietām, nevis rūpnieciski līmētām. Arī dāvanas saviem mīļajiem viņa allaž saiņoja pati, ikreiz pamanīdamās noformējumā ielikt zīmīgu vēstījumu vai joku. Savējie saprata.

Beidzot viss it kā bija padarīts. Vecais Bergu nams, egļu skuju un Priežu Miķeļa lieto bišu vaska sveču aromāta apdvests, bija kļuvis tāds kā svinīgāks. Lai gan nē, piektais kāpņu pakāpiens joprojām nešpetni čīkstēja. Šī skaņa ikreiz likās vēstām ko citu. Tagad pakāpiens mēdījās rīt, rit, rit…

Laizdama divmetrigajā čuguna vannā ūdeni, Anna uz mirkli atsēdās gultā, bez ceremonijām pabīdot tālāk abus četrkājainos okupantus Grāfu un Baronu -, un ar plaukstām pārvilka sejai.

Nu gan dieniņa! Vienbrīd jau likās, ka tā nekad nebeigsies.

Grāfs, sajutis saimnieces trauksmi, ar karstu mēli mierinoši nolaizīja viņai roku.

-     Paldies, sunīt, tu esi īsts draugs!

Grāfs priecīgi paviļāja asti. Toties Barons pat nepamodās, tikai slinki pārvēlās uz otriem sāniem.

Atkal tāds tremolo dvēselē kā vienmēr, kad gaidāmas nopietnas pārmaiņas, nepatikšanas vai neparedzami pavērsieni. Priekšnojautas? Reakcija uz šodienas baiso atradumu? Vai tiešām gaidāmi jauni noziegumi? Varbūt labāk klausīt ģenerāli: līst migā un segu pāri galvai rīts gudrāks par vakaru? Tomēr ne vēl jāsakārto drēbes rītdienai, arī vanna drīz būs pietecējusi…

Vanna ar pašas gatavoto aromātisko zālīšu esenču piedevām bija Annas mazais prieciņš, no kura viņa negrasījās atteikties nekādu iemeslu dēļ pat ja tādēļ miegam atliks mazāk minūšu.

Ieslīgusi karstajā ūdenī, viņa uz mirkli sajutās labāk, taču ledaini asie kaķu nadziņi kuņģī turpināja skrāpēties.

Interesanti, ko viņa nav paguvusi izdarīt vai aizmirsusi? Vecāku istabā viss uzkopts, egļu zari un svaigi ziedi vāzēs, sveces uz kamīnmalas, svaiga gultas veļa skapī. Lielā egle kārtībā, gaismiņas kārtībā, brokastu uzkodas ledusskapī un pieliekamajā kambarī. It kā viss būtu…

Droši vien tas ir tikai satraukums pirms svētkiem. Un ārā atkal pilnmēness…

Pēdējos vakaros, no savas istabas balkona vērojot, kā pāri apsnigušo ozolu zariem uz tumstošo debesu fona pamazām kāpj pieaugošais, milzīgais mēness vispirms sārts, tad vaska dzeltens, visbeidzot auksti zilgani bāls, Anna Elizabete atkal un atkal domās atgriezās pagājušajā vasarā.

Bija pagājis pusgads kopš notikumiem, kas Mežāju kluso ikdienu sagrieza kājām gaisā, iesaistot visu līmeņu kārtībsargājošās struktūras un pat centrālo presi. Annai Elizabetei

piederošās salas lejasgalā atrastie septiņdesmit gadus vecie divu cilvēku kauli, kas liecināja par vardarbīgu nāvi, aizsāka traģisku notikumu ķēdi divas slepkavības, pašnāvību, cilvēka nolaupīšanu un veikala apzagšanu, nāves draudus, noindēšanas mēģinājumu un visbeidzot īstā noziegumu organizatora bojāeju, bēgot no likumsargiem. Līdzdalībniekus arestēja, taču Anna juta nekas vēl nebija beidzies…

Sarkanā vilkača Artūra Bambāna-Lejiņa alias Arvīda Divupa baisā nāve bebru alas otrādi apvērstajā piltuvē likās simboliski taisnīgs noslēgums viņa nelietību pilnajai dzīvei kopš pusaudža gadiem viņš bija izvarojis, slepkavojis, sitis un šāvis, nereti atstādams savus upurus bez jebkādas norādes par to kapa vietu, tāpēc viņa kritiens vertikālā, dūksnainā alā bez izejas bija kā pelnīts nobrauciens ellē.

Uz Divupa sirdsapziņas bija arī abu salas lejasgalā atrasto cilvēku nāve.

Arī abi viņa dēli un līdzdalībnieki Mežāju pagasta līdzšinējais tehniskais direktors, mehānisko darbnīcu vadītājs Arnolds Lejiņš un bijušais kaimiņu saimniecības vadītājs Arnis Akmens bija arestēti, un šobrīd viņu lietas virzījās pa garo tiesvedības ceļu.

Arnolds Lejiņš aresta brīdī sabruka un jau pirmajā pratināšanā atzinās gan cilvēka nolaupīšanā, huligānismā un draudu vēstuļu sūtīšanā, gan kara noziedznieka slēpšanā un neziņošanā par briestošo noziegumu. Tie bija nopietni apsūdzības panti, kas paredzēja ļoti ilgu pansiju valsts maizē, taču šķita, ka Lejiņš pēc atzīšanās un dokumentu parakstīšanas pēkšņi jūtas atvieglots daudz mierīgāks un tāds kā priecīgāks, vai.

Ģenerālis Bass, kam Miks regulāri ziņoja, cik tālu pavirzījusies izmeklēšana, reiz bija kā garāmejot izmetis: “Nevaru saprast to Arnoldu lētticīgs vai pamuļķis? Atzinās, ka

izsekojis Pūču salas iemītniekus, krūmos tupēdams, noklausījies viņu sarunas, lai noskaidrotu, cik tālu tikuši ar vēsturisko atradumu ekspertīzi, rakstījis draudu vēstules, nolicis uz sliekšņa zivi bez galvas, bet to visu saprotiet, visu! darījis sava tēva, nu jau mirušā Bambāna-Lejiņa-Divupa iespaidā. Sak’, viņš mani nohipnotizēja, piedraudēja, ietekmēja, pavēlēja… Iedomājieties, pat deviņdesmit gadu vecumā viņam pār visiem bijusi tik baismīga vara!”

Gan ģenerālis, gan Miks bija pārliecināti, ka Lejiņš uzņēmies daudz ko tādu, ko nebūt nebija darījis, to skaitā arī vainu par Zanes nolaupīšanu, lai gan viņa pati skaidri atcerējās automašīnā dzirdējusi Arņa Akmeņa un vecā BambānaLejiņa-Divupa balsi.

Pieveikt Arni Akmeni izrādījās krietni grūtāk lai ko pusbrālis teiktu, viņš visu kategoriski noliedza, ņirdzīgi norādot “pēc mīļā brālīša sen jau Strenči ilgojas”. Diemžēl tiešu pierādījumu pret Akmeni nebija tikai Zanes liecība. Toreiz vasarā kriminālpolicijas eksperti Akmeņa māju pārmeklēja no bēniņiem līdz pagrabam, taču neatrada neko, kas viņu sasaistītu ar Mežājos notikušajām slepkavībām un Zanes nolaupīšanu.

Nopratināšanā viņš atzina jā, kad paša autiņš sabojājies, vairākkārt braucis ar pelēko opeli, tāpēc tur varētu būt pat ļoti daudz viņa pirkstu nospiedumu; jā, bieži iegriezies pie pusbrāļa Arnolda mehāniskajās darbnīcās saimniecībā daudz ko vajag salabot; un, jā, arī pie tēva Mežsargmājās ciemojies bieži, taču to likums neaizliedz, vai ne? Bet, piedodiet, nē, par tēva padomju laikā veiktajiem noziegumiem neko nezinot, savukārt tēvs, lai kāds viņš būtu, tomēr ir un paliek tēvs… Vai izmeklētāju kungi tā nedomā?

Majors Miks Kaķītis ar savas nodaļas un Totalitāro lietu pārvaldes puišiem rāvās vai pušu, ar katru jaunu dienu un

nedēļu kļūdami arvien īgnāki un drūmāki. Trūka pierādījumu, un lieta slīdēja laukā no rokām.

“Baidos, ka mums pret viņu nekā daudz nav, tikai netieši pierādījumi plus subjektīvi pieņēmumi,” kādu vakaru nokārtu galvu Miks pārguris apsēdās uz halles kāpnēm un nopūtās. “Labs advokāts un, tici man, Akmens sev tādu sagādās! no mūsu izmeklēšanas un prokuratūras apsūdzības neatstās ne akmeni uz akmens…” Viņš grīni pasmīnēja par neviļo kalambūru. “Kas par absurdu mēs zinām, ka viņš stāv aiz gandrīz visiem pēdējā laikā Mežājos veiktajiem noziegumiem, sākot ar Zanes nolaupīšanu, kas, visticamāk, būtu beigusies letāli, beidzot ar nelegāli atmazgātām naudām, plus vēl vismaz divdesmit pārkāpumiem, kas saistīti ar PVN un nodokļu lietām, taču pierādīt to nevaram. Formāli viņu nekas nesaista ne ar šeftētājām māsām Zānēm, ne nogalināto šoferi Antonu, ne mirušo ciema kultordzi Sofiju, kuru viņš mudināja uz sīkām sadzīviskām nelietībām pret pagasta priekšniecei Maigu Lācīti. Nē, Akmens ir pārāk gudrs, lai kaut ko darītu rakstiski, abi datori tīri, e-pasta kastīte tukša, ne profila draugos, ne feisbukā, ne tviterī, ne citā socportālā. Nekā kompromitējoša. Iespējams, kaut ko zina Arņa sieva Dzidra un dēls Uģis, taču viņi ir tā iebiedēti, ka par Akmeni vispār nerunā. Tāpēc, ja nenotiks brīnums, mēs viņu drīz vien atkal ieraudzīsim. Protams, ne tik lecīgu kā agrāk, taču, zinot šī tipa riebīgo iedabu, gan jau vēl piedzīvosim raibas dieniņas.”

Arnolda Lejiņa māte sarkanā vilkača sieva Vecā Karlīne, Karlīne Lejiņa no Lejiņiem, kas atradās Melnupes otrā krastā, tieši pretī Pūču salai, pēc vasaras notikumiem vairs neizgāja no mājas.

Viņa gan bija mēģinājusi otrreiz izspēlēt to pašu triku, ko piecdesmitajos gados, publiski nolūgties ļaudīm piedošanu,

sak’, ko nu es, es jau neko nezināju, mani piespieda, man piedraudēja… Taču šoreiz tas vairs neizdevās.

Lielā vecuma dēļ viņu neaizturēja un no mājas prom neveda, lai gan ikvienam bija skaidrs, ka, dzīvojot kopā ar neprecēto dēlu Arnoldu un regulāri gatavojot ēdienu ari Mežsargmājā mītošajam bijušajam virām, Karline nevarēja neko nezināt.

Pēdējā laikā viņa bija tik strauji sakritusies, ka vairs pat necēlās no gultas. Tuvējo māju kaimiņi runāja, ka Lejiņu logos dienu un nakti degot uguns, bet naktis Karlīnes istabā kāds gaudojot nelabā balsi.

“Laikam velns moka,” rūgti bija noteikusi Kalniņu Marija, Karlīnes vistuvākā kaimiņiene. “Diezgan nelaimju atnesusi citiem, nu pienācis laiks pašai maksāt rēķinus.”

Pagasta priekšniece Maiga Lācīte, Karlīnes meita no trešās laulības, bērnības gados mētājusies pa internātiem, vēlāk visiem par spīti pabeigusi trīs augstskolas un atgriezusies dzimtajā pusē, pēc notikušā sākumā gribēja rakstīt atlūgumu un atkāpties no pagastvecenes goda, taču ģenerālis, Anna un veselīgi domājošie mežājnieki viņu pierunāja palikt.

“Tev nav jāatbild par tavas mātes grēkiem, un tavs tēvs, mūsu bijušais priekšsēdis Juris Lācītis, bija goda vīrs,” sparīgi uzsitis ar cieto, sastrādāto roku pa galdu, bija stingri noteicis vecais Kalniņu Eidis.

Par spīti bērnībā nodarītajām pārestībām un rūgtajam mantojumam, Maiga Lācīte darīja to, kas jādara, katru dienu veda mātei ēdienu, apkopa, kurināja krāsni.

Reiz garāmskrienot iebrauca pie Annas Elizabetes parunāties.

-    Es vairs nevaru… Viņa kļuvusi tik naidīga pret mani, pret visu pasauli… Šņāc kā odze, vārdus nevar saprast, taču

ladas katru mīļu bridi… Par ko man tāds sods un krusts, ko es tādu esmu nodarījusi? Ne man īstas bērnības bijis, ne jaunības. Ne milestibas, ne ģimenes. Viena pati esmu… Un tagad vēl jāklausās mātes lāsti! Nebija, nebija viņa tik svēta un nezinoša, kā tagad cenšas izlikties, gan jau zināja i par vecā Bambāna, i par manu pusbrāļu izdarībām. Zināja un atbalstīja… Un tagad ļaudis mani ar pirkstiem nobakstls…!

Lācīte izplūda rūgtās asarās.

-     Maiga, tu ļoti labi dzirdēji, ko domā pagasta ļaudis tev par savas mātes grēkiem nav jāatbild! Anna viņu itin skarbi bija apsaukusi. Vienkārši norobežojies no tā visa un dzīvo tālāk pati savu dzīvi! Ilgi tas vairs nevilksies… Labāk pamēģini viņai piedot…

Lācīte kā dzelta bija salēkusies: Kā tu to domāji ilgi nevilksies?

-     Tā, kā pateicu, Anna Elizabete strupi noteica, sīkāk neko nepaskaidrojot.

Pēc pāris nedēļām kādā vētrainā novembra naktī Vecā Karline nomira.

Tonakt zibens iespēra vecajā, pusnokaltušajā apsē pie Lejiņu mājas, un tā nodega zilās liesmās, neatstājot pat pelnu čupiņu. Ļaudis vēl ilgi sačukstējās par zibeni novembri…

Pēc šīs sarunas pagasta šefiene pasāka bieži apciemot Annu Elizabeti vai nu garāmbraucot, it kā nejauši ierodoties Pūču salā, vai uzaicinot pie sevis uz kafiju. Anna bija piekritusi palīdzēt veidot Lācītes un Mežāju pagasta pozitīvo tēlu, un nu, pašvaldību vēlēšanu priekšvakarā, pagasta galva skrēja pie viņas konsultēties par katru sīkumu vai runāt ar to avīzi, ko atbildēt tam žurnālistam, kā uzņemt reģionālo lietu ministru, kādu kostīmu labāk pirkt tumšu vai gaišu, vai viņai labāk piestāvētu blondi, rudi vai melni mati?

Galu galā Anna Elizabete sāka no Maigas vairīties uz ciema veikalu sūtīja Kārli, bet pati norobežojās Pūču Mājas savrupībā, darot visus tos nebeidzamos darbus, ko Maigas Lācītes vētrainās aktivitātes “man vajag jau vakar” bija nobīdījušas otrā plānā, bet kas aģentūrai deva ikmēneša ienākumu. Pēdīgi, kārtējās neplānotās valdības pārstāvju vizītes dēļ (kurā Annai noteikti bija jābūt klāt) nonstopā nostrādājusi trīs naktis, lai paspētu nodot reklāmdrukas projektu, Anna Elizabete saprata viņu un Maigu gaida ļoti nopietna saruna. Par laiku, draudzību un biznesu, ko nevajag jaukt. Un par to, ka visam ir sava cena.

Sarkano vilkaču upuru kaulus svinīgi pārbedīja Bišu Miķeļa Dravu māju dārza malā pie lielās priedes privātā kapu laucītē. Turpat, pēc Annas Līzes Saulītes vēlēšanās, zemē guldīja arī dzirnavnieka Millera un viņas sievas Dārtas mirstīgās atliekas.

Kārlis saviem tālajiem senčiem vecajiem Priedēm un Dzirnavu saimniekiem no masīva ozolkoka izgreba skaistas piemiņas zīmes, un mazais dvēseļu dārziņš saņēma Mežāju mācītāja Pētera Liepas svētību.

Sofiju Angelovsku un Antonu Zānu klusi paglabāja Mežāju vecajā kapsētā aiz Mežmuižas, bet Antona trīs mātes, pārdzīvojušas nepatīkamus mirkļus Kriminālpolicijas un nodokļu inspektoru sabiedrībā, aši likvidēja savu mazo tirdzniecības uzņēmumu, pārdeva Ābeļu mājas un no Mežājiem aizvācās, neatstājot adresi.

Tieši tāpat izdarīja arī bijusī pagasta feldšere Aina Maizīte, kura, būdama stāvoklī no vasarā nogalinātā Antona, skaidri saprata, ka šeit ne viņai, ne bērnam dzīves nebūs. Omīte pareizi vien bija paredzējusi kam viņa šeit būs vajadzīga ar visu bērnu, kas dienu no dienas atgādinās par traģiskajiem notikumiem? Ari kā daktere Maizīte bija vairākkārt profesionāli

izgāzusies, un mežājnieki viņas pakalpojumus izmantoja nelabprāt tā vietā brauca uz Melnpili vai Rīgu. Tāpēc pēc bērna meitenītes piedzimšanas Aina Maizīte pārcēlās uz Rīgu pie mātes.

Ainas Maizītes vietā Mežājos privātpraksi uzsāka jauns dakteris Arvis Konrāds; zinātāji teica esot četrdesmit devītajā gadā nošautā skolas direktora Konrāda dzimtas atvase.

Annai Elizabetei ļoti gribējās ar viņu iepazīties, taču pagaidām nebija radies iemesls, lai apmeklētu doktorātu. Veselība visiem pūčmājniekiem turējās.

Interesanti, kā jūtas Ģenerālis? Cerams, zāļu vanna viņam būs nākusi par labu…

Anna iedomājās nozagties lejā uz viesistabu, kur vecais vīrs bija ērti iekārtojies veclaiku dīvāngultā pie kamīna, taču ģenerālis, gulēt ejot, bija stingri pieteicis neraizēties, nespiegot, neokšķerēt, bet visiem mudīgi doties pie miera. Viņa negribēja Kārļonkuli kaitināt.

Un vēl tas piektais pakāpiens! Čīkst tā, ka pamodinās visus dzimtas spokus…

Domas pārsviedās pie ģenerāļa Kārļa Basa.

Kopš vietējais policijas inspektors Donāts Graudnieks bija atcelts no amata un aizgājis no policijas, inspektora pienākumus pildīja viņa dēls Antons, taču jaunajam puisim, kurš tikai nesen bija beidzis Policijas koledžu, īsti nevedās ne operatīvie pasākumi, ne protokolu rakstīšana, ne dedukcija, ne darbs ar cilvēkiem viņš vienkārši baidījās ar tiem runāt. Vai nu tēvs ar savu mūžīgo kritizēšanu un ņirgāšanos iebaidījis, vai ari viņš vienkārši nav šim darbam piemērots. Zeme, graudi, minerālmēsli, kombaini, miglotāji par tiem Antons varēja runāt stundām, tad viņam vārdu netrūka…

Pagasta vadība bija lūgusi Annu Elizabeti parunāt ar ģenerāli, vai viņš varētu uzņemties vietējā likumības sarga lomu, taču Anna uzreiz šo ierosinājumu noraidīja jāsaprot taču, ko un kam jautāt! Vīram ar tādu karjeru piedāvāt pagasta inspektora amatu! Tad jau ari bijušo iekšlietu ministru varētu par naktssargu pieņemt… Maiga Lācīte, sasarkusi un apmulsusi, bija taisnojusies tas neesot tā domāts, viņi ļoti cienot ģenerāļa Kārļa Basa pieredzi un zināšanas…

Uzzinājis par garām palaisto ekskluzīvo iespēju, Bass bija smējies, vēderu turēdams, tad pats piezvanījis Lācītei un apsolījis visa veida palīdzību, ja tāda reiz būtu nepieciešama. Un draiski piebildis: “Bet burciņu zagļus tomēr lai tramda kāds jaunāks, labi?”

Pēc šī incidenta Maiga Lācīte Pūču salā nerādījās gandrīz mēnesi. Viņai bija milzīgs kauns.

-     LIzbet, varbūt mums nodibināt privātdetektīvu aģentūru? Kādu vakaru, uz Pūču Mājas ērtā pavarda pankūkas cepdams. Bass ieminējās, piemiegtām acīm šķelmīgi raugoties apmulsušajā Annā Elizabetē.

-   Kārļonkul, tu nopietni? Viņa neizpratnē piepacēla kreiso uzaci.

Parasti šādi, kaut ko apdomājot, darīja ģenerālis un Miks.

Re, kā paradumi pielīp!

-     Pilnīgi. Tu tikai padomā, kādi mums resursi: Miks ar saviem puišiem, Viktors ar suņiem, Egons ar tehnisko laboratoriju, Kārlis ar datorzināšanām, Ģirts ar sakariem smalkajās aprindās, Zane ar presi. Un mūsu viltīgais detektīvs brunčos Omīte! Neviens no viņiem taču neatteiktos palīdzēt, vai ne? Un mēs paši vai mēs neko neesam vērti? Padomā, meit, varbūt tā nemaz nav tik slikta doma…

Anna Elizabete pasmaidīja: lūk, kāds cilvēks! Ja nu kāds būtu pelnījis atrasties šī uzskaitījuma galvgali, tad tas, pirmkārt,

bija atvaļinātais policijas ģenerālis Kārlis Bass, kura vairāk nekā pusgadsimtu ilgā, nevainojamā karjera milicijā un policijā bija radijusi leģendas.

Par viņu mācīja Policijas koledžā un Juridiskajā fakultātē, viņš ari pats reizēm nolasīja kādu lekciju, viņam centās līdzināties ikviens policijas zaļknābis. Jo tieši tā no pašiem pamatiem, no vienkārša Milicijas skolas audzēkņa Kārlis Bass bija izaudzis līdz Juridiskās fakultātes, Minskas un Maskavas Augstāko milicijas skolu absolventam. Tad garais ceļš no ierindas miliča līdz operatīvajam pilnvarotajam un N. rajona pilsētas milicijas nodaļas Kriminālizmeklēšanas daļas priekšniekam, biežas dzīves un darba vietas maiņas pa visu Latviju, līdz pat visattālākajiem nostūriem kurp norīkos, tur strādāsi!

Beidzot liktenis piespēlēja iespēju apmesties uz dzīvi tuvāk Rīgai Ogrē. Bass daudz bija stāstījis par šo laiku: sešdesmitie, septiņdesmitie gadi Hruščova laiks; no vienas puses, aukstais karš un informatīvā blokāde, no otras -, kontrabanda, spekulācijas, cilvēku iedzimtā tieksme dzīvot labāk, nereti par katru cenu, apejot likumus ar līkumu un ignorējot pārējo līdzcilvēku tiesības uz mantu, veselību un dzīvību. Ogres trikotāžas kombināta būve un Pļaviņu HES celtniecība, viesstrādnieki, migrācija no visas plašās savienības, barakas, daudz smagu un cinisku noziegumu. Arī pārvaldes aparātā un augstākajos varas ešelonos.

Vairāki kolēģi, nevarēdami to izturēt, no milicijas aizgājuši, bet Kārlis Bass, šis no skata rāmi lēnīgais, pat laucinieciski mierīgais vīrs, nelokāmi gāja tālāk savu ceļu. Viņš nebija ērts, jo runāja maz, bet, ja runāja, tad teica, ko domāja; taču viņu cienīja gan kolēģi, gan priekšniecība, gan noziedznieku aprindas.

Tāpēc, ka viņš ir tik cilvēcīgs, Anna Elizabete nodomāja. Kā viņam tas izdodas?

Tas patiešām bija pārdomu vērts. Kā majoram, vēlāk apakšpulkvedim, pulkvedim, visbeidzot ģenerālim Kārlim Basam izdevās saglabāt savu labestību un cilvēcību cauri vairāk nekā piecdesmit gadu ilgajam dienestam valsts iekšlietu sistēmā, trulās padomju birokrātijas gadus ieskaitot? Varbūt tāpēc, ka viņam bija sirds, sirdsapziņa un daži principi, ko ģenerālis nekad nepārkāpa, nenosodīt, nelamāties, neaprunāt, toties censties uzklausīt, saprast un palīdzēt. Ari dusmojās viņš tāpat labestīgi.

Kā es gribētu piekļūt ģenerāļa arhīvam, Anna Elizabete nodomāja, tur noteikti būtu daudz interesanta!

Kādā atmiņu brīdi viņš bija pastāstījis, ka jau kopš pirmās darbadienas ieviesis par paradumu katru vakaru visu notikušo īsumā pierakstīt piezīmju grāmatiņā. Bet par interesantākajām lietām mēdzis rakstīt pārskatus tikai savām vajadzībām. “Cenšos visu pierakstīt interesantākās lietas, statistiku, tendences, kopsakarības, iesaistītās personas varbūt kādreiz rakstīšu memuārus. Tagad, pēc gadiem, ļoti labi redzams, kā Latvijā un citur veidojies organizētās noziedzības tīkls.”

Nu gluži kā Šerloks Holmss ja var ticēt Arturam Konan-Doilam, arī Holmsam bijusi apjomīga, lai neteiktu milzīga, kartotēka; visi Britānijas noziedznieki un noziegumi alfabētiskā secībā. Tikai tā atšķirība Holmss bija izdomāts tēls, toties ģenerālis Kārlis Bass visnotaļ dzīva un reāla persona.

Bass bija piedalījies arī atjaunotās neatkarīgās Latvijas brīvības cīņās gan janvāri, gan augustā; viņam bija radikāli uzskati valsts valodas jautājumā, nerimstošs naids pret kara noziedzniekiem, skeptiska attieksme pret visu, kas sākas ar “eiro”, un cieša pārliecība, ka neko labu uzspiestā apvienošanās ar eirozonu nedos.

Jau gadus piecus viņš bija pelnītā atpūtā, taču darbīgais raksturs un plašās zināšanas neļāva palikt mierā. Savu profesionālo karjeru beidzis kā Valsts policijas priekšnieks, ministra padomnieks un Valsts prezidenta konsultants iekšlietās, vairākkārt saņēmis visaugstākos valsts apbalvojumus, atvaļinātais ģenerālis ar lielu interesi sekoja notikumiem visās jomās, arvien teikdams: “Sīkumu nav, ir tikai nevērīga attieksme; visas jomas ir savstarpēji saistītas politika, ekonomika, izglītība, kultūra, smalkās aprindas, banku sistēma, noziedzība un tiesībsargājošās struktūras. Bieži vien robeža ir tik smalka, ka pavisam viegli vari atrasties likumam otrā pusē.”

Ik reizi, dzirdot par kārtējo nesmukumu iekšlietu aprindās kukuļņemšanu, izspiešanu, dienesta pilnvaru pārsniegšanu, pēdējos gados arī bruņotu laupīšanu organizēšanu, ko izdarījuši tie, kuru pienākums būtu kalpot un aizsargāt, sirmais ģenerālis to uztvēra ļoti sāpīgi un personiski. Tāpēc arī, redzot abu Graudnieku nevēlēšanos un nespēju tikt galā ar sev uzticētajiem pienākumiem, vecais policists bija atradis veidu, kā to varētu darīt, oficiāli nebūdams piederīgs iekšlietu sistēmai.

Tu tik padomā, kāds žuks, Anna nosmaidīja. Ne velti Basa kolēģi, viņu pensijā vadot, visi kā viens bija teikuši viņš jau nekur neaiziet, viņš tik un tā būs tepat līdzās.

Ūdens vannā jau bija galīgi atdzisis, taču karsto klāt laist Anna nevēlējās vecajām caurulēm bija tāds diametrs, ka ūdens gāzās, dārdēdams kā Niagāras ūdenskritums. Pamodinās visus mājiniekus…

Ātri norīvējusies ar asu linu dvieli, viņa ietinās biezā frotē peldmētelī un uz pirkstgaliem aiztipināja līdz gultai, cenzdamās nepamodināt abus gulētājus. Rudais runcis labi paēdušas radības omulībā bija izpleties kā jūras zvaigzne tieši gultas vidū, atstājot viņai lieliskas izvēles iespējas gulēt, balansējot

uz viena vai otra sāna, savukārt Grāfs ar saviem augošajiem divdesmit pieciem kilogramiem un metru četrdesmit pieci no puma līdz astei bija nosedzis visu gultas kājgali.

Nebēdā, Līzbet, tev vēl atliek tepiķītis pie gultas…

-     Baronlielskungs, pastumies uz malu, šī māja un gulta pagaidām vēl pieder man! Anna Elizabete pavēla resno, rudo spalvu kamolu uz otru guļvietas malu un mudīgi ienira zem segas. Runcis, slinki pavēris vienu zaļo aci, ilgi vēroja mitro, karsto radību, kas iztraucējusi viņa naktsmieru, tad nožāvājās, atklādams bezdibenīgu rīkli līdz Zemes centram un atpakaļ -, pieslējās kājās, eleganti izstaipījās un skaļi, paģēroši ieņaudējās.

Signāls bija viennozīmīgs ēst, ēst, ēst!

-    Kuš, kaķīt, pamodināsi Grāfu! Tagad ir nakts, jāguļ, man rit agri jāceļas! Anna panikā čukstēja, taču bija jau par vēlu. Grāfa možās ačeles jau viņu vēroja, bet priecīgā astīte līksmi dauzīja gultas gala kokgriezumus.

0, te kāds kaut ko teica par ēšanu?! Viņš jestri ierējās draiskā suņupuikas balsī.

-   Zēni, miers! Anna pusčukstus dusmīgi uzšņāca. Ļaudis guļ, nekādas ēšanas!

Barons neapmierināti ieņurdējās un, uzmetis kūkumu, izslēja savu kuplo asti kā pudeļbirsti.

-    Rudais, tu te mani nebiedē, Anna viņu brīdināja. Ar mani šie jociņi neiet cauri. Varbūt tu spēj nobaidīt Omīti un Figaro, bet es tev redzu cauri. Turklāt tu jau tāpat esi pārāk resns un smags…

Protams, šāds kompliments runča mīlestību pret saimnieci nevairoja. Viņš nicīgi nošņācās un saritinājās kamolā. Pusgada laikā kopš Omоtes ierašanās Barons no agrākajiem astoņiem bija uzbarojies līdz četrpadsmit kilogramiem, iztālēm

atgādinādams lielu, rudu, pūkainu spilvenu ar mazām kājiņām un pudeļbirstei līdzīgu asti.

īsts Garfilds, Anna ikreiz, uz viņu paskatoties, nosmaidīja. Pie visa vainīga Omīte!

Ziemai nākot, Kārļa vecmāmiņa ārkārtīgi centās, lai visi mājinieki vienalga, uz divām vai četrām kājām, būtu labi paēduši, un abi mazākie bosiki nekavējās to izmantot.

Figaro un Barons, noslēguši sadarbības līgumu (ja kopīgs mērķis, tad pat suņi ar kaķiem var būt labos draugos!), bija izstrādājuši īstu iežēlināšanas šovu: kamēr Barons, maigi murrājot, glaudās Kārļa vecmāmiņai gar kājām, takšelis Figaro, izdvešot sirdi plosošus smilkstus, novēlās vēkšpēdus uz virtuves grīdas un tirināja priekšķepas, it kā no bada jau būtu tuvu nāvei. Vecās kundzes sirds šādai dubultspēlei nespēja turēties pretī, un abi kārumnieki allaž tika pie kāda garduma. Figaro vasarā tik slaidais rumpītis pamazām piebrieda līdz brangas sardeles komplekcijai, tomēr tas viņam netraucēja vaimanāt ik reizi, kad kāds tuvināja mutei kumosu.

Savukārt rudais runcis Barons savu lielāko vājību siera mīlestību bija izkopis līdz pilnībai jebkas sieru saturošs bija kā magnēts: no plauktiem un aizvērtiem skapīšiem zuda siera pīrādziņi, bagetes, čipsi un cepumi, no ledusskapja siers, biezpiens un siera salāti, bet reiz Barons bija pamanījies atmūķēt pat cepeškrāsni par laimi, atdzisušu! un izlaupīt no pannas baklažānus ar sieru.

Taču ar to viņa nerātnības nebeidzās. Ziemai tuvojoties, runcis, acīmredzot izdomājis, ka ir pats pēdējais laiks parūpēties par siltu migu, nolaupīja Kārļa vecmāmiņas trušādas mufi, aizstiepa to uz Annas Elizabetes istabu un ievilka gultā. Mājinieki aiz smiekliem gandrīz galu dabūja, vērodami, kā ļoooti apjomīgais un omulīgais runcis pūlas ielīst mufē, taču

tur vietas pietiek vien priekšķepām un galvai. Par spīti gabarītu nesaderībai, mufi Barons neatdeva, bet sargāja ar zobiem un nagiem. Omītei atlika vien žēli noskatīties, nopūsties un turpmāk, ārā ejot, vilkt rokās cimdus.

Bet vislielākā Barona nekrietnība bija viņa savdabīgā, iznīcinošā dator(ne)mīlestība, proti, tikko pamanījis guļamistabā klēpjdatoru (Annai patika vēlu naktīs atbildēt uz e-pastiem, palasīt ziņas, noskatīties kādu filmu, kam citādi neatlika laika, vai pastrādāt pie Bergu dzimtas radu rakstiem). Barons mirklī bija klāt un blīkš! ar saviem četrpadsmit rudā skaistuma kilogramiem noļuma pār tastatūru. Vecā, uzticamā Dell daudz cietušais ventilators sāka aizrīdamies gaudot, jo milzu runcis ar savu ķermeņa karstumu bija ļaunāks par tiešiem saules stariem. Lieki teikt, ka tādos brīžos Annai no darba vairs nekā, arī datoram pastāvīgā vilnas klātbūtne nenāca par labu pēdējā pusgada laikā Kārlim jau trīs reizes bija nācies to operēt un iztīrīt.

*  * *

Mobilais nospēlēja Ziemsvētku korāļa fragmentu. īsziņa no Mika: Ja neguli, atzvani. Ir jaunumi.

Saruna bija īsa. Kā jau Anna Elizabete bija iztēlojusies, eksperti apstiprināja nošautā seifu zagļa līķis patiešām krietnu laiku atradies profesionālā saldētavā, turklāt kāds paradokss! līdzās nesen kautai cūkai.

Pirksts nozāģēts ar elektrisko gaļas nazi, kas spēj sadalīt pat neatlaidinātus kautķermeņus. Tas bijis ietīts pārtikas plēvē, acīmredzot lai kaut kur nogādātu. Iespējams, steigā izmests vai izkritis.

-    Šķiet, mēs esam dabūjuši sev uz kakla pasūtījuma slepkavību ar starptautisku rezonansi, Miks nopūtās.

-     Protams, pilnai Ziemassvētku laimei mums trūka tikai tā… Anna pēkšņi sajuta, kā viņas cerības uz rāmu, mierīgu, apcerīgu un cilvēkmīlestības piestrāvotu Ziemassvētku nedēļu draugu un tuvinieku lokā lēni, bet neatlaidīgi aizlaižas pār apsnigušo Mežāju egļu galotnēm.

-     M-jā. Un ir vēl kas saturies! Akmens. Pirms nedēļas viņš atbrīvots pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu. Nopietnu pierādījumu trūkuma dēļ viņa advokātam izdevies izklapatot atbrīvošanu. Neprasi man tagad neko vairāk krītu no kājām. Arlabunakti. Tiksimies ap brokastlaiku! Cerams, tavējie mani neapēdīs?!

Jā, tas nu reiz bija pārsteigums Arnis Akmens brīvībā jau no 15. decembra!

Dīvaini, kā gan par viņu neviens neko nezināja? Vai tiešām skaļais un pašpārliecinātais Robežnieku lielsaimniecības vadītājs, atbrīvots pierādījumu trūkuma dēļ, būtu palaidis garām iespēju parādīties publiski un likt visiem saprast, ka patiesībā viņš ir nevainīgs kā jaundzimis zīdainis, labs un krietns, tikai ļaunprātīgās mēles viņa agrāk tik mierīgo dzīvi sagriezušas kājām gaisā?

Anna Elizabete juta uzmācamies kārtējo nelabuma vilni tieši tāpat viņa bija jutusies vasarā, kad puiši atrada abu zvēriski noslepkavoto vīriešu kaulus un Bišu Miķelis bija stāstījis savu traģisko dzīves stāstu. ŠI sajūta arvien uzradās, saskaroties ar vardarbību. Arī senu. Varbūt taisnība tiem, kuri apgalvo vieta saglabā ne tikai atmiņas par notikumiem, bet arī attiecīgā brīža sajūtas?

Viņa nebūt nebija sajūsmā par savām intuitīvajām spējām sajust un saredzēt neredzot, taču tā nu tas bija.

4.   nodaļa, Nekas nav beidzies…

22. decembra agrs rīts

Dažas atlikušās stundas līdz rītausmai Anna Elizabete pavadīja, vaļā acīm nesekmīgi gaidot miegu, kas nenāca ne lūdzams. Vai arī to bija nolaupījuši Barons un Grāfs, kuru saskanīgais šņākuļkrākuļduets bija īsts muzikāls šovs: hrrr-š-š-š! šņāca Barons, pufff-pufjf-pa-pa-pa! pakšķināja Grāfs, lielākai dažādībai brīžam žēlīgi iesmilkstoties.

Interesanti, kā gan šis pasaulslavenais, Interpola meklētais seifu zaglis nonācis mūsu klusajā nostūrī un ko viņš tādu izdarījis, lai kāds gribētu ne tikai viņu nogalināt, bet būt par to tik ļoti pārliecināts, ka pat pasūtījis rādītājpirkstu kā pierādījumu? Un kā šis baisais atradums saderēja ar Ziemassvētku jūru kolonnu?

Nekad agrāk ne pagājušajā, ne šajā ziemā, cik nu Anna Elizabete atcerējās, tādas cauri Mežājiem netika braukušas, jo platā Melnpils-Rīgas šoseja ar daudz kvalitatīvāko ceļa segumu atradās vien pārdesmit kilometru sāņus un parasti visi tālbraucēji izmantoja tieši to.

Vai tam bija kāds sakars ar šodien, nu jau gan vakar, notikušo lielo Ziemas saulgriežu gadatirgu? Lielā svešu ļaužu pūlī, bet jo sevišķi masku ballē, viegli pastrādāt ko nelāgu un pašam palikt nepamanītam.

Anna Elizabete vēl tagad nespēja aizmirst platos apmetņa stūrus, kas kā melni vampīra spārni izvējoja cauri Mežmuižas iekšpagalmam mirkli, kad masku parādes laikā nezināmā persona Nāves kostīmā demonstratīvi šķērsoja centrālo laukumu, atstājot aiz sevis ilgu klusuma un apmulsuma bridi.

Varbūt šis cilvēks kaut ko zina par to… Lāci?

Visa aizvadītā diena un arī šī nebeidzamā nakts Annai Elizabetei likās kā ļaunu vēstošs prologs drāmai, ko uzvedis režisors, kura melnā humora izjūta jau vairākkārt sagādājusi viņai un draugiem traģiskus, drūmus, taču taisnības labad jāsaka arī interesantus brīžus.

Viņa pieķēra sevi pie domas būtu aizraujoši pasekot līdzi, kā turpmāk attīstīsies dīvainā lieta ar sasaldēto zagli, taču veselais saprāts iztēles lidojumiem tūliņ pārvilka treknu svītru pēc dažām stundām ieradīsies Mātes kundze, kā Anna Elizabete un viņas tēvs vēstures profesors Kārlis Jēkabs Rožkalns klusībā dēvēja Rozmariju Bergu, Annas Elizabetes māti. Un tur nu vairs nekādi joki nebija iespējami.

Mātes kundze bija tik nopietna kā klints jūrā, kā aisbergs, kura priekšā viļņi paši pašķiras. Sevišķi pēdējā laikā… Daži teikumi telefona sarunās ar tēvu un vecmāmiņu, baronesi Annu Rozi fon Bergu, bija likuši Annai Elizabetei saausīties un nopietni satraukties. Ar Mātes kundzi kaut kas notika…

Vai Miks paspēs tikt galā ar ekspertiem un laikā nokļūt lidostā, lai sagaidītu Berlīnes lidmašīnu?

Mātes kundze vairāk par visu necieta kavēšanos un gaidīšanu acīmredzot padomju laiku rindas viņā bija radījušas fobiju visam atlikušajam mūžam.

Tēvs gan pret visu izturējās ar rāmi mierīgu smaidu no savām vēsturnieka pozīcijām viņš raudzījās uz pasauli lielās līnijās, tā teikt, kontekstā, neiedziļinoties sīkumos un

neieslīgstot nevajadzīgās detaļās. Varbūt nezinātājam no malas Kārlis Jēkabs Rožkalns varētu šķist kārns, izkaltis sausiņš, taču studenti par savu profesoru stāvēja un krita un viņa lekcijas nekad nebastoja, jo tā tik dzīvi un klātesoši stāstīt un mācīt vēsturi neprata neviens. Tēvam saldētā Lāča rēbuss noteikti patiktu…

Pulkstenis hallē nobimbināja pieci, tad pusseši, visbeidzot seši. Klusi iedziedājās Annas Elizabetes mobilā telefona modinātāja polifoniskais signāls, atskaņojot Contradanza Vanesas Mejas izpildījumā.

Jāceļas… Anna nopūtās. Un sākas viss no gala… Brokastis mājiniekiem un dzīvniekiem. Pastaiga ar suņiem. Tad ieradīsies vecāki-jāapsveicinās, jāpalīdz iekārtoties. Jāpabaro. Tad mēģinājums Mežmuižas Lielajā zālē. Visbeidzot pirmās kopīgās vakariņas visiem kopā Pūču Mājā. Bet rīt rīt astoņos četrdesmit piecās ielido vecmāmiņa.

Anna ļoti gribēja pati viņu sagaidīt lidostā, taču nejaukā iekšējā balstiņa īdēja nesapņo, nekas nesanāks…

Pārlikusi modinātāja pīkstuli piecpadsmit minūtes vēlāk, Anna Elizabete aizvēra acis. Beidzot uznākušais miegs ietina pasauli pūkainā segā. Aiz loga vēl melnēja nakts.

Kaut varētu tā saritināties, aizmigt un nepamosties līdz pavasarim! Tad atvērt acis un redzēt, ka Ziemassvētku koncerts, vecāku vizīte un vēl virkne ziemas vidū ieplānoto notikumu jau aiz muguras, ārā spoži spīd silta saule un zaļo zālīte, bet mājā valda miers un klusums.

Pēdējā pusgada laikā Annas Elizabetes līdz tam salīdzinoši rāmā mājas dzīve bija pārvērtusies īstā juceklī.

It kā nepietiktu jau ar viņas asistenta Kārļa pastāvīgo klātbūtni un draugiem nedēļu nogalēs, ģenerāli Basu no Mazkalniņiem un viņa krustdēlu, policijas majoru Miku Kaķīti, kuri Pūču Mājā uzturējās labprātāk nekā paši savos Mazkalniņos, jautro pulku kuplāku darīja arī Kārļa vecmāmiņa Anna Līze Saulīte Omīte, kura pagājušajā vasarā, izlikta no Rīgas dzīvokļa, bija vienkārši ieradusies šeit uz palikšanu, un viņas jaunības iemīļotais Kārļa vectēvs, bitenieks Miķelis Priede, kurš savu pirms septiņdesmit gadiem saderēto, bet toreiz neapprecēto līgavu Vecgada vakarā grasījās vest pie altāra.

Jau no pirmās dienas Kārļa sirsnīgā vecmāmiņa iepatikās visiem Pūču Mājas iemītniekiem, bet, kad atklājās viņas senā draudzība ar Annas Elizabetes vecomāti, baronesi Annu Rozi fon Bergu, neviens pat domās vairs neapšaubīja Omītes tiesības dzīvot šajā mājā.

Večiņa un viņas rūsganais taksis Figaro okupēja agrāko Kārļa istabu mājas otrajā stāvā, austrumpusē, tieši līdzās Annas guļamistabai, piespiežot mazdēlu pārvākties uz pirmā stāva darbistabu un pielāgot to dzīvošanai. Nez kāpēc Kārlim nepatika doma par ievākšanos kādā no otrā stāva bijušajām bērnistabām, ko parasti izmantoja Ģirts un Zane, bet ziemeļpuses viesistaba, saukta par Zilo istabu, viņā iedvesa neviltotas šausmas.

Tikpat labi var dzīvot ledus pagrabā, viņš norūca, neko nepaskaidrojot.

Galu galā labi vien bija, citādi prāvās ēkas pirmais stāvs naktīs būtu pavisam tukšs, bet tas pēdējā laika piedzīvojumu kontekstā likās pavisam nelāgi.

Tā nu Kārlis pārkārtoja darbistabu, agrāko divu darbgaldu vietā atstādams tikai vienu, otru (Annas) pārceldams uz bibliotēku, no patrepes noliktavas izbūra pagājušā gadsimta

sākuma aizslietni, ar ko norobežoja L-veida telpas tālāko kaktu, kur atradās viņa guļvieta izvelkams baronlaiku dlvānkrēsls. It kā labi.

Bet. Līdz ar pārvākšanos Kārlis bija pilnībā pārņēmis savā kontrolē visu mājas datorcentru serveri, modemus, skeneri, faksu un printerus. Annai Elizabetei atlika vien neizpratnē noplātīt rokas.

Viņa nebija iedomājusies, ka tas varētu kļūt par cēloni lokāla mēroga kodolkaram. Proti, lai nokļūtu bibliotēkā, kur atradās viņas darba vieta, nācās vai nu iet cauri bijušajam darba kabinetam, tagad Kārļa istabai, vai arī līst cauri slepenajai ejai, kas no halles lielā ģērbkambara garām iebūvētajam Bergu nama seifam izveda bibliotēkas kamīnā. Tas bija neērti. Vēl vairāk auksti, jo ejas un seifa dēļ kamīnu nekurināja vai kurināja reti, bet senās apsildes caurules nodrošināja tikai tik nemainīgu temperatūru, lai grāmatās neieviestos sēnes. Par siltumu vai omulību nebija ko domāt.

Anna bija pasākusi strādāt augšā, savā istabā, pamazām pārceļot uz turieni arī svarīgākās, darbam vajadzīgās lietas printeri, veclaiku grāmatplauktu darba mapju glabāšanai, bet puķu galdiņu nomainīja senlaicīgs sekreters rakstīšanai. Lieki piebilst, ka pārdomāti iekārtotās guļamistabas interjeru tas neuzlaboja.

Turklāt nekad nevarēja būt drošs, vai Kārlis neizstrādās kārtējo joku. Radusi strādāt vēlos vakaros vai naktīs, Anna pēdējā laikā arvien biežāk palika bez interneta sakariem, bet, lejā nokāpusi, atdūrās pret slēgtajām darbistabas durvīm un Kārļa “es gribu gulēt, zaļās lampiņas man traucē”. Nelīdzēja ne iebildumi par tumšiem lakatiem, ar ko var pārsegt serveri, ne kautrīgas norādes par to, ka pagaidām viņi visi joprojām dzīvo viņas mājā. Kārlis turpināja izrīkoties atbilstoši garastāvokļa svārstībām un Mēness fāzēm.

Starp citu, spoži zilganbālais mēness, kas naktis viņam spīdēja tieši logā, acīmredzot netraucēja nemaz.

Kronis visam bija pagājušajā nedēļā ārkārtīgi saspringtā brīdī naktī izslēgtais intemeta modems un rūteris, atstājot Annu viņas guļamistabā bez interneta un attiecīgi bez sakariem ar ārpasauli. Tieši tad, kad Anna bija sagatavojusi nosūtīšanai vairākus steidzamus e-pastus, no tiem vienu projekta pieteikumu konkursam. Atslēgtais tīkls viņai maksāja trīs papildu darba stundas no rīta un nokavētu pieteikšanās termiņu.

Ar šo izlēcienu Kārlis pilnīgi un galīgi bija izpelnījies Annas Elizabetes dusmas un aizvainojumu.

Kaut kāds prusaks, kam viņa devusi mājas, diktēs noteikumus, kā dzīvot, kad strādāt un kad atpūsties?

Kārlis bija sācis noteikt, cikos mājiniekiem jāiet gulēt, cikos jāceļas, pilnīgi neņemot vērā to, ka bez Annas Elizabetes rosības aģentūrai nebūtu neviena klienta un attiecīgi arī naudas. Vēlās vakara un nakts stundas viņa izmantoja galvenokārt projektu rakstīšanai un laiku paģērošiem sīkdarbiem bilžu apstrādei, arhivēšanai, veco fotogrāfiju restaurēšanai. Pārējiem aģentūras darbiniekiem šādai acu bendēšanai nepietika pacietības.

Bet, re, Kārlim jāiet gulēt noteiktā laikā ar putniem! Un ar putniem reizē jāceļas! Tas gan nekad nenotika.

Nolēmusi pēc Jaunā gada pievērsties datorcentra pārvietošanai uz bibliotēku, viņa pagaidām nopirka mobilā interneta modemu ja nu tomēr kaut kas svarīgs darāms, lai nebūtu jāgaida rīts vai jālūdzas Kārlim.

Turklāt mobilais internets ļāva strādāt visur, arī izbraukumos.

Kaut nu Omīte ātrāk apprecētos!

Anna no sirds cerēja, ka pēc kāzām Anna Līze Saulīte pārvāksies pie sava Miķelīša uz Dravām un ņems līdzi arī mīļoto mazdēlu, kurš pēdējā laikā bija kļuvis tāds kā… pajocīgs. Tie nebija tukši vārdi Annai, Zanei, Mikam un pat vecajam ģenerālim vairākkārt bija izlikušies dīvaini atsevišķi Kārļa izlēcieni, liekot apšaubīt viņa garīgo, psihisko vai emocionālo līdzsvaru.

Mulsināja vēl kāds apstāklis: Anna bija ievērojusi, ka visi strīdi mājās notiek galvenokārt nedēļā pirms un pēc pilnmēness. Arī pārējie bija pamanījuši šo cikliskumu.

Anna Elizabete nolēma izdevīgā brīdī parunāt ar Omīti varbūt viņa zinās padomu.

-    Omīt, kas bija Kārļa tēvs? kādā brīdī, kad viņas virtuvē bija divas vien, Anna Elizabete tieši pajautāja.

-   Annīt, kāpēc tu tā vaicā? Vecā kundze jūtami saspringa. Acīmredzot bija šo jautājumu gaidījusi.

-    Omīt… nespēlēsim paslēpes! Ja reiz jautāju, tātad vajag. Gribu saprast, kas notiek ar tavu mazdēlu. Ja nepazītu tevi tik mierīgu, loģisku un praktisku vai Bišu Miķeli tik lēnprātīgu un pamatīgu -, es gandrīz gribētu teikt, ka Kārlī sāk izpausties nelāga iedzimtība. Vai neesi manījusi viņa izturēšanos?

-             A, tu par to, Anniņ… Kārļa vecmāmiņa smagi nopūtās.

-     Kā nu nemanīšu, esmu gan, esmu mainījusi. Tev taisnība. Atklāti sakot, arī man tas nemaz nepatīk, pat biedē. Liekas, ka viņā mājo divi cilvēki: viens gaišs un labsirdīgs, kluss un mierīgs, turpretī otrs kašķīgs, zobgalīgs, vienmēr tīko paturēt pēdējo vārdu un par kādu pasmieties. Nedomā, meit, ka neredzu, kā viņš pret tevi izturas. Brīnos par tavu pacietību kā tu vēl neesi viņu izmetusi pa durvīm. Un mani arī… Viņa ar dvieļa stūri izslaucīja acs kaktiņu.

Anna Elizabete noklusēja, ka ik vakaru, gulēt ejot, sev nosolās rīt abiem Saulīšiem pateikt, lai meklē citu dzīvesvietu!

Taču pa nakti dusmas norimst, no rīta pasaule atkal rādās saulaina, un īgnums atkāpjas.

-     Bet tu neraizējies kad mēs ar Miķelīti salaulāsimies, es uzreiz izvākšos. Tu taču negribēsi, lai te dzīvo vēl kāds? (Pasarg Dievs! Anna gandrīz izsaucās.) Miķelītis jau vasarā piedāvāja pārcelties uz Dravām. Kārlim ari tur patīk koki, klusums, varbūt mežs viņam nāks par labu? Citādi te tik daudz ļaužu un vēl Miks…

Ak tad Miks…? Diez ko tad nu nabaga majors kādam atkal izēdis?

-     Omīt, liksim Miku mierā! Es neredzu, kādā veidā viņš būtu saistīts ar notiekošo.

-     Nu kā kādā? Vai nu pati nesaproti, ka Kārlis tevis dēļ ir greizsirdīgs uz Miku? Viņš taču šeit, ar tevi kopā dzīvojot, jūtas piederīgs gan tev, gan mājai. Tikai tu…

-      Omīt… Anna Elizabete nebija plānojusi šādu pavērsienu, taču izskatījās, ka tas ir neizbēgams. Mēs ar Kārli esam tikai draugi un tādi ari paliksim. Jā, pēdējos piecus gadus esam strādājuši kopā kad viņš aizgāja no savas iepriekšējās darba vietas un Rīgas dzīvokļa, atvēlēju viņam mazo istabiņu savā jumta studijā, kur mēs gan dzīvojām, gan strādājām. Kad saņēmu mantojumu un nolēmu pārcelties šurp, Kārlis izteica vēlmi braukt līdzi, un es piekritu māja liela, istabu daudz, vietas pietiek. Taču tas nenozīmē, ka man viņš būtu jāprec. Un to es viņam ļoti skaidri un tieši esmu pateikusi vismaz divreiz. Dīvaini, ka viņš tev par to neko nav stāstījis!

-    Ak tā, nūja… Omīte nopūtās, it kā gribēdama vēl ko piebilst.

Anna noskaitās, un viņai paspruka vārdi, ko pēc tam ilgi nācās nožēlot.

-Tagad nu, tu, Omīt, vēl pasaki, ka es nabadziņu izmantoju, velku dzīvam ādu pār acīm, nostrādinu beigtu, ekspluatēju un

morāli pazemoju. Bet to, ka es uzturu gan šo māju, gan tās iemītniekus, no saviem darījumiem maksāju pārējiem honorārus, turklāt reizēm pat par visai apšaubāmas kvalitātes darbu, kas man jāpārbauda un jāpabeidz līdz galam, lūk, to jūs pamanāties neredzēt un nepamanīt! Tāpat kā ikdienas izdevumus un dienišķos rēķinus… Anna dziļi ievilka elpu.

-     Piedod, man to nevajadzēja teikt.

Omīte kādu brīdi domīgi klusēja.

-    Omīt, atvaino mani par uzstājību, bet es vēlreiz jautāšu to pašu kas bija vai ir Kārļa tēvs? No kā viņā šī divdabība un slēptā agresija? Ne tu, ne Miķelis taču tādi neesat. Pieļauju, ka arī Kārļa māte ne. Vai tiešām viņa tev neko nav stāstījusi?

-    Kā nu ne. Ir. Es viņu pazinu… Omīte atkal smagi nopūtās. Kārla tēvs bija…

Varēja manīt, ka viņai šī saruna nepatīk, taču Anna netaisījās atkāpties. Kas jāizrunā, tas jāizrunā.

-     Nebiju domājusi, ka reiz pienāks brīdis, kad šo smago tēmu nāksies cilāt un pārkāpt mūsu ģimenes norunu klusēt, taču nu… Tev ir tiesības zināt patiesību, lai cik nepatīkama un rūgta tā būtu. Labi, meit, es tev visu izstāstīšu, pēc tam domā pati, ko ar mums darīt.

Omītes balsī skanēja tāda nolemtība un samierināšanās ar likteni, ka Anna Elizabete pēkšņi sajutās neērti un labprāt būtu aizbēgusi. Taču atpakaļceļa vairs nebija pati vien šo sarunu bija iesākusi.

-    Ieva, mana un Miķeļa meita, bija ļoti kautrīgs meitēns, kā jau visi karalaika bērni. Ātri iemācījās runāt un lasīt, parasti ar grāmatu rokā atrada klusu stūrīti un dzīvojās savā nodabā. Skolas laikā pēc stundām arvien steidzās mājās lielās noslēgtības dēļ draudzeņu viņai nebija. Ieviņa vislabāk jutās kopā ar mani.

Sākumā man tas patika tik rātna meita, mājās palīdz, apkārt neblandās, bet ar laiku sāku manīt kaut kas nav kārtībā. Nevar taču būt tā, ka jaunu, skaistu meiteni un Ieviņa tāda bija! neinteresē ne kino, ne ekskursijas, ne klases vakari, ne skaistās skolas balles. Par puišiem pat nerunājot no tiem viņa bēga kā no uguns. Ja uz ielas kāds vīrietis paskatījās uz mūsu pusi, gandrīz vai lēca krūmos.

Kad pajautāju: “Kāpēc nekad neuzaicini nevienu ciemos un arī pati nekur neej?” Ieva tikai attrauca nav jau ko, viņi visi ir tādi… Nepateica, kādi, bet es kļuvu uzmanīga.

Nākamajā vecāku sapulcē centos taktiski iztaujāt klases audzinātāju, vai ar manu meitu viss ir kārtībā. Jā, esot. Mācībās teicamniece, korī dzied, jo tas ir obligāti, tikai sabiedriskajā dzīvē gan varētu būt aktīvāka, baidoties no cilvēkiem. Nodomāju būšu vēl šūpulī savam bērnam nodevusi bailes no svešiniekiem.

Kad Ieva iestājās augstskolā, situācija uzlabojās. Likās, atradusi kopīgu valodu ar dažām kursabiedrenēm, bet visvairāk viņu bija piesaistījis toreizējais angļu valodas pasniedzējs Hāmanis. Padomā pati sešdesmitie gadi, viss aiz deviņām atslēgām, dzelzs priekškars, padomju propaganda, un tam pa vidu Hāmanis ar savu brivdomīgo skatu uz pasauli. Visas kursa meitenes, arī Ieva, samīlējās viņā kā bez prāta.

Otrajā kursā līdztekus angļu valodai Hāmanis mācīja ari filozofiju. Ieva ar katru mīļu dienu kļuva arvien ēteriskāka, apgarotāka, caurspīdīgāka, stundām runāja par augstām lietām, lidinājās pa mākoņiem. Mēģināju taktiski novilkt pie zemes neizdevās. Un tad nāca trieciens Ieva saslima. Vismaz toreiz tā likās. Kļuva bāla un apātiska. Gulēja, uz lekcijām negāja, pēc kāda laika sāka strauji pieņemties svarā. Es sapratu.

Aizgāju uz universitāti, atradu šo Hāmani un tiešā tekstā noprasīju kas tagad būs un ko viņš domā darīt? Izrādās,

neko, jo meiteņu dievinātajam elkam bija jauniņa, pēc skaita trešā, sieva, kura gaidīja otro bērnu.

Klausīties, kā viņš lūdzas neziņot augstskolas vadībai, man nebija spēka. Pagriezos un aizgāju, nevienam neko neteikusi. Ari Ievai ne, taču viņa kaut kā uzzināja. Nepārmeta, tikai gurdi noteica tev nevajadzēja turp iet… Nākamajā dienā meita, man nezinot, devās uz slimnīcu. Universitātē paņēma akadēmisko un aizbrauca uz BAMu toreiz daudzi jaunieši, romantikas alkstot, devās iekarot tundras, taigas un neskarto zemju apgabalus.

Ak tu dieniņ, cik tipisks stāsts! Agrāk naivās meitenes studentes iekrita skaisto, gudro un glumo pasniedzēju, profesoru, kolēģu vai priekšnieku tīklos, šodien pirmos nomainījuši pieredzējuši skolas vai kursa biedri, bet viss cits palicis tieši tāpat. Cilvēciska būtne alkst cilvēciska siltuma un ļaujas apmānam…

-     Augstskolu Ieva pabeidza neklātienē, saņēma svešvalodu skolotājas diplomu. Septiņdesmito gadu sākumā atgriezās. Bija krietni pārvērtusies skaļa, droša, kas uz sirds, tas uz mēles. It kā labi, taču man likās, ka Ievu kāds apmainījis. Manīju, ka meitai patīk kompānijās palīksmot, iedzert, uzpīpēt. Tādos brīžos dziedāja skumjas sibīriešu tautasdziesmas par stepes ērgļiem, vientuļiem vilkiem un plašo upi māmuliņu.

Pieteicās darbā netālu no mājām Pārdaugavas vidusskolā par svešvalodu skolotāju, mācīja bērniem angļu un krievu valodu. Nostrādāja tur līdz pat savai aizbraukšanai uz Angliju… Kārlītis tikko bija kļuvis pilngadīgs. Kopš tā brīža jau pagājuši gandrīz desmit gadi.

Laikam jau tieši tas Annu Elizabeti bija pamudinājis pieņemt Kārli darbā. Līdzīgi likteņi, līdzīgs pasaules redzējums. Tobrīd viņš tikko bija pabeidzis vidusskolu, bet viņa jau studēja pēdējā

kursā, brīvajā laikā kopā ar Zani un Ģirtu organizējot un vadot dažādus pasākumus. Pašos aģentūras pirmsākumos viņiem lieliski bija saskanējis.

-   Kārlītis piedzima astoņdesmitajā gadā toreiz, kad Maskavā notika olimpiāde. Atceros, mēs viņu maziņu par lācīti saucām… Jā, arī šajā reizē viss atkal notika gandrīz tāpat kā pirmo reizi.

Ieva mājās bieži vien stāstīja un jūsmoja par kādu kolēģi ģeogrāfijas skolotāju, kurš apceļojis teju visu pasauli. Viņam ap trīsdesmit, viņai gandrīz četrdesmit, taču tik daudz nevarēja dot trausla, slaida, moža, izskatījās jaunāka par saviem gadiem. Tā mēs tikām pie Kārlīša.

To ģeogrāfu-ģeologu pāris reižu tiku redzējusi Ieva bija atvedusi pusdienās. Nu izspļauts Kārlītis! Smalkiem kauliem, labi būvēts, lai gan kalsnējs, lielām, zilām acīm, nervozām lūpām. Man gan nepatika viņa nervozitāte un rosība, kas reizēm jau robežojās ar histēriju. Aizrādīt vai pamācīt nebija ko domāt.

Viņš bija nepārspējams runātājs, lai neteiktu muldoņa. Daudz ceļojis, daudz lasījis, mūs pārējos uzskatīja gandrīz par atpalikušiem. Atceros, mani ārkārtīgi kaitināja, ka, kaut ko stāstot, viņš mēdza lietot frāzes “tagad tu saproti…”, “nu skaidrs, ka…”, “padomā pati…”.

Reiz es viņam taktiski aizrādīju, ka nevajadzētu pret pārējiem izturēties kā pret nesekmīgiem skolas bērniem. Viņš sapūtās un pārstāja nākt pusdienās, lai gan manis gatavotais viņam ļoti garšoja, nebija dabūjams nost no galda, līdz viss bija apēsts. Laikam bērnībā daudz badināts.

Kārlis gan ir pavisam citāds dienām var iztikt ar mazumiņu pārtikas. Kad bija maziņš, mums diez cik spoži neklājās, galds reizēm bija trūcīgs laikam tad pierada. Viņam vienmēr vairāk gribējies gulēt nekā ēst.

Jā, tā bija balta patiesība. Annai Elizabetei, uz Kārli raugoties, reizēm nebija skaidrs, no kā viņš pārtiek. It kā viņa kalsnajā, stiegrainajā ķermenī darbotos kāds slēpts lieljaudas akumulators, kas uzlādējas nevis no uzņemtajiem pārtikas produktiem, bet gan no miega un saules.

-    Bet trakākais vēl bija priekšā. Lai gan Ieva skolā ar savām attiecībām centās neplātīties, Kārļa tēvs turpretī tās visādi uzsvēra. Uzzinājis par gaidāmo bērnu, pūlējās pierunāt viņu precēties, rīkoja scēnas, taču Ieva nepiekrita. Bija manījusi lietojam kaut kādus pulverus un vakaros mājās neganti dzeram.

Pamazām dzeršana sāka traucēt darbam. Ieva mēģināja palīdzēt, pierunāt ārstēties, bet viņš kļuva nevaldāms, palaida rokas. Galu galā no skolas aizgāja un aizbrauca uz Baikālu. Tur esot pievienojies ģeologiem.

Sākumā rakstīja gandrīz ik nedēļu, vēlāk vēstules kļuva retākas un īsākas, līdz apsīka pavisam.

Redzi, manu vecāku ģimenē stiprie dzērieni vienmēr tika lietoti simboliski tikai kā jauks papildinājums galda klājumam, kā zieds vāzē. Redzu, arī tev tāda pati izpratne un Ģenerālim arī. Bet Kārļa tēvam dzēriens jebkāds nozīmēja galveno lietu uz galda. Varbūt tāpēc Kārlis tik dramatiski noliedz jebko, kas stiprāks par avota ūdeni un kefīru? Nedomā, ka es neredzēju, kādu scēnu viņš uzrīkoja Rudens ballē!

Tas bija tiesa Ražas svētkos, vairāku cieminieku laipni cienāts ar pašdarinātu medaļu un stipro miestiņu, Kārlis sākumā bija atteicies, bet vēlāk sācis bļaut -vai tiešām cilvēki jānodzirda kā tādi lopiņi pie silēm?

Toreiz Anna aiz kauna gandrīz cauri zemei izkrita, bet sirsnīgās attiecības ar vecajiem Zaķīšiem, Kalniņiem un pavisam nesen iepazītajiem Rožleju ļaudīm uz brīdi kļuva vairāk nekā saspringtas. Tovakar neviens no viņiem pie Pūču

Mājas galdiņa vairs nepienāca, liekot Ģenerālim neizpratnē plūkāt uzacis, bet Mikam un Zanei, kuri notikušo bija redzējuši, sākumā dusmīgi bubināt, bet vēlāk jau krietni skaļi un nepārprotami izteikties par neaudzinātiem pamuļķiem un jefiņiem, kas neapjēdz, ko un kad var atļauties. Kārlis turpretī palika nelokāms savās pozīcijās neviens viņu ar varu nespiedīs dzert!

Kopš tās reizes bija piedzīvoti un pārdzīvoti vēl daži dīvaini atgadījumi, kad pēkšņās dusmās vai īgnumā Kārlis bija sašķaidījis vienu otru dēļa galu vai šķīvi, bet reiz ar dūri izsitis robu akmens keramikas flīzē.

-    Omīt, vai Kārli nevajadzētu atrādīt ārstam? Kamēr nav par vēlu un viņš nav ko nodarījis sev vai…

-    Zinu, ko tu gribi pateikt, taču nezinu, kā to varētu izdarīt. Kārļa vecmāmiņa sadrūma. Kārlis kopš mazotnes radis darīt tikai to, ko pats uzskata par pareizu, nevienā neklausoties. Var jau būt, ka mēs ar Ievu savā ziņā esam vainīgas netikām aizrādījušas un rājušas, par pēršanu nemaz nerunājot. Ieva to uzskatīja par nepedagoģisku rīcību, un… tagad nu ir tā, kā ir. Ko tu domā darīt, Anniņ?

-    Nezinu, Omīt, Anna godīgi atbildēja. Kad uznāk lielā dusma, arvien knapi novaldos, lai nesapakotu Kārļa pekelītes un neizliktu pašu pie jēriem šķūnīti. Kad niknums pāriet un kad apdomāju visu to labo, ko viņš šeit ir paveicis, man kļūst viņa žēl. Kā tu metīsi cilvēku laukā no mājas? Miks gan saka… viņa aprāvās.

-   Varu iedomāties… Omīte, dziļi ievilkusi elpu, pēc ilgāka klusuma brīža klusu bilda. Uzmetušies tev uz kakla, ne vairs savas mājas, ne dzīves. Un vēl māca dzīvot…

Gluži tā majors Miks Kaķītis nebija vis teicis, taču doma bija pareiza.

-    Neuztraucies, Annīt, es tev vēlreiz apsolu nākamajā rītā pēc kāzām mēs visi pārcelsimies pie Miķelīša. Pietiek izmantot tavu labvēlību! Par Kārlīti gan tik droši nezinu, droši vien nāksies krietni pierunāt. Viņš jau te, Bergu namā, jūtas kā savās mājās, diez vai gribēs pārvākties uz meža vidu. Viņam tak tas internets un datori…

Nu, internetu var nodrošināt arī meža vidū! Anna nodomāja, taču skaļi neko neteica. Jau tā šai dienai par daudz skarbu vārdu. Iekšā atkal skrāpējās kaķu asie nagi.

Tomēr bija jauki, ja prāvajā mājā bez viņas bija vēl kāds dzīvs cilvēks.

Jūtot cilvēku elpu un soļus, vecais nams atplauka un atdzīvojās. Omīte, Kārlis, brīvdienās Zane, Ģirts un Miks. Tāpat ģenerālis atnāca gandrīz katru dienu, un pēdējā pusgada laikā sākumā par biklu un kautrīgu, bet nu jau par pastāvīgu viesi bija kļuvis ari vecais bitenieks.

Ja Omīte ar Kārli pārcelsies pie Miķeļa uz Dravām, māja kļūs klusāka un tukšāka. Faktiski viņa te paliks pavisam viena, jo Miks atbrauc tikai piektdienu vakaros un pirmdien agri brauc prom, un vispār viņš dzīvo Mazkalniņos! Arī Zane un Ģirts nevar pastāvīgi mitināties Mežājos, viņiem sava dzīve un darbi.

Tāpat ģenerālim māja aprūpējama. Tur gan saimnieko viņa māsa Zelma joprojām sprauna kundzīte ap septiņdesmit, kura nebūt negrasās atdot vadības grožus jaunajiem. Anna nojauta, kāpēc ģenerālim tā patīk Pūču Mājā te viņu neviens nekomandēja, tieši pretēji viņa pati labprāt bija uzticējusi saimniecisko valdīšanu Kārļonkulim; pietika jau ar radošajām lietām, lai vēl lauzītu galvu par siena gādāšanu jēriem, joprojām neatrasto pagraba ieeju, malkas nojumes cauro jumtu vai jaunas laivu piestātnes izbūvi.

Varbūt tomēr nesteigties ar Kārļa sūtīšanu trimdā?

Līdz ar jaunā mācību gada sākumu Anna Elizabete bija sākusi strādāt Mežāju Lauksaimniecības skolā.

Strādāt tas gan nebija īstais vārds, lai apzīmētu to, ko Anna tur darīja.

Skolas direktore Līga Vilka, pati vairākkārt piedalījusies Annas Elizabetes svētku aģentūras rīkotajos brīvdabas pasākumos, bija uzbildinājusi viņu vai Anna nevēloties izmantot skolas lielo aktu zāli koncertu rīkošanai (“Mums skatītāju vietu vairāk nekā muižas zālē!”) un vai viņa negribētu uzņemties tādu kā dramatiskā pulciņa izveidošanu no Mežāju skolas talantīgākajiem audzēkņiem?

Anna Elizabete jutās reizē apmulsusi un priecīga. Priecīga jo viņas darītais ir novērtēts, apmulsusi jo nopietni šaubījās, vai ko tādu varēs īstenot, jo pērnā gada skolas uzvedumos bija redzējusi drēbi diemžēl ļoti daudziem jauniešiem bija problēmas ar dikciju, lielai daļai pat ar drukāta teksta uztveršanu (kamēr viņiem to nenolasīja priekšā, tie bija un palika nesalasāmi melni raibumi baltā lapā), gandrīz visiem ar stāju un gaitu.

Datori bija izdarījuši savu melno darbu: līkas, spondilozas muguras, greizi mugurkauli, agri izveidojušies kupri, garas rokas, vārgas kājas šis košumdārzs bija uzplaucis arī it kā veselīgākajā Latvijas daļā laukos, kur cilvēki līdz šim bijuši dabai tuvāki, kustīgāki un samērīgāki.

Diemžēl pēdējos gados puiši bija izstīdzējuši par gariem šķeistām bez muskuļu masas, turpretī nomācoši daudzas meitenes, zemo bikšu jostu un īso topiņu apmātas, zaudējušas paškritiku: ja citām ir, man arī būs! Par spīti trim vidukļa riepām, kas tālu pārsedza pārāk šauro bikšu saspiestos gurnus, liedzot gūžu locītavām normāli kustēties, un šaurbiksēm, kurās kājas varēja pakustināt tikai taisni, bet par pietupšanos un apsēšanos nebija, ko domāt, jo tad šķīda pogas un plīsa

vīles. Ari līdzsvara izjūta, kas katrā cilvēkā taču ir iedzimta, ļoti daudziem jauniešiem izrādījās pamatīgi bojāta viņi nevarēja noiet pat pa platu, taisnu dēli, kur nu vēl pa šauru līniju, kas novilkta uz zemes, grīļojās un streipuļoja kā piedzērušies, lai gan tādi nebija. Lūk, kas notiek, ja austiņās pārāk skaļi klausās visus šos monotonos tuc-tuc-tuc! Bet kam tu to teiksi un kurš tev ticēs?! Tikai pasmīkņās un aiz muguras nogrozīs pirkstu pie deniņiem…

Protams, tādi nebūt nebija visi jaunieši, un tomēr…

Tomēr direktorei bija izdevies viņu pierunāt vismaz pamēģināt. Vienmēr taču var novilkt svītru un izbeigt, viņa bija drošinājusi. Anna Elizabete klusēja. Viņa mēdza vilkt svītras tikai tad, kad viss bija paveikts līdz galam.

Tā nu kādā lietainā septembra pēcpusdienā Anna Elizabete skolas lielajā, neapkurinātajā zālē drebinoties bija gaidījusi tos neprātīgos, kuri paralēli mācībām gribēs tērēt savu un viņas laiku, mācoties spēlēt teijāteri.

Pašas pirmās galvas pabāza trīs skolotājas regulāras Mežāju pasākumu apmeklētājas: matemātiķe Rita Švāne kalsns meitietis ar nopīpētu sejas ādu un uz priekšu izvirzītiem zobiem; fizkultūriete Gita Laure branga, miesās padevusies kundzīte pāri par piecdesmit, kuras lielākais vaļasprieks bija ēst un tenkot, un Rebeka Šteimane izbijusi pianiste, kura jau piekto gadu nesekmīgi centās Mežāju Lauksaimniecības skolā nodibināt kori.

Trijotne bija nešķirama. Reizēm gan viņām pievienojās arī fiziķis Maigonis Pēda, kuru Mežājos paklusām dēvēja par Maigo Bēdu, jo viņam arvien kaut kas atgadījās te mašīna grāvī, te suns iekož dibenā, te pats pirmajā septembrī kāju salauž un pusi mācību gada nolēkā uz kruķiem…

Katrā ziņā Annai, vēlāk pārdomājot, kļuva skaidrs trīs dāmu neslēptā smikņāšana un nicīgais nu, nu! liecināja: viņas neveiksme tiek ļoti, ļoti gaidīta. Anna sadrūma un nosolījās: uzkavēšos akadēmiskās piecpadsmit minūtes ja neviens neieradīsies, došos prom un vairs neatgriezīšos…

Tovakar viņa mājās pārradās ap desmitiem vakarā pēc zobgalīgo skolmeistarieņu aiziešanas zāles durvis gandrīz izlidoja no eņģēm, un pēkšņi Annu ielenca mazi, lieli un ļoti lieli bērni, pusaudži un jaunieši. Lielākā daļa no skolas internāta (“Tur tāpat nav, ko darīt!”), bet pārējie mežājnieki (“Mājās apnicis!"). Dažs kājām bija mērojis pat piecus un desmit kilometrus.

Kā jau bija minēts paziņojumā par uzņemšanu jaundibinātajā pulciņā, katram kandidātam bija jāsagatavo trīs priekšnesumi runāts teksts un dziesma vai deja. Jaunie censoņi mājas darbu bija ņēmuši nopietni, un viņai nekas cits neatlika kā pacietīgi noskatīties trīsdesmit četru potenciālo zvaigžņu debijās. Atgriezusies mājās, viņa, nevienam neko neteikusi, izdzēra trīs ibumetīnus un ielīda karstā vannā, lai visu pārdomātu.

Jaunieši bija forši. Patiešām jauki. Tikai ne visiem viņu sapņi īstenosies. Daļa vispār nebija dzimuši skatuvei, daļai bija acīmredzami runas defekti, bet apmēram desmit puiši un meitenes šķita ļoti daudzsološs materiāls, ar ko var un vajag strādāt. Bet ko darīt ar pārējiem? Anna Elizabete sevī nejuta tādu pedagoga misijas apziņu, lai mēģinātu paveikt brīnumu, radot zvaigzni no ikviena. Taču ari prom dzīt nevienu negribējās.

Nolēmusi lai notiek, strādāšu ar visiem, bet nekādu atlaižu, un tālāk laiks rādīs! viņa nomierinājās.

Nu jau bija pagājuši trīsarpus mēneši. Divas reizes nedēļā pa trim stundām vienalga, ārā lietus, dubļi vai sals, septiņi puiši un piecas meitenes lielajā zālē mācījās iekarot pasauli…

Kā jau Anna bija paredzējusi, pirmie atbira dīkdieņi un piedzīvojumu meklētāji, pēc tam tie, kuriem prasības likās par smagu, disciplīna par stingru un teksti par garu. Palika cīnītāji, starp kuriem bija vasarā iepazītais nu jau otrkursnieks Andris un… arī Arņa Akmeņa dēls Uģis, kurš mācījās trešajā kursā un pie Annas bija atnācis, drauga stumts un bīdīts, lai “beidzot iemācītos runāt un pārvarētu biklumu”.

Puisim izrādījās reti skaista balss, un Annai, atceroties Līgonakts incidentu aiz skatuves, radās pamatotas aizdomas, ka skatuve Uģi vilina kā magnēts, bet tēva piespiedu prombūtne beidzot ļauj piepildīt senilgoto sapni par mūziku. Laikam atsities mātē ģenerālis taču stāstīja, ka zaļace Dzidra bijusi liela dziedātāja un dejotāja.

Uģī nebija nekā no Arņa Akmeņa saltās uzpūtības slaids, stalts, līksms, laipns, atvērts, spožām, brūnām acīm, tumšiem cirtainiem matiem. Pilnīgs pretstats tēva bālzili žulgajiem redzokļiem un kustīgajai krupja pakaklei. Brūno acu gēns parasti gan ir dominējošais, Anna pavisam nevietā atcerējās bioloģiju.

… Kādā reizē, ieradies uz nodarbību agrāk nekā parasti, Uģis kautrīgi palūdza, vai viņa pēc tam varētu uzkavēties ilgāk, ļoti vajagot parunāties. Nodarbības laikā bija tik izklaidīgs un tik ļoti nogrimis savās domās, ka pārējie sāka pievērst uzmanību un zoboties. Anna Elizabete neiejaucās. Lai paši tiek galā.

-   Vai manu tēvu drīz atbrīvos? kad viņi zālē bija palikuši divatā, viņš iejautājās aizsmakušā balsī.

Uztraucas? Viņa nezināja, ko un kā ar puisi runāt. Ko teikt, ko atbildēt? Lai nu kāds, tomēr tēvs…

-     Uģi, nezinu. Izmeklēšana vēl turpinās. Cik zinu, tavam tēvam ir spēcīgs advokāts.

Mjā, Muhovskis ne vienu vien mūdzi spējis izpestīt no vēl lielākiem mēsliem, pat acīmredzamus vainīgos nomazgājot baltākus par jaundzimušiem jēriņiem. Jau viņa pieslēgšanās procesam bija īsts apsūdzētā vainas apliecinājums sabiedrībai, juridiskā nevainīguma garantija aizstāvībai un zobu sāpes apsūdzības uzturētājam prokuratūrai, jo, kā zināms, likuma līkloču priekšā nav otras tik aklas sievietes kā Temīda.

-     Kaut viņš nekad no turienes neiznāktu! Mums ar māti divatā ir tik labi! Uģis izgrūda un izmetās no zāles.

Te nu bija viela pārdomām. Izskatījās, ka tēva un dēla starpā nekāda mīlestība nevalda, ja atceras Omītes pērnvasar novēroto Uģa un vecākā Akmens strīdu pie estrādes, viņa cinisko ņirgāšanos un publisko varmācību pret dēlu, par to nebūtu jābrinās.

Un nu viņš Arnis Akmens jau nedēļu bija laukā! Izlaists pret parakstu par dzīvesvietas nemainīšanu.

Acīmredzot Muhovskis savu darbu padarījis. Interesanti par cik? Tad re, kāpēc aizvakar un vakar Uģis neieradās uz mēģinājumu! Nav, ko cerēt, ka Akmens laidis dēlu uz viņas skatuves mākslas nodarbībām. Nabaga Uģis, Anna līdzjūtībā nopūtās. Un nabaga mēs…

Pulkstenis hallē nobimbināja septiņi. Johaidī, pa kuru laiku?! Kāpēc modinātājs neiepīkstējās?

Aiz durvīm atskanēja lēni, šļūcoši soļi. Tad dobja dunoņa, it kā kāds ar papēdi dauzītu pa biezu dēli.

-    LIzbet, taisi vaļā, kafija nāk! Un mēs ari! ķērcoša, aizsmakusi Zanes balss.

Anna izlēca no gultas un steidzās atvērt durvis. Zane ar milzīgu kafijas paplāti rokās paspraucās viņai garām, atbrīvojot ceļu Omltei ar maizīšu un pīrāgu šķīvi un Kārlim ar krūzītēm.

-    Ģirts tūlīt būs klāt. Staidzina Figaro. Rāpies vien atpakaļ gultā!

To bija vieglāk pateikt nekā izdarīt. Abi četrkājaiņi, rosības uzmodināti, nekavējās pieteikt savas tiesības uz brokastīm un rīta pastaigu. Pēdīgi Kārlis, kā visvairāk apģērbtais, neizturējis Grāfa vaukšķēšanu, pakampa līksmo radību uz rokām un skriešus nolēkšoja pa kāpnēm. Nodārdēja ārdurvis, un beidzot iestājās klusums.

-    Mēs nolēmām, ka tev šorīt nepieciešams neliels uzmundrinājums, šķelmīgi smaidot, ieteicās Omīte un, piesēdusi uz platās gultas malas, pasniedza Annai Elizabetei brūnu, siltu pīrādziņu.

Barons čerkstoši ieņerkstējās siera pīrādziņņņš-š-š!

-    Kad tu to paspēji, Omīt?! Anna baudkāri iecirta zobus brūnajā kārumā. Runcis balsī skaļi ievaimanājās.

-    Kurš te dzīvam kaķim ādu dīrā? Durvīs parādījās Ģirts un Kārlis, kuriem pa priekšu istabā ielidoja Grāfs un Figaro. Omītes ceptie kārumi bija labākais olīvzars vairs nekādu strīdu un domstarpību, tikai pīrādziņi…!

-     Baronam kuņģa spazmas. Anna pastiepa daudz cietušajam runcim pīrāga kriksīti, kas acumirkli izgaisa. Otrais pīrādziņš tika sadalīts visiem trim kārumniekiem, bet trešo Anna apēda pati.

-     Mīlīši, paldies, tas nu reiz ir…! Zvēri, parūmējieties, lai ļaudīm vieta! Viņa bez ceremonijām sabīdīja četrkājaiņus vienā čupā. Omīt, tev atkal izdevušies visgardākie pīrādziņi pasaulē! Tu patiešām būsi lieliska jaunlaulātā! Ko mēs bez tevis iesāksim? Viņa mīļi apskāva apmulsušo večiņu.

Klausoties, kā Ģirts apceļ klepojošo Zani (“Laikam būsi vakar drusku par ilgu uz balkona jogojusi, ja tagad tāds duršlāgs iemeties!”), neaizmirstot pavilkt uz zoba gan viņu (“Līdz cikiem tad tu tai vannā mirki, droši vien jau būsi ar zvīņām

apaugusi?”), gan pats sevi (“Ja jūs zinātu, kā es šorīt pie mājas nostiepos! Mums pie ieejas tāda slidotava… Interesanti, pa kuru laiku vakar nemanīju!”), Anna jutās ļoti, ļoti mājās. Šī bija viņas ģimene.

Tobrīd viņa pat nenojauta, ka nākamās pusotras nedēļas laikā šīs brokastis atcerēsies ar ilgošanos kā visīstāko mājīguma un ģimeniskas omulības paraugstundu.

Lejā noklabēja ārdurvis. Smagi soļi un sēcoša elpa uz kāpnēm.

-     Ei, kafijotāji, tūlīt būs pusastoņi, vai lejā nenāksiet? Es jau celiņus notīrīju, bet jūs vēl gultā!

Ģenerālis! Viņi pavisam aizmirsuši par Kārļonkuli! Droši vien nabags galīgi nosalis un badā pamiris!

Klusu pieklauvējis, Kārlis Bass ienāca Annas Elizabetes istabā un izbrīnīts vērās mājinieku pilnsapulcē.

-   Kārli, aizej uz kurtuvi un pagrāb pelnus pie namdurvīm kāds laikam izlējis ūdeni, gandrīz kaklu nolauzu…

Slidotava pie namdurvīm? Kurš no mājiniekiem pārstājis draudzēties ar prātu?

Kārlis ar Ģirtu saskatījās un klusēdami izsteidzās no istabas.

Ģenerālis smagi atsēdās uz gultas stūra. Anna pastiepās pēc tīras krūzītes un piedāvāja viņam kafiju.

-    Vai no Mika ir kādas ziņas?

-    Pirms minūtēm piecpadsmit zvanīja. Eksperti jau raujas vaiga sviedros. Izrādās, tam kupenā atrastajam vīram, Lācim, ir tāda pagātne, ka pietiktu vismaz desmit burlakromāniem.

īstajā vārdā Janeks Savickis, polis pēc tautības. Savu karjeru sācis kā kabatzaglis, pēc tam viņam atklājušās izcilas

pianista dotības pārmeties uz seifiem. Amata brāļu lokā ticis vērtēts ļoti augstu, pat cienīts. Nodarbojies ar savu rūpalu, nevienam nav ne traucējis, ne stājies ceļā. Taču pēc kāda laika sācies kaut kas nesaprotams Janeka Savicka vārds arvien biežāk izskanējis gan saistībā ar narkotikām, kontrabandu, cilvēku nolaupīšanu un pasūtījuma slepkavībām, gan nelegālu uzturēšanās atļauju “izkārtošanu”, precīzāk, viltošanu, vismaz piecpadsmit valstis un visbeidzot starptautiska sieviešu tirdzniecības tikla izveidi. Izskatās, ka izmanīgais kundziņš mēģinājis izveidot savu impēriju, lai nodrošinātu vecumdienas. Varens vecis, neko teikt! Šaubos, vai mēs jelkad uzzināsim, kurš un kāpēc viņu pasūtījis. Tie vīri publicitāti nemīl.

Starp citu, Anniņ, ļoti iespējams, ka tavs minējums par redzēto refrižeratoru ir pareizs. Un tikpat ļoti iespējams, ka mūsu Janeks ir daudz ciešāk saistīts ar Mežāju nozagtajām cūkām, nekā mēs varam iedomāties.

Nopīkstēja Annas mobilais tālrunis. īsziņa no Mika.

Lidm kav. Māk, R-ā put. Nvrz uz Liep. Br pak. Eg un Vikt Zsv bus M-jos.

Tik daudz informācijas dažās rindiņās! Tātad vakardienas puteņa mākoņi un viesulis tepat vien ir, un ceļi atkal būs neizbraucami. Nabaga Miks ja lidmašīnu tiešām novirzīs uz Liepāju, viņam nāksies braukt to gaisa gabalu pēc Annas vecākiem. Tā jau nakti nav gulējis, un nu vēl šitādas klapatas!

Tajā pašā laikā lakoniskā sīkziņa radīja zināmu atvieglojumu, it kā atbīdot tālāk kaut ko nenovēršamu.

Tā tik vēl trūka, lai es šādi sāktu domāt par savu tuvinieku ierašanos, Anna satrūkās. Vienkārši nu mums visiem ir mazliet vairāk laika sagatavoties. Tikai ko darīt ar svētku koncerta mēģinājumu pulksten divos?

Viņa nemanīja istabu pārņēmušo klusumu un pārējo mājinieku izbrīnītos skatienus, vērojot izteiksmīgo emociju maiņu

viņas sejā. Izkaisījuši pelnus pie lieveņa, bija atgriezušies arī Kārlis un Ģirts.

-    Anniņ, vai sliktas ziņas? satraukti ievaicājās Omīte.

-     Nē, nē, tikai lidmašīna kavējas. Iespējams, Mikam nāksies braukt pakaļ vecākiem uz Liepāju, ja Rīgas lidosta neļaus nosēsties.

-    Vai dieniņ, tas puika taču nav ne lāgā ēdis, ne gulējis! Droši vien visu nakti strādājis un nu tik tālu jābrauc. Anniņ, meit, vajadzētu viņam kādu vistas zupīti izvārīt. Kad atbrauks, lai ātrāk atkopjas.

Kārlis neviļus nosprauslājās.

Uķi-puķi, Miks tā un Miks šitā! Ko tu neteiksi, viena nakts bez miega un pārsimts lieku kilometru! Viņš arī varētu aizbraukt uz lidostu pretī Annas vecākiem, ja vien dārgā saimniece uzticētu sava ķiršsarkanā audi atslēgas. Lai gan droši vien nevarētu, jo ar to nesakarīgo vāģi spēja tikt galā vienīgi tikpat traka braucēja.

Kārlis vairākkārt bija mēģinājis sēsties pie Ķirša kundzes (tā Anna sauca savu četrriteņu brīnumu) stūres, taču nekad nekas labs no tā nesanāca autiņš slāpa, raustījās, slīdēja nost no ceļa, pēkšņi pārstāja darboties logu tīrītāji vai nolaida riepa.

Toties Miku Ķirša kundze klausīja, Ģirtu arī. Laikam jau tāpēc, ka viņi to regulāri apčubināja. Nevarētu teikt, ka Kārlis neko nezinātu par automašīnām, tomēr vislabāk viņš jutās, strādājot ar koku… Vai pie datora.

5.   nodaļa. Vecmāmiņā precas!

22. decembra rīts

Pēdējā laikā Kārli bezgalīgi ērcināja fakts, ka abas Annas gan Anna Elizabete, gan paša Omīte bija atradušas kopīgu valodu: nepārtraukti būrās virtuvē vai Omītes istabā te ar augu esencēm, te jaunu ēdienu receptēm, te audumiem un… nepārtraukti viņam piesējās.

Vecmāmiņai patiešām dulnums galvā…

Nu sakiet, kam astoņdesmit sešus, nē, septiņus gadus vecam cilvēkam precēties? Turklāt līgavainim, nu labi viņa vectētiņam, jau krietni pāri par deviņdesmit! Vai nevar dzīvot kopā tāpat vien cik jau nu liktenis būs lēmis? Bet nē, viņiem jāprecas, jālaulājas baznīcā!

Bet visvairāk tracināja kas cits kopš vasaras Anna Elizabete bija pasākusi visai bieži kaut kur iziet, izbraukt divatā ar majoru Miku Kaķīti te uz Melnpili vakariņās, te uz Rīgu, uz teātri, reiz pat abi devās ciemos pie Annas Rozes fon Bergas uz Londonu. Un Omīte, Kārļa mīļā vecmāmiņa, to visādi atbalstīja un veicināja.

Miks, Mikiņš, Mikucītis…! Tikko Kaķītis pārkāpj Pūču Mājas slieksni, tā abas Annas vecā un jaunā atplaukst kā puķītes saulītē, bet, ja šamajam gadās aizkavēties vai, pasarg' Dievs,

palikt Rīgā, tā Līzbete kļūst tik ērcīga, ka bail pat uzrunāt, jāmūk nost no ceļa, jo viņai tad parasti uznāk lielā mājas uzkopšanas un pārkārtošanas lēkme.

Tipiski sievišķīga reakcija…

Kārlis vēl arvien nespēja tā īsti tikt galā ar atraidījumu aizvadītā gada laikā Anna divas reizes skaidri un nepārprotami bija pateikusi nē viņa nepārprotamajiem romantiskajiem mājieniem. No mājas laukā nedzina, taču agrākās silti draudzīgās tuvības vietā abu attiecībās bija iezagusies tāda kā vēsi lietišķa piesardzība vajag to un to, jāizdara tas un tas, jābrauc tur un tur…

Ar pārējiem mājiniekiem Anna bija tikpat jautra un silta kā agrāk.

Mazpamazām Kārlis apjauta, ka kopdzīve ar Annu, vismaz ne tās klasiskajā izpratnē, nebūs iespējama. Arī vecmāmiņa bija izgudrēm uz to norādījusi…

Nūja, abas jau to vien dara kā skrubina viņa kauliņus…!

Pašam negribot, viņš bija sācis it kā neviļus pieļaut neprecizitātes, provocējot Annu Elizabeti kārtējai garākai sarunai nebūt ne sirsnīgā garā. Anna pamazām kļuva arvien neiecietīgāka pret Kārļa kļūdām, un viņas balsī arvien biežāk iezagās asi toņi. Kārlis nekavējās reaģēt, rādot aizvainotu seju, ar pārmetumu balsī liekot saprast es te pūlos, strādāju pēc labākās sirdsapziņas, bet tev, nepateicīgā, vienalga nav labi…

Pēc kārtējās saraušanās ar Annu Omīte kādu vakaru bija ieaicinājusi Kārli savā istabā uz nopietnu sarunu.

-    Beidz vajāt Annu un likt viņai justies vainīgai! Viņai jāiet savs ceļš, tev jāmeklē savējais. Labi, ka viņa ļauj mums te dzīvot, neko neprasot pretī, lai mēs vēl uzstādītu noteikumus.

-     Bet es… Viņa taču mani… mūs pat neredz!

-     Redz, redz. Visu redz. Un visu pamana. Bet tu gan esi akls. Vai tiešām vēl neesi sapratis, ka majors Kaķītis Annas dēļ ir vai traks un arī mūsu saimniece nav vienaldzīga pret viņu?

Tādos brīžos nudien neatlika nekas cits kā ķerties pie kārtējā sienas paneļa izpētes vai kokgriezuma restaurēšanas. Kārlis meklēja eju. Konkrētāk eju uz pagrabu.

Iedvesmojies no Annas vecmāmiņas vasarā stāstītā par Bergu nama noslēpumainajiem pagrabiem un milimetru pēc milimetra izpētījis abus viltīgi iebūvētos seifus, Kārlis bija nonācis pie secinājuma, ka ieeja pagrabā varētu būt meklējama divās vietās vai nu hallē, it kā visdīvainākajā vietā, vai virtuvē. Abu telpu grīdas sedza flīzes, kas ejas atveres segumam būtu vispiemērotākais materiāls, turpretī istabās parkets, bet kāpņu galerijā dēļi. Kārlis bija izvirzījis sev par pienākumu līdz Ziemassvētkiem atrast ieeju nama pagrabā.

Nevar taču būt, ka vecais barons fon Bergs, tik gudrs un tehniski apdāvināts cilvēks, būtu ierīkojis tikai vienu ieeju pagrabā un to pašu no ārpuses. Bet kā tad ziemā? Vai tiešām baroniete pagrabā neko neglabāja ne ievārījumus, ne gurķus, sēnes vai kāpostus? Un kur tad viņi slēpa savu lielisko vīnu kolekciju, par ko Annai Elizabetei bija stāstījusi viņas vecmāmiņa: “Tavam vectēvam Viljamam ļoti garšoja vecā barona Berga kolekcijas vīni; viņš bieži sēdēja kabinetā un strādāja, bet līdzās uz paplātes glāze ar labu vīnu.”

Interesanti, vai tad, ja Kārlim izdotos atrast to sasodīto pagrabu, Anna Elizabete beidzot viņu ieraudzītu? Citādi tā vien liekas, ka viņa šajā mājā redz un ievēro visus pat tos četrkājainos bandītus! -, vienīgi viņu ne.

-     Svētkos pie mums viesosies arī Mika draugi Egons un Viktors. Un, protams, Zorro, Anna līksmi paziņoja.

-     Ko-o? Arī tas vēl? iztraucēts savās nebūt ne cilvēkmīlestības pilnajās pārdomās, Kārlis iebrēcās nelabā balsī.

-    Vai te kāda iebraucamā vieta? Kur tad mēs viņus visus bāzīsim?

-    Ko nozīmē arī tas vēl? Anna ledainā tonī pārvaicāja.

Kārlis sastinga. Johaidī! Būtu labāk klusējis…

-     Krusttēv, it kā nekas nebūtu noticis, Anna Elizabete vērsās pie ģenerāļa Basa, mums te pa svētkiem būs tā pabiezāk. Vai tu varēsi Egonam dot naktsmājas? Viktors ar Zorro, cik saprotu, okupēs bibliotēku… Nē, paga, tur taču gulēs Ģirts, jo viņa istabā iekārtosies mana vecmāmiņa…

-    Viņa taču var atkal dzīvot manā… Nu, tas ir, tajā pašā istabiņā, kur vasarā! iejaucās Zane. Un mēs ar tevi varētu sarūmēties tavos apartamentos kā vecos laikos, kad vēl studējām. Līzbet, atceries?

Anna Elizabete atcerējās gan. Un tieši tāpēc vēlējās saglabāt kaut nelielu un iluzoru, tomēr autonomiju.

Zane pārāk lielās devās bija grūti izturama. Sevišķi pēdējā laikā, kad viņas garastāvoklis bija kļuvis tik svārstīgs un mainīgs kā laikapstākļi Londonā no rīta migla, dienvidū saule, pēcpusdienā lietus, vakarā migla. Viņa nosolījās izdevīgā brīdī ar Zani no sirds izrunāties un iztincināt, kas nomāc agrāk tik jautro draudzeni.

Šāda iespēja radās pavisam drīz, kad pēc brokastīm viņas virtuvē divatā mazgāja traukus.

*  * *

-     Zane, kas ar tevi pēdējā laikā notiek? Tu esi kļuvusi tāda… savāda. Vai tev viss kārtībā? Anna šķietami nevērīgi ievaicājās, zem spēcīgas ūdens strūklas ar sūkli mazgādama lielo sviestmaižu šķīvi.

-     M-m-m… Zane piekrītoši pamāja, iebāzdama mutē pīrādziņu un paņemdama trauku dvieli. M-jā.

Meli. Viena pīrādziņa apēšanai viņai vajag pārāk ilgu laiku, bet šķīvī tūlīt būs izberzts caurums.

-     Zane… Vai es izskatos pēc Grietiņas no Piparkūku ciema? Anna Elizabete klusi pajautāja. Lēni aizgrieza krānu, noslaucīja rokas un atspiedās ar muguru pret izlietni. Kāpēc tu mani māni? To, ka ar tevi nav labi, pēdējo divu trīs mēnešu laikā pamanījuši visi gan Miks, gan Ģirts, gan ģenerālis. Šodien viņš par tevi tā zīmīgi izvaicāja, interesējās, vai nav noticis kas nelāgs…

-    Ģenerālis? Par mani? Zane tēloti izbrīnījās. Vai tad par mani kādam vispār daļa? Pēdējā laikā taču pasaule griežas tikai ap Pūču Māju un visu, kas te notiek. Ziemassvētku koncerts, augsto mācībspēku un baronkundzes vizīte, suņi, liķi, kāzas… Kur nu man ar to visu sacensties! Zanes balsī skanēja rūgtums.

-    Nu, nu, kas tad tās par runām? Kurš tev pāri nodarījis? Zane, beidz mest riņķus un runā kā cilvēks!

-    Cil-vē-ēks… draudzene, nejauki saverkšķījusi seju, pamēdījās. Cil-vē-ēks… Redz, tev cilvēks, bet manam darba devējam blīvīte starp datoru un krēslu, tā man pateica.

-     Ko tu runā? Neticu, ka Dinārs Loks tev kaut ko tādu varēja pateikt!

Dinārs Loks bija mediju koncera Magnum Lux īpašnieks, Zanes darba devējs un Annas Elizabetes draugs. Ļoti izturēts un korekts biznesa cilvēks. Pirms pusotra gada Anna bija izglābusi Dināra Loka sievu Ilgu no nāves un atrisinājusi sarežģītu dubultslepkavību, kurā bija vainīga viņas dvīņumāsa

Elga. Loku pāris savu pirmdzimto bija nosaukuši par Elizabeti un lūguši Annu kļūt par viņas krustmāti.

-   Vai es teicu, ka tas bija Dins? Zane aizsvilās. la bija tava mīļā Ilgurite, tavas dārgās krustmeitiņas māmiņa. Viņa atkal ir stāvokli un savas hormonu svārstības izgāž pār padoto galvām. Gluži tāpat kā reiz… Lauciņš. Tikai tagad tas notiek daudz izsmalcinātāk, lai gan cēlonis… Problēmas būtība joprojām ir tā pati drukātie mediji nekad nespēs nopelnīt tik daudz naudas, lai izdevēji spētu apmierināt savu bezgalīgo apetīti!

-     Izdevniecībai Magnum Lux neiet labi?

-    Ha, neiet labi tie nav īstie vārdi, kas raksturotu situāciju! Iet sūdīgi tā būtu precīzāk! Zane nikni izgrūda un izaicinoši palūkojās Annai Elizabetei tieši sejā. Viņa zināja, ka draudzenei nepatīk klaja vulgaritāte, tāpēc, likās, ar nolūku uzvedās neciešami.

Kā izlutināts bērns, kas spītējas un niķojas, pārbaudot vecāku pacietību.

-     Paga, paga… Kas īsti atgadījies? Cik zinu, Ilga ir pats miermīlīgākais un savaldīgākais cilvēks zemes virsū. Lai viņa šādi izietu no rāmjiem, būtu jānotiek kaut kam patiesi briesmīgam… Anna neticīgi šūpoja galvu.

-     Nūja. Notika jau arī! Vai tiešām neesi neko dzirdējusi par starptautiskā koncerna Alias ienākšanu mūsu mediju telpā? Viņi to izdarīja uzreiz trijos novirzienos televīzija, internets un drukātā prese trīs valodās. Blīkš, un vienu rītu septiņi jauni žurnāli gozējas preses stendu labākajās vietās, reklāmas banneri midžinās visos lielākajos interneta portālos, bet reklāmas skan visos radio un TV kanālos! Blākš, un trīs pašmāju TV kanāli mainījuši ne vien īpašnieku, bet ari savu saturisko un ideoloģisko uzstādījumu. Un trakākais Alias, šķiet, uzsākuši zibenskaru pret visām mazajām un vidējām izdevniecībām.

-    M-jā… Tas nebija patikams jaunums. Un ko abi Loki?

-     Ko ko? Besās un trako. Vēl vasarā viss likās mierīgi un stabili, tāpēc viņi… Tagad, uz Ziemassvētkiem, Ilga gribēja iet dekrēta atvaļinājumā, bet mierīgas bērna gaidīšanas vietā dabūja uz galvas forsmažoru. Tagad jādomā, kā saglabāt izdevniecību. Redzi, līdz ar Alias ienākšanu Magnum Lux ienākumi strauji kritušies. Nu jau trešo mēnesi mūsu žurnāli vairs nespēj nopelnīt pat tik daudz, lai noturētos pa nullēm, par peļņu nerunājot.

-    Bet jums taču ir divi interneta portāli ziņas un izklaide!

-Alias pieder trīs tādi plus vēl starptautiskā ziņu aģentūra

A-News. Viņi ir spēcīgi.

-    Ak tā. Un jūs ne?

Iestājās ilgs klusuma brīdis. Likās, Zane kaut ko saspringti pārdomā un svārstās teikt vai ne.

-    Mēs… Vairs ne, viņa izmocīja. Pieci mūsējie šomēnes aizgāja uz Alias.

-     Oho, tās nu gan ir burvīgas ziņas Ziemassvētku priekšvakarā!

-    Vai ne…? Bet tas vēl nav viss. Es… iesniedzu Ilgai atlūgumu. No Jaunā gada būšu brīva kā putns gaisā!

Tā, beidzot tas bija pateikts…

-    Zane… Annai Elizabetei vairs nebija, ko teikt.

Draudzenes pozīcija Magnum Lux koncernā līdz šim bija

stabilāka par stabilu. Abi izdevniecības īpašnieki Zani cienīja kā lielisku profesionāli un pagājušajā vasarā ilgi bija lūguši viņu uzņemties izdevniecības galvenās redaktores pienākumus, apsolot nejaukties saturā, un līdz šim solījumu bija turējuši Zane pati to vairākkārt bija apstiprinājusi. Pēdējā pusotra gada notikumi šīs sākumā lietišķās attiecības bija pārvērtuši draudzīgās. Loku ģimenei Pūču Mājā arvien bija rezervēta Zilā istaba…

Kas tads varēja notikt, lai Zane nolemtu aiz sevis nodedzināt visus tiltus?

-    Zane… Bet kāpēc? Kāpēc?

-     Es… vairs nevaru izturēt to nemitīgo spriedzi un spiedienu… Zane atslīga krēslā un sakrampēja rokas tā, ka pirkstu kauliņi kļuva balti. Tiklīdz cipari krīt uz leju, tā vadība sāk mūs presēt par to, ka slikti strādājam nemākam rakstīt, neprotam izvēlēties tēmas un cilvēkus, nespējam ieinteresēt pircējus. Un tā tālāk. Bet to, ka mūsu lasītājs, respektīvi dārgais pircējs, šajā informācijas laikmetā ir pārsātināts ar visu tekstiem, bildēm, reklāmām, čiepstiem un pīkstieniem, faktiem un baumām -, viņi liekas neredzam. Pārdošana krītas, unikālo klikšķu skaits portālos arī. Cilvēki ir atēdušies. Un, godīgi sakot, nav jau vairs, ko lasīt, pēdējās muļķības un lētums. Iedomājies, Ilga paziņoja, ka no Jaunā gada neiznāks Māja un Ģimene esot pārāk nopietns, klienti gribot kaut ko jautrāku, izklaidējošāku. Iebildu, ka tādam nolūkam ir pārējie izdevumi pieci pieaugušajiem, trīs sīčiem un tīņiem, bet viņa mani negribēja ne dzirdēt. Mīnusi, un viss! Pati izbijusi žurnāliste, kā var nezināt, ka daži izdevumi un programmas vienmēr ies ar mīnusiem, kamēr citi ar krietniem plusiem, tā tas nosedzas. Nu nevar taču gribēt superpeļņu no visa un jebkā! viņa errojās.

-   Un…? Anna nepacietīgi gaidīja ieilgušās sarunas nobeigumu.

Laiks skrien, vēl tik daudz nepadarītu darbu, nevar taču visu dienu tupēt virtuvē!

-   Un. Neko. Dabūju noklausīties notāciju, lai nejaucos vadības lēmumos un paturu savas pārdomas pie sevis, galu galā tā esot privāta izdevniecība un īpašniekiem labāk zināms, kurus žurnālus atstāt, kurus slēgt. Bet tie, kuru darbs esot

aizpildīt vietu starp krēslu un klaviatūru, lai nodarbojas ar saviem tiešajiem pienākumiem. Respektīvi, lai klabina taustiņus…

-    Skaidrs. Un tu sapsihojies un uzmeti galdā atlūgumu?

-    Jā. Tu būtu rīkojusies citādi? Zane saslēja adatas.

-    Nezinu. Ja godīgi nezinu, Anna domīgi novilka. Šis nav pārāk labvēlīgs laiks tik demonstratīviem izgājieniem. Aizejot pēc pašas vēlēšanās, tu bezdarbnieka pabalstu sāksi saņemt tikai pēc trim mēnešiem.

-    Zinu. Bet es… Zane iesāka, tad aprāvās.

-    Tev varbūt jau padomā kāds labāks darbiņš? Varbūt iesi uz Alias? draudzene viegli paķircinājās.

-     Nē, protams. Biju domājusi… pie tevis, aģentūrā… Es varētu uzņemties darbus ar tekstiem un mājaslapas apkopšanu. Ko tu saki? Mēs taču sen jau par to sapņojām, vai ne?! Es pat varētu pārvākties no Rīgas šurp, pie tevis! Tu taču neliegsi man to mazo istabiņu, Līzbet? Cerīgi vaicājošs skatiens uz Annas pusi. Tad mēs varētu pa nopietnam ķerties pie tās Mežāju grāmatas. Loks vēl joprojām burkšķ, atceroties, kā tu iznīcināji viņa pērnvasaras sapni par bestselleru. Zini, es tā arī īsti līdz galam nesapratu, kāpēc tu negribēji tā kārtīgi aprakstīt visu, kas te notika… Bet nu labi. Varbūt arī vajadzēja mazliet nogaidīt. Toties tagad mēs varētu beidzot pašas uzrakstīt par pagājušās vasaras notikumiem un pašas arī izdot… Ko tu par to saki?

Annai Elizabetei, klausoties Zanes nebeidzamajos vārdu plūdos, aiz šausmām un šoka sāka džinkstēt ausis un deniņos ierībējās mazu āmurīšu staccato.

Te nu mēs esam… Dārgā studiju biedrene atkal, uz savu galvu savārījusi kārtējos podus, skrien pie viņas pēc glābiņa. Anna taču var, Annai ir, Annai nekā netrūkst! Ko gan nozīmē vēl viens mājas

iemītnieks, vēl viena mute, vēl viena dzīva būtne ar savām vajadzībām?! Annai taču savas dzīves nav un nevar būt… Cik ilgi tā var dzīvot? Ne vīra, ne ģimenes, tikai mantota māja, darbs, daži draugi un milzums pienākumu.

Visiem kaut ko vajadzēja ja ne mājiniekiem, tad pagasta vadībai, Mežāju skolai, Zanes žurnālam, Loku pārim, sazin kam vēl. Un viņa gāja, izdarīja, palīdzēja. Visbiežāk ne naudas dēļ, lai gan ari tā bija svarīga, bet tāpēc, ka tā vajadzēja. Reizēm tāpēc, ka bija interesanti un patika. Šo prieku, par spīti Kārļa un pēdējā laikā ari pārējo aģentūras darbinieku klusajai kurnēšanai “atkal strādājam par velti”, Anna Elizabete bija nolēmusi sev atļauties. Nevarēja un nedrīkstēja vienmēr sekot tikai “kas man par to būs, cik un kad?”.

Lai gan šodien droši vien labāk dzīvoja tie, kuri mācēja cieti noprasīt “cik un kad?”. Viņa to vēl tikai mācījās. Ikmēneša rēķini, zemes un nekustamā īpašuma nodokļi bija labākie skolotāji.

Pēdējā pusgada laikā Anna bija sapratusi lai cik laba (teorētiski) bija viņas komanda, vislabāk viņai tomēr strādājās vienai gan ātruma, gan kvalitātes ziņā, jo tad vienīgais, kuru varēja slavēt vai pelt par izdarīto vai neizdarīto, bija viņa pati. Nebija jāuztraucas par to, ka, šķībāk paskatoties vai ne tādiem vārdiem aizrādot, kādu radošu dvēseli nogalināsi vēl pumpurā. Annai bija pieriebies visiem izdabāt, ar visiem rēķināties un respektēt visu citu nelāgās dienas, cauros miegus, cietos vai mīkstos spilvenus, kas tieši ietekmē naktsmiera kvalitāti un attiecīgi ari nākamās dienas darba spējas.

Un kuru uztrauc fakts, ka viņai jau vairākus gadus nav bijušas normālas attiecības ne ar vienu vīrieti? Kur šajā pasaules

nostūri tādu raut? Aģentūras puiši? Viņi ir draugi un kolēģi, nevis vīrieši, un ar draugiem neguļ!

Pēdējā laikā viņa jutās kā īsta pulvera muca vajadzēja pavisam nedaudz, lai viss aizietu pa gaisu.

Būtu kāds, kurš kaut vai muguru pakasa un sprandu pamasē! Bet nekā… Iespējams, kaut kādas attiecības varētu izveidoties ar majoru Miku Kaķīti, ja vien… Ja vien… KĀDS visu laiku nejauktos pa vidu!

Anna Elizabete joprojām nebija aizmirsusi savas vasaras aizdomas par Zanes nolūkiem attiecībā uz Miku. Nelīdzēja pat draudzenes vaļsirdīgā atzīšanās, ka īstais un vienīgais viņas intereses objekts ir abu vecais draugs aktieris Ģirts Melderis. Anna turpināja Zani ar pusaci pieskatīt, un tas, ko viņa redzēja, raisīja šaubas Zane koķetēja un flirtēja ar ikvienu stiprā dzimuma pārstāvi, sākot ar Miku un beidzot ar kinologu Viktoru. Vienīgie, par ko viņai pilnībā trūka jelkādas intereses, bija ģenerālis un Kārlis.

Un tagad viņa dzīvos te, jo prāvā Hospitāļu ielas dzīvokļa īri vairs nevarēs atļauties.

Gribot negribot nāksies meklēt Zanei piemērotu nodarbošanos, kaut ko atņemot pārējiem. Pēdējā laikā aģentūras pastāvīgajiem darbiniekiem Annai, Kārlim un Ģirtam bija izdevies veiksmīgi pārdalīt darbus un pienākumus, katram nodrošinot salīdzinoši stabilus ikmēneša ienākumus.

Un tagad… Puiši nebūs apmierināti… Vai tiešām mīļotā studiju biedrene nespēj vienkārši dzīvot, strādāt un neiekulties nepatikšanās? Nespēj pati tikt ar sevi galā?!

-    Nu, Līzbet, ko teiksi? Ņemsi mani daļā? Tu taču zini es rakstu tik ātri kā ložmetējs! pārspīlēti možā tonī uzsauca

Zane, izraujot Annu Elizabeti no nepatīkamajām pārdomām. Mjā, un tarkšķi arī…

-     N-nu… Ja godīgi, tad tu mani esi pamatīgi apmulsinājusi, Anna atklāti atbildēja. Ļauj man drusku apdomāt situāciju. Vismaz līdz rītam. Labi?

-     Nu protams. Kā teiksi, barones! Zane saknieba lūpas, taču nenoturējās. Kā traukus mazgāt un māju kārtot, tā Zālīte labu labā, bet, kad vajag palīdzību, jāpadomā. Tādi jūs visi esat! Draugi… Viņa asi apcirtās uz iešanu, taču Annas Elizabetes ledainā balss pārsteidzīgo darbību apcirta pašā saknē.

-     Zane, stāvi! Uz kurieni tu tagad esi sataisījusies? Un par ko man jāklausās šādi pārmetumi? Vai es tev liku iet projām no darba? Vai es tevi sanaidoju ar Lokiem? Vai es ērcīgi atbildu ikvienam, kurš mani uzrunā?

Tu pati esi sevi iedzinusi stūrī kā tāds ezis lapu kaudzē: ja kāds tuvojas, tu acumirklī saslej adatas un pukšķi. Varbūt padomā par to, ka nebūt ne visi cilvēki tev vēl ļaunu, ne visi mēģina atkratīties. Varbūt vienkārši kādam no šiem cilvēkiem tobrīd ir pašam savas risināmas problēmas, kas nevar gaidīt, un tev viņš pievērsīsies, tikko varēs? Vai, tavuprāt, es velti teicu, lai dod man laiku padomāt? Vispirms tūlīt, pēc dažām stundām, man jātiek galā ar vecāku ierašanos Zane, es viņus neesmu redzējusi vairākus gadus! -, pēc tam Ziemassvētku mēģinājums un arī tev tur jābūt! -, tad vakariņas un ģimeniskās sarunas, un tikai pēc tam, kad visi būs aizgājuši gulēt, es varēšu apsēsties un mierīgi visu pārdomāt. Tici vai ne, arī man jāpārkrauj daži klucīši, lai saprastu, vai varu tev piedāvāt normālu algu un sociālās garantijas tu taču gribēsi par savu darbu kaut ko saņemt, vai ne, nevis strādāt tikai par vēdera tiesu un istabiņu? Nu, vai tagad būs miers…?

-     Būs… Zane īgni noburkšķēja un izspieda gandrīz nedzirdamu atvainošanos: Piedod. Es tā negribēju, pati nezinu, kā tas sanāca. Vienkārši… likās, ka gribi tikt no manis vaļā.

-     Kā tad! Kad es to būtu gribējusi? Anna iesaucās un aprāvās.

Gribēji gan tikko, pirms piecām minūtēm! Ai, kā gribēji!

Virtuves terases durvis atsprāga līdz kājai vaļā. Durvju ailā zvārojās milzīgs malkas klēpis, aiz kura vīdēja vien Kārļa sarkanās mices bumbulis.

-     Tā, meitiņas mīļās, puķītes jaukās, te būs! Cepiet, vāriet, šmorējiet un barojiet mūs, badīgos vīriešus! viņš jautri uzsauca, skaļi nokrāvis nastu malkas nišā. Tad, pavēries apkārt un pamanījis abu draudzeņu saspringtos sejas vaibstus, satraucās: Sakasījāties? Tagad?

Šis tagad izteica visu. Tagad brīdi pirms viesu ierašanās, Ziemassvētku koncerta, vecmāmiņas kāzām…

Zanei tas bija par daudz. Skaļi iešņukstējusies, viņa izmetās no virtuves.

-    Kas tad nu? Kārlis noņēma micīti un ar delnu noslaucīja pieri.

-   Problēmas. Zane aizgājusi no darba un grasās pārvākties pie mums. Pavisam. Grib dzīvot savā istabā.

-    Ej tu nost! Nu, pie velna! Tad jau te vairs dzīves nebūs… Kārlim izspruka. Atvaino, man tā nevajadzēja teikt, viņa tomēr ir tava draudzene!

-     Draudzene gan, tomēr, ja es… ja mēs piekritīsim, tas nesīs līdzi nopietnas pārmaiņas, Anna pārspīlēti mierīgi atteica. Viņa knapi novaldījās, lai neatgādinātu Kārlim, ka viņš un Omīte šeit dzīvo tieši uz tādiem pašiem noteikumiem, kā to vēlas Zane, proti, bez jebkādiem noteikumiem.

Vai nav labi— dzīvot un darīt to, kas pašiem patīk, pārējās, tostarp arī nepatīkamākās, lietas atstājot viņai, Annai Elizabetei?! Vai nav lieliski apkārties ar dizaineru un mākslinieku

tituliem vizītkartēs, bet realitātē nespēt samaketēt vairāk par zaptes burkas etiķeti?! Tā nu reiz ir ar to gribēšanu un varēšanu visbiežāk no iedomām līdz realitātei ir kā rāpus līdz Mēnesim. Taču tas netraucē katram sušķim iedomāties sevi par baigo varoni, pacelt balsi un mācīt citiem dzīvot, melot un manipulēt, zinot, ka nekas par to nebūs.

Vai nav brīnišķīgi dzīvot tā, it kā rītdienas vairs nebūtu, un vieglprātīgi dedzināt aiz sevis tiltus, zinot, ka vienmēr taču paliek draudzene, kas izpestīs no visām nepatikšanām, dos mājvietu, apsegs ar pūkainu deķīti un uzvārīs zāļu tējiņu nervu nomierināšanai. Kas gan cits tas bija, ja ne izmantošana?

Annā Elizabetē arvien biežāk cīnījās pretrunīgas izjūtas: no vienas puses, pieaugoša vēlme visus patriekt pie velna lai iet, kur grib, lai dara, ko grib, lai meklē, kur dzīvot un no kā iztikt…, no otras -, pašai aizbraukt un neatgriezties. Tikai vēl nevarēja saprast vai uz Londonu pie vecmāmiņas vai… lejā no Melnupes tilta.

Lai tad aizrijas visi skauģi un liekēži, lai paši pamēģina kaut ko ar savām rokām un galvu izdarīt!

Kādā atklātības brīdī, pēc Kārļa kārtējā izlēciena, naktī atslēdzot interneta serveri, viņa par šim izjūtām bija izstāstījusi Ģirtam, piekodinot neko neteikt Mikam.

-     Citādi, baidos, viņš Kārli sadalīs reizinātājos… Kaķītim viņš nepatīk kopš pirmās dienas.

-     Zinu. Un es pats to izdarīšu. Proti, sadalīšu reizinātājos. Pēc ilga klusuma brīža bija atteicis Melderis. Es jau sen manu, ka viņš pret tevi pārāk daudz ko atļaujas, tikai tu neko nesaki. Kā toreiz ar Edgaru… Toreiz jau tu arī… Tāpēc tagad biju nolēmis nejaukties tavā mājas dzīvē ko es zinu, esmu taču tikai nedēļas nogales ciemiņš. Varbūt te iedibināta citāda kārtība…

-    Ģirt, ko tu runā, kāda citāda kārtība…? Anna aizsvilās.

-     Man arvien vairāk sāk šķist, ka, pieņemot šo mantojumu, esmu pamatīgi ieberzusies. Kam prieki, kam rūpes…

Saruna aprāvās, jo istabā ienāca Kārlis. Anna piecēlās un, ne vārda neteikusi, izgāja laukā.

-     Vai tu maz saproti, ka esi novedis viņu līdz suicīdiskām domām?! Ģirts bez ceremonijām klupa Kārlim krāgā.

-     Annu, kuru nespēj satriekt nekas, kura savā mūžā izgājusi cauri tādām lietām un dzīves situācijām, kas tev pat sapņos nav rādījušās! No viena varmākas man izdevās viņu pasargāt, ja vajadzēs, dabūsi arī tu!

Kārlis šokēts klusēja. Nebija jau, ko teikt.

Pēdējā laika sīkumainie uzbrukumi pašam darīja kaunu, taču apstāties un kur nu vēl atvainoties Annai viņš nespēja. Pārāk stipra bija iekšējā balss: lai zina lai zina, kā jūtos es, kad visi katru dienu to vien dara kā pamāca un izrīko! Savā paštaisnumā Kārlim pat neienāca prātā, ka viņa izjūtas varētu būt stipri deformētas, subjektīvas vai ka viņš pats kaut ko varbūt dara nepareizi.

*  * *

Jāizdomā, kā tikt galā ar visu šo trakonamu bez kliegšanas, bļaušanas, savstarpējiem apvainojumiem un, Dievs pasarg’, asinsizliešanas. Tāpat skaidrs, ka nekāds miers virs zemes un cilvēkiem labs prāts nesanāks, jo daļa mājinieku gluži vienkārši necieš pārējos, taču vismaz vajadzētu spēt civilizēti līdzāspastāvēt.

Jācer, ka vecmāmiņas olimpiskais miers un tēva humors spēs atvēsināt mātes versmīgo temperamentu…

Vecā baronese Anna Roze fon Berga bija dzimusi 1910. gadā Mežājos, Pūču salā, barona Volfganga fon Berga vienīgā dēla

Voldemāra un Kalniņmāju saimnieka meitas Annas Marijas laulībā.

Jaunie Bergi izrādījās kluss un savrupību mīlošs pāris, tālab vecais barons uzdāvināja viņiem dzimtas namu Pūču salā. Ģimene tur mita līdz pat 1939. gadam, kad, sākoties juku laikiem Eiropā, jau agrāk izceļojušais barons Bergs pierunāja dēlu pārcelties uz Austriju. Pēc vecā barona nāves visa ģimene devās uz Angliju, kur Anna Marija nodzīvoja līdz pat savai nāves stundai.

Jauno baronu Bergu vienīgā atvase Anna Roze Londonā sapazinās ar jaunu džentlmeni Viljamu Stounu, turīgu tirgotāju dzimtas atvasi un britu slavenā preses izdevuma Times reportieri (vēlākie notikumi liecināja, ka Viljamam bijusi viena otra slepena misija Austrumeiropas valstīs). Stouns apprecēja Annu Rozi, pieņemdams Bergu uzvārdu, lai senā dzimta neizzustu. Saklausījies sievas stāstus par agrāko dzīvi Mežājos un Pūču salā, turklāt būdams visai kreisi noskaņots, Viljams par vari vēlējās pārcelties uz dzīvi Latvijā. Viņu nespēja nobiedēt ne Otrā pasaules kara sākums, ne jau okupēto zemju likteņi. Žurnālistiem tāds darbs!

Kas zina, varbūt Viljams bija saņēmis attiecīgu diplomātisko uzdevumu…

Lai nu kā, taču 1940. gada sākumā, kad sveštautieši izmisīgi centās atstāt apdraudēto zemi, Viljams Stouns-Bergs ar savu jauno sievu Annu Rozi atgriezās Latvijā un apmetās Pūču salā… Apguvis latviešu valodu, lai varētu saprasties bez tulka, Viljams, vietējo saukts par Vilīti, gandrīz katru dienu kaut kur brauca ar savu vaļējo mersedesu, bet, atgriezies mājās, kabinetā stundām rakstīja. Anna Roze savukārt nodevās lasīšanai Bergu nama bibliotēkā.

Sākoties padomju okupācijai un karadarbībai pārņemot Latvijas teritoriju, Viljams aizvien biežāk devās izbraukumos,

bet Anna Roze slīga depresijā, raizējoties par viru, iespējamo izsūtīšanu un trim neiznēsātajām grūtnieclbām. Visam punktu pielika sarkanā vilkača Artūra Bambāna-Lejiņa neģēlīgais noziegums viņš ar savu bandu 1941. gada jūnija vidū plosījās Mežājos, slepkavojot un izvarojot. Arī Annu Rozi… Acīmredzot beidzot sapratis, ka ar savu apmātību gandrīz nogalinājis sievu, Viljams viņu aizveda uz Rīgu pie draugiem.

Kara priekšpēdējā gadā, Līgo vakarā, piedzima Annas Elizabetes māte Roze Marija, saukta par Rozmariju.

īsi pirms kara beigām Viljams Stouns kādu dienu izgāja no mājām un vairs neatgriezās. Varbūt viņu ķēra nejauša lode, varbūt aizturēja čeka, varbūt viņš aizbēga pāri robežai. Kas zina? Runāja visādi ari to, ka bijis dubultaģents un pēc kara redzēts Maskavā. Anna Roze meitai pateica, ka tēvs gājis bojā komandējuma laikā. Palika atmiņas un Stouna reiz izteiktie dīvainie vārdi lai kas notiktu, esmu par tevi parūpējies…

Anna Roze nekad nebija mēģinājusi pētīt, kāpēc, taču pēckara gadu represijas viņu mazo ģimenīti neskāra. Piecdesmitajos abas klusi dzīvoja īrētā dzīvoklī Pārdaugavā. Anna Roze strādāja bibliotēkā, izsniedza, šķiroja, kārtoja un laboja grāmatas, pateicoties Dievam par katru mierā nodzīvotu dienu. Pūču sala un Bergu dzimtas īpašumi ģimenes sarunās bija tabu par tiem nerunāja, tātad to nebija.

Rozmarija izrādījās īsts mātes pretmets nekāda klusuma vai miera; nē, viņai vajadzēja kustību, burzmu, satraukumu, pūli! Pateicoties mātes enciklopēdiskajām zināšanām, Rozmarija jau pusaudzes gados brīvi runāja četrās valodās latviešu, krievu, vācu un angļu. Mācīdamās Pārdaugavas vidusskolā, pirmā nacionālpatriotiskā viļņa iespaidā aizrāvās ar latviešu folkloru sāka organizēt teiku vākšanas ekspedīcijas.

Liktenis pajokojās reiz tādas ekspedīcijas laikā vidusskolēni nokļuva Mežājos… Liels bija Rozmarijas pārsteigums, uzzinot, ka dīvainā ēka ar pūces siluetu uz torņa smailes tur, upes vidū piederējusi Bergu dzimtai, kuras sievietēm tradicionāli likts vārds Anna, Elizabete, Marija vai Roze… Atgriezusies mājās, viņa ņēmās tincināt māti par ģimenes vēsturi. Un uzzināja. Šausmas viņai, komjaunietei, senči bijuši baroni!

Varbūt tāpēc, lai aši nomainītu uzvārdu un uz mūžiem aizmirstu par savu piederību baroniem, Rozmarija, iestājusies LU vēsturniekos un nomācījusies knapi divus kursus, pasteidzās apprecēties ar topošo skolotāju Kārli Jēkabu Rožkalnu, kura ģimenē šis arods tika pārmantots jau ceturtajā paaudzē.

Rožkalni izrādījās galēji labējie ar radikāliem uzskatiem par Latvijas brīvību, neatkarību un privātīpašumu. Rožkalnu dzimtas seniors pirmās Latvijas laikā bija sarakstījis vēstures grāmatu mācību līdzekli vidusskolām. Padomiski izglītotajai komjaunietei Rozmarijai daudzi fakti bija pilnīgi nezināmi… Par spīti iespējamajām nepatikšanām, Jēkabs deva viņai lasīt 30. gadu vēstures brošūras, klausījās Amerikas Balsi, un pamazām Rozmarijai radās apjausma nekas nav tikai balts vai melns.

Kādā atklātības brīdi viņa izstāstīja vīram par Bergu dzimtai piederējušajiem īpašumiem Mežājos. Jēkabs tikai noteica reiz mēs tur saimniekosim… Vīram izrādījās taisnība 1989. gadā, perestroikas pilnā plaukumā, viņi iesniedza prasību atjaunot likumīgās tiesības uz bijušajiem Bergu dzimtas īpašumiem Mežmuižu un Pūču Māju. Pateicoties Bergu dzimtas vecākās paaudzes tobrīd vēl dzīvās, Londonā dzīvojošās vecāsmātes Annas Marijas un mātes Annas Rozes liecībām, Bergi tiesas prāvu vinnēja.

Taču nu, kad reizē ar Latvijas neatkarības atjaunošanu īpašuma piederības papīrs bija rokā, izrādījās, ka veco muižas

kompleksu atgūt vairs nav iespējams, jo pēdējo gadu laikā tajā uz palikšanu iesakņojušās ne vien pašvaldības institūcijas, bet pat kāda vietējā zemnieka vadīts krodziņš. Jaunizceptajiem mantiniekiem muižā nebija kur dzīvot atlika piekrist nomas maksai par telpām un kompensācijai par veiktajām neatgriezeniskajām izmaiņām. Dzīvot Pūču Mājā uz salas upes vidū Rozmarija kategoriski atteicās viņas temperamentam un vērienam te bija par šauru, sīku, klusu. Sākoties pirmajai Krievijas krīzei, abi Rožkalni aizbrauca uz Londonu pie vecmāmiņas Annas Rozes, bet, saņēmuši piedāvājumu mācīt jauniešus M. koledžā, pārcēlās uz Vāciju.

Rožkalnu vienīgajai, vēlu dzimušajai meitai Annai Elizabetei tobrīd bija tikko apritējuši astoņpadsmit gadi. Viņa kategoriski atteicās braukt prom un palika Rīgā, kopā ar studiju biedreni Zani īrējot mazu dzīvoklīti. Mainot savu pirmo pasi pret jauno neatkarīgās Latvijas dokumentu, Anna Elizabete izvēlējās dzimtas uzvārdu Berga.

Veckundze Anna Marija Berga īpašumu atgūšanas prāvas beigas nesagaidīja nomira savā Londonas mājā 103 gadu vecumā. Pēc viņas nāves Rozmarija saņēma vēstuli: advokātu birojam Blūms, Blūms un Kreics nodots Annas Marijas Bergas sūtījums ar norādi atvērt tikai tad, kad Rozmarijas meitai Annai Elizabetei apritēs 33 gadi; ar nosacījumu ja tobrīd būs izdevies atgūt dzimtas īpašumus. Vēl vecvecmāmiņa bija izteikusi vēlmi tikt kremētai un kopā ar vīru Voldemāru apbedītai zem lielā parka ozola saknēm…

Iespējams, Veckundze no Latvijas nākušajās mazmeitas un mazmazmeitas vēstulēs starp rindām spēja sajust Annas Elizabetes nešpetno dabu, kas viņai atgādināja pašu agrā jaunībā. 1976. gadā dzimusī Anna Elizabete, saukta arī par

Annlīzi un Līzbeti, jau no pirmajām dzīvības dienām pieteica sevi kā pilnīgi nevaldāmu būtni ar tādu raksturu, pret kuru sadrupa jebkādi labi domāti padomi. Vienīgā autoritāte viņai bija viņa pati, vienīgie argumenti pašas kļūdas un klupieni. Tāpēc brīdī, kad pirms diviem gadiem kādā agrā rītā telefona klausulē bija ieskanējies juridiskā biroja Blūms, Blūms un Kreics advokāta Artūra Kreiča maigais tenors, paziņojot par gaidāmo mantojumu Pūču namu uz salas Melnupes vidū -, Anna gandrīz nekavējoties bija nolēmusi to pieņemt un pārcelties uz Mežājiem. Tā sākās viņas jaunā dzīve.

*  * *

Pēdējo divu gadu laikā bija atgadījušies dažādi notikumi, tostarp vairākas slepkavības un citi smagi noziegumi. Bija iepazīti daudzi gaiši, sirdsskaidri un mīļi cilvēki Ģenerālis Kārlis Bass, Kārļa vecmāmiņa Anna Līze Saulīte, Priežu Miķelis, vecie Kalniņmāju un Zaķīšu saimnieki. Izrādījās, viņu dzīves ceļi tālā senatnē cieši savijušies ar Bergu dzimtas ceļiem. Viņi nebija svešinieki, bet savējie. Gandrīz ģimene.

Tagad, gatavojoties Omītes Annas Līzes Saulītes un Priežu Miķeļa kāzām, Anna Elizabete prātoja, kā to visu uztvers viņas māte Rozmarija. Mātes kundze. Profesore Roze Marija Rožkalne-Berga, kura līdz ar gadiem kļuva arvien snobiskāka, pievēršot pastiprinātu uzmanību lietām, kas agrāk viņu atstāja pavisam vienaldzīgu, naudai, mantai, tautībai, ādas krāsai, tituliem, sabiedriskajam stāvoklim…

Kad Kārļa vecmāmiņa un vecais bitenieks pēc rudens gadatirgus paziņoja par atkārtotu saderināšanos un vēlēšanos Vecgada vakarā svinēt kāzas lai viss būtu tā, kā pieklājas! -, priecājās visi.

-    Gribam pabeigt to, ko neizdarījām toreiz, rāmi noteica Miķelis Priede un, kaunīgi piesarcis, uzrunāja Annu Elizabeti:

-     Meitiņ, vai jūs ar Ģirtu pagodināsiet mūs un būsiet mūsu laulību liecinieki?

Majors Miks Kaķītis sākumā drusku tā kā sapīka, taču, bridi padomājis, atzina, ka vecā Priedes lūgums ir visnotaļ pamatots Anna ar Ģirtu gadiem sastrādājušies, viņi ar svinīgo ceremoniju noteikti tiks galā labāk, nekā tas jelkad izdotos viņam. Majors Kaķītis bija spējīgs kailām rokām aizturēt bīstamu noziedznieku, taču skaistos un romantiskos mirkļos pārvērtās mēmā akmens statujā. Ģirtam noteikti sanāks labāk!

-   Bet Miku mēs gribētu lūgt palīgā nokārtot īpašumu lietas gribu, lai Dravu mājas un zeme piederētu arī manai Meldermeitiņai (tā vecais Miķelis mīļi dēvēja Omīti) un manam mazdēlam Kārlim.

-     Un vēl… Kārli, Omīte uzrunāja Ģenerāli Kārli Basu,

-     man būtu liels lūgums tev. Tā kā mans tētiņš jau sen zem zemes, nepiedzīvojis šo priecīgo mirkli, vai tu nevarētu būt tas, kas aizved mani līdz altārim?

Sirmais Ģenerālis, slepeni norausis aizkustinājuma asaru, tikai pamāja ar galvu un skopi norūca: Protams.

Oktobris un novembris aizskrēja vienā pūtienā. Nevienam nebija ne laika, ne iespēju zūdīties par īsajām dienām, saules trūkumu, lietu vai dubļiem. Darbs dzina darbu. Anna ar Ģirtu sev uzticētajam uzdevumam bija pieķērušies ar milzu dedzību plānoja, saskaņoja, pārplānoja, zīmēja telpu shēmas un tērpu modeļus.

Omīte gan bija mēģinājusi iebilst nevajag tik glauni, vai nevar tā pavisam vienkārši, redz, Miķelītis grib pie viņa Dravās… Ģirts par atbildi pasmējies, sakampis Omīti, sagriezis karuselī

un nosēdinājis krēslā ar vārdiem paši vainīgi, nevajadzēja mūs lūgt, tagad nu nāksies uzticēties!

Rosība turpinājās. Anna šuva viesistabai jaunus aizkarus un durvju ailām drapērijas, Ģirts vairākas dienas ar kādu noslēpumaini sarunājās pa telefonu līdz nejaušajiem klausītājiem atlidoja vien vārdi zirgi un kamanas.

Arī Kārlis labprāt aktīvāk piedalītos sagatavošanas darbos, taču viņiem ar Zani bija atvēlēta fotogrāfu un datorgrafiku loma. Galdakartes un ielūgumi sen bija gatavi, izsūtīti un saņemti, un nu Kārlis dīdījās bez darba.

Kādā brīdī neveiksmīgi pajokojis raujaties, it kā jums par to maksātu! -, sastapa tik kaulainu Annas skatienu, ka atrada par labāku iet pļaut zāli… Novembra beigās.

Kārtējo reizi pārcilājot prātā izdarīto un vēl darāmo, Anna Elizabete aizdomājās: cik labi, ka Liktenis tomēr bijis tik labvēlīgs pret Priežu Miķeli un viņa Meldermeitiņu, ļaujot abiem kaut vai mūža nogalē būt kopā.

Viņa nevarēja apspiest smaidu, atceroties, cik sanervozējušies un apjukuši izskatījās abi vecie ļaudis, kad Priežu Miķelis pirmo reizi bija palicis pa nakti Pūču Mājā Kārļa vecmāmiņas istabā, nevis kā agrāk viesistabā.

Bet visgrūtāk klājās Kārlim. Viņš ilgi nevarēja rimties.

-     Tu iedomājies mana vecmāmiņa sarkst un ķiķina kā jauna meita. Pat smukāka un spraunāka kļuvusi! Kā tu domā viņi… tiešām… guļ kopā? pīdamies un stostīdamies viņš bija jautājis Annai.

-    Protams. Miķelis taču ir Omītes vīrs! Ja arī ne laulāts, tad saderināts. Tavas mātes miesīgs tēvs. Stārķis taču viņu neatnesa, vai ne? Tas nozīmē, ka viņi jau tolaik, pēc saderināšanās,

gulēja kopā. Galu galā tas divu mīlošu cilvēku starpā ir tikai dabiski.

-    Nūjā, bet…

-    Miķelis Priede ir tavs vectēvs. Jums ir kopīga asinslīnija.

-    Zinu. Ar prātu es to saprotu, tomēr…

Tomēr kontakts abu starpā veidojās labi. Kārlis beidzot bija pieņēmis, ka viņam, trīsdesmit gadu slieksni gandrīz pārkāpušam, pieaugušam vīrietim, var pēkšņi uzrasties vectēvs, kuram ir tiesības teikt “puika, nā'ču’!”, kuram nevar runāt pretī un kuram ir atļauts viņu drusku sarāt.

Pēc vasarā kopīgi pārdzīvotā un uzzinātā Kārlis veco vīru bija iemīļojis, tāpēc katrā izdevīgā brīdī pazuda Lielā meža virzienā vai centās atvilināt Miķeli uz Pūču salu. Te bija trīs magnēti Meldermeitiņa (Omīte), Līzbete (Anna Elizabete) un… datori ar ātrgaitas interneta pieslēgumu.

Vecais Miķelis izrādīja apskaužamu interesi par datorzinību apguvi, un Anna Elizabete sarežģītas lietas mācēja paskaidrot ļoti vienkāršiem vārdiem. Turpretī Kārlim bija kaitinošs niķis izteikties gari un pārgudri, tā, ka mierīgais Miķelis sāka nervozi dīdīties, knosīties, raudzīties pulkstenī un beigu beigās aizbēga, lai atgrieztos vēlāk, kad Kārlim būs apnicis gaidīt un Anna būs palikusi viena.

Vērojot, kā sirmais bitenieks savos gandrīz deviņdesmit četros gados laužas cauri datora darba valodām, mācoties komandas pa pusei latviešu, pa pusei angļu valodā, Anna Elizabete redzēja, cik ass joprojām ir viņa prāts un cik skaidra uztvere. Visvairāk Priežu Miķeli interesēja interneta darbības principi un informācijas meklēšanas rīki. Kā jau cilvēks, kurš visu mūžu alcis, taču dažādu iemeslu dēļ nav varējis mācīties, viņš burtiski iesūca sevī katru jaunu informācijas kripatiņu un tūliņ lūkojās pēc nākamās.

Savukārt vecais Priede visu vasaru bija centies pievērst Kārli bitenieka aroda smalkumiem veda uz Dravām, stāstīja, rādīja, rosinot tuvāk iepazīties ar mazajiem, čaklajiem kukainīšiem. Viņiem abiem saskanēja.

Ilgi vērojot bites, Kārlim šķita, ka no iekšpuses redz milzu datoru darbībā. Bišu šķietami haotiskajā, taču, dziļāk ieskatoties, matemātiski precīzajā uzvedības modelī bija kārtība, un Kārlim tas patika. Kā jebkas, kas bija prognozējams un normāli izprotams. Viņš saprata datorus, viņš saprata bites, taču Annu Elizabeti saprast nespēja. Tāpat kā paša vecmāmiņu. Viņas abas bija neprognozējamas.

6.   nodaļa. Kanēlis un krustnagliņas

22. decembra priekšpusdiena

Visu iepriekšējo vakaru un pusi nakts izsālies notikuma vietā, majors Miks Kaķītis, ar miegu kaudamies, pa apsnigušai slidotavai līdzīgo ceļu virsū cukurs, apakšā stikls! tagad brauca uz Rīgu. Krietnā attālumā aiz viņa toijotas, savā daudz pieredzējušajā busiņā vezdams baiso kravu tiesu medicīnas ekspertiem, turējās ekspertu priekšnieks Egons Dambergs. Spriežot pēc dīvainajām trajektorijām, kādas ik pa brīdim izmeta viens vai otrs auto, bija skaidrs, ka ierastais nepilnas stundas cirtiens līdz Rīgai šorīt aizņems daudz ilgāku laiku. Viktors, kā zinādams, bija aizbraucis atpakaļ uz Melnpili pie brāļa. Divdesmit trīs tomēr ir mazāk nekā septiņdesmit.

Rīga agros braucējus sagaidīja drūma un pelēka. Ielas slapjas, slidenas, netīras žļurgas pilnas čaklās rokas un sāls mašīnas bija izdarījušas savu, šoferi atkal varēs šķendēties par strauji rūsējošajām jauno, spožo autiņu virsbūvēm, nespējot saprast, kā tas nākas, ka viens otrs padomju laika vāģis joprojām izskatās kā jauns, turpretī četrus piecus gadus vecam mūsdienu tehnikas brīnumam šuvju vietās cauri grīdai var izbakstīt ar pirkstu.

Majors Miks Kaķītis deva priekšroku pārbaudītām vērtībām. Re, ģenerāļa vairāk nekā divdesmit gadus vecais, uzticamais lendrovers, kuru viņš, pensijā ejot, pirms septiņiem gadiem kā norakstītu par sviestmaizi pārpirka no Iekšlietu

ministrijas autoparka, izglābjot no lūžņu preses, iet kā pulkstenis. Turpretī viņa toijota, gandrīz nenokaujama mašīna, palaikam mēdza tā saniķoties, ka nezināja, no kuras puses tai ķerties klāt.

Miks bija piedzīvojis situācijas, kad autiņš, nupat vēl braši ripojis pa šoseju, pēkšņi krampjaini noraustās, nomirst un nav palaižams nekādiem līdzekļiem. Gudrs netiek ne pats braucējs, ne izsauktā tehniskā palīdzība, jo viss it kā ir īstajās vietās, daudzumā un komplektācijā.

Pēc vienas šādas reizes, dabūjis nostāvēt meža vidū teju četras stundas, līdz atbrauca vilcējs un aizšlepēja līdz servisam, kur tā arī nekāda vaina netika atrasta, viņš nedēļas nogalē notikušo bija atstāstījis ģenerālim un Annai Elizabetei. Paši būdami pieredzējuši autobraucēji, viņi par Kaķīša bēdu stāstu nesmējās. Ģenerālis, labu gribēdams, gādīgi piedāvāja “paskatīties, kas lācītim vēderā” savu lendroveru viņš laboja pats un citus tam klāt nelaida bet Anna Elizabete, it kā starp citu, ieminējās ja nu tev tobrīd nemaz nebija jānokļūst turp, kur brauci?

Majors tobrīd knapi novaldījās, neko neatbildējis, lai gan kuņģis apmeta vairākus kūleņus.

Ja viņš tajā laikā būtu braucis pa ieplānoto maršrutu, nav izslēgts, ka iekļūtu traģiskajā avārijā, ko uz Mūkusalas apļa izraisīja benzīnvedējs, apledojušajam ceļam nepareizi izvēlēta ātruma dēļ smagais vilcējs neierakstījās līkumā, bet pārlidoja pāri kanāla margām un sastinga gaisā, pa pusei karājoties, pa pusei šūpojoties. Toreiz Mika auto Rīgā iebrauca brīdī, kad lieljaudas autokrāns cēla benzīnvedēju atpakaļ uz ceļa.

Septiņos no rīta dienesta stāvlaukumā pie ministrijas bija patīkami daudz brīvu vietu beidzot varēja izvēlēties un novietot autiņu, kur patīk, nevis spiesties, kur sanāk, ik reizi

bažījoties, lai nejauši neapskādētu blakusstāvētāju. Dažiem kolēģiem bija nejauks paradums savu braucamo novietot pa pusotru vietu, pārējiem atstājot trīs iespējas meklēt citu robu, ekvilibristiski iespraukties spraugā vai arī, nospļaujoties par pieklājību, iespert pa riepu vai bamperu, cerot, ka īpašnieks izdzirdēs gaudojošo signalizāciju un pabāzīs galvu pa logu. Šādas sadzīviskas nebūšanas dienas sākumā spēja Kaķītim pamatīgi samaitāt omu, un, ja izdevās sadzenāt šādu resno stāvētāju, tam nācās noklausīties indīgu notāciju par labas uzvedības un pieklājīgas autobraukšanas pamatiem.

Pats Kaķītis brauca kā velns pa dakstiņiem ātri un veikli, taču tikai tad, ja to prasīja operatīvā situācija un atļāva ceļa segums. Lai nu kas, bet kamikadze viņš nebija. Protams, neiztika jau arī bez grēka Mikam patika gan kārtīgi uzmīt, gan reizēm ļauties sacīkšu garam, taču šo prieku pēdējā laikā bija apdzēsusi vispārējā radarizācija kartējais pilnīgi acīmredzami baltiem diegiem šūtais valdības mēroga pasākums zināmu personu interešu lobēšanai, piesedzoties ar sabiedrības drošības interesēm.

Policijas majoram Mikam Kaķītim bija savs viedoklis, nebūt ne tik pozitīvs un populārs, lai, strādājot šajā sistēmā un ēkā, to skaļi paustu uz katra stūra.

Jaunā policijas ēka rāmajā Čiekurkalna ainavā izcēlās kā ugunīs mirdzošs Titāniks. Iespaidu vēl vairāk pastiprināja bālpelēkzilās krāsas un tipiski funkcionālā arhitektūra. Arī iekšpusē tikai taisnas līnijas un vēsi pelēcīgi toņi, nekā silta un dzīvespriecīga. Droši vien lietišķai, likuma spēku un varu reprezentējošai ēkai tieši tādai arī jāizskatās, taču Miks jau kuro reizi pieķēra sevi īgņojamies par anonīmo bezpersoniskumu un ilgojamies pēc Pūču Mājas pārdomātās krāsu gammas, liektajām līnijām un siltās omulības.

Jā, tagad viņam kā nodaļas vadītājam vienam pašam bija plašs, labiekārtots un ērts kabinets ar trim logiem, kas atklāja rāmu skatu uz Čiekurkalna ūdenstorni un Pirmajiem Meža kapiem, taču pēdējā laikā viņš arvien biežāk nostalģiski atcerējās šauro Stabu ielas otrā stāva skabūzīti, kur nepilnos desmit kvadrātmetros viņi bija mājojuši trijatā Miks un divi vecākie kolēģi, nu jau pensionāri. No vecajiem operiem viņš, pilnīgs zaļknābis, bija daudz mācījies un pirmos divus gadus centies mazāk runāt, vairāk klausīties, tā uzkrādams unikālu pieredzi. Vecie buki, jaunā gurķa cieņu un ieinteresētību redzēdami, bija ņēmuši viņu savā aizbildniecībā un praktiski iemācījuši visus tos dzīvībai būtiskos sīkumus, ko nebija spējusi Policijas akadēmija un Juridiskā fakultāte.

Kriminālpolicijā Miks Kaķītis strādāja kopš studiju prakses gadiem un nekad nebija pat iedomājies, ka varētu darīt ko citu. Nenoliedzami, lauvas tiesa atbildības par māsasdēla iesaistīšanu tiesībsargu rindās bija jāuzņemas ģenerālim Kārlim Basam, jo tieši viņa mednieku stāsti iz operatīvā darba ikdienas, bet vēlāk arī viens otrs izmeklēšanas pārstāsts bija mudinājis krustdēlu Miku iet tēvoča pēdās.

Zēna un pusaudža gados tā bija zināma romantika kurš zaļknābis gan nav gribējis līdzināties krievu izlūkam Štirlicam, sūrajiem večiem operiem Žeglovam un Šarapovam, viņu senākajiem amata brāļiem, džentlmeniski izsmalcinātajiem Konana Doila varoņiem Šerlokam Holmsam un doktoram Vatsonam, Žorža Simenona asi ironiskās spalvas izlolotajam dzīves baudītājam komisāram Megrē vai Jana Fleminga neuzvaramajam mačo supervaronim Džeimsam Bondam?

Vēlāk, jau sākot studēt un strādāt, Miks Kaķītis saprata, ka patiesībai vairāk atbilst krievu kinoveidotāju seriāli Menti jeb Sasisto lukturu ielas, Izmeklēšanas noslēpumi, Kriminālā

Pēterburga, Kamenska, Brigāde, bet pēdējā laikā tos papildināja ari Ļiteinij un Mentu kari. Lūk, tā bija realitāte, ko ik dienas varēja skatīt un izdzīvot pelēkajā namā, nevis pārsmalcināti romantizēto pašmāju pseidodetektīvu ekranizācijas mēģinājumos rādītās pasaciņas pieaugušajiem.

Dažas tādas sērijas noskatījies, Kaķītis tā arī nebija ticis gudrs, par ko smejas filmas veidotāji par skatītājiem vai par viņiem, policistiem. Likās, ka tas jau kļuvis par obligātu žanra likumu stulbie, aprobežotie policisti nespēj neko, kamēr tantuks parastais vai onkulītis apaļais vienā mierā tiek galā ar visrūdītākajiem noziedzniekiem.

Tas pamatīgi sāpēja, aizskāra un aizvainoja.

Tomēr, pārdomājot pēdējo divu gadu laikā piedzīvoto un pārdzīvoto, nācās atzīt, ka zināms pamats šādam neglaimojošam uzskatam par policijas spējām bija gan. Nemaz nerunājot par bīstami pieaugušo formā tērpto noziedznieku skaitu policisti aplaupīja veikalus, rīkoja slaktiņus kazino, reketēja autobraucējus…

Spilgts uzplečainās nejēdzības piemērs abu Graudnieku, tēva un dēla, totālā neieinteresētība savā pagastā notiekošo likumpārkāpumu novēršanā un noziegumu atklāšanā. H bija ar dubultslepkavību pirms pusotra gada, tā ar aizvadītās vasaras traģisko notikumu izmeklēšanu.

Miks Kaķītis vienādi cienīja gan savus pilsētas, gan lauku kolēģus (to viņā bija ieaudzinājis ģenerālis Bass) un pazina daudzus augstas klases profesionāļus, kas strādāja mazpilsētās vai lauku rajonos, taču Mežājos viņa ticība abu inspektoru spējām bija izčākstējusi kā pērnais sniegs saulītē. Nevēlēšanās iedziļināties un saprast, kas jau robežojās ar galēju slinkumu un trulumu, klaja zobošanās un iebildumi tas viss lika domāt ja ne par kaitniecisku pretdarbību, tad par pilnīgu neatbilstību ieņemamajam amatam.

Tieši tāpēc majors Kaķītis abās iepriekšminētajās reizēs bija riskējis un uzņēmies šo lietu izmeklēšanu pats, pārkāpjot virkni rakstītu un nerakstītu noteikumu un ignorējot reģionālo subordināciju.

Arī tagad viņš devās pie Vecā ģenerāļa Basa pēcteča, Kriminālpārvaldes priekšnieka pulkveža Jura Bramaņa, lai vienotos par saldētā zagļa lietas oficiālu nodošanu viņam. Mikam Kaķītim bija krietni daudz argumentu, kāpēc tā vajadzētu darīt, bet pagaidām nevienas pašas ticamas versijas vai reāla pierādījuma, protams, ja vien par tādu neuzskata nogriezto pirkstu, kas it kā lika domāt par pasūtījuma slepkavību.

Protams, izmeklēt slepkavību ar, iespējams, starptautisku rezonansi Ziemassvētkos, kad visas vai gandrīz visas iestādes strādā brīvdienu režīmā vai nestrādā vispār, tā bija īsta ogu maize! Šefs par to nepriecāsies, tāpat kā par Kaķīša patvaļīgo iesaistīšanos neveiksmes gadījumā pārvaldes statistika papildināsies par vienu neatklātu starptautiska mēroga bezceri.

Līdzīgi Vecais bija rūcis vasarā, kad Miks bija pieprasījis oficiālu vadības akceptu Mežāju un Pūču salas noziegumu izmeklēšanai. Labi, ka bija izdevies tos atšķetināt, taču vainīgās personas nāve un nespēja uzreiz un pavisam iesēdināt otru acīmredzami vainīgo atkal deva iemeslu burkšķēšanai.

Kaut nu šoreiz ekspertiem izdotos atrast kaut ko patiešām nozīmīgu!

*  * *

Kā jau bija gaidāms, agrā rīta saruna ar priekšniecību sākās nepavisam ne draudzīgos toņos.

-    Kaķīt, es patiešām nesaprotu, kas tev tur, tajos Mežājos, notiek?! nervozi gumzīdams un viļādams pa galdu aizvadīto divdesmit četru stundu valsts mēroga kriminālo notikumu

kopsavilkumu, Bramanis pauda savu svēto sašutumu. Visiem svētki kā svētki, lauki kā lauki, visi atpūšas, slēpo, cep pīrāgus, tikai jums ar Basu kārtējie slepkavnieciskie brīnumi. Nu, nu, kas tad atkal?

īsos vārdos pārstāstījis aizvadītās diennakts notikumus Mežājos, Kaķītis papildināja stāstījumu ar nule pa telefonu uzzināto jaunumu starptautiski zināmā seifu zagļa Lāča jeb Janeka Savicka līķis varētu būt atradies dziļsaldēšanā kopā ar svaigi kautas cūkas liemeni.

-    Nu, un ko tu tagad gribi? pulkvedis, šķelmīgi piemiedzis vienu aci (bet varbūt tā tikai izskatījās nemitīgi kūpošās cigaretes dūmu dēļ), jautāja. Lai es tev uzticu šīs lietas izmeklēšanu? Bet Mežājos taču ir pagasta inspektors… Un Melnpilī ir policijas pārvalde…

Vērodams, kā majora Kaķīša seja pamazām iegūst gatava tomāta krāsu, Bramanis iekšēji uzjautrinājās.

-     Labi, labi, vari pat nepūlēties stāstīt. Zinu, ka no tā, kāviņsauc. Graudnieka jaunākā, nav nekādas jēgas, un zinu arī, ka melnpilieši uz Mežājiem brauc nelabprāt viņiem bail kārtējo reizi izgāzties ģenerāļa Basa priekšā. Starp citu, kā mūsu komisāram ar veselību?

Savējie, izbijušie darbabiedri, ģenerāli Kārli Basu aiz muguras paklusām dēvēja par komisāru Megrē.

-    Lieliski. Možāks nekā jebkad un rautin raujas cīņā!

-   Labi. Nodod sveicienus! Eh, vajadzētu taču reiz aizbraukt ciemos stāsta, jums tur esot upe un zivis. Man jau Dambergs pilnas ausis piedziedājis! Arī Bramanis bija kaislīgs makšķernieks. Starp citu, kā tev izdevies viņu ievilkt savos tīklos? Viņš taču bez personiskā izdevīguma pirkstu nekustina.

-     Ar zivju zupu un mīlestību… Majors beidzot atļāvās pasmaidīt.

Lieta paliks viņam.

-       Major… Tu taču tagad esi atvaļinājumā, vai ne? Bramanis negaidot ievaicājās.

-    Jā. Bezalgas. Kārtējo izmantoju vasarā…

-    …izmeklējot kara laika noziegumus, kā tad, atceros! Tad nu tā tavs bezalgas atvaļinājums tiek pārtraukts, jo citādi es nevaru iecelt tevi par izmeklēšanas vadītāju un norīkot palīgā tehniskā atbalsta grupu. Strādāsi uz vietas Mežājos un ziņosi man pa telefonu un e-pastu. Varēsi atpūsties no Rīgas birokrātijas. Raksti iesniegumu!

Veiksmīgais gājiens pie Vecā deva varenu sparu visai dienai. Tagad galvenais pašiem neizgāzties!

Atgriezies savā kabinetā, Kaķītis pagatavoja tādu kafiju, salīdzinot ar kuru piķis izskatītos kā caurspīdīgs ūdentiņš, un apsēdās pie datora, lai šo to pārbaudītu dažās datubāzēs. Pārāk daudz laika viņam nebija, tāpēc nācās strādāt ātri. Cita pēc citas uz printera galdiņa krājās izdrukas, bet zibatmiņā failu kopijas.

Lai taupītu laiku, Miks vāca jaunāko, vēl nezināmo informāciju uzreiz par diviem cilvēkiem nogalināto Janeku Savicki un pirms nedēļas no apcietinājuma iznākušo Arni Akmeni.

Vismaz teorētiski viņiem nevajadzēja vienam otru pazīt, taču integrētā datu un attēlu meklēšanas programma, paralēli strādājot ar diviem uzdevumiem, pēkšņi skaļi, brīdinoši iepīkstējās.

Oho, kas tad tas?

Izrādās, abi kungi 2009. gadā smagās celtniecības tehnikas ražotāju ikgadējās meses laikā viesojušies Vācijā un nez kā iekļuvuši ceļamkrānu prezentācijas fotogalerijā. Nu labi, Arnis Akmens tur varēja būt gan kā uzņēmējs lielsaimnieks, gan kā pašvaldības pārstāvis šķiet, toreiz viņš vēl bija opozīcijas

deputāts. Bet kas šādā mesē būtu darāms seifu zaglim Savickim? Tēloja nevainīgu biznesmeni? Veidojās ļoti interesantas sakritības. Bet, kā zināms, vairāk par divām sakritībām tā jau ir likumsakarība.

Vai tiešām tā varētu būt?

Majors Kaķītis ātri sakopēja virkni datu vienā failā un, pievienojis to tikko uzrakstītajai vēstulei, nosūtīja pieprasījumu Interpolam. Tad piemiegtām acīm meklētājprogrammā vērīgi pārskrēja garumgaram faktu uzskaitījumam, ar sarkanu iezīmējot svarīgāko.

*   * *

Saskaņā ar Valsts ieņēmumu dienesta datiem Arnim Akmenim aizvadītie trīs krīzes gadi bijuši ārkārtīgi veiksmīgi par spīti deputāta amata zaudējumam, viņš ik gadu nopelnījis vairāk nekā 120 000 latu. Strādājis gan nabadziņš melnu muti no rīta līdz vēlam vakaram kā liecināja izziņas, uzņēmīgais biznesmenis pamanījies ieņemt astoņus amatus, no kuriem SIA Robežnieki valdes priekšsēdis bija tas mazākais un nevainīgākais.

Atskaitēs figurēja arī tik interesanti amati kā Smagās būvtehnikas asociācijas priekšsēdis, Melnpils ATU valdes loceklis, Melnpils apdrošināšanas un kredītsabiedrības valdes priekšsēdis, divu nekustamo īpašumu firmu pārvaldnieks, 40 % akciju portfeļa turētājs Mežmuižas viesnīcā un akcionārs laikrakstā Melnpils Ziņas.

Pēc deklarētā bija nojaušams, ka, par spīti lielajiem ienākumiem, Arnis Akmens radis dzīvot pāri saviem līdzekļiem viņam bija vairāk nekā 370 000 eiro lielas kredītsaistības, ko gan teorētiski nosedza Robežnieku nekustamais īpašums ar zemi, vasarnīca Kurzemes jūrmalā, lauksaimniecības un dārzkopības tehnika, četras automašīnas jauns, melns 2010. gada Wrangler džips, sarkans retro 1962. gada BMW kabriolets,

funkcionāls, tumšzils 1999. gada VW Passat un balts 2003. gada Renault TraJJic busiņš, kā ari Yamaha kvadracikls.

Katrā ziņā par iztiku Akmenim jāsūdzas nebija.

Robežkontroles un ES vienotie pasu kontroles dati savukārt uzrādīja, ka uzņēmējs Arnis Akmens šajā periodā regulāri devies biznesa braucienos uz Eiropas valstīm; parasti tie sakrita ar lielajām lauksaimniecības vai celtniecības tehnikas mesēm un tehnikas prezentācijām ārvalstīs, kurp savus uzticamākos klientus veda bagātākie Latvijas tehnikas dīleri. Bet divas reizes apsviedīgais biznesmenis bija pamanījies doties tālākos ceļojumos uz safari Āfrikā un nacionālo futbola čempionātu Brazīlijā. Un ik reizi viens. Nekad ar sievu.

Te bija nepieciešami daži papildu pētījumi.

Kaķītis pabāza galvu operu telpā tādā agrumā tur gandrīz neviena nebija. Puiši vai nu izbraukumos, vai dežūrdaļā. Uz vietas kvernēja vienīgi pusstudents tā viņi bija iesaukuši jauniņo praktikantu, kurš pēdējos divus Juridiskās fakultātes kursus bija nolēmis pabeigt neklātienē, paralēli krājot operatīvā darba pieredzi. īsti labi viņam neveicās ne ar vienu, ne otru, jo pusstudents regulāri iekūlās nepatikšanās vai savārīja ziepes. Taču šorīt Mikam vairs nebija laika gaidīt kādu citu, tāpēc, lēni un saprotami izskaidrojis uzdevumu un pārliecinājies, ka puisis visu sapratis pareizi, viņš aizsteidzās uz savu kabinetu pēc datora un dokumentu mapes.

Ja negribēja nokavēt Berlīnes lidmašīnu, bija pats pēdējais laiks braukt uz lidostu.

Mašīnas salons vēl nebija pat īsti atdzisis. Omulīgi atlaidies šofera krēslā, Miks izstaipījās tā, ka nobrakšķēja visi kauliņi, un ar patiku ieelpoja kanēļa un krustnagliņu aromātu, kas bagātīgi vējoja no salona stūrī iekārtā mazā, austrumnieciski izšūtā maisiņa. Anna Elizabete viņam to bija uzdāvinājusi

dienā, kad uzsniga pirmais sniegs, un kopš tās reizes Kaķīša toijota ne reizi vairs nebija niķojusies.

Aizbraukt pretī Annas vecākiem, kuru lidmašīnai pēc pusstundas jānolaižas, tā būtu tikai neliela laipnība! Turklāt beidzot viņam būs iespēja iepazīties ar godājamo profesoru pāri, kurus tik bieži dzirdēja pieminam!

Pēdējā laikā majors Miks Kaķītis sevi arvien biežāk pieķēra domājam un raizējamies par Annu Elizabeti, turklāt daudz personīgāk un personiskāk, nekā pienāktos draudzīgam kaimiņam. Vasaras traģiskie notikumi viņu agrākās pārpratumu pilnās, saspringtās un vēsās attiecības bija uzsildījuši līdz baudāmai temperatūrai, un tagad Anna reizēm ar prieku piebiedrojās viņam braucienā uz teātri vai operu, bet reiz pirms kārtējā pasākuma pat paņēma līdzi lielā iepirkšanās tūrē. (Tiesa, Miku nepameta aizdomas, ka viņam bijusi iedalīta nastu nesēja ēzeļa, nevis sabiedrotā loma, taču sūkstīties viņš neiedrošinājās citādi atkal sāksies aukstais karš!) Iepirkšanās beidzās ar noberztiem papēžiem, vēsu dušu un kafiju Mika vecpuiša dzīvoklī.

Tomēr Anna Elizabete nekad nebija ar mieru palikt Rīgā pa nakti, pat ja teātra vakars iekrita piektdienā un it kā varētu atļauties arī kādu ilgāku izklaidi aiziet vēlās vakariņās vai tāpat vien paklaiņot pa Vecrīgu. Nezin kāpēc Anna Elizabete Rīgu nevarēja ciest šķita, ka daudzskaitlīgais pūlis viņai traucē, bet skaļie pilsētas trokšņi dara fiziskas sāpes ausīm. Vēl Miks bija ievērojis ja vien iespējams, Anna galvaspilsētā cenšas pārvietoties braukšus vai kājām, bet nekad sabiedriskajā transportā.

Reiz tādā reizē viņš riskēja pajautāt kāpēc? un saņēma īsu atbildi: viņi ir par tuvu.

Tāpēc, kad Anna pēc kārtējā omulīgā vakara skubināja Miku braukt atpakaļ uz Pūču salu, viņš klausīja un izbaudīja

mājupceļu kā vēl vienu patīkamās atpūtas sastāvdaļu. Parasti Anna ļāva braukt viņam, bet pati, iegrimusi rāmā apcerē, klusējot sēdēja blakām, ar pelēkzaļo acu skatienu glāstot ceļmalas kokus un it kā iekļaujot tos nebeidzamā apskāvienā… Bet reizēm viņai uznāca nešpetns noskaņojums un tad Mika sudraba zivij nācās trūkties (un viņam pašam arī). Parasti tā gadījās tad, kad Anna Elizabete centās rast risinājumu kādai problēmai, kas ilgstoši mocīja un neļāva dzīvot. Ātrums iztīra sārņus un rūsu no smadzenēm, viņa mēdza teikt.

Ātri braukdams pa Valdemāra ielu Vanšu tilta virzienā, Miks Kaķītis domās pārcilāja neseno sarunu ar krusttēvu. Tā bija notikusi pēc kārtējās absurdās sapulces darbā, kad Vecais, dabūjis sutu no augšas par pazeminājušos atklāto noziegumu procentu, bija klupis krāgā saviem padotajiem. Diemžēl viņš to nedarīja tā, kā savulaik ģenerālis Kārlis Bass, labsirdīgi un sirsnīgi, saprotot, ka darbs ir tikai darbs, bet cilvēki ir cilvēki katrs ar savām dzīves un sadzīves problēmām, raizēm, sāpēm un pat mīlas likstām. Bass to visu zināja un, lai gan ari viņš no saviem darbiniekiem gaidīja rezultātus, tomēr deviņas ādas pār acīm nemauca, un, ja vajadzēja, aizstāvēja savējos no augstākās priekšniecības. Turpretī Vecajam, pulkvedim Jurim Bramanim, bija nelāga īpašība augstākstāvošo acīs izlikties baltam un pūkainam, toties pār savējiem nogāzt īstu lamu lavīnu.

-   Krusttēv, es laikam iešu prom no policijas. Bažīgs skats ģenerāļa virzienā. Ko viņš teiks?

-   Kāpēc tā? Apnicis? Krusttēva šķietami nevērīgais jautājums Miku nespēja piemānīt. Tomēr uztraucas.

-  Jā un nē. Uzreiz nevaru izskaidrot. Nevaru vairs paciest tās augšu spēlītes. Gribu mieru. Rāmāku un tīrāku vidi. Es pat

varētu pārvākties šurp uz dzīvi. Jūs nevar atstāt bez pieskatīšanas.J viņš mēģināja jokot.

-   Saki, kā ir. Gribi būt tuvāk Annai Elizabetei.

-  Mhm… Nu…. Varbūt var teikt arī tā. Izmocījis šo atbildi, majors bija nosarcis kā biete.

-   Vai ar viņu pašu tu esi runājis? Krusttēva jautājums bija tiešs un nežēlīgs.

-   Vēl ne. Nezinu, kā sākt. Ja nu es viņu vispār neinteresēju?

-   Kā nu ne?! Kad tevis ilgāku laiku nav Mežājos, par tevi vien runā. Te nu ģenerālis stipri pārspīlēja.

-   Varu iedomāties, Miks pasmīnēja. Krimš manus kauliņus. Tāpēc jau man pastāvīgi svilst ausis.

-   Nekā, puika, tas tāpēc, ka tu visu laiku skraidi bez cepures! Bet par policiju vēl apdomājies. Ja aiziesi, tad ne tev, ne mums vairs nebūs tādu sakaru un iespēju kā pašlaik.

-   Mēs varam nodibināt savu detektīvu aģentūru! Miks ierosināja.

-    Varam gan… Ģenerālis bija piekritis. Taču labāk visu darīt pamazām. Klausi mani. Vispirms uzzini, vai Anna gribētu, lai tu te rēgojies no rīta līdz vakaram. Visvienkāršākais atklāti un godīgi pajautā, vai viņa grib ar tevi precēties.

-   Krusttēv?!

-   … ko Krusttēv? Vai tad visu mūžu kā kaķis ap krējuma podu staigāsi? Kamēr cits nocels?

-   Kurš? Vai tad… Kaķītis pavisam apmulsa. Kurš? Mūžīgā aste Kārlis vai skaistulis Ģirts?

-   Neko nezinu. Tomēr padomā, parunā ar Annu un tikai tad lec āliņģī! Rīgu pamest vienmēr paspēsi.

Ģenerālis, nemanāmi pasmīnējis ūsās, mainīja sarunas tēmu. Viņam bija pamatotas aizdomas, ka pavasaris beidzot varētu atnest ilgi gaidītās izmaiņas karsti mīļotā māsasdēla matrimonālajā statusā.

Reiz Bass bija pieķēris Miku pētām dzimtas fotoalbumu visvecāko dokumentēto Basu dzimtas kāzu foto.

-   Krusttēv, vai tu esi pamanījis, cik ļoti es līdzinos šim te kungam… Kas viņš ir? Miks mulsi norādīja uz staltu ūsaini melnā uzvalkā. Viņam pie sāniem glaudās maiga jaunkundze, ļoti līdzīga Annai Elizabetei.

-   Tavs vecvecvectēvs. Jā, drusku līdzīgs esi, taču tev nav tādu ūsu. Peles nograuzušas, ģenerālis labsirdīgi ķircinājās. Un zem deguna nobubināja: Un Anna nav tik miermīlīga kā tava vecvecvecmāmiņa!

Miks tomēr bija sadzirdējis: Ko tu teici?

-  Neko, neko. Teicu, ka ārā tāds mierīgs laiciņš, iešu pamakšķerēt. Nāksi līdzi?

Kalnciema iela iepretim Spicei pirms pagrieziena uz Jūrmalas šoseju bija slidena kā slapjš spogulis. Miks aizdomājies pārāk strauji nobremzēja luksofora priekšā, un autiņš ar aizmuguri pa priekšu izgrieza pilnu saulīti. Labi, ka iela bija tukša un pietiekami plata.

Johaidī, laikam beidzot jāpievēršas ceļam! Visu šo gabalu Miks bija nobraucis autopilotā.

Doma būt tuvāk Annai Elizabetei viņa prātā bija izkristalizējusies pavisam nesen, taču precēšanās majora plānos pagaidām vēl neietilpa. Tas jau būtu vairāk nekā nopietni. Viņš bija radis norakties darbos un dzīvot viens, neliekot nevienam uz sevi veltīgi gaidīt un arī pats nebūdams ne no viena atkarīgs.

Bet vai tad nebija?

Pavisam godīgi, roku uz sirds liekot, nevienu citu sievieti sev līdzās majors nespētu iedomāties. Viņam patika Annas Elizabetes neatkarība, patstāvība, veselīgais skats uz dzīvi un,

jā, ari viņas melnā humora izjūta un nemitīgās zobgalības. Asā mēle, pelēkzaļās acis, tumši rudās, mežonīgās cirtas īsta meža ragana! Tomēr tieši šis raganiskums, kurš brīžam izlauzās virspusē, Miku, kā visnotaļ pragmatisku būtni, mulsināja un biedēja.

Labi, intuīcija. To varētu norakstīt uz labām novērošanas spējām un loģiku, kas dod darbu zemapziņai.

Zālīšu zināšana? Botānika, augkopība un farmācijas pamati.

Bet spējas remdēt galvassāpes un pazemināt asinsspiedienu? Viņš savām acīm bija redzējis, kā Anna it kā garāmejot uzliek delnu krusttēvam uz plaukstas vai pleca un pēc brīža viņa simt astoņdesmit sitieni norimst līdz normāliem simt divdesmit.

Un dīvainā ietekme uz dzīvniekiem? Visi mājdzīvnieki, abus jērus ieskaitot, Annai rindiņā staigāja pakaļ, lai gan visbiežāk tos baroja Omīte. Reiz kādā mierīgā rudens vakarā, vēl pirms viņš šosejas malā atrada Grāfu, viņi abi ar Annu Elizabeti bija izgājuši pastaigā gar Pūču salas ūdens līniju. Zeltainā vakara gaisma pamazām dzisa, un vecajos ozolos iztālēm ieskanējās pūces saucieni. Anna bija apstājusies un priecīgi iesmējusies, tad izdvesusi dīvainu skaņu virkni kaut ko vidēju starp ūjināšanu, bubināšanu un urrināšanu dziļi kaklā.

Pēc maza brītiņa pār galvām mīksti nošvīkstēja plati spārni un tuvākā ozola apakšējā zarā nosēdās vislielākā pūce, kādu Miks jelkad dzīvē bija redzējis. Tā laikam ir Pūču salas ciltsmāte! viņš toreiz bija nodomājis, bijīgi vērodams prāvo putnu. Bet Anna tikmēr bija jautri ūjinājusi, bubinājusi un urrinājusi, it kā katru dienu to vien darītu kā trenētos sinhronajā tulkošanā no senpūču valodas. Vecā pūce tādā pašā veidā atbildēja un, sīkiem solīšiem sāniski tipinot pa zaru, pievirzījās viņiem tuvāk, piešķieba lielo galvu, un Miks to

redzēja pats savām acīm un varēja apzvērēt! pamirkšķināja ar dzintardzelteno aci.

Bet visvairāk mulsināja mirkļi, kad Anna Elizabete, turpat līdzās atrazdamās, it kā aizceļoja laikā, telpā un iegāja sevī, lai pēc tam nāktu klajā ar nez no kurienes ņemtu apgalvojumu, kas vēlāk izrādījās simtprocentīgi precīzs. It kā viņai kāds tur augšā būtu pateicis pareizo atbildi.

Tas Kaķīti patiešām biedēja.

Lidostā viņš ieradās tieši laikā, lai izdzirdētu paziņojumu, ka Berlīnes-Rīgas reisa mazā lidmašīna Fokker 50 ārkārtīgi slikto laikapstākļu dēļ no Berlīnes vēl nav pat izlidojusi, tā dosies ceļā ar pamatīgu novēlošanos un virs Rīgas trakojošā puteņa, stipro vēja brāzmu un apledojušo skrejceļu dēļ, visticamāk, tiks novirzīta uz Liepājas lidostu. Par spīti Dižjūrai, šodien tur valdot pilnīgs miers.

Tikai tā man vēl trūka! Miks nopūtās un, kafijas automātā paņēmis dubulto espresso, joza uz stāvvietu.

No Rīgas līdz Liepājai bija divi simti kilometru, no Liepājas līdz Mežājiem vēl apmēram simt sešdesmit. Vilcināties nedrīkstēja. Nosūtījis Annai Elizabetei lakonisku īsziņu, uzņēma ceļu pa Jūrmalas šoseju Liepājas virzienā. Labi, ka līgums ar radaru firmu lauzts, beidzot varēja neuztraukties par apmaksāta foto saņemšanu pastkastītē. Bet par to, ka cēpīši šādos laikapstākļos nebāzīs degunu uz šosejām, Kaķītis bija vairāk nekā pārliecināts.

Viņš paspēja ar sekundes precizitāti. Aizelsies ieskrēja sagaidītāju zālē un ieraudzīja caur ielidotāju vārtiem nākam ar čemodāniem apkrāvušos Annas vecākus.

-   Labrīt! Laipni lūgti Latvijā! Es esmu Miks Kaķītis. Automašīna gaida pie izejas.

7.   nodaļa. Solo balsij bez orķestra

22. decembra pusdienlaiks

Aiz loga zem piebraucošas automašīnas riepām nočirkstēja sniegs un ledus. Vecāki atbraukuši!

-   Kas tā par nekārtību! Tādi ceļi, kādas ir jūsu lielās šosejas, Vācijā un Anglijā mēdz būt tikai visattālākajos valsts nostūros, dziļu mežu vidū! No halles līdz virtuvei atlidoja plīstošu stiklu šķindai līdzīga asa, skaļa balss.

Māte? Kas viņai noticis? Balss izklausījās ārkārtīgi satraukta, pat histēriska.

-   Rozmarij, viss ir labi, beidzot mēs esam atbraukuši… mierinoši un klusi ducināja Annas tēva parasti tik varenais bass. It kā viņš runātu ar mazu, niķīgu, izlaistu bērneli!

-   Rau, kur viņa nāk! Nāc, mīļā, ātrāk apsveicinies ar mums! Atpletis rokas varenam skāvienam, profesors Rožkalns sakampa Annu Elizabeti un kārtīgi sažmurdzīja, pamanīdamies iečukstēt viņai ausī: Tikai mierīgi…

-   Labdien, mamm, atraisījusies no tēva skavām, Anna Elizabete tuvojās nostāk stalti stāvošajai mātei, pastiepās, lai viņu apskautu un noskūpstītu, taču profesora kundze pussoli atkāpās un vēsi pastiepa roku.

-   Nu, sveika, sveika, baronu fon Bergu īpašumu likumīgā mantiniece!

Mātes balsī skanēja tik salta ironija un (bet varbūt tikai tā izlikās?) skaudība, ka Anna Elizabete sastinga.

Ko tad tas nozīmēja? Labi, viņas nekad nav bijušas īpaši tuvas, taču tik ledainu apsveicināšanos…

-   Paldies, cik mēs esam jums parādā? Rozmarija BergaRožkalne pagriezās pret tobrīd hallē ienākušo majoru Miku Kaķīti, kurš ienesa kārtējo milzu čemodānu un novietoja to vestibila vidū līdzās četriem tādiem pašiem brūnas ādas briesmoņiem. Varat būt brīvs, jūsu pakalpojumi mums vairs nebūs vajadzīgi.

Miks uzjautrināts paraudzījās uz Annu Elizabeti, kas neuzkrītoši pabolīja acis un, dziļi ievilkusi elpu, metās glābt situāciju.

-  Māt, laikam ir noticis pārpratums. Majors Kaķītis ir mūsu kaimiņmāju Mazkalniņu saimnieka ģenerāļa Kārļa Basa krustdēls un mūsu visu labs draugs. Viņš laipni piekrita izpalīdzēt sagaidīt jūs lidostā un atvest šurp un, es ļoti ceru, neatteiksies pievienoties mums svētku brokastīs. Kopā ar ģenerāli Basu, protams, viņa pasmaidīja, ieraugot minēto kungu stalti nākam lejup pa kāpnēm, zem elkoņa vedot Annu Līzi Saulīti, kura šādam notikumam par godu bija tērpusies skaistā, pērļu pelēkā kleitā, ko rotāja grezns tamborēts plecu lakats.

-   Un kas tā tāda aukle vai guvernante? Anna, es nezināju, ka tev ir bērni! Tu taču pat neesi precējusies! Tas ir nedzirdēts skandāls! Rozmarijas Bergas balss pakāpeniski sasniedza varenu crescendo.

-   Rozmarij… Profesors Rožkalns maigi apskāva sievas plecu un cieši to saspieda. Nabaga tēvs…

-    Māt… Tēt… Lūdzu, iepazīstieties, šī ir Anna Līze Saulīte, Mežāju pagasta bijušā dzirnavnieka Millera meita, mūsu vecmāmiņas jaunības laiku draudzene un mana palīga Kārļa Saulīša vecmāmiņa. Un šis ir Kārlis Bass atvaļinātais policijas ģenerālis, Mazkalniņu saimnieks.

-    Ļoti patīkami iepazīties ar vārdabrāli, turklāt tik slavenu! Profesors Rožkalns sirsnīgi spieda un kratīja ģenerāļa roku. Esmu lasījis rakstus pārjums un vienmēr domājis, cik interesantai jābūt jūsu dzīvei. Rozmarij, iedomājies, šis kungs vairāk nekā pusgadsimtu nostrādājis operatīvajā darbā, milzīgās pieredzes dēļ prese viņu dēvē par latviešu Megrē. Jūs taču mums pastāstīsiet kādu no saviem piedzīvojumiem, vai ne?

Šajā brīdī Annas Elizabetes citkārt nopietnais tēvs izskatījās pēc maza puišeļa, kuram apsolita konfekte.

-    Kā jūs teicāt, kas jūs esat? Rozmarija Berga pēkšņi pievērsās Mikam Kaķītim.

-   Policijas majors Miks Kaķītis, viņš braši atteica. Trūka tikai, lai salutējot sasistu papēžus…

-   Ak, maaa-jooors… Nūja. Jūsu gados jau gan vajadzētu būt apakšpulkvedim vai pulkvedim. Kas tas par vārdu un uzvārdu Mi-iks Ka-a-ķī-tis! Kā tādai rotaļlietai. Nopietnu vīrieti tā nevar saukt, Mātes kundze vēsi novilka un paraudzījās uz Kārli, kurš stāvēja blakus Omītei. Un jūs laikam esat Kārlis. Vēl viens Kārlis ak, cik jūsu te daudz! Ziniet, Kārli, jūs man nepatīkat! Es jums redzu cauri jūs esat pielīdējs, dīkdienis un izsūcējs. Tāpat kā jūs, pārējie! Nē, nē, nemaz necentieties iebilst, es zinu, ko jums visiem šeit vajag. Jūs gribat izputināt veco baronu fon Bergu mantojumu un palaist Annu Elizabeti pasaulē pliku un nabagu!

Telpā viss sastinga, un šķita no griestiem skanēdami sāk birt ledus gabaliņi.

-   Rozmarij, man šķiet, tu esi pārāk nogurusi un satraukusies, profesors Kārlis Rožkalns atkal saņēma sievu zem rokas. Anniņ, varbūt tu varētu parādīt viesistabu? Tase tējas mums visiem varētu nākt par labu…

-jā, protams, protams! Anna Elizabete pēkšņi it kā pamodās no miega. Lūdzu visus brokastis!

-   Brokastis… Tik vēlu? Divpadsmitos? Pie mums to sauc par lenču! Mātes kundze nicīgi nosprauslojās, tomēr ļāva sevi ievest viesistabā, kur viesus sagaidīja skaisti dekorēts galds ar pārdomātām, aukstai ziemas priekšpusdienai piemērotām siltajām uzkodām, degošas sveces un iekurts kamīns. Visi pārsteigumā noelsās, vienīgi Rozmarija, aplaidusi skatienu telpai, noteica: Biju iedomājusies, ka šī istaba ir lielāka un greznāka. Droši vien jūs to esat samazinājuši. Un kāpēc šie abi viesmīļi vēl ir te?

Anna Elizabete kārtējo reizi iekšēji sarāvās.

Johaidī, kas notiek ar māti? Piecu minūšu laikā Rozmarija spējusi noskaņot pret sevi pilnīgi visus mājiniekus un draugus!

-   Mamm, tēt, šie ir mani draugi žurnāliste un r… rakstniece Zane Zālīte, aktieris Ģirts Melderis.

-   A, pareizi jūs es esmu redzējusi! Rozmarija Berga ar garu, manikirētu nagu novilka gaisā loku Ģirta virzienā.

-   Dzenaties pēc lētas popularitātes, filmējaties seriālos? Vienu sēriju biju spiesta noskatīties lidmašīnā tā viņi tagad saprot pasažieru izklaidēšanu. Un jūs laikam esat tā jaunā dāma, ar kuru mana meita ilgus gadus dalīja mājvietu? Žurnāliste? Nu skaties, Anna, lai viņa tevi neizspiego un pēc tam neizkladzina katru šeit dzirdēto vārdu pa visu pasauli… Mūsu namā gan nav pieņemts draudzēties ar tādiem…

Viņa nepabeidza ar kādiem, jo Zane, ar lielu blīkšķi aizcirzdama durvis, ieskrēja virtuvē.

-    … ar tādiem plebejiem kā šī te jaunkundze, Mātes kundze nesatricināmā mierā pabeidza.

-  Rozmarij, tu patiešām esi pārgurusi. Iesim augšā un atpūtīsimies. Anniņa mums lenču uznesīs augšā, vai ne, mīļumiņ?

-   Protams, tēt.

Ar kādu prieku viņa mīļotajai Mātes kundzei uzgāztu ledainu ūdeni, lai taču beidzot attopas!

Mūsu namā… Kādā mūsu? Kādā namā? Bergu uzvārds, Bergu īpašumi un galu galā šī māja uz salas, ko māte tā ienīdusi visu savu dzīvi, tagad nu būtu kļuvis par “mūsu namu”? Kas viņai noticis tik naidīga un nicinoša pret visiem, nav pamanījusi neko no tā labā un skaistā, ko viņi visi tik cītīgi un ilgi bija gatavojuši.

Nez kāpēc Anna Elizabete atcerējās psihopātisko Elgu Blūmu un viņas samāksloto kundziskumu.

-    Es nekur neiešu. Vēlos brokastot šeit. Tas pats augstprātīgi griezīgais tonis.

-   Profesores kundze, šeit patiešām ir vēsi logi veci, vajadzīgs remonts, spēcīgs caurvējš. Pēc ilgā lidojuma un garā brauciena pat nemanīsiet, kā saaukstēsieties, taktiski iejaucās ģenerālis. Faktiski tas bija pieklājības normu pārkāpums, taču… Varbūt būtu labāk, ja es jūs pavadītu uz apartamentiem? Arī augšstāvā ir iekurts kamīns, deg sveces, tur atrodas pat maza eglīte…

Kārlis Rožkalns-Bergs, pateicīgi palūkojies uz savu vārdabrāli, taktiski un neuzkrītoši virzīja saniknoto sievu uz durvju pusi, kamēr ģenerālis Bass goddevīgi atvēra viņas priekšā dubultplatās viesistabas durvis. Skaļie protesta saucieni, mīdāmies ar mierinošu ducināšanu, attālinājās otrā stāva virzienā, līdz izgaisa.

-   Tā. Anna Elizabete noslīga atpūtas krēslā un paslēpa seju rokās. Tās ir beigas.

-  Nē, mīļā sirds, tas ir tikai sākums, drūmi novilka Kārlis. Šoreiz viņam piekrita visi.

-   Omit, kas viņai varētu būt noticis? Anna izmisumā palūkojās uz Kārļa vecmāmiņu. Nekad agrāk māte tā nav uzvedusies. Gandrīz jādomā, ka viņa lidmašīnā iebaudījusi tā pavairāk kokteiļu vai šampanieša…

-   Nu, nezinu gan, Omīte domīgi novilka. Var jau būt, ka tie ir kokteiļi… Tā būtu visvienkāršāk.

-   Ko tu ar to gribi teikt? Anna Elizabete noslaucīja niknuma asaras un cieši pavērās Kārļa vecmāmiņā.

-   Vēlāk. Par to visu vēlāk. Mums visiem jānomierinās un jāpaēd. Un tu apsolīji vecākiem uznest… lenču.

Nu, smalki. Tagad viņai aiz muguras mājinieki paklusām zobosies par pārsmalcināto māmuķīti.

-   Es negribu tur iet, viņa izspieda caur zobiem. Tikai nesākt raudāt!

-   Zinu, meit, zinu. Bet nāksies. Manis pēc, profesores kundze varētu nomirt badā, bet vēl jau paliek profesora kungs! Viņš gan man patīk… Omīte sapņaini novilka. Visi iesmējās. Spriedze nedaudz atlaidās.

-   Vecmāmiņ, tu esi nelabojama! Kārlis skaļi nošmaukstināja večiņu uz vaiga. Līzbet, es tev palīdzēšu!

-   Es arī. Vajadzēs vēl vienu nesēju, Miks Kaķitis stingri noteica. Turklāt man jau ir pieredze nešanā.

-   Paldies, puiši, Anna Elizabete nočukstēja un skābi pasmaidīja.

Ziemassvētku miers un saticība…

Kāpnēs viņi izmijās ar ģenerāli, kurš, pavisam sadrūmis, smagi kāpa lejup.

Diez kādas rupjības māte vēl sarunājusi?

Durvis bija pusvirus. Anna Elizabete klusi pieklauvēja, istabā nošvlkstēja soļi. Tēvam bija apsārtušas acis.

-   Paldies, bērni. Dodiet man paplātes, ienesišu iekšā un nolikšu uz galda. Netrokšņosim. Nevajag viņu traucēt. Iedevu nomierinošas zāles, tūlīt aizmigs, tad varēšu kāpt lejā. Es labprāt brokastotu kopā ar jums, ja vien… atļausiet. Pēc visa, kas noticis, mēs varētu nebūt gaidītākie viesi šajā mājā…

Miks ar Kārli taktiski atkāpās. Anna palika gaidām kāpņu galerijā.

Kārlis Rožkalns, iedams uz pirkstgaliem, ienesa paplātes istabā un pēc brīža tikpat klusi izlavījās laukā.

-   Aizmiga. Tagad gulēs kādas trīs četras stundas.

-   Lieliski. Kāpsim lejā!

-   Pagaidi mazliet. Vai te ir kāda vieta, kur netraucēti parunāties?

-  Varam ieiet manā istabā. Apskatīsies, kā es dzīvoju. Esmu iekārtojusies veco baronu guļamistabā.

-   Re, kāda gudriniece! Bet tā tam jābūt, jo tu taču esi šīs… komūnas sirds un dvēsele. Atvaino, es nezinu, kā šo jūsu draudzīgo kompāniju citādi nosaukt. Tik dažādi cilvēki. Bet, cik paspēju saskatīt, sirsnīgi un jauki…

Re, kā! Tēvs no dažām iepazīšanās minūtēm paspējis nolasīt, ka Pūču Mājas iemītnieki ir sirsnīgi un jauki ļaudis, turpretī māte visapkārt saredzēja vienas vienīgas negācijas, Anna Elizabete rūgti nodomāja, zem rokas vezdama tēvu uz savu istabu.

Lielās gultas vidū, saldi aizmiguši, draudzīgi gulēja Barons un Grāfs. Tēvs sajūsmā iepleta acis. Dzīvnieki viņam ļoti patika, un tikai Mātes kundzes klaji noraidošā attieksme (spalvas, netīru ķepu nospiedumi, parazīti, troksnis, fu!) nebija ļāvusi pašiem kādu iegādāties.

Atsēdušies uz mīkstās gultas malas, abi iekārtojās vienā pozā kreisās kājas potīte uz labās kājas ceļgala. Saskatījās un iesmējās. Gēni un paradumi…

-   Nu, stāsti, kā tu dzīvo, ko dari, kā iztiec? Tēvs ieinteresēti lūkojās apkārt. Tad tā viņa dzīvo. Askētiski.

-   Labi, tēt. Strādājam. Rīkojam pasākumus. Veidojam reklāmas, izdodam fotoalbumus un kalendārus, darbojamies arī sabiedrisko attiecību jomā. Miljonus nepelnām, bet sava iztikšana ir.

-   Skaidrs. Tas ir jūs. Bet kā ar tevi?

-  Ar mani? Tāpat. Strādāju. Nekam citam šobrīd laika neatliek. Nē, nav taisnība! Es mēģinu rakstīt. Pagājušajā vasarā atradām daudz vēsturisko materiālu, kas attiecas ne tikai uz Bergu dzimtu, bet arī uz pārējo Mežāju pagasta ģimeņu likteņiem, tad nu es tagad cenšos tos izpētīt un sistematizēt. Zini, cik tas ir interesanti kad aizraujos, stundām varu sēdēt, zīmējot bultiņas, kura dzimta un kad ar kuru saradojusies… Zīmēju uzreiz vairākus ciltskokus un to sānu atzarus un pēc tam cenšos izsekot dokumentos, kā laiks un liktenis ietekmējis katra cilvēka dzīvi. Vecmāmiņa Anna Roze man ļoti palīdz mēs katru pirmdienas un piektdienas rītu skaipā sarunājamies, un viņa man stāsta par veciem laikiem.

-   0, tad jau tu nopietni esi pievērsusies vēsturei! tēvs sajūsmināti iesaucās. Es zināju, ka asinsbalss reiz ierunāsies. Varbūt tu tomēr pārdomāsi un brauksi pie mums? Tur akadēmiskajiem pētījumiem labāki apstākli!

-   Tēt… Es neveicu akadēmiskus pētījumus, es mēģinu uzrakstīt grāmatu par Mežāju pagasta vēsturi un cilvēku likteņiem dažādu notikumu kontekstā. Šajā vasarā un rudenī mēs izveidojām lielisku fotoalbumu no mūsu pagasta dzīves sanāca patiešām skaisti, daudzi mežājnieki pat brīnījās un tas viss fotografēts tepat pie mums? Redzi, kā cilvēki dzīvo

un pat nezina, kas atrodas un kas notiek viņiem līdzās! Nu, lūk, bijām apzinājuši un apkopojuši ļoti daudz vēsturiskā materiāla, kad atgadījās šis un tas, kas uz atsevišķiem notikumiem pavēra pavisam citu perspektīvu. Nu… un tad es nolēmu pamēģināt uzrakstīt grāmatu.

Anna Elizabete stāstot bija pamatīgi aizrāvusies acis spulgoja, balss skanēja līksmi un priecīgi.

-   Skan lieliski. Taču šāds projekts ir laikietilpīgs un dārgs, sevišķi, ja tas prasa padziļinātus pētījumus un intervijas. Informācijas avotiem ir jāmaksā. Tev līdzekļu pietiek? Ja vajag, es varu palīdzēt…

-   Nav tik traki. Pēc šīs vasaras ļoti daudzi Mežāju iedzīvotāji beidzot sākuši pieņemt mani kā savējo. Kad braucu ar auto, ceļ roku, lai piestāju; kad eju kājām, piebremzē, lai pajautātu, vai nevajag aizvest. Aicina ciemos uz tēju un pīrāgiem, daudz ko stāsta. Es arī eju šajā tumšajā laikā, kad dienas tik īsas, neko jēdzīgāku nevar pasākt, bet garas un interesantas sarunas pašā laikā. Klau, tēt, tu vīnu nevēlies? Man ir labs bordo.

-   Vēlos. Profesors ieinteresēti piešķieba galvu.

Skaidrs, tātad mainām sarunas tēmu.

-   Nu, tagad tava kārta. Tēt, kas notiek?! Kādu izrādi mamma šovakar nospēlēja? Viņa… bija piedzērusies?

-   Nē. Un diemžēl… tā nebija izrāde. Tā mēs dzīvojam jau gandrīz gadu. Tēvs apmulsis grozīja rokās vīna glāzi. Kā lai to saka… Mātei ir depresija. Redzi, koledžas vadība samazināja viņas lekciju skaitu, faktiski, pārtrauca pastāvīgo līgumu un palūdza pārkvalificēties par vieslektori. Saglabāja dažas lekcijas atsevišķām studentu grupām. Tagad nu māte trako, mēģinot atrast dzīvei jēgu un sev pielietojumu.

-   Bet kāpēc? Mātes lekcijas taču vienmēr visiem patikušas…

Tur jābūt kaut kādiem nezināmiem zemūdens akmeņiem.

-   Nezinu. Pēdējo divu gadu laikā Rozmarija ir ārkārtīgi pārvērtusies. Nezinu, kas viņai uznācis. Ja es būtu ticīgs cilvēks, teiktu apsēdis Jaunais gars vai viņā iemājojusi kāda nelaba būtne. Agrāk viņa tāda nebija, lai gan raksturs tavai māte, pati zini, ohoho! Jau kopš jaunības, kad iepazināmies, viņa bijusi strauja, enerģiska un neaprēķināma, bet tagad tam visam pievienojusies arī agresivitāte un tici vai ne! radikāls kreisums! Rozmarija uzbrūk katram labāk situētam studentam, vienubrīd koledžas vadība pat veica iekšējo izmeklēšanu, bija radušās aizdomas, ka viņa dažus speciāli izgāzusi ieskaitēs un eksāmenos. Par laimi, tās neapstiprinājās, neko neizdevās pierādīt, citādi būtu milzīgs skandāls akadēmiskajās aprindās un visa gadiem ilgi būvētā mātes karjera un reputācija vējā.

-   Tēvs, tu neizskaties laimīgs. Vai viņa mājās tāpat izturas arī pret tevi? pēc ieilguša pārdomu brīža Anna uzmanīgi pajautāja.

Profesors Kārlis Rožkalns-Bergs ilgi klusēja. Tā bija atbilde.

-   Varbūt mammai vajadzētu parādīties ārstam? Varbūt tās vienkārši ir novēlotas menopauzes sekas? Mātei taču ir mazliet pāri par sešdesmit. Vecuma demencei tā kā par agru…

-   … no vecuma kaitēm mēs neviens neesam pasargāti, tēvs drūmi noteica. Vienam tās var sākties agrāk, otram vēlāk, citam vispār nekad. Bet tas vēl nav viss Rozmarijai sākuši rādīties drausmīgi sapņi, kurus viņa pati uzskata par zīmīgiem un vēstošiem.

-   Viedie sapņi? Mātei? Tas ir kas jauns! Viņa taču visu mūžu bijusi pārliecināta materiāliste un nekam tādam nav ticējusi, arvien noliegusi visu pārdabisko, mistisko un neizskaidrojamo, dēvējot par pesteļiem un vecu sievu pļāpām…

-   Jā gan. Bet tagad, vecuma galā, atklājusi sevī teju vai pareģes spējas… Tēvs pirmoreiz pasmaidīja.

-   Cilvēkam, kurš dzimis Vasaras saulgriežos, tas būtu tikai normāli, Anna mēģināja pajokot. Tā jau runā, ka šie ļaudis esot apveltīti ar īpašu spēku un spējām. Ja godīgi, es nesaprotu pavisam ko citu kas viņai par pēkšņu naidu pret naudu un materiālajiem labumiem? Nebūs taču sasējusies ar kādu sektu?

-   It kā ne. Es arī par to brīnos. Visu laiku mūsu materiālā nodrošinātība Rozmarijai tīri labi gāja pie sirds gan pasauli apceļojām, gan skaistu māju uzcēlām un dārzu iekopām, bet tagad kam tas viss? Viņa grasās braukt svētceļojumā uz Indiju vai uz Nepālu meklēt savu pazudušo es.

-    A, tā nu šobrīd ir topa lieta… Anna novilka. Visi meklē, neviens neatrod, taču neaizmirst par šiem meklējumiem izkladzināt medijiem un visai pasaulei! Jā, tēt, tās nu gan ir ziņas, nepavisam ne priecīgas vai nomierinošas. Bet varbūt… viņa padzīvos šeit, mazliet atpūtīsies un atgūsies?

-    Ko tu runā atgūsies?! Es taču viņu gandrīz ar varu piespiedu atbraukt šurp. Virs Rīgas mākoņi un putenis, mūs novirzīja uz Liepāju. Labi, ka tavs draugs Miks, ja? paspēja laikus atbraukt pretī, citādi, ja būtu jāgaida, viņa kļūtu nevaldāma. Braucot šurp, visu ceļu sodījās un zvērēja nekad mūžā Latvijā vairs savu kāju nespert, tā neesot tā zeme, kas viņas jaunībā, kur viņa dzimusi un uzaugusi. Te viss liekoties svešs un auksts…

-    Kā tad! Un padomju laikos, kad viņa piedzima, te bija īsta zelta bedre!

-  Protams, ne. Bet tu taču zini, kāda ir mūsu Mātes kundze īsts galējību cilvēks. Viņai viss ir vai nu melns, vai balts. Visbiežāk jau melns. Vidusceļa nav un nevar būt. Rozmarija vēl līdz šim nav piedevusi savai mātei, vecajai baronesei Annai

Rozei, ka tā tik ilgi slēpusi patiesību par viņas izcelsmi un dzimtas īpašumiem.

Un viņa nekad nepiedos, ka Veckundze Pūču salas namu novēlēja tev… Taču to tēvs noklusēja.

-    Es zinu. Vecmāmiņa par to ļoti skumst. Arī par to, ka jūs viņu neapciemojat. Vasarā, kad mēs… izmek… rīkojām šeit lielo Līgosvētku zaļumballi, vecmāmiņa uz divām nedēļām bija atbraukusi ciemos.

-   Jā, atceros, viņa stāstīja.

-   Jūs uzturat kontaktus?

-   Jā gan. Sazvanāmies un sarakstāmies skaipā. Vecā kundze ir īsts tehnoloģiju virtuozs! Zini, es vienmēr esmu izjutis vājību pret Annu Rozi. Viņa ir tik… tik… Profesors izmisīgi meklēja vārdus.

-   Šarmanta, mīļa, ēteriska un reizē neaprēķināma?

-  Tieši tā! Viņā ir kaut kas no ķeltu mitoloģiskajiem tēliem elfiem, pļavu laumiņām…

-   0, cik poētiski! Tad jau tev būs divtik liels prieks uzzināt, ka mūsu elfu baronese rīt ar agro reisu ielido no Londonas. Ģirts apsolīja aizbraukt viņai pretī.

-   Oho! Tavai mātei tas būs negaidīts pārsteigums. Draiski nešpetnais smaids tēva sejā bija kā dāvana.

-   Labi, tēt, kāpsim lejā len… nē, vēlajās brokastīs, pirms viņi tur visu nav apēduši.

Abiem Bergiem ienākot viesistabā, sarunas mirklī aprāvās.

Skaidrs, runājuši par mums, Anna rūgti nodomāja.

Zanei joprojām bija apsarkuši plakstiņi, Omоtes acīs vairs nedejoja saulītes, un pat vienmēr jautrais Ģirts drūmi klusēja. Gardie ēdieni, kuru gatavošana bija paņēmusi tik daudz laika, gandrīz nebija aiztikti.

Paldies, mamm!

Annai Elizabetei kaklā sakāpa kamols par ko viņai tas viss? Jau tā māte savā milzigajā egoismā un vienīgās īstās patiesības pārliecībā bija laupījusi viņai normālu bērnību. Citiem bērniem bija mājdzīvnieki, draugi un rotaļu biedri, kopīgi izbraukumi ar vecākiem uz Jūrmalu, Brīvdabas muzeju, gājieni uz kino, teātri vai vienkārši ciemos, turpretī pasniedzēju Rožkalnu-Bergu ģimenē valdīja vieni vienīgi strīdi, diskusijas un argumentēšana par un pret, vienalga, lai kāda būtu tēma pasaules vēsture, Eiropas pārdale, Latvijas zelta laiki vai Ulmaņa darbības izvērtējums. Nebija ko domāt māti pievērst citiem sarunu tematiem mākslai, teātrim, grāmatām. Agri vai vēlu viss atkal un atkal atgriezās pie saknēm.

Turklāt Rozmarija nekad nepadevās ja nevarēja uzvarēt ar loģiskiem argumentiem, izdarīja to ar niknu emociju izvirdumu, un tēvs mīļā miera labad allaž padevās, atstājot māti pārliecībā, ka ir sakauts lupatās. Anna agri atšifrēja viņa spēli. Sākumā viņai tēva bija žēl, jo šķita, ka tā viņš slēpj savu vājumu. Tikai vēlāk, pēc daudziem gadiem, viņa saprata, ka šādi tēvs mēģinājis pasargāt savu trauslo ilūziju par ģimeni un civilizētas domu apmaiņas iespējamību, kādas īstenībā nebija.

Tieši tāpēc Anna Elizabete, tikko sasniegusi astoņpadsmit gadu vecumu, nolēma nebraukt līdzi vecākiem uz Vāciju, lai gan tur dzīve, iespējams, būtu vieglāka, bet palikt Latvijā viena, bez vecāku atbalsta, taču arī bez liekulības un pārgudrām spēlītēm. Mācīties un dzīvot, cīnoties saviem spēkiem. Tas bija izdevies.

Pēdējā pusgada laikā vissiltāko ģimenisko sajūtu viņa bija izbaudījusi tajos retajos, nemitīgajam darbu un notikumu skrejritenim atkarotajos vakaros, kad visi Pūču Mājas iemītnieki, četrkājaiņus ieskaitot, sapulcējās lielajā viesistabā pie kamīna uguns un ģenerāļa gatavota karstvīna vai pankūkām.

Ikviens klusiņām darīja savu darbu, bet ģenerālis, rāmi pakšķinot laika zoba nodeldētajā ķirškoka pīpītē ābolu tabaku, dalījās atmiņās.

Tie bija stāsti par Mežājos pavadītajiem bērnības gadiem un skološanos Rīgā, par dienestu milicijā, vēlāk policijā un darbu augstākajos varas ešelonos. Arī par seniem un ne tik seniem noziegumiem.

Kāds cilvēks, kāda dzīve, kādi piedzīvojumi, ieskaitot regulāru riskēšanu ar savu dzīvību. Un kā vārdā? Idejas un pārliecības vārdā. Re, kā Kārļonkulis jau puikas gados nolēmis darīt visu, lai pasaulē vairotu taisnīgumu, un, lai cik naivi izklausītos, bija to darījis un turpināja darīt visu mūžu. Un tagad viņš te sēž. Tik vienkāršs rūtainā kreklā un bikšturos, viegli piemiegtām acīm, lai dūmi nekož, tāpēc izskatās, ka ģenerālis pastāvīgi smaida. Sēž, uzpīpo un jūtas labi.

Pūčmājniekiem patika sirmā vīra klātbūtne viņa varenā basa un vieglas ābolu tabakas smaržas piepildīta, māja šķita dzīvāka un priecīgāka. Arī pašam ducinātājam raibā kompānija sildīja sirdi un vairoja dzīvesprieku katrā ziņā Bergu namā viņu redzēja biežāk nekā paša mājās Mazkalniņos.

Tikai tik neparasta būtne kā Anna Elizabete spēj sapulcināt zem viena jumta tik pretrunīgus iemītniekus kā Omīte, Kārlis, Ģirts, Zane un, protams, viņi abi ar Miku. Un tikai iedzimtā pieklājība un atbildības izjūta par pieradinātajiem neļauj mājas saimniecei mūs visus pasūtīt pie velna un beidzot ķerties pie savas personiskās dzīves sakārtošanas, ģenerālis Bass domāja, raugoties uz nesenā incidenta nomākto Annu.

Kad viņa sapratīs, ka šādi notikumi nav nekas vairāk kā šķipsniņa asāku garšvielu ikdienas sautējumā? Ja to nebūtu, arī virums sanāktu nekāds… pliekans, liess un bezgaršīgs. Lūk, Omīte

to saprot, tāpēc pat savā cienījamajā vecumā par visu priecājas no sirds, bet ķibeles vienkārši neņem galvā ja ko var mainīt, tas tiek darīts, ja ne, atmet ar roku: nav ko satraukties!

Ģenerālis Kārlis Bass juta vājību pret abām Pūču Mājas Annām.

Anna Līze Saulīte bija šīs mājas labais gariņš, kas rūpējas par visu un visiem lai būtu paēduši, padzēruši, sausām, siltām kājām, labā omā.

Savukārt Anna Elizabete gādāja par to, lai tam visam pietiktu līdzekļu un lai darbi tiktu paveikti, ieliekot tajos ne tikai profesionalitāti, bet arī sirdi un dvēseli. Ģenerālis labi saprata, ka, strādājot ar tādu atdevi un nesaņemot pretī normālas cilvēciskas attiecības, ilgam laikam viņas nepietiks. Omīte bija vienisprātis, un pēdējā laikā abi bija noslēguši tādu kā sazvērnieku līgumu ar mērķi beidzot piespiest majoru Kaķīti lūgt Annas Elizabetes roku.

Viens no taktiskajiem soliem bija Omītes it kā jaunā aizraušanās atdzimušais jaunības dienu sapnis par medus derīgajām, teju dievišķajām īpašībām. Viņa uz nebēdu eksperimentēja ar medu un vasku, taisīja mūžīgās jaunības maskas, jaunības eliksīrus, pilnīgi nekaitīgas saldas gribumzāles un augļu-ogu mīlestības dzērienus, nekavējoties savus ražojumus izmēģināt uz visiem, ģenerāli ieskaitot.

Bet visīpašāko dzērienu medus, dzērveņu un ingvera Mīlas mikstūru viņa glabāja Vecgada vakaram, kad, pulkstenim sitot divpadsmit, Mikam un Annai to vajadzētu izdzert no viena kausa tad laime un saskaņa būtu garantēta. Šo noslēpumaino, kā viņa pati teica maģisko, formulu Omīte bija atradusi kādā vecā 18. gadsimta grāmatā Bergu bibliotēkā un pilnīgā pārliecībā par tās spēju iedarboties nedēļu slepeni būrās pa virtuvi.

Lai jau, lai, ja nekas cits, tad sanāks lielisks pretgripas sīrups, ģenerālis smaidīja, taču nogaršot atteicās.

Anna Elizabete nekad nebija uzdrošinājusies vaicāt, kāpēc ģenerālis dzīvo Mazkalniņos, ar māsu dalot samērā nelielo mājiņu, ja Rīgas centrā viņam bija prāvs dzīvoklis. Kur ir viņa sievas kundze?

Reiz, kad ģenerālis ar kādu runāja pa telefonu, viņa ar pusausi dzirdēja aprautus vārdus Vīnē, mazais, atbraukšu… Tomēr vēlāk Anna Elizabete neizturēja un, kaunēdamās par savu ziņkārību, pajautāja Mikam.

Viss izrādījās pavisam vienkārši jau agrā jaunībā noprecējis skaistu galvaspilsētas meiteni Elzu, Bass likumīgā (un vienā vienīgā!) laulībā bija nodzīvojis visu mūžu, piedzīvojot zelta kāzas, bērnus un mazbērnus. Mūža nogalē pēc aiziešanas pensijā sajutis nepārvaramas ilgas pēc tēva mājām un pārcēlies uz Mežājiem, kur Mazkalniņos saimniekoja māsa Zelma, nesen kļuvusi par atraitni.

Abi čakli saimniekoja kūtī, dārzā un pļavās, pamazām pārvēršot Mazkalniņus skaistā un sakoptā vietā. Taču Kārļa Basa kundzei Elzai lauku romantika negāja pie sirds ne jaunībā, ne vēl jo vairāk tagad, mūža otrajā pusē, kad par sevi arvien biežāk atgādina muguras un kaulu sāpes. Viņai patika ņemties ar mazbērniem, turklāt drīzumā bija gaidāms jau pirmais mazmazbērns Vīnē dzīvojošā vecākā dēla Viestura palaidnīgākā atvase vecākais dēls Niklāvs, vēl nepaguvis apprecēties, jau bija nonācis topošā tēva godā.

Tā nu abi vienojās, ka ģenerālis dzīvos laukos un audzēs kuplajai saimei veselīgu pārtiku, Elzas kundze pilsētā pieskatīs bērnus un bērnu bērnus, bet visi pilsētnieki pēc pirmā aicinājuma brauks talkā sēt, stādīt, kaplēt un novākt. Līdz šim gan vienīgie talkotāji izrādījās pats ģenerālis un viņa

jaunākais dēls Haralds, Zelma un Miks. Kopš pērnā rudens arī pūčmājnieki.

Iespējams, tāpēc Kārlis Bass tā arī neaizbrauca uz Vīni, toties arvien biežāk iegriezās Pūču Mājā, lai, kā pats izteicās, rastu mieru no māsas Zelmas komandētkāres.

No agra pavasara līdz vēlam rudenim, ja vien ceļi bija izbraucami, tos trīsarpus četrus kilometrus, kas Mazkalniņus šķīra no Bergu nama, viņš viegli pievārēja ar Ulmaņlaika velosipēdu vai reizēm, ļoti labos laikapstākļos, cēlās pāri Melnupei ar laivu. Un tikai aukstajos, slapjajos un slideni sniegotajos mēnešos, kā arī tad, ja bija jābrauc tālāks ceļa gabals, izdzina no garāžas uzticamo lendroveru.

Ģenerālim patika īstas lietas, un īstums, viņaprāt, slēpās vienkāršībā un pamatīgumā.

Jau gadu desmitiem nemainīgi darba vai svētku dienās viņš cēlās sešos no rīta, nekad nekavēja un ik lietai bija atradis tikai tai atbilstošo vietu, tāpēc savās mājās vajadzīgo spēja atrast pat aizvērtām acīm. Arī sadzīvē atvaļinātais policists bija tikpat vienkāršs ikdienā labprāt staigāja gaišos vai rūtainos kreklos, vieglās biksēs (obligāti ar bikšturiem!), vēsā laikā siltos, sievas vai māsas adītos džemperos.

Viņam nevajadzēja ne smalkus ēdienus, ne dārgus dzērienus; pie plīts lieliski tika galā pats no izcilām pankūkām līdz neatkārtojamai baraviku mērcei. Bet par dzērieniem vispār nebija ko runāt Kārļa Basa vīna slava bija pārskanējusi tālu pāri Mežāju robežām: biezs, aromātisks upeņu vīns ar nelielu jāņogu, aveņu un melleņu piešprici garšas buķetei un krāsai, aromāts kā visaugstākās markas kagoram, bet jauda nobaudīsi malciņu, smaidīsi un priecāsies, nobaudīsi divus pamēģini piecelties un pekas būs gaisā!

Lielisks sarunu biedrs un inteliģents diskusiju partneris, savos septiņdesmit septiņos joprojām trakulīgs dejotājs, turklāt ļoti simpātisks, pirms vairākiem gadiem kādā glancēto žurnālu topā Kārlis Bass bija iekļuvis pievilcīgāko Latvijas vīriešu Top 10 trešajā vietā tūlīt aiz Ivara Kalniņa un Raimonda Paula. Šis fakts viņu vispirms samulsināja, pēc tam uzjautrināja, visbeidzot krietni uzmundrināja.

“Re, kā, tātad neesmu vēl nekāds vecais prauls,” viņš toreiz jokodams bija teicis Mikam Kaķītim.

Bet visapskaužamākā bija viņa nerimstošā enerģija. Dažu gadu laikā Kārlis Bass saviem spēkiem bija izremontējis, atjaunojis un labiekārtojis katru Mazkalniņu kaktiņu, ieskaitot pieliekamos. Tagad bija nopietni pieķēries “saimniecības infrastruktūrai” mauriņam, puķudobēm un saimniecības ēkām. Mazkalniņu pagalms pamazām sāka līdzināties botāniskā dārza filiālei vīnogulāji gar mājas sienu, ogulāji, košas puķes dārziņā.

Uz kaimiņu ziņkārīgajiem un izbrīna pilnajiem jautājumiem kā tu to dabū gatavu? Bass arvien atjokoja: “Policijas rūdījums,”, “Vilku kājas baro,” vai: “Kas man, jaunam puikam!”

Būdams nepārspējams sēņu pazinējs, Kārļonkulis intuitīvi sajuta labākās baraviku un beku vietas. Mežājnieki brīnījās vai tad viņu mežos tādas augot? -, bet Bass, klusi smīnot, tik vēra kārtējo beku virteni uz desmitā numura diegiem un kāra pažobelē kaltēties.

Divus pēdējos gadus, kopš Pūču Mājā uz dzīvi apmetās Anna Elizabete un viņas draugi, viņš ar lielu prieku šiverējās Bergu ērtajā virtuvē, izmēģinādams arvien jaunu un neparastu ēdienu receptes, tostarp pēc ukraiņu modes ar asajiem

pipariem konservētus mazgurķīšus, gaileņu pastēti un uz karstiem akmeņiem grilētu foreli ar vībotnēm un piparmētrām. “Droši vien, ja nebūtu kļuvis par policistu, no manis sanāktu skunstīgs pavārs,” reizēm, tā omulīgāk iesilis, sirmais ģenerālis jokoja. Faktiski taisnība vien bija. Arī tagad, gatavojoties Annas Elizabetes vecāku svinīgajai sagaidīšanai, galdā tika celti vairāki pēc Kārļonkuļa receptēm gatavoti ēdieni.

8.   nodaļa. Ģenerālmēģinājums

/

22. decembra pecpusdiena

-   LIzbet, lūdzu, vēl nesaki mātei neko par vecmāmiņas ierašanos, kad pārējie ēdāji atvainojušies bija pametuši gandrīz neskarto galdu, Kārlis Rožkalns, dzenājot pa šķīvi vientuļu ceptu sēni, ierunājās.

-   Norunāts. Lai satiekas aci pret aci un izrunājas. Beidzot. Varbūt tas palīdzēs, Anna pamāja ar galvu.

-   Bet ko mēs darīsim, ja viņa atkal sāks ārdīties? tēvs nedroši ievaicājās.

Viņam, tipiskam profesoram, izteikti nepatika nekādi sadzīviski strīdi un ķīviņi, viņš neprata atrisināt elementāru praktiskas dabas problēmu. Būdams inteliģents n-tajā paaudzē, viņš uzskatīja par vīrieša necienīgu publiski strīdēties ar sievieti, lai arī paša sievu, nemaz nerunājot par to, lai viņai uzkliegtu vai noliktu pie vietas. To viņš nespēja. Tā vietā viņš meklēja (un arī atrada) dažādus aizbildinājumus, ik reizi vainojot notikušajā sevi.

Turpretī Annai, prātā pārcilājot pēdējās stundas notikumus, radās neskaidras aizdomas, ka tēvs par mātes dīvaino stāvokli zina vairāk nekā pasaka.

-   Es to nokārtošu. Jau šovakar pamēģināšu izrunāties ar māti par viņas raizēm. Gan jau… Anna sparīgi apsolīja, lai gan ticības misijas veiksmei nebija ne tik, cik melns aiz

naga. Viņas ar māti nekad nebija bijušas tuvas, kur nu vēl sirdsdraudzenes. Nebija ko domāt, ka tagad, pēc tik klaji naidīgās apsveicināšanās. Mātes kundze vēlēsies atklāt viņai savas dvēseles slēptākos, tumšākos stūrīšus.

Viņu komunikācija arvien bija aprobežojusies ar dažiem vārdiem.

-    Kā pa skolu? Labi. Kā mājās? Normāli. Paēdi? Jā. Temperatūras nav? Nē. Naudu nevajag? Nē. Kā universitātē? Pabeidzu. Konservatoriju.

Māte pat nebija ieradusies uz viņas izlaidumu un tikai pēc vairākiem gadiem attapās, ka meita kļuvusi nevis par vēsturnieci vai matemātiķi, bet… režisori un teātra recenzenti. Profesores kundze bija šokā.

-    Anniņ, tu tiešām ar viņu parunāsi? tēvs vēlreiz pārjautāja. Es… baidos par vecmāmiņu…

-    Par vecmāmiņu? Nu par Annu Rozi gan tu vari droši neuztraukties, viņai nervi kā tērauda troses. Šovasar, kad… Nūjā, šovasar mēs par to pārliecinājāmies.

-   Anna Elizabete Berga, tu kaut ko slēp! Profesors Rožkalns pēkšņi bija saausījies. Pilnā vārdā un uzvārdā viņš meitu uzrunāja tikai tad, kad saruna kļuva ārkārtīgi nopietna. Kā šoreiz. Tu vairākas reizes esi atkārtojusi šovasar. Vienreiz kopā ar vārdu izmeklēt, un tagad šī piebilde par vecmāmiņas tērauda nerviem. Kas te vasarā notika?

-    Mmm… Nekas nopietns. Gadījās visādi piedzīvojumi kā vienmēr, kad rīkojam lielus svētkus. Arvien taču kaut kas notiek neplānoti, vai ne? Viņa starojoši uzsmaidīja tēvam.

-    Dārgā meita, es tev redzu cauri šobrīd tu uzvedies tāpat kā mani studenti, kas laikā nav nodevuši sesijas darbus, esejas vai referātus, izdomās nezin ko, lai tikai nebūtu jāstāsta patiesība.

-   Tā gluži nav, tēt. Zini, kad atbrauks vecmāmiņa, palūdz, lai viņa tev izstāsta. Tikai mammai gan ne…

-   Ko, mammai ne…? turpat līdzās atskanēja valdonīga balss. Rozmarija Berga, nedzirdamiem soļiem ienākusi viesistabā, bija dzirdējusi tēva un meitas sarunas pēdējo teikumu.

Abi saskatījās. Ko nu?

-   Es teicu, lai tēvs nestāsta tev par Ziemassvētku vakara pārsteigumu, citādi tas vairs tāds nebūs.

-   Ak tā, viņam var, bet man ne? Interesanti gan, Jēkab, kas tevi tik īpašs, ka tu jau visu zini, bet man jāgaida vēl divas dienas? Bet jūs jau vienmēr esat man aiz muguras perinājuši sazvērestības! Kā nu ne tētiņš un viņa mīļā meitiņa! Rozmarija aizsvilās.

Šoreiz dusmu lādiņš trāpīja Annas tēvam. Viņš to stoiski pārcieta, paslepen uzmezdams meitai bēdigu skatienu. Tā tas pēdējā laikā notiek vienmēr…

-   Mammu, nāc, es tev parādīšu mūsu jaunākos fotoalbumus! Anna mēģināja novērst negaisu, pirms tas pārvērties atomkarā.

-   Man nav vēlēšanās! Tu jau mums regulāri sūti elektroniskās bildes. Nedomāju, ka tur būtu kāda atšķirība. Es labāk iziešu laukā pastaigāties. Vācijā tāda sniega nav un nekad nebūs! viņa negaidīti piebilda, demonstratīvi apgriezās uz papēža un cēli kā karaliene izsoļoja no viesistabas.

Anna bija šokā. Tas jau robežojas ar apzinātu, nekaunīgu rupjību!

Tēvs klusēja un raudzījās vienā punktā.

-   Tēt… Manuprāt, mammai vajadzīgs ārsts. Turklāt steidzami. Es gan neesmu psiholoģe un vēl jo mazāk psihiatre,

taču pēc širīta notikumiem un tikko dzirdētā, šķiet… viņai ir klīniska diagnoze.

-… tas ir Alcheimers. Sākumstadija, tēvs pret savu gribu izmocīja.

-   Ko-o-o?

-   Alcheimera slimība tās sākumstadijā. Diemžēl strauji progresējoša.

-   Tēt, tu taču nerunā nopietni! Alcheimers ir veciem cilvēkiem, bet jūs ar māti…

-   … esam krietni gados. Man jau ir, bet mātei strauji tuvojas septiņdesmit. Ko tad tu gribēji? Neviens nav mūžīgs un no slimībām pasargāts katram lemts kas cits.

-   Bet… Zāles…? Vitamīni…?

-    … varētu palēnināt procesu, taču ne pavisam apturēt. Turklāt medikamenti iedarbotos tikai tad, ja tos lietotu regulāri, bet tu taču zini, kāda ir tava māte. Pēdējā laika notikumi koledžā krietni vien sašūpojuši viņas garīgo un emocionālo līdzsvaru. Šobrīd tā ir mānija visi cilvēki sazvērējušies un vēl ļaunu… tēvs nopūtās.

-   Ko par to saka ārsti?

-   Ārsti… Pirms trim mēnešiem mēs bijām pie loti atzīta Hārlejstrītas speciālista profesora Brauna Londonā. Viņš ir specializējies tieši šīs slimības diagnosticēšanā un ārstēšanā.

-   Un?

-   Tava māte sev piemītošajā ledainajā cienībā iznāca no ārsta kabineta, īsi atstāstīja uzstādīto diagnozi un rekomendācijas, tad nicinoši nošņāca Rubbish! un izsoļoja no uzgaidāmās telpas tikpat cēli kā šodien.

-   Un zāles?

-   Receptes es paņēmu. Zāles nopirku. Bet ko tas līdz, ja viņa tās nedzer?

-   Ārprāts… Anna klusi izdvesa. Te nu bija balti Ziemassvētki ģimenes lokā. Ko par to saka vecmāmiņa?

-   Pārdzīvo.

-    Viņa nespēja māti pārliecināt, ka vajadzētu lietot zāles?

-   Nē, mēs pie viņas pat neiegriezāmies. Rozmarija negribēja.

Tas bija tipiski mātes garā nobraukt tūkstošiem kilometru, būt līdzās un neapciemot. Vairākas reizes viņa bija šādi izrīkojusies, ar vieslekcijām ierodoties Rīgā. Pat nepiezvanīja. It kā viņas, Annas, nemaz nebūtu.

-   LIzbetiņ, lūdzu, apsoli man, ka tu neatklāsi mātei to, ko es tev pateicu! Viņas diagnozi. Pamēģini ar viņu tā sirsnīgi parunāties, varbūt viņa pati…

Pati? Māte? Nemūžam! Drīzāk slotaskāts uzziedēs ziemas vidū. Bet, ja tēvam, tā domājot, kļūst vieglāk, lai!

-   Labi, tēvs. Taču tagad gan mums ar Ģirtu un Kārli jādodas uz Mežmuižu tur notiks Ziemassvētku koncerta ģenerālmēģinājums. Koncerts būs rītvakar astoņos. Ceru, ka jūs ar māti vēlēsieties to noskatīties?!

-    Labprāt, bērns. Bet nu gan skrien, skrien! Tevi droši vien gaida. Jūs jau tāpat šorīt mūsu dēļ esat krietni aizkavējušies un sastresojušies. Es labprāt pasēdēšu šeit, pie kamīna un taviem fotogrāfiju albumiem.

Atstājuši vecākus vienus ar brīvprātīgi sardzē palikušo Omīti, visi pūčmājnieki, Miku un ģenerāli Basu ieskaitot, kaunpilni aizbēga uz Mežmuižu kā paši izteicās, palīdzēt mēģinājumā, lai gan tur nevienam citam, izņemot Annu, Ģirtu un Kārli pie skaņu pults, nevajadzēja atrasties.

“Varbūt kaut kas jāpārbīda vai jāsakrauj,” bija teicis Miks.

“Es gribētu paklausīties kordziedātājus,” apcerīgi bilda Kārļonkulis.

Zane vēlējās sabildēt radošo procesu, lai beidzot būtu nesapozētas bildes, ko ielikt aģentūras mājaslapā.

Viņi ir gatavi darīt visu, lai nevajadzētu atrasties zem viena jumta ar Mātes kundzi. Nabaga tēvs un Omīte!

Likās, debesis sazvērējušās padarīt šo dienu neaizmirstamu ķibeles sekoja cita citai.

Vispirms visā Mežmuižas kreisajā spārnā, kur atradās ari Lielā zāle, pazuda elektrība. Par laimi, muižas pārvaldnieka Helmūta palīgs elektriķis Rūdis Dullmanis ātri tika galā izrādījās, ka no neaizslēgtās sadales kārbas pazudis centrālais drošinātājs. Neizpratnē sodīdamies un purpinādams, viņš ieskrūvēja jaunu un kārbu ne tikai aizlēdza, bet ari noplombēja.

Nākamo prieka un sajūsmas devu radīja apjausma, ka vairāk nekā puse rītvakara koncerta dalībnieku aizgājuši mājās, jo nav saņēmuši ziņu par mēģinājuma sākumlaika pārcelšanu uz vēlāku. Anna Elizabete neizpratnē paraudzījās uz Kārli, jo tieši viņam no rīta bija lūgusi apzvanīt pašdarbības kolektīvu vadītājus, lai tie savukārt paziņo savējiem mēģinājums no rīta tiek pārcelts uz pēcpusdienu.

Kārlis paraustīja plecus un ar lūpām bez skaņas izveidoja atbildi es to izdarīju.

Trešais pārsteigums ieradās Maigas Lācītes izskatā.

Parasti tik brašā un pašpārliecinātā pagasta vadītāja šodien izskatījās pēc pārdurta balona. Paaicinājusi Annu Elizabeti nostāk, Lācīte sazvērnieciski un steidzīgi, gluži vai bez elpas palikdama, čukstēja viņai ausī: “Anniņ, jūs droši vien vēl nezināt, ka Akmens izlaists brīvībā? Mani brīdināja, ka viņš

grasoties kandidēt pašvaldību vēlēšanās. Vai tas nav ārprāts? Ko mums tagad darīt?”

Annai ar mokām izdevās pārliecināt satraukto pagastveceni, ka šis galīgi nav īstais brīdis stratēģiskajai plānošanai. “Maiga, parunāsim par to rīt pēc koncerta, labi?”

Kopumā mēģinājuma gaita atgādināja mirstoša bruņurupuča mēģinājumu finišēt maratona skrējienā viss stiepās un vilkās kā veca zeķgumija, dziesmas neskanēja, dejotāji uz svaigi mazgātās un nez kāpēc ievaskotās skatuves grīdas slīdēja, klupa un krita, bet Ģirtam pēkšņi pazuda balss. Atvēris muti, lai norunātu kārtējā koncertnumura pieteikumu, viņš tā arī palika, nespējot izspiest neko vairāk par sēcošu čukstu.

Nu ir… Ardievu Ziemassvētki, ardievu kāzas!

Annai Elizabetei lēni un neatvairāmi zagās klāt panika.

Labi, koncertu viņa novadīs, bet ko darīt ar Omītes kāzām? Pēc scenārija Ģirtam tur ļoti daudz jārunā… Johaidī, nu, kas notiek? Vai tiešām kāds viņas vaska atveidā sabakstījis adatiņas?

-   Varētu padomāt, kāds ļoti vēlas, lai mums neizdotos. Kārlis no skaņu telpas bija atsteidzies uz zāli.

Ģirts, mēmi stāvēdams uz skatuves, rādīja tik nelaimīgu vaigu, ka nevienam nevērās mute viņam pārmest.

-   Varbūt Miks varētu… Ģirta vietā? Kārlis raizīgi palūkojās zālē, kur majors Miks Kaķītis tieši tobrīd ar kādu tik dedzīgi strīdējās pa telefonu, ka, šķiet, nebija pamanījis pēkšņi uzbrukušo ķibeli.

-   N-nezinu gan. Viņam nepatīk publiski uzstāties, Anna šaubījās.

-   Nepatīk… Kārlis nīgri atkārtoja. Nāksies iepatikties! Mums nav izvēles. Līzbet, paaicini tu viņu!

Taču Anna Elizabete atrada par labāku nokāpt no skatuves un doties pāri zālei, lai aprunātos klātienē.

-    … lieciet man mieru vismaz svētkos! Viņa notvēra telefona sarunas pēdējos vārdus. Kaķītis saērcināts nometa telefonu uz palodzes un nolamājās. Pamuļķi! Neko paši nevar izdarīt!

-   Kas noticis?

Tikai nesaki, ka tev jābrauc uz Rīgu! Lūdzu, nesaki…!

-   Rīgas nomalē atrasta pamesta fūre sarkanā krāsā, ar gaismiņu virtenēm pa perimetru un smaidīgu Ziemassvētku vecīti uz sāniem. Tukša. Izskatās, ka ar to vesta liela krava saldētas gaļas, un pat ļoti izskatās arī mūsu saldētais seifu zaglis.

-   Tad jau lieliski! Anna nopriecājās.

-   Kā tad lieliski… Šobrīd mūsu nodaļā par vienīgo atbildīgo palicis mans jaunais palīgs, nu, pusstudents, kurš vasarā, sekojot tev uz šosejas, aplažojās. Tagad viņam bail pat no savas ēnas nevar ne operatīvo grupu izsaukt, ne dokumentus noformēt, zvana man par katru sīkumu.

-   Nedusmojies… Labāk tā nekā Graudnieku stilā, viņa centās atvēsināt Kaķīša dusmas.

-   Labi. Gan tiksim galā. Tūlīt piezvanīšu Egonam, lai ņem puišus un brauc skatīties varbūt atradīs kādus interesantus pirkstiņus, Kaķītis runādams ātri knakstināja daudz cietušā telefona podziņas. Sekoja īsa saruna ar kriminālekspertu grupas vadītāju Egonu Dambergu, un jau daudz mierīgākā tonī Miks pievērsās Annai.

-   Kas noticis? Tu izskaties galīgā neģīmī.

-   Hmm… Miku, man tev kas jālūdz… Vai tu varētu Ģirta vietā kopā ar mani novadīt Ziemassvētku koncertu un… laikam arī Omītes kāzas?

-   Ko-a? Kaķīša kreisā uzacs uzrāvās gandrīz līdz matu līnijai. Saki, ka tu pajokoji…

-   Diemžēl ne. Ģirtam pazuda balss. Pēkšņi, tik tikko, stāvot pie mikrofona.

-   Tā nemēdz notikt! Miks bija šokēts. Lai viņš kāptu uz skatuves un runātu mikrofonā! Nekad!

-    Mēdz. Tā gadās visai bieži. Gan tad, ja cilvēks pēkšņi smagi saaukstējas, gan uz nervu pamata.

-    Piecdesmit gramu piparu šņabja un mūsu no pelniem bagātā skatuves darboņa darbarīks būs vietā.

-    Nebūs vis. Viņš pat pačukstēt nevar, tikai sēc… Miku, nu, lūdzu, izpalīdzi! Man nav cita, kam lūgt…

-    Un tavi teatrāli? Kaķītis vēl centās pretoties, lai gan iekšēji jau bija gatavs padoties. Annai neatteiksi…

-   Viņus uz skatuves vēl nevar laist. Varbūt varētu Uģi, bet viņš pazudis bez pēdām.

-   Tad tā gan. Truba… Labi. Bet tikai koncertu! Miks negribīgi piekāpās. Kas man tur jādara un jāsaka?

-   Super! Mikucīt, paldies! Anna vētraini apkrita pārsteigtajam majoram ap kaklu un skali nošmaukstināja uz rugājiem noaugušā vaiga. Nāc uz skatuvi, es tev iedošu vākus ar tekstu. Tur viss sanumurēts, tev tikai jānolasa tie teikumi, pie kuriem atzīmēts Ģirts.

Ja tu esi piekritis kopā ar mani novadīt Ziemassvētku koncertu, tad arī ar Omītes kāzām viss būs kārtībā!

Kaķītis izrādījās reti labs skolnieks un skatuves mākslas pamatus apguva vienā piegājienā. Raugoties, kā viņš darbojas ar mikrofonu un kā modulē balsi, Annu pārņēma sajūta, ka brašais majors to nedara pirmoreiz. Arī Ģirts, no zāles vērojot mēģinājuma norisi, uzmundrinoši pacēla augšup abu roku īkšķus lieliski!

Varbūt tomēr tiksim cauri ar cieņu un sausām kājām, skaņu būdā klausoties runātājos, nodomāja Kārlis.

Zāles durvis pēkšņi atsprāga vaļā līdz kājai un krēslainajā telpā burtiski iebrāzās Arnis Akmens, vilkdams aiz rokas trauslu, bālu, melnā ģērbušos sievieti. Tā bija Dzidra, Akmeņa sieva.

Lēni un negribīgi viņiem sekoja arī Uģis.

-   Redzi, mīļā, es turu savu solījumu! Tu vēlējies atnākt uz koncertu, es tevi atvedu. Vajag taču sieviņu reizi gadā no mājas izvest, citādi tup četrās sienās, laukā neiet, lai ciema vārnas nenoknābj. Nolēmu atnākt līdzi, paskatīties, kas te par balagānu. Redzi, Dzidriņ, kāds te bardaks? Nekas vēl nav gatavs, mākslinieku nav, publikas nav, tikai tā režisorša, kas mēģina manu dēlu savaņģot savā stulbajā teātrī! Figu tu dabūsi, ne manu dēlu! Graudnieku saimnieki nelēkā pa skatuvi vecos apakšbrunčos!

0, un majora kungs arī! Vai tad policijā algu vairs nemaksā un kukuļus nedod, ka piepelnāties lauku klubos? Ā, un žurnafuga arī tepat kā kājiņa, neklibo? Droši vien klibo. Žēl, žēl, bet ko tu padarīsi, kroplītes jau nevienam nepatīk! Tas bija cinisks uzbrauciens Zanei, kura nobālušām lūpām un fotokameru nolaistajā rokā stāvēja zāles vidū, īsti neattapdama, ko darīt. Ko jūs te mērkaķojaties, kam tas jūsu sūda koncerts vajadzīgs, ja mājās ikviens muļķis var ieslēgt televizoru un kratīties līdzi. Vai ne, dēls? Akmens tik sāpīgi saknieba Uģa plecu, ka tas sakoda zobus.

-  Tad ko jūs te darāt, Akmeņa kungs, ja reiz viss tik slikti? Pagasta priekšniece Maiga Lācīte, pārvarējusi mirkļa sastingumu, bija iznākusi zāles vidū. Iespiedusi rokas sānos, viņa deva vaļu savam augstfrekvences motorzāģim. Ja pareizi

atceros, jums piemērots drošibas lidzeklis par dzīvesvietas nemainīšanu? Nu tad arī nemainiet un sēdiet mājās!

-   Tu… r-resnā g-govs! M-m-aita! Dūres vīkstīdams, Akmens paspēra soli Lācītes virzienā.

-   Arni, izbeidz, ko tu uzbrūc cilvēkiem?! Dzidra panikā mēģināja nomierināt arvien skaļāk klaigājošo vīru, taču viņš to rupji atgrūda. Trauslā sieviete sagrīļojās un būtu nokritusi, ja dēls nepaspētu viņu uztvert.

Uģa pret tēvu pavērstajā tumšo acu skatienā dega spīvs naids.

Varēja redzēt, ka Akmens ir pamatīgā kunga dūšā.

-    Cilvēkiem? Vai šie būtu cilvēki? Suņi tie ir, menti un mentu roklaižas, nevis cilvēki! Akmens iekliedzās, zvārodamies tuvāk skatuvei. Jūsu, mirlu, dēļ es gandrīz pusgadu dabūju tupēt čokā kopā ar visādiem salašņām, tagad jūs par to samaksāsiet ar uzviju! Sevišķi tu, rižā kuce! viņš iebļāva Annai sejā.

-   Vēl vienu vārdu, un es jūs aizturēšu par sabiedriskā miera traucēšanu un klajiem draudiem citu cilvēku veselībai un dzīvībai, majors Kaķītis pēkšņi atradās līdzās Akmenim zālē, bet viņa labā roka kaut ko taustīja kreisajā azotē. Brīdinu, esmu bruņots un nekavēšos izmantot ieroci. Arni Akmeni, ja jūs tagad mierīgi dosieties mājās, mēs šo incidentu aizmirsīsim. Ja ne… Jūsu drošības līdzekli joprojām iespējams mainīt.

Akmens uz bridi it kā atskurba, vismaz viņa žulgajās zivs acīs parādījās saprāta pazīmes. Tad dusmas ņēma virsroku un viņš atkal sāka nesakarīgi bļaustīties, plātīdamies ar rokām.

-   Domā, tu man vari ko padarīt, kruķi? Ne sūda! Tev pret mani nekā nav! Jūs nobendējāt manu tēvu vecu, slimu cilvēku! -, bet mans dēls piebeigs jūs citu pēc cita, nospiedīs kā utis. Gnīdas tādi!

-   Var redzēt, ka izolatorā pavadīto laiku esi izmantojis lietderīgi, skarbi ierunājās ģenerālis Bass. Ar katru nākamo teikumu viņa balss kļuva skaļāka un asāka. Bet tagad paklausies mani, tu, izdzimteni! Vēl reizi ne tā paskatīsies uz kādu no šiem cilvēkiem, savu sievu ieskaitot, un visu atlikušo dzīvi raudzīsies rūtainās debesīs! Ja vēl būs ar ko… Ja tev tur iemācīja tik skaisti runāt, gan jau arī pastāstīja, ka Kārlis Bass nekad nebārsta tukšus solījumus. Teicu sēdēsi, tātad tā būs. Un tagad vācies!

Tik skarbu, pat rupju vienmēr pieklājīgo un izturēto džentlmeni atvaļināto ģenerāli Kārli Basu Anna Elizabete redzēja pirmoreiz. Vecais vīrs aiz dusmām bija pietvīcis purpura sarkanumā. Akmeņa sieva un dēls šīs vārdu apmaiņas laikā bija gandrīz zemē ielīduši.

Dzidra mēmi raudāja un, paraudzījusies uz Annas Elizabetes pusi, bez skaņas nočukstēja divus vārdus piedodiet un palīdziet.

Majors Kaķītis, demonstratīvi uzsitis pa ieroča maksti, norādīja Arnim Akmenim uz durvīm.

Tas, trekni nospļāvies, trisstāvīgi izlamājās un, bailēs pamirušo sievu kā pupu maisu līdzi vilkdams, aizlāčoja uz durvju pusi.

-    Es taču teicu, ka mēs par to mūdzi vēl dzirdēsim, drūmi noteica Ģenerālis. Tfi tu, draņķis! Jācer, ka vismaz prokuratūras puišiem izdosies viņu iežmiegt stūrī un vairs neizlaist laukā…

Jau krietnā krēslā, kad viņi visi pēc mēģinājuma bija izgājuši laukā un sasēdušies mašīnā, bet Anna ar Ģirtu slēdza ciet zāli, kamēr Kārlis ievadīja signalizācijas kodu, līdzās Mika toijotai nobremzēja kvadracikls.

Uģis. Seja papīra baltumā, acis apsarkušas, pāri vaigam violeta švīka.

-   Es vēlējos atvainoties. Tēva vietā. Lūdzu, piedodiet!

Motors ierēcās, un kvadra pāri uzartajam, apsnigušajam

laukam aiznesās Robežnieku virzienā.

*  * *

-   Paklau, vecais, ar tavu balsi kaut kas jādara, izbraucis cauri Mežmuižas šaurajai vārtrūmei un iegriezis mašīnu mājupceļam, pie stūres sēdošais Miks uzrunāja Ģirtu, kurš pavisam sadrūvējies kluknēja priekšējā pasažiera sēdekli. Viņu kratīja drudzis un biedēja perspektīvas nosalt vēsajā bibliotēkā. Bet vēl vairāk iespēja vēlreiz sastapties ar Annas Elizabetes māti.

Vienai dienai daudz par daudz izklaižu…

-   Paga, man šķiet, es redzēju doktorāta logos gaismu! iesaucās Zane. Varbūt jaunais dakteris vēl strādā? Varētu apskatīt Ģirta kaklu, kaut ko iepilināt, kaut ko iešpricēt… Ļaunāk, kā jau ir, taču nebūs, vai ne?

-   Nav slikta doma! Miks strauji sagrieza stūri, un toijota paklausīgi apmetās braukšanai pretējā virzienā. Par laimi, viņi vēl nebija necik tālu aizbraukuši.

Doktorātā patiešām kāds rosījās. Logos spoži mirdzēja gaisma, un iekšā kustējās divas ēnas viena lielāka, ducīgāka, otra pavisam smalcina.

-   Ejam tik iekšā! mudināja Kaķītis. Viņu beidza vai nost vēlme beidzot kaut ko siltu ieēst un doties gulēt.

Divas diennaktis bez miega tas patiešām nebija rožu dārzs. Un rīt vēl tas koncerts. Kas viņu dīdīja piekrist?

-   Kā varu palīdzēt? Pēc piecām uzstājīgu klauvējienu sērijām doktorāta durvis plaši atvērās. Tajās stāvēja liela auguma

vīrietis baltā ārsta uzsvārcī un stetoskopu kaklā. Nāciet iekšā. Esmu Arvis Konrāds, jūsu jaunais pagasta dakteris. Un šī ir mana asistente Ilze Kamoliņa. Diplomēta medmāsa, kura turpina studijas, lai kļūtu par zobārsti. Ļoti augstas klases profesionāle! Viņš draudzīgi saņēma kolēģes roku.

Anna Elizabete pamanīja, ka Zane kopš ienākšanas telpā nespēj novērst skatienu no jaunā daktera.

Mjā, viņš ir simpātisks vīrietis. Gara auguma, spēcīgas būves, lielām rokām, tumšiem matiem, kuplām ūsām un brillēm viss vīrietim nepieciešamais vienuviet. Tikai… izskatās, ka labais dakteris Aikāsāp jau aizņemts.

Pēc visai sasteigtām pieklājības formalitātēm Dr. Konrāds ieaicināja Ģirtu blakuskabinetā apskates telpā. Medmāsiņa tikmēr sāka aizpildīt Meldera pacienta kartīti.

Negaidot durvis pavērās, un dakteris palūdza Annu Elizabeti ienākt. Pārējie satraukti iemurdējās.

-   Nekas, nekas, viss kārtībā. Mums tikai pagrūti sarunāties, domāju, Bergas kundze varētu palīdzēt.

-   Jaunkundze… pavisam nevietā iestarpināja Kārlis.

-  Atvainojiet jaunkundze. Arvis Konrāds vērīgāk paraudzījās uz Annu. Bet es nodomāju… Atvainojiet.

Kabinetā ārsts sīki un smalki iztaujāja Annu par Ģirta veselību kopumā un pēdējo dienu notikumiem, kas būtu varējuši to kaut kā ietekmēt. Padzirdējis par Pūču Mājas caurvējiem, naksnīgajām pastaigām ar suni un rīta skrējienu laukā pusapģērbtam kaisīt pelnus uz ledus, nosodoši nogrozīja galvu un nomurmināja lieli cilvēki, bet uzvedas kā tādi bērni…

-   Nu ko, Meldera kungs, apsveicu, jums ir mazs, jauks laringīts, kas nozīmē runāt nedrīkstēsiet nedēļu vai pat ilgāk. Tas ir ja vēlaties pilnībā atgūt savu balsi, kas, cik zinu.

ir visai labskanīga, iesaku klausīt. Dzeriet zāles lūdzu, te būs! -, daudz guliet un mēģiniet iespēju robežās izvairīties no stresa situācijām.

Ak, mīļo stundiņ, kā tas būtu izdarāms? Tad jau Ģirtam jābrauc atpakaļ uz Rīgu, Anna rūgti pasmīnēja.

-   Piedodiet, vai es, jūsuprāt, pateicu kaut ko nepareizu? Dr. Konrāds, pamanījis viņas grimasi, sapīka.

-   Nē, dakter, paldies, viss kārtībā, tikai tuvākajās dienās mūsu mājā nebūs iespējams izpildīt gandrīz nevienu no jūsu norādījumiem, varbūt vienīgi zāļu dzeršanu.

-   Nu tad dzeriet zāles! ārsts bezkaislīgi atteica. Tikai vēlāk nesakiet, ka neesat brīdināts par sekām. Kaklam un balssaitēm jābūt siltumā, jādzer daudz silta šķidruma, nekāda alkohola, nekādu caurvēju, nekādas staigāšanas ar suni. Un ik pa stundai skalojiet rīkli ar vāju kliņģerišu tinktūras šķīdumu ūdenī.

To pašu var panākt ar vībotņu lapu, anīsa sēklu un kumelīšu uzlējumu. Neko jaunu mēs tā arī neuzzinājām. Laringīts! Ha! Varu derēt, ka Ģirtam balss pazudusi uz nervu pamata…!

-   Izskatīgs vīrietis, ierunājās Zane.

-   Mhm. Taču laikam precējies. Ar savu asistenti, viņa nedomājot atrūca. Domas kavējās citur.

-   Johaidī, kā tas nākas, ka man vienmēr iepatīkas tieši nedabūjamie?! Zane puspajokam pasūrojās.

-   Kas tad to teica? Vismaz Ilze ir brīva meitene, es jau pajautāju! sarunā iekrita Kārlis.

Oho, kas par operativitāti!

-   Un dakteris Konrāds? Zane saausījās.

-    Par viņu nezinu. Jautā pati, Kārlis nevērīgi atcirta.

Anna Elizabete un Ģirts atpakaļskata spoguli saskatījās un sasmaidījās.

Nekas nebija mainījies Zanei kārtējais l'amūrs. Tātad vismaz šajā jomā viss bija kārtībā.

It kā ar juceklīgo rīta cēlienu un pusizjukušo mēģinājumu nebūtu diezgan, atgriezusies mājās, Anna Elizabete vestibilā saskrējās ar Mātes kundzi, kura, iznākusi no virtuves, centās uz vienas rokas nobalansēt paplāti ar divām kafijas tasītēm. Viņa bija ceļā uz augšstāvu.

-   Mamm, ļauj es tev palīdzēšu! Anna Elizabete, pretēji savai gribai, piedāvāja. Audzināšana darīja savu.

-    Nē, tu tam vēl esi par mazu izliesi, pašai nāksies saslaucīt, skanēja noraidoša un absurda atbilde.

Viena no daudzajām sarunām, kas skāra Rozmarijas Rožkalnes-Bergas veselību un attieksmi pret citiem cilvēkiem, notika tās pašas dienas pievakarē, īsi pirms vakariņām. Omīte rosījās pa virtuvi, no kurienes atplūda gardas smaržas, kutinot nāsis un rosinot ēstgribu. Annas tēvs, joprojām šķirstīdams fotoalbumus, viesistabā zvilnēja pie vīna glāzes un kamīna, bet māte, tracinot visus mājiniekus, nemierīgi šaudījās iekšā un ārā no virtuves viesistabā, no viesistabas hallē, no halles virtuvē un atpakaļ.

Dīvainā kārtā šķita, ka Rozmarija atradusi kopīgu valodu ar Annu Līzi Saulīti, Kārļa vecmāmiņu. Varbūt tāpēc, ka Anna Līze, reti smalkjūtīgs cilvēks, ļāva Rozmarijai runāt, neiebilda, bet rāmi darīja savu darāmo.

Tā arī šobrīd Kārļa vecmāmiņa virtuvē uz lielā malkas pavarda vārīja apelsīnu džemu ar ingveru, kanēli un krustnagliņām, bet Rozmarija, atņēmusi vīram Annas Elizabetes

fotoalbumus, apsēdās pie stūra galdiņa skaļi šķirstīja albuma lapas un izteica neapmierinātas piezīmes.

Vēlāk vakarā Omīte šo dīvaino, lai neteiktu sirreālo sarunu atstāstīja Annai Elizabetei.

-    Saulītes kundze, jūs taču neiebildīsiet, ja es te brīdi pasēdēšu. Es netraucēšu? Te ir tik silti un omulīgi…

Uz mirkli šķita, ka no rīta piedzīvotā neapvaldītā niknuma lēkme bijis vien slikts sapnis. Šobrīd augsti godātā profesores kundze izskatījās kā gluži parasta, dzīves nogurusi pusmūža sieviete.

-   Protams, Bergas kundze, protams. Nevēlaties nogaršot apelsīnu džemu? Pikants.

-   Labprāt. Lūdzu, sauciet mani par Rozmariju. Šis uzvārds man īsti nepiestāv un nekad arī nav paticis! Cita lieta Rožkalne, vai ne? Rozmarija Rožkalne… Viņas balsī atkal parādījās niķīgas meitenītes kaprīzie toņi. Un tad pēkšņi, bez jebkādas pārejas: Kā šeit uzvedas mana meita? Viņa spēj būt diezgan… nevaldāma…

-   Anniņa? Ko jūs viņa ir lieliska! Mūsu sirds un dvēsele, rūpējas par visiem, un mēs esam par to pateicīgi. Cenšamies darīt ko nu katrs vislabāk prot, redz, es rosos virtuvē, Kārlis apdara mājsaimniecības darbiņus un sīkos remontus, bet pārējā laikā ņemas ar saviem datoriem.

-   Viņš man īsti nepatīk. Piedodiet, Annas kundze, taču es viņu nesaprotu. Tāds… melnais zirdziņš.

-   Ko jūs, Rozmarij?! Kārlis ir jauks zēns, tikai viņam bijusi grūta bērnība. Uzaudzis bez tēva, māte skolotāja. Mums vienmēr trūka naudas, sitāmies, kā mācējām. Tad Ieva, Kārļa māte, aizbrauca uz Angliju dabūja darbu viesnīcā Queen’s Crown, strādā par galveno administratori. Sāka labi pelnīt, beidzot normāli iekārtojās. Arī mums ar Kārli kļuva vieglāk. Bet tad mūsu Rīgas mājas saimnieks visu dzīvokļu īrniekus palūdza

atbrīvot telpas, lai veco īres namu pārbūvētu par viesnīcu. Es faktiski paliku uz ielas. Ja ne Anniņa…

-   Nesaprotu kāds tam visam sakars ar manu meitu?

-   Vistiešākais. Kārlis iepazinās ar Annu tūlīt pēc vidusskolas, kad viņa jau studēja konservatorijas trešajā kursā un brīvajos brīžos organizēja pasākumus. Abi sāka darboties kopā. Kad Anniņa saņēma mantojumu, Kārlis pārcēlās šurp kopā ar viņu, lai palīdzētu gan aģentūras, gan saimniecības darbos. Šovasar viņi te pieņēma arī mani. Daudz jau es palīdzēt nevaru pagatavoju ēdienu, iekuru plīti, pabaroju kustoņus. Citādi viņi, ar saviem darbiem ņemdamies, reizēm pat paēst aizmirst, ja neatgādina.

-   Kādus kustoņus? Šeit ir arī dzīvnieki? Rozmarijas uzacis sašutumā pacēlās līdz puspierei.

-   Protams! Omīte priecīgi čaloja tālāk. Divi jēriņi, rudais muižas runcis Barons, mans taksis Figaro un Anniņas vilku suns Grāfs. Reizēm ciemos atbrauc Mika draugs Viktors ar savu melno vilku Zorro.

Rozmarija Rožkalne-Berga sarāvās un nervozi pakasījās. Viņa ienīda mājdzīvniekus.

-   Annas kundze, kas šī par fotogrāfiju? Rozmarija jau kuro reizi pētīja vasarā uzņemto kopbildi uz Pūču Mājas dienvidu terases. Vai šī nav…? Ar smailā naga galiņu, gluži kā bīstoties pieskarties nesprāgušai mīnai, viņa piebikstīja attēlam, kurā bija redzama vecā baronese Anna Roze fon Berga cēli atspiedusies pret terases margām, tērpusies baltā kleitā, ziedošu jasmīnu pušķi rokā. Vai tā nav mana māte? Kas viņai te būtu darāms?

-   Baroneses kundze vasaras brīvdienās bija atbraukusi viesos Anniņa ar saviem draugiem te rīkoja lielo Līgo vakara balli. Tāda Mežājos nebija bijusi kopš… četrdesmitā gada. Vecā kundze gan atbrauca dažas dienas vēlāk, tūlīt pēc Jāņiem.

Pavadījām divas jaukas nedēļas. Atcerējāmies Latvijas laikus un savu jaunību…

-   Un mūs neviens neuzaicināja! Rozmarija teatrāli nočukstēja. Nosvinētu manu dzimšanas dienu…

-   Vai… Rozmarij, kā tad tā? Bet Anniņa teica jums koledžā ieskaišu laiks, neesot vaļas. Turklāt… Vecā kundze minēja, ka jums te nekad nav paticis… viņa gribēja teikt, taču laikā aprāvās. …mums bija ļoti daudz darba ar tiem Jāņu svētkiem, un kur vēl tās senās lietas! Anniņa jums noteikti ir rakstījusi…

-    Kādas senās lietas? Mana meita atkal kaut ko sastrādājusi? Rozmarijas balss strauji ieguva to spalgo toni, no kura sāk plaisāt stikli.

Anna Līze Saulīte saprata, ka pateikusi par daudz, un centās labot situāciju… Mhmm… redz, puiši, zāli pļaudami, salas lejasgalā atrada lādi ar seniem papīriem un dažām piemiņas lietām. Gandrīz nedēļa pagāja, līdz noskaidrojās, ka šis atradums saistīts ar bijušo Dzirnavu māju ļaužu likteņiem.

-   Saulītes kundze, kādas pasakas jūs man stāstāt? Apslēptās mantas meklējumu laiki sen pagājuši, tagad vairs dārgumus zemē nerok. Jūs mani nekrietni izjokojat! Rozmarija Berga savā viszinīgajā tonī noteica un pāri galdam iznīcinoši paraudzījās Kārļa vecmāmiņas virzienā.

-   Es tobrīd sajutos kā nesekmīga skolniece, Omīte vēlāk atzinās Annai Elizabetei.

Tobrīd Rozmarijas uzmanību bija piesaistījis cits fotoattēls Anna Elizabete kopā ar draugiem.

Acīmredzot fotografējusi Zane: Anna Elizabete spēlē ģitāru un dzied, viņai cieši līdzās dziedošs Ģirts, nedaudz tālāk majors Miks Kaķītis, kurš nedzied, bet raugās Annā ar neslēptām simpātijām.

-   Saulītes kundze, kas īsti ir šis… Kaķītis? Ģirtu Melderi pazīst visa Latvija tipisks sevī iemīlējies tips. Bet kāds ir šis majors, kurš, šķiet, pavisam atklāti flirtē ar manu meitu? Neesmu pārliecināta, ka man tas patīk vai ka viņai šāda pazīšanās nāktu par labu…!

-   Rozmarij… Nepateikšu jums neko citu, kā Anna Elizabete jau pastāstīja, no rīta iepazīstinot. Miks Kaķītis ir jūsu kaimiņmāju Mazkalniņu saimnieka, atvaļinātā policijas ģenerāļa Kārļa Basa krustdēls, māsasdēls. Strādā Rīgā, Galvenajā kriminālpolicijas pārvaldē. Iespējams, drīz kļūs par pulkvežleitnantu. Simpātisks, labi audzināts jauns vīrietis. Augstas klases profesionālis. Par to esam vairākkārt pārliecinājušies.

-   Interesanti, kāds jums un manai meitai varētu būt sakars ar policiju, lai jūs par to būtu pārliecinājušās? Rozmarija Rožkalne-Berga aizdomu pilnā tonī ievaicājās.

Anna Līze Saulīte kārtējo reizi norāja sevi par garo mēli, kas neturējās aiz zobiem, un strauji mainīja sarunas tēmu, izspēlēdama īstu drāmu no sērijas: ak vai man dieniņ zapte piedegusi!

Dīvainā saruna aprāvās.

Rozmarija klusējot turpināja dzert tēju un pētīt fotogrāfijas, pie atsevišķiem attēliem pakavēdamās ilgāk un kaut ko pie sevis murminādama. Kārļa vecmāmiņai viņa vairs neuzdeva nevienu jautājumu.

Omīte mēģināja izlīdzināt saspringto gaisotni, piedāvājot Annas Elizabetes mātei nogaršot gabaliņu savas izcilās apelsīnu kūkas, kas tika taupīta baudīšanai pie kafijas pēc vakariņām. No kūkas profesore neatteicās, tāpat kā no otras tases mežrozīšu tējas, taču sarunas vairs nevedās, un omulīgajā virtuvē iezagās vēsums.

Demonstratīvi lēni un cienīgi izdzērusi savu tējas tasi, profesore Rozmarija Berga piecēlās un, lēni ejot uz durvju pusi, piestāja līdzās Omītei, ilgi iesāņus viņu vēroja, līdz pēdīgi izmeta divus teikumus.

Toties kādus!

-   Mani nepamet sajūta, ka šajā mājā visi melo. Interesanti, vai jūs melojat vienmēr vai tikai man?

Annai Līzei Saulītei nācās krietni saņemties, lai neizrādītu, ka Rozmarija ar savu aizdompilno minējumu trāpījusi naglai tieši uz galvas. Viņa gan saprata, ka Anna Elizabete cenšas turēt māti pa gabalu no stāstiem par baisajiem pagātnes un tagadnes notikumiem, taču apzinājās, ka pārāk ilgi īlenu maisā nenoslēpsi un reiz kāda informācijas kripatiņa izspruks pasaulē…

9.   nodaļa. Zem eglītes… mazs vecītis

22. decembra vakars

Pievakarē Pūču Mājā bija iestājies relatīvs pamiers. Anna, Zane un Omite gatavoja vakariņas, Ģirts savā istabā izmisīgi mēģināja atgūt balsi (taču kļuva tikai sliktāk), Kārlis kurināja krāsnis, Miks un Ģenerālis bija devušies uz Mazkalniņiem, bet Rožkalnu pāris vadīja laisku vakaru viesistabā pie kamīna, pa logu raugoties negaidot uznākušā sniegputeņa trakulīgajā dejā.

Vējš aiz loga atkal svilpoja smeldzīgi skumju ziemas blūzu…

Kā tāds aizsmacis alta saksofons…

Pa atvērtajām viesistabas durvīm varēja dzirdēt, kā hallē paģēroši iezvanās tālrunis. Zvans skanēja skaļi un ilgi acīmredzot virtuves trokšņiem pa vidu to īsti nevarēja dzirdēt.

Rozmarija Rožkalne-Berga, īgni paraudzījusies uz savu omulīgi iesnaudušos laulāto draugu, piecēlās un dusmīgi izklikstināja lielajā vestibilā. Viņa paspēja tieši laikā varēja dzirdēt, ka tajā galā kāds dusmīgi elš.

-   Hal-lo, Ber-gu re-zi-den-ce! manierīgi stiepjot un dalot vārdus, viņa atsaucās.

-Pasaki tai rižajai kucei, lai piesargās. Ceļi ir slideni, sniega daudz, viss kaut kas var atgadīties. Ho-ho-ho! Priecīgus Ziemassvētkus! Klausulē ieskanējās izkropļots, sintezēts džinglbella meldiņš, un saruna pārtrūka.

-   Māt, kas tur bija? slaucīdama rokas priekšautā, jautāja no virtuves izsteigusies Anna Elizabete.

-   Droši vien kāds no taviem pielūdzējiem… Nu ļoti savdabīgi nospēlēt Ziemassvētku meldiņu un sarunāt rupjības. Jāteic, tam cilvēkam nev ne mazākās nojēgas par pieklājīgām manierēm! Rozmarija ironizēja.

-   Kāds jociņš, kādi pielūdzēji? Māt, es neko nesaprotu!? Vai tu, lūdzu, varētu atkārtot teikto?

-    Es tādus vārdus mutē neņemu. Tur bija kaut kas par sniegu, ledu, rudiem suņiem un tad ho-ho-ho.

-   Ka-a-as?

-   Ho-ho-ho. Ziemassvētku vecīša smiekli. Tā viņi smejas filmās, māte skaidroja Annai kā mazam bērnam.

Sniegs, Iedus, smiekli… Ziemassvētku vecītis, rudi suņi rižā kuce… Tas būs bijis Akmens! Steidzami jāpiezvana Mikam un ģenerālim.

-   Paldies, māt. Pēc stundas ceturkšņa būs vakariņas. Man tagad jāpiezvana.

-   Anna Elizabete, kam tu taisies zvanīt tik vēlu nakti?

-   Māt, pulkstenis ir tikai nedaudz pāri astoņiem. Normāls laiks.

Vai tu beidzot liksi mani mierā?!

Mājas telefons iezvanījās vēlreiz. Šoreiz tā bija Anna Elizabete, kas nocēla klausuli.

Miks. Kā zinādams.

-   LIzbet, mums ir jaunumi. Saturies! Muižas zālē zem lielās egles atrasts Ziemassvētku vecīša liķis.

-   Ko tu teici? Annai kuņģi sāka skrāpēties mazie kaķu nadziņi. Kā allaž, kad notika kas slikts.

-   Mežmuižas Lielajā zālē zem svētku egles atrasts miris Ziemassvētku vecītis, viņš pacietīgi atkārtoja.

-   Kā tas varēja notikt? Mēs taču tur visu aizslēdzām, iedarbinājām signalizāciju, un vispār tu pats redzēji, ka nekāda vecīša tur nebija!

-   Redzēju. Nebija. Bet tagad ir. Mēs ar krusttēvu šobrīd esam Mežmuižā gaidām Graudnieku, operatīvo grupu no Melnpils un ekspertus no Rīgas. Varbūt jūs ar Ģirtu un Kārli arī varētu atbraukt?

-   Es n-nezinu… Man te… vakariņas…

-   Lai Omīte ar Zani tiek galā. Šī ir ārkārtas situācija! Un ieslēdz beidzot savu mobilo, lai tevi var sazvanīt.

-   Labi, es mēģināšu. Viņa kā sastingusi nolika klausuli. Tā. Atkal sākas.

-   Anna Elizabete, es vēlos tev ko jautāt, Rozmarija pārspīlēti valdonīgā tonī iesāka.

-   Māt, atvaino, tikai ne tagad. Mums ar Ģirtu un Kārli steidzami jāaizbrauc. Zane un Omīte jūs pabaros.

Strupās atbildes šokēta, profesores kundze noplātīja muti un centās atrast pienācīgi asus vārdus, bet nepateicīgais skuķis jau pazuda aiz virtuves durvīm. Saniknotā Rozmarija Berga metās uz viesistabu pie vīra un, sagrābusi viņu aiz pleca, sāka neganti purināt.

-   Mosties taču! Tava meita man nupat sarunāja rupjības un, sarunu nepabeigusi, aizskrēja. Viņai tagad, nakts vidū, kaut kur esot jābrauc. Tu tik iedomājies! Interesanti, kur? Un vēl ar diviem vīriešiem!

No saldā nomiedža izrautais profesors nesaprata ne rīta, ne vakara. Tikai to, ka Rozmarija atkal ar kaut ko nav mierā, Anna ar savējiem kaut kur aizbraukusi un viņam kārtējo reizi nāksies vienam cīnīties ar pūķi.

Smagi noklaudzēja ārdurvis, un aiz loga dobji ierūcās Audi motors. Skaņa strauji attālinājās.

-   Tas ir kas nedzirdēts! nikni nošņācās Rozmarija.

Malacis, meitene, atzinīgi nodomāja profesors Rožkalns.

-  Nu ko, apsveicu! Mēs kārtējo reizi esam mēslos līdz ausim, un atkal tieši pirms svētkiem! Nikni grozot uzticamā audi stūri, Anna Elizabete strauji dzina to pāri Melnupes tiltam. Putenis krietni apgrūtināja redzamību, un pēc vakarnakts divkāršās greiderēšanas ceļa segums zem mitrā sniega kārtas bija pārvērties ledū.

-   Uzmanies!!! Kārlis iekliedzās, pamanījis uz ceļa kaut ko lielu un melnu. Anna cirta pa bremzēm, un auto sagriezās kā vilciņš, līdz apstājās braukšanai pretējā virzienā, cieši piespiedies tilta margām.

Ģirts strauji izlēca no mašīnas un klupšus aizskrēja tumšā priekšmeta virzienā. Anna un Kārlis saskatījās.

-   Šurp braucot, ceļš bija tīrs, Kārlis beidzot ierunājās.

-   Bija gan.

Klusums.

-   Ko viņš tur stiepj? Kārlis norādīja uz Ģirtu, kas, trijos līkumos saliecies, pa irdeno sniegu vilka garu, tumšu kunkuci.

-   Tas taču nebūs….?

Nē, cilvēks tas nebija. Baļķis. Meistarīgi no abiem galiem apdarināts krietni paresns vītola baļķēns, kam uzbraucot auto būtu sanests vai, sliktākajā gadījumā, noskrietu no ceļa. No tilta upē.

Ak tad sniegs, ledus un rižā kuce, ko? Annu pārņēma saltas dusmas.

-   Aiz šī bluķēna uz ceļa stāv Akmens, taču pierādīt es to nevaru. Diez vai tādā putenī būtu atrodams jelkāds pēdas

vai pirksta nospiedums, turklāt viņš jau nebūtu tik dumjš, lai darītu to pats. Tā prātodama, viņa lēni apgrieza mašīnu pareizajā virzienā un, gaismojot ceļu ar visiem lukturiem, lēnām aiztaustījās līdz krustojumam ar šoseju. Pa ceļam izstāstīja puišiem par mīklaino telefona zvanu.

Par spīti vēlajai nakts stundai, Mežmuižas Lielajā zālē ņudzēja kā skudru pūznī. Pagasta inspektors Antons Graudnieks nervozi skraidīja iekšā un ārā, raudzīdamies, vai jau nebrauc kāds no izsauktajiem operatīvajiem dienestiem. Lielās telpas stūrī zem kuplās egles līkņāja divi tumši stāvi, bet trešais, ģenerālis Bass, ar muguru atspiedies pret skatuves malu, runāja pa telefonu. Pamājis ienācējiem ar roku, viņš turpināja sarunu.

No egles apakšas izlīda piesarcis Miks Kaķītis un jaunais Mežāju dakteris Arvis Konrāds, kura veselīgi tumsnējā sejas krāsa bija ieguvusi bāli zaļganu toni. Abiem rokās bija balti lateksa cimdi, uz kuriem kaut kas sārtojās. Tikai tagad Anna Elizabete pamanīja zem kuplajām pazarēm vīdam divas pelēkos tūbas velteņos ieautas kājas un tumši sarkana plīša mēteļa stūri.

Ziemassvētku vecītis visā godībā, tikai divas dienas par agru.

-         Kārli, tev ir līdzi fotoaparāts? Miks uzsauca pāri zālei.

-   Vari atnākt?

Uzrunātais mudīgi metās turp.

Te tev nu bija svētku aģentūra. Nāksies pārkvalificēties uz bērēm…

-   Vai tu varētu safotografet visu, ko redzi, gan šeit, ap egli un zālē, gan citviet? Sāc ar pēdu nospiedumiem, kamēr nav nožuvuši. Sabildē visas pēdas, ko redzi uz grīdas, un noteikti jūsu pēdu nospiedumus, lai vēlāk nesajūk. Un,

protams, to tur… Kaķītis ar roku norādīja zem egles. Tikai centies nekam nepieskarties. Starp citu, Dambergs ļoti slavēja tavas saldētā zagļa fotogrāfijas, teica labprāt ņemtu savā grupā, jo tu mākot ieraudzīt nianses. No viņa puses tā ir visaugstākā uzslava.

-   Vai tad viņš pats nebūs? Kārlis, pietvīcis priekā par uzslavu, painteresējās.

-   Gan jau būs, kur liksies. Piezvanīju, izsaucu. Pateica man visu, ko domā par mani, Mežājiem, Pūču salu un jūsu aģentūru. Ieteica šurp pārcelt ātrās reaģēšanas brigādes bāzes staciju.

-   Nekaitētu, Kārlis īsi noteica. Mums jau arī labi gāja…

Viņš dažos vārdos pastāstīja par savādo telefona zvanu

un baļķi uz ceļa.

Miks sadrūma.

-Un zini ko, Kaķīt? Riskējot izklausīties smieklīgs, pateikšu vēl kaut ko šorīt agri no rīta, krietni pirms jūsu ierašanās no lidostas, kāds mājas priekšā bija izgāzis vismaz divus spaiņus ūdens, izveidojot īstu slidotavu. Ģenerālis gandrīz nositās. Mēs ar Ģirtu tur izkaisījām trīs kastes pelnu un smilšu.

-   Tad tā gan. Paldies, ka izstāstīji! Tas var nebūt nekas īpašs, bet var izrādīties arī ļoti svarīga detaļa. Bet nu gan, vecais, ej un sabildē visu, kā nākas! pirmoreiz majors Kaķītis Kārli uzrunāja gandrīz kā kolēģi.

Kam gan tu tik ļoti esi iesprūdusi rīklē, Anna? Un kā lai tevi nosargā?

-   Miku, kas notiek? nedzirdamiem soļiem pienākusi, ievaicājās Anna Elizabete. Ko tas viss nozīmē?

-   Es šobrīd zinu ne vairāk par tevi. Pirms kādas stundas krusttēvam piezvanīja Helmūts apkopēja gribējusi zāli uzkopt jau šovakar, lai rīt vairs nav jāšmurgājas. Cik saprotu,

rit divpadsmitos paredzēts bērnu rotaļu rīts, bet sešos vakarā koncerts, ja? Apkopēja palūgusi naktssargam atslēgu, paņēmusi no kambara savus darbarīkus un aizgājusi pāri iekšpagalmam uz Lielo zāli, bet pēc maza brītiņa brēkdama atjozusi atpakaļ zem eglītes esot mironis! Sargs sazvanījis Helmūtu, un visi kopā devušies skatīties. Jā, zem egles patiešām gulējis miris cilvēks. Ziemassvētku vecītis tumši sarkanā plīša mētelī un micē, velteņiem kājās, garu, baltu bārdu un sarkanu degunu. Helmūts nekavējoties nolēmis zvanīt mums zinājis, ka esam šeit. Diemžēl par kupenā atrasto saldēto zagli jau runā visi Mežāji un arī puse Melnpils.

-   Miku, mēs ne…

-   Zinu, ka jūs ne. Toties mums ir Antons. Ar to pietiek.

-   Kas tagad būs? Anna aizžņaugtā balsī ievaicājās. Rīt taču bērnu pasākums un koncerts. Laikam nāksies atcelt? Bet… Saproti, Akmenim to tik vien vajag. Ja izjauksim svētkus, pat ja tas notiks piecdesmit piecu objektīvu iemeslu dēļ, viņš to izpūtīs pa visu Latviju re, re, stulbā Lācīte atstājusi sava pagasta iedzīvotājus bez Ziemassvētkiem!

-   Es tevi saprotu. Taču te vispirms pamatīgi jāpastrādā ekspertiem un kinologiem, viss jāsafotografē un jāsadokumentē, un tikai tad varbūt, es saku varbūt, varēsim domāt par svētku pasākumiem. Es tev piekritu iedzīvotājiem tāpēc nav jācieš, tomēr būtu labāk, ja lustēm atrastu citu norises vietu.

Citu norises vietu, citu norises vietu… Varbūt Mežāju Lauksaimniecības skolas Lielo zāli?

-   Miku? Cik cilvēkiem mēs drīkstam paziņot par notikušo? Informēsim Maigu Lācīti?

-   Droši vien nāksies. Bet vairāk gan nevienam nekas nav jāzina. Pietiek ar šeit esošajiem. Mūsu spējas glabāt noslēpumus… Kaķītis smagi nopūtās. Varbūt, ja tev nav grūti,

piezvani Lācītei un palūdz, lai atnāk, viņa taču dzīvo tepat netālu, Ozoldārza malā. A, tur laikam atbrauca Dambergs ar savējiem! Majora jutīgā auss bija uztvērusi ekspertu priekšnieka Damberga busiņa klepojošā motora raustīgo skaņu.

Klusi runādama ar samiegojušos pagasta priekšsēdi pa mobilo telefonu un taktiski skaidrodama viņai situāciju, Anna Elizabete vēroja, cik ātri un profesionāli strādā Egona Damberga vīri.

Pamanījis Kārli ar fotokameru, viņš čomīgi uzsita tam pa plecu, kaut ko klusi pateica, un abi palīda zem egles. Tikmēr abi pārējie eksperti divi jauni puiši rūpīgi, pēdu pa pēdai pārstaigāja visu zāli, katru spraugu izpētot ar jaudīgiem palielināmajiem stikliem. Viņi kaut ko slaucīja ar mazām slotiņām un otiņām, kaut ko pūta prom un tad atkal iesūca nelielā putekļu sūcējā. Viss process tika skrupulozi filmēts ar digitālo kameru, lai vēlāk varētu no jebkura kadra izvilkt tik lielu attēlu, cik nepieciešams.

-   Nu, meit, kā ir? cieši līdzās ieducinājās ģenerāļa bass.

-   Paldies, Kārļonkul, labāk par visiem, Anna grīni pasmīnēja. Zem eglītes… mazs vecītis.

Ģenerālis pūlējās apspiest nevietā uzplaukušu smaidu.

Tas labi, ka viņa vēl spēj jokot. Izskatās, ka šī nakts būs gara.

Pēc vairākām stundām viss bija galā. Lai gan viss un galā nebūtu pareizi teikts. Eksperti joprojām strādāja.

Krimināltehniķi bija veikuši pirmējo notikuma vietas un bojā gājušā apskati. Rezultāti neiepriecināja.

Pirmkārt, ne muižas kreisā spārna, ne Lielās zāles durvis nebija ne mūķētas, ne lauztas, bet godīgi atslēgtas, iepriekš atvienojot signalizāciju, tātad, visticamāk, darbojies kāds vietējais, zinātājs.

Otrkārt, Ziemassvētku kostimā tērptais mirušais vīrietis visiem bija pilnīgi svešs. Viņš nebija mežājnieks, ari nelielajā Melnpilī neviens tādu neatcerējās manījis. Bet tik kolorītu būtni nevarētu nepamanīt! Nelaiķim bija gari, rūsgani sirmi mati, plikot sākušajā pakausī saņemti astē. Milzīgs, burbuļains un porains, uz vienu pusi nošķiebts zilsārts kartupeļdeguns. Kantaina, līniju asumu zaudējusi, nedaudz aptūkt sākusi seja ar dubultzodu. Augums vismaz divi metri, ķermeņa būve kā izbijušam cīkstonim, bet dūres kā divpudu svaru bumbas. Vecums tā starp piecdesmit un sešdesmit…

-    Nāves cēlonis ļoti spēcīgs sitiens pa galvu ar trulu priekšmetu. Lauzta galvaskausa pamatne, nāve bijusi acumirklīga. Iespējamais nāves iestāšanās laiks pirms četrām līdz sešām stundām. Piekrītat, dakter? Egons vērsās pie netālu stāvošā daktera Konrāda.

-   Lielās līnijās jā, taču kaut kas mani mulsina, uzrunātais klusi atbildēja. Taču es neesmu eksperts.

-   Un tomēr?

-   Labi, ja jūs uzstājat. Redziet, trieciens acīmredzami bijis ļoti stiprs, jo kauli deformēti pamatīgi. Lūzums vaļējs. Bet kāpēc zem egles gandrīz nav asiņu? Tam varētu būt divi izskaidrojumi: upuris nogalināts citur un pēc tam atvests šurp vai arī viņam neilgi pirms nāves iedots kāds spēcīgs medikaments, kas palēninājis sirdsdarbību un asinsriti.

-   Visu cieņu, kolēģi! Dambergs atzinigi noteica un pastiepa Konrādam roku. Egons. Dambergs.

-   Arvis. Konrāds. Abi sarokojās.

-    Paga, paga Konrāds? Vai tā nesauca Mežāju bijušo skolas direktoru? Egons saausījās.

-   Jā, viņš bija mana vectēva brālis. Pēc kara čekisti viņu nošāva. Kāpēc jautājat?

-   Vasarā, kad mēs… Nē, nav īstais brīdis atmiņām. Ja neiebilstat, mēs pie šīs sarunas atgriezīsimies vēlāk.

Jaunais dakteris neizpratnē paraustīja plecus, taču neko neteica un arī nejautāja.

-   Laidiet, man jātiek tur tālāk! Es jums saku palaidiet garām, esmu pagasta priekšsēdētāja! no vestibila atlidoja skaļi Maigas Lācītes dusmu saucieni. Ģenerālis Bass steidzīgi devās uz durvīm, lai dotu rīkojumu ieeju apsargājošajiem Melnpils kārtībniekiem viņu ielaist.

-   Kas te notiek? Dienu pirms lielā Ziemassvētku koncerta! Ko tas viss nozīmē? Vai tad nepietika jau ar Jāņiem? Bezsakarīgās replikas un jautājumi skaidri liecināja, ka pagasta galva joprojām nav īsti pamodusies.

-   Lācītes kundze, vai jūs varētu pienākt tuvāk un palūkoties uz šo cilvēku? Vai jūs viņu pazīstat? Varbūt jums ar šo personu bija vienošanās par Ziemassvētku vecīša atveidošanu bērnu rotaļrītā? Cik zinu, to organizē jūsu lauksaimniecības skolas jaunieši un pasniedzēji, nevis Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūra.

Viebdamās un visādi izrādīdama nepatiku, Lācīte tomēr piegāja tuvāk un vērīgi nopētīja mirušo.

-   Fui, cik neglīts vīrietis! Nē, es viņu nepazīstu, un man nekādu darīšanu ar šo tipu nav bijis ne lietišķu, ne privātu. Varbūt jums vajadzētu to pajautāt skolas direktorei Līgai Vilkai? viņa dedzīgi ierosināja.

-   Paldies. Noteikti. Tagad cits jautājums vai Mežājos ir vēl kādas piemērotas telpas, kurp varētu pārcelt abus Ziemassvētku pasākumus? Baidos, ka šī ir kļuvusi par nozieguma vietu.

-  Es saprotu. Saprotu. Cita vieta… Lācīte murmināja. Bet, protams! Jaunuzceltajā Papīrciema Atpūtas centrā ir lieliska aktu zāle, tikai tur vēl nav elektrības, un arī lauksaimniecības

skolas zāle nav peļama, turklāt atrodas gandrīz tepat līdzās. Būtu vieglāk pārnest dekorācijas un aparatūru. Vai man piezvanīt direktorei Vilkai?

-   Lūdzu, piezvaniet gan, tikai nesakiet īsto iemeslu. Varbūt varētu minēt kaut ko tehnisku, piemēram, pārplīsušas apkures caurules vai applūdušus griestus?

-   Skaidrs. Bet… mums būs jāpārvieto egle, gaismas, dekorācijas un tehniskās iekārtas. Drīkstēs?

-   Jā, taču ne agrāk, pirms eksperti šeit būs visu pilnībā pārbaudījuši. Varbūt uz kāda no šiem priekšmetiem pēkšņi atrodas kāds pavediens.

-   Jūs domājat diedziņš? Nē, mēs diegus neizmantojām. Cik zinu, zāli dekorējot, rotājumu stiprināšanai tika izmantota karstā līme! Neraizējieties, es visu nokārtošu! Kad, jūs sakāt, viņi varēs nākt visam pakaļ?

-   Rīt agri no rīta. Kaut vai septiņos.

-   Lieliski. Pēc pusminūtes Maiga Lācīte pār Mežāju Lauksaimniecības skolas direktores Līgas Vilkās galvu ātrrunā izšāva pavēļu zalvi. Saruna beidzās ar vārdiem labi, lai viņi nāk astoņos!

Apradusi ar neparasto atmosfēru, Lācīte tīri atdzīvojās. Pat piedāvājās aizskriet uz māju savārīt katlu stipras kafijas. Taču Ģenerālis viņu taktiski atrunāja no šīs versmainās domas, atgādinot, ka pagasta galvai rit gaidāmi divi ļoti svarīgi pasākumi, kuros labi jāizskatās, tāpēc jāizguļas, un, jā, protams, rītdien viņi noteikti tiksies, jo izmeklētājiem neapšaubāmi būs virkne jautājumu, uz kuriem atbildēt varēs tikai viņa, Maiga Lācīte. Nobrīdinājis maigi murrājošo tīģerieni nevienam neko nestāstīt, Kārlis Bass pieteicās viņu pavadīt līdz mājas vārtiņiem.

-   Vai arī es varu iet? Ilze doktorātā šobrīd viena pati, neko nezina par notikušo; ieraugot policijas un ātrās palīdzības

ugunis, sabīsies. Protams, es viņai neko nestāstīšu! Arvis Konrāds uzrunāja Miku Kaķīti, tad pievērsās Annai Elizabetei: Ja jums ko vajag, droši nāciet uz doktorātu, es turpat vien būšu.

Daktera dzīvojamie apartamenti atradās stāvu augstāk, tieši virs prakses vietas. Ērti iekārtojies.

*  * *

Pamazām nepiederošie cits pēc cita atstāja notikuma vietu. Pārliecinājušies, ka palīdzība nav nepieciešama un lietas izmeklēšanu, visticamāk, pārņems rīdzinieki, aizbrauca arī melnpilieši. Zālē palika vien Miks, ģenerālis, Damberga ļaudis, trīs pūčmājnieki un pagasta inspektors Antons Graudnieks.

Graudnieka satraukums un nervozitāte bija sasniegusi to pakāpi, aiz kuras ir tikai pussolis līdz histērijai. Sevišķi, kad ģenerālis Bass pajautāja: Un kas tev, Anton, būtu stāstāms par šo lietu?

-   Es neko nezinu! Manis te nemaz nebija! Mēs ar senci visu vakaru spēlējām kārtis! Graudnieks, jaunākais, spalgi iekliedzās, acumirklī pievērsdams sev visu klātesošo izbrīnītos skatienus.

-  Puis, nomierinies, es taču tevi nevainoju un neapsūdzu. Ģenerālis pārmetoši pašūpoja galvu. Tikai gribēju uzzināt, vai neesi šo cilvēku redzējis agrāk. Kaut kur, kaut kad?

-   Ne-a, pat nepiegājis tuvāk, steidzīgi izgrūda Antons.

-   Bet tu paskaties, paskaties vērīgāk! Tev kā policistam jāzina, ka uzmanība jāpievērš ik sīkumam.

-   Nē! Es jau teicu, ka nē, tātad nē! Antona jau tā zēniskā balss tagad skanēja falsetā.

Tas puika kaut ko noklusē vai ari smagi melo!

Anna paraudzījās uz ģenerāļa pusi. Tas piemiedza aci.

-   Labi, Graudniek. Lūdzu, apsēdies un detalizēti uzraksti visu, ko tu kā iecirkņa inspektors šajās divās diennaktis esi novērojis Mežājos. Anna Elizabete tev iedos dažas baltas lapas… Bass rāmi noteica.

Antons salēcās kā dzelts. Jums… jums nav tādu tiesību! Jūs esat pensijā, bet viņa te vispār nav nekas!

-   Ak tā tu sāc runāt, puika? Basa balsī vairs nebija ne vēsts no rāmās tēvišķlbas. Nu tad klausies, pagasta inspektora p.i. A. Graudniek! Tu tūliņ, mudīgi un cītīgi, kā tev reiz mācīja Policijas koledžā, uzrakstīsi izsmeļošu paskaidrojumu, adresētu policijas majoram Mikam Kaķītim, un turpmāk katru savu kustību un pat elpas vilcienu saskaņosi ar viņu. Tikai un vienīgi! Jo turpmāk, kamēr netiks atrisinātais šīs abas lietas, viņš būs izmeklēšanas grupas vadītājs. Vienīgais vadītājs! Vai skaidrs?

-   S-s-skaidrs… Šķita, Graudnieks tūliņ apčurāsies.

Kaut tikai viņi neuzzinātu…

-   Un pie viena paskaidrojumā saprotami izklāstīsi arī to, kāpēc vakar noslēpi, ka jau vairākus gadus esi pazīstams ar Melnpils ATU greideristu Juri Krācīti; ka viņš piestrādā tava tēva saimniecībā un vakar, kad notika negadījums ar greideru, bija pamatīgi piedzēries. “Alco-Kill” tabletes ir laba lieta, tikai fūzeļa smaku tās nomākt nespēj. Un iepakojumu nevajag mest kupenā. Tā kā raksti, puis, raksti…

Graudnieks sāka raudāt. Es… es… negribēju… Tā sasanāca… Vai… ma-mani tagad atlaidīs?

-   Nezinu, Anton. Šobrīd viss atkarīgs no majora Kaķīša un tavas vēlēšanās palīdzēt. Raksti paskaidrojumu.

-   Kārļonkul… Tu mani šodien pārsteidz jau kuro reizi. Nezināju, ka tu spēj būt arī tāds… Pēc brītiņa, kad abi bija pagājuši nostāk, atstājot šņukstošo Antonu pie baltas lapas,

Anna Elizabete domīgi noteica. Ikdienā tu esi tāds mīļš un omulīgs, džentlmenisks, liekas pat mušai pāri nenodarīsi, bet šodien viens divi tiki galā gan ar Akmeni, gan Graudnieku, gan… manu Mātes kundzi.

-   Nu, meit, nekas vēl nav beidzies. Ne ar vienu no viņiem. Bet interesanti, ka tu pieminēji viņus visus, arī savu māmiņu. Saki, Anniņ, kāpēc viņa tevi tā ienīst? Par ko? It kā tu viņai būtu kaut ko nodarījusi vai parādā. Atvaino, ja esmu pārāk tiešs, bet mums nav laika garām aplinkus runām.

-   Ienīst? Māte mani? Kāpēc tu tā domā? Anna bija šokēta. Jā, viņu starpā nekad nav bijis kvēlas mātes un meitas mīlestības, taču apgalvot, ka māte viņu ienīstu… Krusttēv, manuprāt, tu kļūdies…

-   Nu, nu… Lai nu tā būtu. Tevis dēļ. Taču esi uzmanīga, Bass dziļā nopietnībā brīdināja.

-   Kāpēc tu tā saki? Tu kaut ko zini? Mans tēvs tev kaut ko teica?

-   Ko teica? Tagad bija ģenerāļa kārta brīnīties.

-   N-nu… Par mātes slimību. Ārsti viņai konstatējuši Alcheimera slimību sākuma stadijā, diemžēl tā strauji progresē, bet māte kategoriski atsakās dzert zāles.

-    Ak tad redz, kā… Alcheimers. Tad ir traki, patiešām traki, sirmais vīrs līdzjūtībā nošūpoja galvu. Nav lielākas nelaimes kā pamazām zaudēt prātu un to apzināties. Bet, redz, man vienubrīd šķita, ka viņa nez kāda iemesla dēļ tēlo, spēlē komēdiju. Būšu smagi kļūdījies. Atvaino, ka tā padomāju.

-   Nē, Kārļonkul, neatvainojies… Jāatzīst, arī es sākumā padomāju, ka māte spēlē kaut kādu dīvainu lomu, bet kad tēvs pateica par… Tagad es mēģinu to saprast un samierināties ar nenovēršamo. Cik zinu, šī slimība nav ārstējama, un māte arī nevēlas to darīt. Dīvainākais ir tas, ka šie emociju izvirdumi viņai dara prieku…

-    Redz, kur jūs abi esat! LIzbet, mēs atradām kaut ko ļoti, ļoti interesantu.

Tikko pienākušais majors Kaķītis pastiepa uz Annas pusi A4 formāta polietilēna vāciņus, kuros atradās… viņas aģentūras līguma veidlapa. Tukša.

-     Kur tu to ņēmi? Anna Elizabete bija izbrīnīta. Taču, vērīgāk nopētījusi dokumentu, aizdomājās…

Sava uzņēmuma veidlapas, jo sevišķi līgumus, viņa glabāja seifa un apkārt nemētāja. Tieši pretēji papīru lietās Anna bija tik prasīga un piekasīga, ka pēc katra pasākuma tūlīt lika draugiem aizpildīt un parakstīt visus dokumentus, lai nekavējoties izmaksātu viņiem honorārus, nomaksātu nodokļus (“Labāk uzreiz, vēlāk būs vairāk žēl!”) un ierakstītu izdevumu-ienākumu žurnālā. Ģirts, būdams tipisks mākslinieks, tādos brīžos viņu sauca par Terminatoru brunčos. “Ja es tāda nebūšu, drīz jūs visi varēsiet grauzt ozolzīles!” viņa parasti atcirta un, liegi smaidot, pajautāja: “Tu tātad savu honorāru šoreiz ziedo labdarībai?” Iebildumu vairs nebija.

-      Izvilkām no mirušā Ziemassvētku vecīša kabatas. Anna, tu tiešām esi pārliecināta, ka viņu nepazīsti?

Smagi nopūtusies, Anna Elizabete vēlreiz aizgāja līdz skatuvei, pie kuras eksperti līkņāja ap mirušā milzīgo ķermeni. Pavecs vīrietis, pāri pusmūžam, krietni nodzīvojies. Nē, viņa to nepazina un nekad nebija redzējusi. Nedz tagad, nedz jelkad agrāk. Tā viņa ari pateica Mikam un ģenerālim. Tad paraudzījās uz Ģirtu, kurš kā mēms ieroču nesējs klusi nāca līdzi. Viņš noraidoši papurināja galvu tātad mirušais nepieder ari aktieru aprindām. Cunftes brāļi, slavenāki vai ne tik slaveni, cits citu pazina, ja ne citādi, tad pēc izskata noteikti.

-    Hmm… Ja tu nemelo, un man nav ne mazāko šaubu, ka ne, un ja nemelo ari Ģirts, tas nozīmē tikai vienu kādam

tu un tava darbība tik ļoti nepatīk, ka viņš gatavs darīt visu, lai tev kaitētu, Miks rezumēja. Ne jau velti tevi brīdināja: sniegs, ledus un ho-ho-ho. Šīrīta slidotava pie mājas, baļķis uz ceļa, beigtais vecītis…

Vai nav lielisks dāvanu komplekts?!

-    Kaķīt, izbeidz, tu mani biedē. Tāpat jau šie svētki ir vairāk nekā izdevušies, Anna nodrebinājās.

-   Būs jau labi, nebīsties! Vai nu mēs, tik braši vīri, nespēsim nosargāt vienu rudmatainu raganiņu? Miks neveikli mēģināja pajokot. Paga, paga rudi suņi, vai atceries? Akmens šodien tevi lamāja par rižo kuci…

-    Cik mīļi, ka tu man to atgādini, citādi būtu aizmirsusi, viņa pasmīnēja.

-     Nē paklau, es pilnīgi nopietni ja zvanītājs lietoja tos pašus vārdus, tas pilnīgi noteikti nozīmē, ka aiz tā visa stāv Akmens.

-    Nu labi, stāv. Stāv, guļ vai sēž kāda starpība! Tev nav nekā, neviena taustāma pierādījuma, kas savilktu kopā viņa šīrīta dzērāja muldēšanu ar vakara notikumiem.

-    Mums ir aizdomas, ir liecības. Varam pieprasīt diennakts novērošanu un visu viņa telefonu noklausīšanos.

-    Krustdēl, atminies, vasarā viņš izmantoja sava dēla Uģa it kā pazudušo telefonu ar priekšapmaksas karti.

-Jā. Tā bija gan. Nu labi, bet vismaz pamēģināt mēs taču varam? Majorā kūsāja dusmu enerģija.

-    Starp citu, vai jūs pamanījāt vienu lietu? Nez no kurienes līdzās runātāju pulciņam iznira Kārlis. Viņš bija krustu šķērsu izlodājis Lielo zāli, egles apakšu, skatuvi, aizskatuvi, balkonu, palīgtelpas, vestibilu, kāpnes un pat šņorbēniņus un tagad labi padarīta darba apziņā atgriezās pie savējiem.

-     Tas večuks bija pamatīgi dzēris. No viņa nāca tāda pati

fūzeļa smaka kā vakar no tā greiderista. Tā kā pēc acetona, tā kā pēc anīsa…

-     Paldies, vecais, tas ir vērtīgs novērojums. Es patiešām neko nejutu man kopš vakardienas deguns ciet, laikam būšu drusku apaukstējies. Savas aizdomas Kaķītis apstiprināja ar tik zilonīgi skaļām šķavām, ka visi salēcās. Viņa apsarkušās acis un miklā piere runāja skaidrāk par ārsta izrakstītu slimības lapu.

-     Dies’ palīdz vārguļiem! pāri zālei atlidoja Damberga zobgalīgā balss.

-    Paldies daiļajai teicējai! Kaķītis nepalika parādā. Pārējie iesmējās.

-      Labi, laiks mājup! ģenerālis mudināja. Šķiet, neko jaunu mēs vairs neuzzināsim. Lai eksperti strādā!

-   Es tūliņ piezvanīšu Omītei, uzzināšu, kāda tur atmosfēra. Anna piekrītoši pamāja ar galvu.

Cerams, vecāki jau būs paēduši vakariņas un aizgājuši gulēt. Līķis zem eglītes viņas ģimeniskās atkalapvienošanās svētku scenārijā nebija ieplānots, bet, ja reiz tā noticis, turklāt, ja reiz tas tik tieši saistīts ar viņu, būtu nesaprātīgi un tuvredzīgi šo ziņu ignorēt.

-    Iizbet, mēs varam braukt arī uz Mazkalniņiem, piesardzīgi ieminējās Miks. Bubulis, vārdā Rozmarija Berga, vēl bija pārāk spilgtā atmiņā. Kafija mūsmājās atradīsies.

Tikai kafija. Un varbūt kāds apkaltis maizes gabals… Nekā cita gan tur nebija.

Kārļa Basa māsa Mika māte Zelma garajās svētku brīvdienās bija aizbraukusi uz Rīgu ciemos pie radiem, draugiem un tuviniekiem, bet visas pārtikas rezerves atradās Pūču Mājā, jo pēdējā laikā tieši tā bija kļuvusi par visu notikumu centru, -ap kuru griezās pārējā pasaule.

-    Nekā nebūs! Mūsmājās ledusskapim durvis lūst laukā un pieliekamais aizspiests ar slotu tik daudz gardumu. Lūdzu, visi vakariņās! Anna Elizabete skali iebilda.

Tikai nepalikt divatā ar māti! Un ja nu tiešām viņa mani ienīst?

-     Nu, kā teiksi. Kā teiksi. Miks pasmaidīja. Drosmīga meitene. Nebaidās pat no Rozmarijas.

-    Labs ir, brauksim. Dambergs ar puišiem piebrauks vēlāk. Viņi vēl grib papētīt apkaimi.

-    Tagad, tumsā? Kārlis brīnījās.

-    Tagad gan. Uz karstām pēdām. Busiņā ir tāds ģenerators un lukturi, ka var izgaismot futbola stadionu. Žēl, ka Viktoram nācās aizbraukt uz Rīgu. Zorro deguns tagad būtu lieti noderējis. Bet gan jau rīt atgriezīsies…

Pulkstenis rādīja pusdivpadsmit, kad Annas Ķirša kundze un Mika toijota viena aiz otras apstājās Pūču Mājas priekšā. Pret saltās ziemas nakts tumšzilajām debesīm melnēja robains siluets nams slīga tumsā. Vienīgā aicinoši siltā gaismiņa vīdēja gar mājas stūri kāds vēl rosījās virtuvē.

Lieliski, mūs pabaros! Un paldies Dievam, vecāki jau guļ!

-    Ejam caur virtuvi! Anna nez kāpēc nočukstēja, izkāpdama no mašīnas, un, cenzdamās negurkstināt sniegu, lavījās gar stūri uz dienvidu terasi. Pārējie sekoja viņas piemēram.

Kā tādi zagļi… Paši savās mājās! Tikai tāpēc, ka vienai pārsmalcinātai, garlaicības māktai kundzītei sagribējies patēlot smalku augstākās sabiedrības dāmu baronu fon Bergu mantinieci, kura reizi gadsimtā ieradusies apraudzīt dzimto pusi un nu mēģina pārveidot pasauli pēc sava ģīmja un līdzības, visiem tagad būs jāstāv miera stājā ar rokām gar bikšu vīlēm?! Nu nē, rīt pat viņa ar māti parunās… no sirds!

10.    nodaļa. Pēdas mežā

22.-23. decembra nakts un rīts

Virtuvē valdija dzīva rosība Zane mazgāja traukus, Omīte slaucīja.

Jānopērk taču beidzot trauku mazgājamā mašīna, cik var rokas bendēt!

Pamanījušas nācējus, abas nopriecājās un aizrautīgi ņēmās pārstāstīt vakara cēliena notikumus.

Mātes kundze agri devusies pie miera, turpretī Annas tēvs Virtuvē ilgi un omulīgi ar viņām tērzējis. Pēc tam abi ar Zani izveduši pastaigā suņus. Barons ar Grāfu jau sildot Annai gultu. Tā kā viss mierīgi.

-     Mazgājiet rokas, tikai klusu, tūlīt mēs jūs barosim! bezierunu tonī izrīkoja Omīte.

Neviens neiebilda, jo ēstgriba visiem bija kā badīgiem vilkiem.

-     Pēc brīža atbrauks vēl trīs ēdāji, Miks pabrīdināja.

-     Kaut vai pieci. Visiem pietiks! Tikai lai brauc klusiņām un netaurē.

Ievērojot Omоtes un ģenerāļa iedibināto nerakstīto likumu, vakariņotāji, baudot gardos ēdienus, nerunāja ne vārda par aizvadīto divu dienu traģiskajiem notikumiem un baisajiem atradumiem. Tikai pie kafijas!

Viņi vēl nebija beiguši maltīti, kad pagalmā ar izslēgtām gaismām ieripoja Egona gadžetbusiņš, un pēc maza brītiņa trīs zaglīgi stāvi klusi piegrabināja pie terases stikla durvīm.

Atkārtojās scenārijs ar roku mazgāšanu, zupu, otro un uzkodām. Pārējie pacietīgi gaidīja.

Un tikai tad, kad veclaicīgajās porcelāna tasītēs nomierinoši smaržoja kafija, Omīte pirmā pajautāja:

-    Kā jums gāja? Ilgi gan bijāt prom.

Ēdāji saskatījās pilnie vēderi smadzenēm raidīja omulīgas apmierinātības signālus, runāt nevienam negribējās. Galu galā Miks saņēmās un ātri pārstāstīja dienas notikumus, neaizmirstot slidotavu pie mājas, nejauko tālruņa zvanu, Akmeņa ālēšanos koncerta mēģinājumā un nu nepazīstamo viru zem eglītes.

-    Bet jūs taču uz mēģinājumu aizbraucāt visi kopā, tātad, arī prom braucot, skaidri redzējāt, ka Lielās zāles un muižas kreisā spārna durvis tiek aizslēgtas un signalizācijaieslēgta? Omīte precizēja.

-   Tieši tā. Tajā bridī viss bija vislabākajā kārtībā. Pārbaudīju visus zāles kaktus un stūrus aizslēdzu pat uzeju uz balkonu un aktiertelpām. Arī visi logi bija ciet, Kārlis noziņoja ar militāru precizitāti.

-     Es pati personīgi atdevu atslēgu saišķi Helmūtam naktssargs tobrīd vēl nebija atnācis, atcerējās Anna.

-    Tīrā mistika signalizācija darbojās, durvis ciet, telpas pirms aiziešanas pārbaudītas, bet tas nabaga cilvēks kaut kādā veidā tomēr nokļuvis zem eglītes. Nebūs taču pa skursteni nolaidies? Zane prātoja.

-    Tas vispār nav iespējams. Pēc projekta! attrauca Anna.

Pēdējo mēnešu laikā viņa bija izstudējusi tik daudz Mež-

muižas un Pūču Mājas seno būvniecības plānu, ka visu ēku shematiskos zīmējumus zināja no galvas.

-     Mežmuižas Lielajā zālē pēc apraksta pavisam ir desmit durvis: divas ved uz sānu gaiteni, vienas, dubultplatās, uz galveno vestibilu, trīs iekšējās uz balkonu un sānu galerijām, divas uz aktiertelpām un labierīcībām, vienas, dzelzs, uz dekorāciju noliktavu aiz skatuves un pēdējās desmitās… Jā, bet kurp ved desmitās? viņa aprāvās.

-    Neuztraucies, gan rit pārbaudīsim, Ģirts mierinoši nočukstēja. Lai ari vārga, viņam atkal bija balss.

-     Eu, varbūt tu līdz rītam atkal būsi uz pekām un man nevajadzēs vadīt to koncertu? Kaķītis, atviegloti nopūties, iesaucās. Es jau tagad svīstu baiļu sviedrus… Turklāt baidos, ka nu man vairs nebūs laika…

Melderis izmisumā smagi nopūtās. Protams, Mikam bija taisnība. Tā tik vēl trūka, lai izmeklēšanas grupas vadītājs ar diviem līķiem uz kakla līksmi lēkātu ap eglīti kopā ar rūķīšiem un Mežaveci!

-    Ģirtiņ, varbūt pasildi kājas sinepju ūdenī? Es uztaisīšu! Omīte gādīgi sarosījās un jau cēlās uz iešanu.

-               Omīt, lūdzu, rimsties! Ģirts jau skaļāk iečerkstējās.

-     Tāpat būs labi. Ja nu vienīgi… varētu izkarsēties Līzbetes lielajā vannā…

-   Mierīgi. Kāp augšā un sildies, cik uziet! Tikai nepamodini dzīvniekus un neizlaid viņus no istabas. Uz vannas plaukta ir eikaliptu eļļa, pielej vannas ūdenim palīdzēs.

-   Klausos, še/en! Ģirts, piesitot roku pie deniņiem, teatrāli salutēja un devās uz durvīm.

-    Melderi, neāksties! Pēc vannas paņem kamieļvilnas segu un liecies gulēt turpat manā gultā. Vietas visiem pietiks. Nebūs nekāda saldēšanās aukstā bibliotēkā! Ja Barons vai Grāfs traucē, droši krauj kājas viņiem virsū. Tev jāizguļas. Rīt no rīta agri jābrauc uz lidostu pretī manai vecmāmiņai, atceries?

-    Jopcik bumbiņ! Ģirta lūpas izveidoja tēlotu mēmu šausmu kliedzienu. Tad viņš iesmējās. Protams!

-   Man ir vēl viens jaunums, Egons ierunājās, kad aiz Meldera bija aizvērušās virtuves durvis. Apskatot Mežmuižas tuvāko apkārtni, mēs atradām pēdas. Smagi apkrauta kvadracikla riteņu sliedes vairākos virzienos. Gan muižas iekšējā pagalmā, gan pie ārsienas, kurp iziet dekorāciju telpas paceļamie vārti, gan tālāk mežā.

-     Esi pārliecināts, kas tas bijis tieši kvadracikls? Anna Elizabete nespēja aizmirst izmisuma pilno, mēmo lūgumu pēc palīdzības Akmeņa sievas Dzidras acīs un neapvaldītās dusmas Uģa skatienā, kad viņš pēc mēģinājuma atbrauca atvainoties par tēva izdarībām.

Diemžēl fakti runāja par sevi Mežājos kvadracikls piederēja tikai vienam cilvēkam Arnim Akmenim. Reizēm viņš ļāva ar to pavizināties ari dēlam vai kādam no savas saimniecības strādniekiem, tomēr visbiežāk brauca pats. Pārlūkot rapšu laukus, uz kalti, uz pagasta padomi, bet nereti, līdzņemot kādu draugu, uz mežu medībās, ja tā varēja nosaukt bezjēdzīgo nevainīgo dzīvnieku slaktēšanu sava perversā prieka pēc. Akmens nešāva, lai iegūtu medījumu, bet tikai lai izklaidētos.

-    Ir vēl kas, Egons, vērodams mājas saimnieci, lēni teica.

Tādas pašas riteņu risēs un protektoru nospiedumus mēs

tikko šurpbraucot pamanījām Melnupes tilta galā. Aizvijās gar mežmalu centra virzienā.

Klātesošie saskatījās.

Atkal? Vai tad nepietika ar vienu baļķi? Kādi pārsteigumi gaidāmi šoreiz?

-     Kam tu esi iesprūdusi rīklē, Anna? Egona skaļā balsī izteiktais jautājums palika karājamies gaisā.

-    Khm-khm… viņa nokremšķinājās un tēloti moži pavaicāja: Kas vēl zināms par mūsu vecīti?

-    Apmēram sešdesmit gadu vecs, bez personas dokumentiem, acīmredzami nolaidies, jo zem sarkanā mēteļa bija ģērbies sen nemazgātās drēbēs, arī pats kādu nedēļu nebija redzējis ne ūdeni, ne ziepes, viens no Egona palīgiem pēc atmiņas nocitēja apskates protokolu.

-    Bo-o-omzis? neticīgi novilka Kārlis. Noslēgtā muižas kompleksā, aizslēgtā koncertzālē… Kā?

-    Lūk, tas beidzot ir viens prātīgs jautājums. Kā? uzslavēja ģenerālis, slēpdams žāvas. Tad, kad mēs zināsim, kā viņš tur nokļuva, kas viņu atveda un ielaida, visticamāk, varēsim atbildēt arī uz jautājumu kurš un kāpēc viņu nogalināja.

Kā viņš tur nokļuva, kā viņš tur nokļuva?

Šis jautājums nedeva un nedeva Annai mieru, gluži kā apnicīgi sīcošs dundurs pusdienlaikā.

Desmitās durvis. Kurp ved Lielās zāles desmitās durvis? Un kur tās atrodas? Inventarizācijas plānā to nebija, toties vārdiskajā aprakstā gan bija norāde, ka Mežmuižas agrākajai balles zālei, kas laika gaitā pielāgota ari koncertiem un teātra spēlēšanai, bijušas desmit durvis! Ja kvadracikla pēdas atrastas pie dekorāciju telpas ārdurvīm un ja šo telpu ar skatuvi savieno dubultplatās dzelzs durvis, lai neteiktu, vārti, tas nozīmē, ka kaut kur tajā sienā varētu būt arī trūkstošās desmitās durvis, un tām nepavisam nav pēc tādām jāizskatās. Tikpat labi tā varētu būt arī paceļama lūka, kustīga grīdas flīze vai bīdāms sienas panelis.

Rakdamās cauri abu Bergu dzimtas rezidenču plāniem, Anna Elizabete bija atklājusi pārsteidzoši interesantas lietas, kam vēlāk guva apstiprinājumu, lasot vēsturnieku neformāļu vai nelegālo pētnieku blogus, turklāt viserudītākie izrādījās tieši krievu un angļu pētnieki vai nu tāpēc, ka viņos bija

mazāk respekta pret dažādos laikposmos sarakstītās “pareizās vēstures” apgalvojumiem, vai ari tāpēc, ka viņi bija neatkarīgāki pēc būtības. Šiem ļaudīm vairāk par visu patika meklēt slepenas ejas un telpas pamestās vai puspamestās senās, tostarp muižu ēkās, kādu netrūka nedz Anglijā, nedz Krievijā.

“Ļoti bieži veco muižu ēku zāļu biezajās sienās kalpotāju un slepenās ejas izvietotas spoguļsimetriski vai diagonāli,” bija rakstījis Zinātājs, papildinot apgalvojumu ar lielu skaitu piemēru.

Krustu šķērsu visu pārdomājot, Anna Elizabete bija nonākusi pie secinājuma ja Lielās zāles skatuves daļa pārbūvēta pirmās Latvijas vai pat padomju laikā, tad trūkstošās desmitās durvis var būt aizmūrētas, aizšālētas un aizkrāsotas, saplūdinot ar sienu. Tās tiklab var atrasties skatuves tumšākajā stūrī aiz kādas no kulisēm vai ari tieši pretī zāles tālākajā stūri, kur Helmūts svētku noskaņai iekārtojis Svētās ģimenes ekspozīciju.

Mazie bērni, vecākiem piepalīdzot, veselu mēnesi no dabas materiāliem bija veidojuši Ziemassvētku stāsta varoņus, un nu, pirms rotaļu rīta, tie bija skaisti izkārtoti, radot zāles stūri miniatūru Betlēmi. Mūžzaļie augi, smalki koku zariņi, ziedi, sveces nebija ko domāt tur, puskrēslā, sienā saskatīt vecāku vai jaunāku plaisu.

-     Egon, rīt no rīta, kad jaunieši pārvedīs dekorācijas uz lauksaimniecības skolas zāli, paraugies, lūdzu, vai ar to sienu, pie kuras šobrīd izvietota ekspozīcija, viss ir kārtībā.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Kas jāmeklē? Dambergs mirklī pamodās no omulīgās pašapceres.

-    Varbūt nekas. Varbūt sena, apmēram septiņpadsmitajā gadsimtā izbūvēta eja. Bet tikai varbūt.

-    Kā tad, kā tad eja, dzimtas spoki un vēl pods ar zviedru karaļa zeltu, Kārlis noburkšķēja. Nenormāli nāca miegs, bet šie trakie laikam grasījās visu nakti bīdīt nereālas teorijas.

-Jā, būtu gan pēdējais laiks doties pie miera, ģenerālim Basam apspiesto žāvu dēļ žokli jau bija iemeties krampis.

-     Mik, celies, un brauksim!

-     Nē, mīļie, nekur jūs nebrauksiet! Tik pārguruši, divas diennaktis bez miega un pa to spoguli knaģus nost no stūres! Dažbrīd pietiek ar pārsimts metriem… Anna bezierunu toni noteica. Egon, tu ar savējiem vari izvietoties viesistabā, zviļņus viegli pārveidot par guļvietām. Kārļonkulis un Miks dosies uz manu istabu sastādīt kompāniju Ģirtam, Grāfam un Baronam. Bet mēs ar Zani atcerēsimies studiju laikus. Ja varējām sagulēt vienā saliekamajā gultiņā, satilpsim arī uz barona platā dīvāna. Vēl jau neesam tik resnas!

Neviens neiebilda, pat abi Mazkalniņu vīrieši paklausīgi, apavus rokā turot, darīja, kā vēlēts.

Tikko nolikusi galvu uz spilvena, Anna Elizabete aizmiga kā nosista. Viņa gan dzirdēja draudzenes apcerīgo jautājumu ko tu domā par dakteri Konrādu? -, taču atbildēt vairs nebija spēka.

Mirkli pagaidījusi atbildi, Zane sačubināja spilvenu un, apķērusi draudzeni, nopūtās. Viss bija kā toreiz, studiju gados, kad abas par pieciem latiem mēnesī īrēja penāļa lieluma istabiņu pie Tašiņtantes. Tā viņas sauca Keppes kundzi, veco dzīvokļa saimnieci, kura mūždien bija apkrāvusies lielākām un mazākām tašiņām.

Jā, viss bija kā toreiz, tikai tagad viņa bija spiesta draudzenei lūgt darbu un pajumti. Tas nebija ne viegli, ne patīkami. Vispirms šīrīta saruna, tad Annas mātes rupjais uzbrukums, un nu pēdējo stundu jaunumi…

Zanes praktiskais prāts gluži negribot sāka skaitļot izdevīgāko notikumu attīstības variantu.

Ja vakar pati dusmu karstumā nebūtu tik demonstratīvi uzsviedusi Ilgai uz galda atlūgumu, šobrīd varētu piedāvāt absolūti ekskluzīvu sensāciju no pirmavotiem, ar klātbūtnes efektu un autentiskām fotogrāfijām. Nākotnē raugoties, viņa pat varētu uzrakstīt un pārdot Lokam tik ļoti kāroto bestselleru stāstu par to, kas gadsimta garumā noticis Mežājos un Pūču salā.

Anna miegā nemierīgi sakustējās un iekunkstējās. Zane iekšēji sarāvās.

Kā šorīt skanēja viņai veltītie Rozmarijas Bergas vārdi? “Skaties, Anna, lai viņa tevi neizspiego un pēc tam neizkladzina katru šeit dzirdēto vārdu pa visu pasauli… Mūsu namā nav pieņemts draudzēties ar tādiem…"

Jā, vai tad tieši to viņa nebija grasījusies darīt izspiegot, noklausīties un izkladzināt pa visu pasauli? Sanāk, ka draudzenes aptaurētā māmiņa nemaz tik traka nav?

Domās atvainojusies blakus guļošajai draudzenei, Zane sev cieši nosolījās nekad, nekad vairs…

* * *

*

Bez piecpadsmit sešos no rīta visus Pūču Mājas iemītniekus kājās uzrāva skaļa, spalga kliegšana, pareizāk sakot, viepšana. Rozmarija Berga stāvēja Annas Elizabetes guļamistabas atvērtajās durvis un šokēta noraudzījās uz trim bārdas rugājiem noaugušām vīriešu sejām viņas meitas smalkajos spilvenos.

Un, it kā ar to vēl nepietiktu, gultā vārtījās liels, melni pelēks vilku suns un nenormāli resns, ruds kaķis.

Rozmarijai dzīvnieki nepatika, precīzāk, viņa no tiem baidījās, tāpēc, tiklīdz Grāfs, saodis nepazīstamu, vēl neredzētu un neapostītu cilvēku, pavēra miegaino aci un izstaipījās, lai beidzot pamostos un varētu priecīgi doties iepazīšanās tūrē, viņa sāka skaļi kliegt, pamazām pārejot gandrīz uz ultraskaņas spiedzieniem.

-     Kur jūs esat likuši manu meitu? Kāpēc jūs guļat viņas gultā, vai jums savu māju nav? Kas tas vispār par trakonamu, es jautāju? Slienieties augšā, jūs, izvirtuļi! Bordeli ierīkojuši!

Griezīgās skaņas izbiedēts, Barons vienā stiepienā izšāvās pa atvērtajām guļamistabas durvīm kāpņu galerijā un prom bija, toties Grāfs, kā sacenzdamies kurš skaļāk? -, jautri lēkādams, sāka aizrautīgi apriet klaigātāju, kas turklāt vēl tik jauki un smieklīgi vicinājās rokām.

-… un aizvāciet beidzot to pretīgo kranci! Vai kāds viņam nevar uzlikt uzpurni un piesiet laukā pie ķēdes?! Tūlīt pat piezvanīšu, lai atbrauc un nošpricē, pirms kāds nav sakosts! Rozmarijas histēriskā, nekontrolētā kliegšana bija sasniegusi to pakāpi, kas nereti beidzas ar asinsizplūdumu smadzenēs vai vismaz dziļu ģīboni.

-     Māt, nomierinies! Beidz ārdīties! Tu nevienam nezvanīsi, viss ir vislabākajā kārtībā. Spalgā kliedziena izrauta no rīta miega, vēl galīgi dullu galvu, Anna bija izskrējusi no Zanes istabas vienā naktskreklā, basām kājām un tagad drebinādamās stāvēja aukstajā kāpņu galerijā, cenšoties aptvert situāciju.

Viņas guļamistabas durvis vaļā un tajās kā satrakota fūrija ārdās Mātes kundze slikti.

Ģenerālis, Miks un Ģirts izskatās vairāk uzjautrināti nekā apmulsuši labi.

Barons kaut kur pazudis nav labi.

Grāfs līksmi rej, tātad nebaidās no svešiem lieliski.

-               Viss ir vislabākajā kārtībā, viņa mierīgi atkārtoja.

-     Mēs vakar ļoti ilgi strādājām, nosalām, atbraucām vēlu, tāpēc es ieteicu vīriem likties uz auss manā lielajā gultā, bet pati gulēju Zanes istabā. Tas arī viss.

-    Bet… Viņi… Tu… Rozmarija, pārtraukta kliedziena vidū, nevarēja rimties un ķēra pēc elpas.

-    Viss kārtībā, māt, patiešām! Vēlāk par visu parunāsimies. Ej, lūdzu, atpakaļ uz savu istabu. Un, paldies, ka pamodināji, vīriem bija agri jāceļas, tagad viņi pilnīgi noteikti neaizgulēsies.

-     Anna Elizabete, es tev pavēlu izbeigt par mani ņirgāties!!! Rozmarija Berga dusmās uzsprāga.

-    Nāc, es tevi pavadīšu līdz istabai, Anna cieši saņēma māti aiz elkoņa un aizvēra guļamistabas durvis.

Zilās viesistabas durvīs stāvēja tēvs un nobālušu seju mēmi raudzījās notiekošajā.

-    Šito kaunu… viņš gandrīz nedzirdami nočukstēja un, stingri saņēmis pēkšņi apklusušo un pierimušo sievu aiz otra elkoņa, ieveda istabā.

Lielisks rīta iesākums. Atliek vien minēt, kāda būs pārējā dienas daļa.

*  * *

Annas Elizabetes guļamistabas durvis strauji atvērās, un, telefonu turēdams pie auss, kāpņu galerijā iznāca majors Miks Kaķītis. Viņa sarauktās uzacis un satumsušais acu skatiens sarunu biedram neko labu nesolīja.

-    Kā nav? Ko nozīmē noplēsts? Vai tad tu nepaliki tur dežurēt?… Aizmigi?… Labi. Sāc rakstīt paskaidrojumu. Kad ieradīšos, lai būtu gatavs ar parakstu un datumu. Viss.

-     Kas noticis? riskēdama izsaukt uguni uz sevi, Anna tomēr uzdrošinājās pajautāt.

-    Kas noticis?! Idiots viņš ir, lūk, kas! Miks nikni iekliedzās, taču tūdaļ aprāvās. Nāc iekšā, tu esi galīgi pārsalusi! Marš gultā un kājas zem segas!

Tikai tagad Anna Elizabete apjauta, ka pēdas no stāvēšanas kāpņu galerijas aukstajā caurvējā kļuvušas pavisam nejutīgas.

Grāfs, kurš atkal bija iekārtojies gultas kājgali un kuram viņa bez sirdsapziņas pārmetumiem pabāza savus ledainīšus zem biezā kažoka, neapmierināti ieņurdējās, taču mīļotās saimnieces dēļ bija gatavs uz visu. Ģenerālis un Ģirts, jau apģērbušies, klusēdami un ieinteresēti vērās ienācējos.

-    Es to Antonu…! Kaķītis smagi nozvēlās uz lielās gultas malas. Žēli nobrakšķēja simtgadīgais koks.

-     Kuš, trakais, nesalauz Līzbetei gultu! Ģirts, joprojām bez balss, nočerkstēja. Visi iesmējās.

-     Nē, nu padomā tik! Vakar vakarā aizbraucot, mēs atstājām Graudnieku viņa mašīnā sardzē muižas pagalmā pie zāles galvenās ieejas. Ar visām atslēgām aizslēgtas, signalizācijai pievienotas un aizzīmogotas ieejas! Bet šorīt viņš man zvana un vaimanā zāles durvis vaļā, signalizācija atslēgta, drošības lentes pušu!

-    Vai kaut kas no zāles pazudis? Smaids ģenerāļa grumbainajā vaigā izdzisa.

-    Viņš nezinot… Ko viņš vispār zina? īd un dīc kā… kā… muša pret stiklu. Lūdz, lai aizbraucam. Šim esot bail! Vecāmāte reiz esot stāstījusi, ka Bergu muižā spokojoties, un nu mūsu brašais inspektors klabina zobus. Vispār savādi izklausījās tāds kā bremzēts, kā piedzēries… Bet Graudnieks taču nedzer!?

-     M-jā… Vareni. Ģenerālis sadrūma. Kaut kā nelāgi. Astoņos jāierodas audzēkņiem no lauksaimniecības skolas, lai pārnestu dekorācijas. Protams, ja pēc šonakt notikušā mēs to vēl ļausim.

-    Kārļonkul, tu taču zini, kas notiks, ja mēs norausim Ziemassvētku rotaļu rītu bērniem un vakara koncertu, Anna satraukti ieminējās. Melnpils Ziņu lapele to tik vien gaida, lai varētu nodrukāt kaut ko sliktu vienalga, par ko, galvenais, lai šūmēšanās pietiek vismaz diviem numuriem, pēc tam būs atkal kas cits, par ko rakstīt.

-     Ir jau tā, kā tu saki, ir. Ģenerālis skumji nogrozīja galvu. Raksta pirmo, kas uz mēles, pat nepapūlas izpētīt, uzzināt, iedziļināties un saprast. Štrunts, ka garām, pa tukšo vai trāpa neīstajam. Galvenais paspēt pirmajiem izšaut… Manā laikā par tādām lietām bija paredzēta smaga atbildība, bet šodien presē valda pilnīga nesodāmība visi izsakās, ko un kā grib, neviens viņus nekontrolē un neapklusina.

-    Labi, krusttēv, ko darām? Miks, drusku nomierinājies, lietišķi iejautājās.

-    Ko gan citu braucam uz muižu! Ej, modini Egonu un puišus, zvani Viktoram, lai ņem Zorro, un ceļā!

-     Un mēs? Anna Elizabete pamāja uz Ģirta pusi. Ja tās dekorācijas jāpārved… Neviens labāk par Ģirtu un Kārli nezina, kam un kur jāatrodas, turklāt Kārlis vakar zālē sabildēja katru kvadrātcentimetru; ja tur kas būs pazudis, viņš to uzreiz atcerēsies.

-     Skan loģiski. Ģirt, pamodini Kārli, saki, lai trīs minūšu laikā būtu gatavs un pie mašīnas. Līzbet, aši ģērbies, bet es pateikšu Zanei un Omītei, ka māja, brokastis un tavi vecāki paliek viņu pārziņā.

Ak, laimīgās, par ko viņām tāda sodība…

Anna bija pārliecināta, ka arī viņas labprātāk būtu braukušas uz muižu.

-      Ko darām ar vakara koncertu? Atceļam? Man nav ne jausmas, kā visus apziņot… viņa raizējās.

-    Noteikti ne, koncerts notiks. Mainīsies tikai vieta nevis Mežmuižas, bet lauksaimniecības skolas zālē, ģenerālis rāmi prātoja. Palūgsim Lācīti, lai nodod rīkojumu sekretārei apzvanīt visus Mežāju iedzīvotājus par koncerta norises vietas maiņu; tos, kuriem nav telefona un kuri atnāks uz muižu, aizvedīsim uz skolu ar pagasta busiņu attālums nav liels,

nepilns kilometrs. Koncertu sāksim pusstundu vēlāk, un viss būs kārtībā. Turklāt skolas zālei ir tikai trīs durvis divas uz gaiteni un vienas uz aktieru istabu. Nebūs grūti pie katrām norīkot neuzkrītošu novērotāju. Ja nu kas…

Ja nu kas… Annai, izdzirdot šos daudznozīmīgos vārdus, pārskrēja salti drebuļi.

*  * *

Kad Mika toijota un Annas Ķirša kundze iebrauca Mežmuižas pagalmā, pulkstenis rādīja pusseptiņi. Apkārtne vēl tinās tumšzilā rīta seģenē, ko mazliet gaišāku darīja biezi sasnigušais sniegs. Antona Graudnieka bāli dzeltenā ņiva rīta palsajā gaismiņā izskatījās zaļgana kā balles viesis pēc kārtīgas uzdzīves, bet pats Antons kā vampīru upuris. Bāls, apsārtušiem plakstiņiem un ziliem riņķiem ap acīm, apkaltušām, sausām lūpām, viņš, nekustīgi vērdamies vienā punktā, sēdēja, ar rokām atspiedies pret stūri.

Tā vien šķiet, ka viņš kaut ko salietojies, Anna Elizabete nodomāja, atceroties Rīgas centra trokšņaini skaļo un tajā pašā laikā it kā sastingušo piektdienas, sestdienas nakšu publiku. Tādas pašas pazīmes.

-    Nu sveiks, Anton, piegājis pie Graudnieka auto un atvēris durvis, majors Miks Kaķītis moži uzrunāja sēdētāju.

-    Kāp laukā un izstāsti vēlreiz, kas noticis! Anton, es ar tevi runāju!!!

Sēdētājs pat nepakustējās. Vēl sliktāk viņa bālajā sejā nenodrebēja ne vaibsts.

Vel viens līķis?

-   Krusttēv, Egon, panāciet! Miks viegli trīcošā balsī klusu pasauca. Pārējie pagaidām palieciet mašīnā!

Uzrunātie aši piesteidzās pie Graudnieka ņivas, klusējot ilgi un nekustīgi kaut ko pētīja, sačukstējās, tad pamāja ar roku Kārlim, kurš, pēdējo dienu notikumu iedresēts, bez sava Canon vairs nespēra no mājas ne soli.

Cauri, ja Antons ir miris, nāksies atcelt abus pasākumus gan bērnu rītu, gan Ziemassvētku koncertu, prese ārdīsies un Lācītei nebūs nekā, ar ko atšauties. Trīs līķi dažu dienu laikā!

Anna mēģināja izskaitļot jēdzīgāko izeju no situācijas.

Pārcelt koncertus tuvāk gadu mijai? Par spīti visam ļaut, lai viss notiek, tikai skolā?

Vairs nespēdama izturēt neziņu, viņa izrausās no Ķirša kundzes un klusi zagās tuvāk vīriem.

-    LIzbet, neizmlņā pēdas! Nenāc tuvāk un citus arī nelaid. Lai vispirms padarbojas Viktors ar Zorro. Viņi tūlīt būs klāt, vairs nav ilgi jāgaida. Jā, un piezvani dakterim Konrādam, palūdz, lai atnāk!

Kā vilku piemin, tā vilks klāt!

Cauri muižas šaurajai vārtrūmei tobrīd ieslīdēja kinologa sarkanais forda pikaps.

-    Es ar jums vairs nedraudzējos! Viss, cauri! Ne makšķerēšana, ne Annas zivju zupa, ne Omītes pīrādziņi nespēs kompensēt visus manus sabojātos svētkus! Jūs man esat parādā divus Jāņus un nu arī Ziemassvētkus. Kaķīt, kas notiek tiklīdz svētki, tā līķis?! Jūs te viņus ražojat, vai kā?

-   Vecais, beidz ēsties, nudien, joki vairs nav ne prātā. Pirms desmit minūtēm viņš, majors satraukti norādīja uz stingo sēdētāju, vēl bija pat ļoti dzīvs un runīgs. Nāciet abi šurp un pārbaudiet apkārtni!

Abi tas nozīmēja Viktors un Zorro. Izlaidis melno draugu no piekabes būdas, Viktors sauca viņu uz notikuma vietu,

taču vilks vispirms pieskrēja pie Annas Elizabetes un, uzslējies pakaļkājās, sveicinot līksmi nolaizīja viņas vaigu. Lai gan faktiski tas bija disciplīnas pārkāpums, Viktors neko neteica viņš joprojām nebija atšifrējis šīs sievietes dīvaino ietekmi uz dzīvniekiem. Viņas klātbūtnē tie kļuva mīkstāki par dūnu spilventiņu un lokanāki par siltu vasku. Varbūt viņa zina kādus īpašus vārdus? Kā citādi izskaidrot faktu, ka Zorro gadiem dresēts un trenēts suns līdzās Annai pārvēršas klēpja kucēnā? Viktors savām acīm bija redzējis, kā viņa piecdesmit četrus kilogramus smagais dienesta biedrs, kura uzmanību nespēj novērst ne citu cilvēku klātbūtne, ne gardi smaržojoši desas gabaliņi, pēc viena Annas smaida ar visām četrām cenšas ierāpties viņai klēpī…

-    Labs suns, Zorro, labs suns, tagad ej un pastrādā, viņa klusu iečukstēja vilkam ausī.

Pāri pagalmam straujā solī, brīžam klupdams un slīdēdams, šurp skrēja kāds vīrietis.

Dakteris Konrāds. Ātri gan.

-    Kas noticis? nedaudz aizelsies, strauji kampdams salto gaisu, viņš satraukti vaicāja.

-    Dakter, ja varētu jūs lūgt uzmanīgi pienākt tuvāk. Paraugieties, kas tas ir? Miks vaicāja, norādīdams uz pagasta inspektora Antona Graudnieka stingo, bālo seju, kurā spokaini melnēja vaļējo acu tumšās zīlītes.

-     Hmm… Kas tas ir? Viselementārākā koma pēc narkotiku pārdozēšanas! Jūsu puisis būs pavairāk iešāvis, laikam uz svētkiem gribējis palīksmoties, bet pārrēķinājies… ārsta balsī skanēja neslēpts nosodījums.

-    Viņš ir dzīvs? ģenerālis bažīgi iejautājās, palaizdams gar ausīm daktera melno ironiju.

Dakteris Konrāds neatbildēja. Vairākos punktos iztaustījis un izspaidījis Graudnieka nekustīgo ķermeni, iespīdinājis

viņam acis kabatas lukturīti un pārbaudījis motoriskos refleksus, tad, kaut ko murminādams, ilgi skatījās pulksteni un rēķināja, līdz pēdīgi noteica: Dzīvs gan. Vismaz pagaidām. Bet jau tālu aizgājis. Nezinu, vai iespējams viņu atgriezt atpakaļ un vai no tā būs kāda jēga. Katrā ziņā steidzami jāsauc ātrie un jāved uz Rīgu, Melnpils ārsti ar to galā netiks. Es piezvanīšu dežūrbrigādei, lai brauc pakaļ un ved uz Stradiņiem.

-     Viņš izturēs? Gribēja zināt Kaķītis.

-    … ja vēl joprojām dzīvs, gan izvilks. Puisim laikam labs treniņš… Konrāds pavīpsnāja.

-    Tieši pretēji cik zinu, inspektors Graudnieks nekad nav niekojies ar narkotikām. Nedaudz iedzert to jā, bet neko vairāk. Viņš pat nesmēķēja… nesmēķē… Ģenerālis Bass samulsis aprāvās.

-     Nu tad viņam varbūt ir par kripatu vairāk izredžu nekā citiem adatmīļiem, Konrāds noteica. Lai gan… Kas zina? Tas ir tāpat kā ar dzeršanu vienam no trim glāzītēm aiziet ciet, cits nokauj pudeli, un nekas…

Nākamās trīs stundas Anna Elizabete atcerējās kā vienu vienīgu nepārtrauktu murgu.

Dzelteni zili sarkani zibošās reanimācijas mašīnas gaismas, mediķiem aizvedot nekustīgo inspektoru Graudnieku. Policijas mašīnu zilās bākugunis Damberga eksperti bija pieprasījuši papildspēkus tepat no Melnpils. Lauksaimniecības skolas busiņš un bars jautri smejošu jauniešu, kuriem nebija ne jausmas par pēdējās divās dienās notikušajām traģēdijām un kuri, pagasta priekšnieces un skolas direktores norīkoti, bija ieradušies, lai demontētu vienu Ziemassvētku brīnumu un tā vietā radītu otru, tikai citā vietā.

Eksperti rāvās vaiga sviedros, Kārlis ar Egonu strādāja tik ciešā tandēmā kā cimds ar roku, bet visam pa vidu, nopietni un

sadrūmuši kā jūra pirms negaisa, darbojās Kaķītis un ģenerālis Bass. Bija vēl kāda dīvaina lieta ne mašīnā, ne sniegā, ne zālē, nekur nevarēja atrast Antona Graudnieka mobilo telefonu.

-     Kā tu domā viņš izdzīvos? balstot vienu no ieejas kolonnām un gaidot, kad eksperti ļaus ieiet zālē, Anna Elizabete kādā brīdī vaicāja Ģirtam, kurš nesekmīgi pūlējās aizdedzināt jau trešo cigareti.

-    N-nezinu… Čalis jauns, laucinieks, organisms stiprs. Gan jau. Cerēsim to labāko, Melderis atburkšķēja. Viņu jau labu brīdi nepameta sajūta, ka rīta steigā aizmirsts kaut kas ārkārtīgi svarīgs un būtisks. Bet kas?

-    Paklau, kad viņi būs izvākuši visas dekorācijas, pārbaudīsim vēlreiz sienas. Man neliek miera tās desmitās durvis. Kaut kur taču tām ir jābūt! Ja ne pašām, tad vismaz aizmūrētai durvju ailai! Vajadzētu vēlreiz izskatīt Mežmuižas plānus. Un pajautāt vecmāmi… Anna Elizabete aprāvās un aizrijās ar gaisu.

Vecmāmiņa… Te nu tas ir, nodomāja Melderis. Viņam pēkšņi kļuva tik viegli, viegli kā studentam, kurš tikko izgāzies mūžā svarīgākajā eksāmenā un skaidri zina, ka to nokārtot vairs nebūs iespējas.

-    Līzbet… Ko nu? Londonas lidmašīna sen nolaidusies… viņš apjucis nomurmināja. Varbūt man…?

-     Nemuļķojies, kur tu aizskriesi? Cik pulkstenis? Pusdesmit… Anna kaut ko galvā sparīgi rēķināja. Ja lidmašīna nolaidās astoņos piecdesmit, tad tagad viņi labākajā gadījumā būs tikuši cauri visām pārbaudēm un gaida bagāžu. Pag, es piezvanīšu!

Atgājusi dažus soļus nostāk, viņa krietnas desmit minūtes ātri un pārliecinoši runāja pa telefonu, līdz beidzot, acīmredzami apmierināta ar rezultātu, atgriezās pie ieejas.

-    Viss kārtībā. Sazvanīju lidostu, pasūtīju Baltie Taxi viņi, ja nepieciešams, savus pasažierus sagaida pie ielidošanas vārtiem un palīdz tikt galā ar bagāžu, bet pēc tam ved kaut uz otru pasaules malu! Galu galā kas ir septiņdesmit kilometri! Par vecmāmiņu varam neraizēties, mājās par viņu parūpēsies Omite un Zane.

-     … un tava māte… Ģirts domīgi papildināja. Varbūt tomēr braucam mājās, pirms nav sācies karš?

-Varbūt. Tomēr ne, es ļoti gribu vēlreiz apskatīt zāli, dekorāciju telpu un aktieru ģērbtuvi.

-    Ko tu tur ceri ieraudzīt? Eksperti jau būs savākuši maisiņos un aiznesuši ik sīkāko puteklīti!

-     Gan jau ari man kāds būs palicis. Annas balsī atkal ieskanējās tā nots. Beidzam strīdēties.

Vēl pēc stundas, paspējuši gan izstaigāt muižas zāli, palīgtelpas un koridorus, gan aizskriet līdz lauksaimniecības skolai, lai pārbaudītu, vai vecāko kursu audzēkņi tiek galā ar bērnu rīta sagatavošanu, Anna Elizabete un Ģirts, nolēmuši uz rotaļām nepalikt, bet uzticēties jauniešu komandai, atgriezās Pūču salā.

Vecā baronese fon Berga vēl nebija ieradusies. Tas priecēja. Vismaz kaut kas labs šajā situācijā.

Siltajā virtuvē, dzerot Omītes gādīgi sarūpēto kafiju ar pīrādziņiem, viņi ātri izstāstīja Kārļa vecmāmiņai un Zanei par agrā rīta notikumiem, kas tuvākajā nākotnē varētu izraisīt neprognozējamas sekas.

-     Tā vien šķiet, ka mums gaidāmi izcili mierīgi Ziemassvētki… Zane īgni norūca. Mani jau atkal nolika pie vietas. Gribēju ieiet tavā guļamistabā un izmantot mazo vannasistabu tā ir siltāka, bet atklāju, ka istabas durvis ciet un atslēga pazudusi. Omīte par to neko nezināja. Atcerējos, ka

virtuves sienas skapīti parasti karājas rezerves atslēga, aizgāju tai pakaļ, bet brīdī, kad slēdzu vaļā tavas istabas durvis, manu plecu kāds sagrāba kā spīlēs un dusmīgi iešņāca ausī: tev te nav ko meklēt, kalpotāju vannasistaba ir pirmajā stāvā.

-     Tu gribi teikt… mana māte… pret tevi šādi izturējās? Anna Elizabete no šoka gandrīz nespēja paelpot.

-    Diemžēl jā. Viņa man atņēma atslēgu un svinīgi paziņoja, ka atdos to tikai tev, un arī tad pēc nopietnām pārrunām par tavu morālo stāju. Bet, ja es vēl pastaigāšoties pa otro stāvu, viņa izsaukšot policiju.

-     Nu gan jaunumi! Ģirts iesprauslājās. Līzbet, mēs tavai māmuļai patiešām esam uzkrituši uz nerviem. Varbūt būs labāk, ja mēs ar Zani pārvāksimies uz Mežmuižas viesnīcu? N-nu, kamēr…

Kā tad, un mani pametīsiet te vienu pašu! Kamēr… kamēr viņa būs te… Nekā, mīlīši!

-     Kādas muļķības! Neņemiet galvā, es ar viņu kādā brīdī parunāšu. Gan jau būs labi! Mums šobrīd galvenais vakara koncerts. Ģirt, man šķiet, ka tu tomēr varētu mēģināt to novadīt pats, vai ne? Liksim Kaķīti mierā, viņam jau tāpat raižu pietiek.

11.    nodaļa. Tu man vēl dabūsi!

23. decembra vakars

Vēlā vakarā, kad gan pēdējā brīža sasteigtais ģenerālmēģinājums, gan Ziemassvētku koncerts līdz ar gada izcilnieku sumināšanu, dāvanu dalīšanu un lielā svētku kliņģera ēšanu bija aiz muguras (kā par brīnumu, bez acīmredzamiem starpgadījumiem!), Pūču Mājas iemītnieki beidzot satikās pie vakariņu galda.

Diemžēl šoreiz sarunas nevedās tik raiti, kā ierasts.

Annas Elizabetes nobrīdināti, visi ļoti uzmanījās, lai neskartu jūtīgās tēmas, tālab priekšsvētku vakariņas pagāja neomulīgā klusumā, ko laiku pa laikam stihiski pārtrauca kāds samocīts teikums, kuram savukārt nekavējoties sekoja profesora kundzes nicinošs šņāciens, apraujot jebkādu vēlmi turpināt.

Mājiniekiem raizes darīja arī fakts, ka Annas Elizabetes vecmāmiņa Anna Roze, lai gan veiksmīgi izgājusi cauri Rīgas lidostas muitas un pasu kontrolei, līdz pasūtītā Baltie Taxi šoferim tā arī nebija nonākusi velti izstāvējies sagaidītāju zālē vēl stundu pēc tam, kad pēdējie Londonas reisa pasažieri jau bija atstājuši lidostas telpas, viņš, pamatīgi saniknots, bija piezvanījis Annai Elizabetei, un tikai piesolītā kompensācija puisi bija nomierinājusi. Toties vecā kundze Anna Roze izspēlēja kārtējo joku savā stilā, atsūtot mazmeitai telefonisku

īsziņu ar tekstu: “Neraizējies, viss kārtībā, šonakt paliksim Rīgā, atbrauksim no rīta.”

Atbrauksim? Tātad viņa nebūs viena?

Jaušot, ka turpmākais vakara cēliens varētu izvērsties visai dramatisks, ģenerālis Bass pieklājīgi atvadījās, aizbildinoties ar nevaļu, daudzajiem darbiem un gatavošanos svētvakaram. Arī majors Kaķītis, Viktors un Egons ar puišiem devās uz Mazkalniņiem.

Pie ārdurvīm atvadoties, Miks klusi pajautāja Annai Elizabetei: Tu tiksi galā?

-     Protams! Man taču paliek Ģirts, Zane un Kārlis, viņa atsmēja, taču acu skatienā vīdēja bažas. Tad mēs jūs visus rītvakar gaidām uz svētku vakariņām, ja?

-     Būsim kā naglas! Man gan rīt pa dienu vēl jāaizskrien līdz Rīgai jāuzzina mūsu Ziemassvētku vecīša ekspertīzes rezultāti un jāaprauga, kā klājas Antonam. Ceru, ka ārstiem būs izdevies viņu dabūt pie samaņas… Citādi mums būs vēl viens… Viņš nokremšļojās. Bet… Anna… saki godīgi, vai tev tā liekas laba doma? Tavai mātes kundzei mēs nepatīkam. Varbūt jūs atnāciet vakariņās uz Mazkalniņiem?

Annas Elizabetes izteiksmīgā nopūta bija labākā atbilde. Tikai nesāc arī tu…l

-    Skaidrs. Jautājumu vairs nav. Es tev piezvanīšu.

Sēdēdama ērtajā viesistabas atpūtas krēslā pie kamīna un vērodama, kā meita novāc vakariņu galdu, Rozmarija Berga laiski šķirstīja jaunākos laikrakstus un žurnālus. Zane nerādījās viņas abas ar Omīti virtuvē mazgāja traukus, bet Ģirts un Kārlis nesa no šķūnīša malku nakts un rīta kūrumam. Sešas krāsnis gribēja ēst.

-     Anna Elizabete, es vēlos tev kaut ko pajautāt, Rozmarija ierunājās.

Šo mātes toni Anna labi pazina šī vēsā pieklājība vienmēr nozīmēja nepatikšanas. Tikai viņa vairs nebija tā Anna, kas toreiz, pirms vecāku aizbraukšanas.

-     Es tevi uzmanīgi klausos, māt.

-    Saki man, kad tu beidzot izbeigsi šo liderigo dzīvesveidu un sāksi uzvesties kā normāls cilvēks? No kādiem līdzekļiem tu dzīvo, kas tevi uztur? Tie vīrieši? pēdējos vārdus viņa izspļāva nepārprotamā riebumā.

-     Māt, par ko tu runā? Es strādāju. Mēs visi strādājam. Dzīvojam no tā, ko paši nopelnām ar savu darbu… Neviens man tāpat vien neko nedod.

-     Kā tad! Ko tu man centies iestāstīt? Vai tad par ballīšu rīkošanu tagad tik daudz maksā, lai varētu uzturēt māju un vēl veselu baru liekēžu?

-     Mēs darām daudz vairāk, nekā tikai rīkojam ballītes, taisām reklāmas, bukletus, katalogus, tūrisma ceļvežus, tulkojam, izdodam fotoalbumus un grāmatas. Es tev esmu rakstījusi, bet, ja vēlies, varu arī parādīt. Arī tas ir darbs, māt, turklāt ne viegls. Ne mazāk vajadzīgs un cienījams kā tavs profesores arods koledžā.

Tā bija eļļa ugunī.

-     Ak tad tie apmelotāji arī šeit jau pacentušies par mani kaut ko samelst? Tad zini lai kas tev būtu stāstīts, nekas no tā nav taisnība. To visu viņi mani… nelabvēļi… Nevar piedot to, ka es izvilku dienasgaismā viņu nekrietnās rebes! Tas vien, ka kādam ir seni radu raksti un miljoni bankā, vēl nedod tiesības diplomus pirkt, tie ir jānopelna. Bet, ja galvā tikai alkohols, tusiņi, meitenes un narkotikas, kurš gan domās par mācibām? Un tādi kā jūs ballīšu rīkotāji! viņiem palīdz noiet no ceļa. Būtu mazāk to jūsu nolādēto ballīšu, šovu un burziņu, varbūt no šiemjauniešiem arī būtu kāda jēga! Citādi —

vieni vienīgi liekēži un dīkdieņi. Ar un bez ciltsrakstiem. Pēdējā laikā bez, toties ar lieliem bankas kontiem.

Anna nevarēja nepiekrist daļa taisnības mātei bija, taču viņu aizskāra attiecinājums uz pašas aģentūru.

-    Māt, mēs nerīkojam pusaudžu, tīņu un bagātnieku izklaides, mēs strādājam ar nopietniem klientiem komercfirmām un pašvaldībām, valsts uzņēmumiem un mācību iestādēm.

-     Zinu to jūsu strādāšanu! Rozmarija nicīgi nosprauslojās. Viens pie viena sāna, otrs pie otra, trešais astē līdzi velkas; tā jūs te visi… strādājat. Vai tu beidzot nevarētu apprecēties kā visi normāli cilvēki? Citām tavos gados jau ir vīrs un trīs bērni, bet tu joprojām viena pa pasauli mētājies. Tīri vai kauns, kad kolēģi apvaicājas.

-     Diez vai taviem kolēģiem, māt, būtu jāuztraucas par manu intīmo dzīvi. Gan jau es pati kaut kā ar to tikšu galā, Anna ledainā tonī atteica. Piedod, bet šī visa runāšana ir tevis necienīga. Agrāk tu uzskatīji zem sava goda jaukties manā vai jebkura cita cilvēka dzīvē. Kas tagad mainījies? Māt, vai tev pašai viss kārtībā mājās, darbā, ar veselību? Izšāvusi jautājumu uz labu laimi, Anna Elizabete redzēja, ka tas trāpījis mērķī.

-     Ko tu ar to gribi teikt?

Rozmarija draudīgi izslējās gluži kā pakaļkājās pacēlies kaujas zirgs, kad tam pievilkti iemaukti.

-     Neko īpašu. Tikai tu izskaties tāda kā sagurusi, kā noraizējusies, tas ari viss. Ja tas manis dēļ, uzreiz saku mums šeit viss ir vislabākajā kārtībā. Arī manas attiecības. Vienkārši es nekur nesteidzos. Pietiek jau ar vienām kāzām šī gada nogalē.

-    O, un kas tad precas? Pirmoreiz mātes balsī ieskanējās normāla, sievišķīga ziņkāre. It kā nupat nebūtu gandrīz līdz zemei nolīdzinājusi visu Annas dzīvi. Zane? Ar ko? Ar Ģirtu vai ar to majoru kāviņutursauc?

-     Nē, māt, ne Zane. Anna Līze Saulīte.

-     Ka-a-as??? Likās, Rozmarijas jau tā krietni izvelbtās acis izsprāgs no orbītām.

-     Omīte, Kārla vecmāmiņa.

-    Tu joko. Tādā vecumā?! Ar ko?

-     Ar Miķeli Priedi. Bitenieku. Kārļa vectētiņu. Es jūs rītvakar iepazīstināšu. Anna taktiski noklusēja, ka Rozmarija būtu varējusi ar Kārļa vectētiņu iepazīties šovakar, jau Ziemassvētku koncerta laikā, ja vien nebūtu izvēlējusies vientuļi kluknēt mājās pie kamīna, īgņojoties uz meitu un vīru, kuri to vien dara kā blandās apkārt.

-     Kā? Bet… kā? Vectētiņš un vecmāmiņa, un… nav precējušies? Rozmarija jau dziļi ievilka elpu, lai skaļi paustu savu svēto sašutumu, taču meita izrādījās žiglāka.

-     Tas ir garš stāsts, māt, un ļoti skumjš. Es tev to kādā brīvākā brīdī izstāstīšu. Bet tagad gan ļauj man aši pabeigt. Ir jau vēls. Vēl ļoti daudz darba.

Un jāpiezvana vecmāmiņai, jānoskaidro, kas noticis un kur viņa ir.

-    Es saprotu, māte vēsi novilka. Laikam jau mums ar tēvu nevajadzēja šurp braukt…

Tobrīd ar skaļu džinkstoņu izbira viesistabas lielā loga stikls, piešķiežot pusi telpas ar smalkām šķembām. Veclaiku tepiķī kamīna un sveču liesmu gaismā iemirguļojās stikla jāņtārpiņi. Rozmarija spalgi iekliedzās.

-    Māt, pieliecies un nekusties! Anna uzsauca un metās pie loga, lai aizrautu tam priekšā aizkarus, ar prātu gan saprotot, cik veltīga ir šāda darbība ja kāds gribēs trāpīt, aizkari nepalīdzēs. Taču, cik nu varēja spriest, lūkojoties pa aizkaru spraugu, ārā neviena nebija.

-   Anna Elizabete, kas notiek? Es pieprasu paskaidrojumus! Rozmarija, iespiedusi galvu ceļos, īdēja.

Gandrīz vienlaikus atsprāga viesistabas galvenās ieejas un virtuves durvis, un telpā ieskrēja Annas tēvs Jēkabs Kārlis Rožkalns un Zane. Abiem uz mēles bija viens un tas pats jautājums: Kas noticis?

Loga rūts iestiklošana un postījumu seku likvidēšana prasīja gandrīz stundu nelielajā saimniecības noliktavā zem kāpnēm bija saglabājušās dažas stikla loksnes, taču to izmērs nesaderēja ar lielā loga gabarītiem nācās stiķēt un līmēt. Kārlis ar Ģirtu gan nosolījās rīt agri no rīta aizbraukt uz Melnpili, lai sagādātu jaunu stiklu, taču Anna tam ne visai ticēja kurš tev Ziemassvētku dienā stiklu griezīs…

Kamēr puiši, profesoram raizīgi piepalīdzot, sakopa viesistabu, Omīte, it kā nekas nopietns nebūtu noticis, uzaicināja Rozmariju, Annu un Zani uz virtuvi, lai tur, siltumā un omulībā, iedzertu tasi zāļu tējas. Jau būdama gatava mātes kategoriskajam, augstprātīgajam nē, Anna Elizabete pamatīgi izbrīnījās, kad viņa, neko neteikdama, sekoja Kārļa vecmāmiņai. Abas draudzenes palika iepakaļ.

-    Līzbet, piezvani Mikam un izstāsti, kas noticis! Zane ātri pačukstēja.

-    Nezvanīšu. Pagaidīsim līdz rītam. Veči trīs diennaktis nav normāli gulējuši, un ģenerālis izskatījās pavisam jokains tāds kā saaukstējies, kā pārguris. Galu galā nekas īpašs taču nav atgadījies! Anna tiepās.

-    Kad notiks, būs jau par vēlu. Ka nesanāk kā ar Antonu. Starp citu, kā viņam…?

-    Nezinu. Kad vīri brauca prom, vēl nekādu jaunumu nebija. Gan jau Miks pats piezvanīs, ja kas…

-     Bet…

-     Rīt. Visu rīt. Annas čukstā skanēja noraidījums.

Neizpratnē paraustījusi plecus, Zane neko vairs nejautāja.

Labi, pēc mirkļa Zane pati piezvanīs Kaķītim… Jāizstāsta par aprakstīto akmeni, ko viņi abi ar Ģirtu, stiklus vākdami, atrada kamīna stūrī aiz urķa. Uz akmens bija rakstīti nepārprotami draudi: "Tu man vēl dabūsi!"

Vēlā tējas dzeršana pagāja necerēti mierīgi. Rozmarija, vai nu sabijusies no lauku huligānu izlēciena, vai apdomājot jauno informāciju par Kārļa vecvecāku precībām, bija ļoti mazrunīga. Anna, norūpējusies par rītvakara svinīgajām vakariņām, pazudušo vecmāmiņu un Omītes kāzām, jau trešo minūti maisīja tasītē cukuru, savukārt Zane, aši izdzērusi tēju un aizbildinājusies ar miegainību, devās uz savu istabu. Tikai trīs vīrieši, it kā nekas nebūtu noticis, brašā vienotībā iztukšoja divus pīrāgu šķīvjus, bet, kad Omīte no ledusskapja izvilka apelsīnu kūku, Ģirtam atlika vien žēli novaidēties par savu pārsteidzību.

-    Mana mīļākā kūka… un es esmu tā piemiedzies, ka džinsiem poga sprāgst laukā!

-    Bet tu atpogā, Ģirtiņ, un ēd vēl! pajokoja Omīte. Man patīk, ka jauni cilvēki ēd, būs dzīvotāji!

Rozmarija Berga par šādu pieklājības normu ignorēšanu nogrozīja baltu aci.

-    Tad jau ar Līzbeti nekas nav kārtībā. Līzbet, tu nomirsi badā ne ēd, ne dzer! Ģirts kacināja.

-     Neķer kreņķi, man vēl ir rezerves! Anna Elizabete, uzplājusi pa apaļīgo cisku, nesatricināmā mierā atcirta un turpināja gudrot, kā paziņot mātei, ka Omītes kāzu viesu vidū būs ari vecmāmiņa.

Nevajadzēja būt gaišreģim, lai paredzētu, ka spalvas ies pa gaisu putēdamas, jo ar humora izjūtu dāsni apveltītajai baronesei Annai Rozei ārkārtīgi krita uz nerviem pašas meitas liekulīgā divdabība un pēdējā laikā attīstījies kreisais snobisms. Ja agrāk, kamēr Anna Elizabete bija maziņa, viņas vēl kaut

cik spēja atrast kopīgu valodu, tad pēdējā laikā Anna Roze fon Berga un Rozmarija Berga bija gandrīz pilnībā atsvešinājušās, gluži tāpat kā Rozmarijas agrākie draugi. Turpretī ar znotu Annas Elizabetes tēvu, vēstures profesoru Kārli Jēkabu Rožkalnu-Bergu, vecajai baronesei lieliski sapasēja.

Būdams labi situētas un inteliģentas ģimenes atvase, viņš prata novērtēt gan dzimtas vārda, gan naudas un sabiedriskā stāvokļa nozīmi, sevišķi, ja tas iegūts pašu spēkiem, godīgā darbā. Profesora tituls un labais amats prestižā koledžā ļāva uzskatīt, ka dzīvē kaut ko izdevies sasniegt, taču viņš joprojām bija tikpat vienkāršs un zēniski apburošs kā toreiz, kad iepazinās ar viņas meitu. Turklāt pretēji Rozmarijas gaisīgumam un tieksmei aizrauties ar visādām dīvainām, lai neteiktu bīstamām idejām Kārlis Jēkabs ar abām kājām stāvēja stingri uz zemes un skaidri spēja izvērtēt situāciju, tāpēc arī vēlākos gados profesora Rožkalna vēstures un sabiedrības mācības lekcijās auditorijas arvien bija pārpildītas, turpretī Rozmarijas ētikas un kultūras vēstures nodarbības pamazām ierindojās visvairāk bastoto lekciju topā.

Tik daudz tēvs bija paguvis Annai atklāt, automašīnā divatā braucot mājās no Ziemassvētku koncerta.

Rozmarija bija nolēmusi baudīt vakaru “patīkamā divvientulībā” ar Verdi nemirstīgo opermūziku, jo viņas “smalkās ausis nespējot klausīties akadēmiski neizglītotu amatieru nenostādītajās balsīs”.

Anna pat necentās māti pārliecināt, baidoties, ka tik viņa nepārdomā un koncerta laikā neizsper kādu no saviem kārtējiem snobiskajiem niķiem.

-    Rozmarija ļoti pārdzīvoja savu studentu noraidošo attieksmi, tēvs bija lēni stāstījis, vērodams aiz mašīnas logiem rāmi krītošo sniegu. Laikam jau tāpēc viņa tīri instinktīvi

atdarīja tiem ieskaitēs un eksāmenos. Mūsu bargā profesore vērsās pret bastotājiem ar vislielāko stingrību, un gandrīz visi pārbaudījumos izkrita. Nevarēja teikt, ka viņai nebūtu taisnība, jo nežēlastībā kritušo studentu zināšanu līmenis patiešām bija katastrofāli zems, tomēr izcēlās briesmīgs skandāls, un koledžas vadība mīļā miera, precīzāk stipendiju fonda saglabāšanas labad nolēma upurēt pasniedzēju, lai saglabātu audzēkņus.

Anna Elizabete dziļi ievilka elpu. Nabaga māte-viņa vienmēr bijusi tik pareiza, principiāla un tieša…!

-     Nezinu, kas Rozmarijai notika, taču pēc sarunas ar dekānu viņa vienā dienā burtiski pārvērtās, sāka runāt par braukšanu mājās, atgriešanos Latvijā, ceļojumu apkārt pasaulei, došanos misijā uz Dienvidāfriku un citas tikpat dīvainas lietas. Un tad vēl tā diagnoze… Baidījos, ka nesabrūk galīgi un kaut ko sev nepadara. Nolēmām, ka Ziemassvētki dzimtas mājās kopā ar tevi viņai varētu nākt par labu, bet izskatās, ka kļūst tikai ļaunāk. Pat nezinu, kā viņa reaģēs uz vecmāmiņas ierašanos… tēva balsī skanēja rūpes.

Cik ļoti viņš viņu joprojām mīl! Arī tādu. Pat tādu…

-    Anna Elizabete, tu taču manī nemaz neklausies! pārdomas iztraucēja spalgs mātes uzkliedziens.

Anna spēji sarāvās un aplaida skatienu virtuvei, kurā gaiss pēkšņi likās sastindzis ledū. Visi bija aizgājuši. Virtuvē viņi bija palikuši trijatā tēvs, māte un viņa, Anna.

-    Es tev jautāju, ko te dara visi šie cilvēki un kāds viņiem sakars ar mūsu ģimeniskajiem Ziemassvētkiem?

-    Māt, tie ir mani draugi. Jūs ar tēvu tikāt ar visiem iepazīstināti, Anna nogurušā balsī klusi noteica.

-    Draugi? Kas kopīgs tev varētu būt ar policiju, kriminālekspertiem, suņu audzētājiem un dzelteno presi? māte

uzvilkās. Viņas balss kļuva spalgāka un spalgāka. Uzkurinot sevi arvien vairāk un vairāk, Rozmarija nu jau kliedza ari uz tēvu: Varbūt tu beidzot ar viņu parunāsi? Vai tu maz zini, ka tava mīļotā meita te piekopj neķītrības uzreiz ar trim vīriešiem visa pagasta priekšā un visi par to smejas?

Anna Elizabete nepelnītajā aizvainojumā nobālēja. Te nu tiešām darbs psihiatram!

-     Nu jau pietiks, Rozmarij, iesim uz savu istabu! tēva maigajā balsī ieskanējās metāliski toņi. Laiks gulēt!

Viņš paņēma klaigājošo sievu zem rokas, sāpīgi saspiežot tās elkoni, un burtiski izstūma viņu no virtuves.

Anna Elizabete bezspēkā noslīga uz ķeblīša pie plīts un piespieda pieri vēsajam metālam. Ideja par kopīgiem Ziemassvētkiem bija izvērtusies pilnīgā katastrofā.

Un tie ir tikai ziediņi, odziņas vēl būs…

Interesanti, kas mātei lēcies? Pilnmēness? Cik zināms, Bergu dzimtā līdz šim nav bijis neviena garā vājā, tad no kurienes mātei šīs acīmredzamās trakuma lēkmes? Lai cik kreisa un pareiza Rozmarija būtu bijusi skolas un studiju gados, nevarēja taču pieaudzis cilvēks, kuram aiz muguras vairāk nekā puse dzīves, patiešām domāt tā, kā šonakt izkliedza? Vai tiešām šādi izpaudās Alcheimera slimība? Būs jāpalasa Medicīnas enciklopēdija un jālūdz Kārlim tīklā sameklēt visus atrodamos materiālus par tās gaitu un iespējamo ārstēšanu.

Bet… varbūt māte lieto kaut kādas zāles, kas izraisa šīs dīvainās blakusparādības?

Vai arī… Ko teica ģenerālis? Vai tiešām pašas māte viņu ienīst…? Bet par ko? Mantojuma dēļ?

No šīs domas Annai Elizabetei notirpa pakausis.

Nočīkstēja virtuves durvis. Ģirts.

-     Sīkais, kas lēcies? Tev pilnīgi nav sejas.

-    Nekas. Viss ir labi.

-    Vai ne? Nemelo, es tev cauri redzu tāds padzīta spaniela skatiens tev ir tikai galēja izmisuma brīžos.

Annai rīklē iesprūda kamols. Ģirts viņu pārāk labi pazina.

-    Māte…

-     Ko māte?

-     Sarunāja visādas riebeklības. Nejaukas lietas. Viņai problēmas ar galvu, nespēj sevi kontrolēt.

Dažos vārdos Anna izstāstīja vecajam draugam bēdīgos jaunumus.

-Jā… Izklausās tiešām nopietni. Melderis aizsmēķēja un brīdi saspringti domāja. Nopietni, taču ne bezcerīgi. Vai tu zini, kas ir Viktora tēvs?

-      Kinologa Viktora? Nezinu. Nu, kas? Čūsku dīdītājs? Anna pirmoreiz pasmaidīja.

-    Gandrīz. Viņa tēvs ir baigais psihiatrijas korifejs, noteikti būsi dzirdējusi profesors Mihailovs. Vecs, sirms kungs, ļoti mierīgs un izturēts. Pie viņa visi mūsu radošie dodas glābiņu meklēt. Viens pēc divnedēļu plosta, otrs lai tiktu vaļā no spēlētkāres, trešais lai atbrīvotos no narkotiku atkarības. Es to nezināju, kamēr… Nūjā, šoruden kādā brīdī Mihailova uzgaidāmajā telpā saskrējos ar Viktoru viņš bija ienācis apciemot tēvu, bet es… nevarēju tikt galā ar migrēnu. Tumšajā gada laikā tā mani joprojām galē nost. Tu taču atceries?

Anna Elizabete atcerējās gan.

Toreiz, gandrīz pirms desmit gadiem, no topošā “daudzsološā teātra premjera” Edgara un viņa augstprātīgās mātes mukdama, viņa apmēram pusgadu bija nodzīvojusi Ģirta dzīvokļa mazajā istabiņā, aprūpēta un apčubināta. Taču, tuvojoties rudenim, aprūpēt un apčubināt arvien biežāk nācās pašu saimnieku Ģirtam uzmācās dīvainas domas, nepamatots

pesimisms, brīžam pat neticība saviem spēkiem un talantam, ko vēl pastiprināja bulvārpreses nekritiskās, nievīgās publikācijas, kurās objektivitāti meklēt bija tas pats, kas melnā naktī melnā istabā pūlēties atrast tur neesošu melnu kaķi. Bet vissliktākās bija regulārās galvassāpes migrēna, tik stipra un mokoša, ka viņš nespēja pat acis atvērt, jo gaisma, sevišķi dienasgaisma, tās darīja aklas. Un tikai kārtējā jaunā loma izrādē vai filmā spēja viņu atgriezt ierindā un piespiest atkal strādāt.

Togad Anna, palīdzot Ģirtam apgūt jaunās lomas, bija iemācījusies no galvas visu izrāžu tekstus. Kaut kā taču vajadzēja atdarīt par viesmīlību.

-… tā ka, Sīkais, neķer kreņķi, par visiem mēs tavu māmiņu dabūsim uz kājām, Ģirts mundri pabeidza garo teikumu, kura sākums viņai bija paskrējis garām nedzirdēts.

-     Ko tad mani bērniņi te labu dara? Omulīgajā mājas sirdī degunu pa durvju spraugu pabāza Omīte.

-     Kaļam pēdējos plānus, kā tevi godam izdot pie vīra, Ģirts atjokoja un piemiedza Annai ar aci.

-     Vai dieniņ, Ģirtiņ, ko nu jūs par mani! Ka tik mācītājs salaulā! Miķelītis gan satraucies kā puika: kas būs, kā būs, kurš vedīs, ko ļaudis teiks? Omīte smaidīja kā saulīte. Mēs jau gan gribējām tā klusiņām…

-     Nu nē, nekāds klusiņām neies cauri! Būs viss, kā pieklājas, ceremonija, mācītājs un Mendelszona kāzu maršs. Tāda līgava kā tu, Omīt, gadās viena simts gados, tad nu svētki būs ar glanci! Ģirts smējās. Starp citu, vai brūtes kleita beidzot gatava?

-     Neesmu vēl redzējusi, un neviens man neko nestāsta! Baronese Anna Roze teicās atvest no Londonas, bet nu pati pazudusi… Pieprasīja visus iespējamos un neiespējamos

r-

mērus, rau, šepat virtuvē Anniņa veselu vakaru mani staipīja un grozīja, plecos pat krampis iemetās. Vēlēja neuztraukties. Bet kā tu neuztrauksies? Ja nu atved tādu ar izgriezumu līdz nabai un spožiem grabuļiem, tie ārzemnieki jau citādas nešuj, visās filmās rāda… Kārļa vecmāmiņa pukstēja, rosīdamās pie plīts. Tad es nemaz pie altāra neiešu.

Anna un Ģirts, smieklus valdīdami, saskatījās.

-     Omīt, vai nu baronese būs tik neprātīga, viņai lieliska gaume! Ģirts mierināja.

-    Tā jau gan, tomēr es uztraucos. Pastāsti man vēlreiz, kā tas viss būs, Kārļa vecmāmiņa viņam lūdza.

-   Nu kā… No rīta agras brokastis tepat mājās, tad friziere un stiliste, brauciens uz Mežmuižas baznīcu, tur ceremonija, bet pēc tam mēs visi dosimies nelielā ekskursijā ja vien ceļi būs izbraucami un visbeidzot svinīgās vakariņas pie svecēm, šampanieša un divsimtgadīgas tortes, tas ir, ja vien tā torte būs ēdama…

-     Melderi, pietiek apcelties, ar torti viss būs vislabākajā kārtībā! Anna meta viņam ar garšvielu trauciņu.

Ģirts to noķēra gaisā. Grasies mani sapiparot un bāzt krāsnī Ziemassvētku cepeša vietā?

-     Kā tad, liela vajadzība! No tevis jau nav nekā, ko ēst, vieni vienīgi kauli un cīpslas, zobus var aplauzt. Augstākais, kam tu deri, buljonam! Anna atkodās.

Omīte, uz abiem dauzoņām skatīdamās, apmierināti pasmaidīja. Apceļas, tātad atguvusies.

-    Nu, vai zini manas skatuves partneres nekad nav sūdzējušās! Ģirts tēloti sapīka, tad aši apsviedās, pielēca pie Annas un, paķēris uz rokām, pameta gaisā. Tūliņ mēs tevi pašu… buljonā!

-   Kas te notiek? bezrūpīgo jautrību kā ar zobenu pārcirta Rozmarijas Bergas ledainā balss. Viņa stāvēja durvīs un ar bezgalīgu nicīgumu balsi pavēlēja: Meldera kungs, nolieciet manu meitu zemē un atstājiet mūs!

-    Es… te… mēs… Mēģinājām kāzu ceremoniju. Ģirta apmulsums bija teju vai ar roku sataustāms.

-     Mani tas neinteresē. Lūdzu, atstājiet mūs vienas!

-     Mamm, nu kāpēc tu kā pūķis visiem uzbrūc? Anna vairs nespēja novaldīties. Mēs tiešām runājām par Omītes kāzām, un Ģirts mūs vienkārši smīdināja.

-    Es neko nevēlos dzirdēt, lūdzu, ej uz savu istabu laiks gulēt! Tu šodien esi bijusi slikta meitene.

-     Māt!

-     Nekāds māt. Pulkstenis jau pāri vienpadsmitiem! Rozmarijas balsī pamazām ieskanējās histērija.

-    Māt, izbeidz! Tu aizmirsties. Man ir trīsdesmit pieci gadi, es jau sen esmu pieaugusi sieviete, nevis tava mazā meitiņa, kurai tu, starp citu, bērnībā nepievērsi nekādu uzmanību! Piedod, bet tagad tu esi ciemos pie manis, nevis savās mājās, un šeit tu mani neizrīkosi. Man vēl daudz darāmā, lai sagatavotos rītdienas svētku vakariņām. Tā kā arlabunakti. Tev tiešām laiks gulēt!

Labi, ja reiz karš, tad karš. Pie velna pieklājību!

-     Kā tu uzdrošinies!!! profesores kundzei histērijā aizrāvās elpa, un viņa sāka teatrāli sēkt.

-     Mierīgi, māt. Vienā mierā. Man ir tādas pašas tiesības dzīvot un būt laimīgai kā tev. Tu savu lēmumu aizbraukt no Latvijas un veidot dzīvi citur pieņēmi pirms piecpadsmit gadiem, tad nu esi tik laba un nestāsti, kā dzīvot man un maniem draugiem, kuriem atšķirībā no tevis rūp tas, kā man klājas un kā es jūtos.

Par laimi, iejaucās Kārļa vecmāmiņa: Rozmarij, lūdzu, palīdziet man uzkāpt līdz otrajam stāvam, pēkšņi uznāca tāds kā sirds vājums, iešu atgulties. Lūdzu, pavadiet mani!

Uzmetusi meitai naidīgu skatienu, sak’ redzi, ko esi sastrādājusi, Rozmarija paņēma Omlti zem rokas, un abas izgāja no virtuves.

-    Ārprāts! Anna Elizabete nočukstēja.

Jā, viņām nekad nebija saskanējis. Citas klasesbiedrenes ar savām mammām varēja izrunāties par visu, bet Zanes mamma Zālīšu lauku mājās vispār atgādināja pasaku mlļmāmiņu, Annas ģimenē kopš bērnības valdīja stīva un auksta gaisotne. Valdonīgā māte spēja nomākt pat tēva iedzimto jautrību.

Labāk kļuva tikai tad, kad viņa ar tēvu palika divatā. Tad viņš atkal bija labais, jautrais tētis, bezbēdīgais rotaļu biedrs, nevis nopietnais vēstures profesors Rožkalns, kura vienīgā izlaide ikvakara un nedēļas nogales strīdi ar sievu par Eiropas vēsturi un dažādu lielvaru valdīšanas politikas morāli ētiskajiem aspektiem.

Pēdējā laikā godātā profesores kundze arvien kaismīgāk aizstāvēja bijušo soclaiku un tā ari neuzceltā komunisma priekšrocības. Viņa bija tā ietrenējusies saskatīt korupciju, nekompetenci un radu būšanu ikvienā vietā un laikā, ka cienīto Rožkalna kungu brīžam sāka mākt pamatotas šaubas, vai arī viņš nav korumpēts līdz pat sirmo matu galiem, ļaujoties pūstošā Rietumu kapitālisma samaitājošajai ietekmei.

Kā gan citādi, ja viņš nevēlējās turpināt strādāt Latvijā par niecīgo skolotāja vai pasniedzēja aldziņu, retajās brīvdienās kopā ar sievu vilcienā kratoties uz Siguldu, Jūrmalu vai kaut kur iedalīto piemājas dārziņu, bet reizi gadā piesviedrētā tūristu autobusā dodoties organizētā galopom po Jevrope tūrē, aplūkojot caurskrienamās pilsētas pa aizsvīdušu logu un apstājoties vien pie lielākajiem iepirkšanās centriem.

Nē, tā vietā viņi abi ar dzīvesbiedri bija uzdrīkstējušies pieņemt prestižas koledžas darba piedāvājumu Vecajā Eiropā un jau vairāk nekā desmit gadu dzīvoja Vācijā. Tēvs mīlēja jokot acīmredzot viņš tiešām esot neglābjami izvirtis un pavedinājis neceļos ari savu principiāli pareizo sievu, kurai tomēr nez kādēļ nebija pretenziju ne pret ģimenes privātmāju ar baseinu un krāšņu dārzu, ne ceļojumiem pirmajā klasē divreiz gadā uz dažādām pasaules valstīm, ne citiem kapitālisma labumiem.

Stundenis kāpņu galerijā nobimbināja vienu reizi.

Laikam taču pusdivpadsmit. Cik dīvaini šodien uzvedas laiks te skrien, te velkas kā aizmidzis gliemezis. Tagad pat šķita, ka no pēdējās sarunas ar māti viņu šķir vismaz vairākas stundas, bet izrādās tikai dažas minūtes. Nav nemaz tik vēls, varētu vēl ko padarīt varbūt sagatavot sastāvdaļas rītdienas maltītēm?

Virtuves durvis, klusi iečīkstoties, atvērās, un spraugā pabāzās trīs galvas Zane, Ģirts un Kārlis.

-     Visi prom? Zane iejautājās.

-     Prom. Guļ. Vismaz tā es ceru, Anna negribīgi atrūca. Viņai būtu paticis kādu bridi pakavēties vienatnē.

-     Līzbet, Miks zvanīja. Mums ir jaunumi. Nelāgi, Zane uzmanīgi, kā taustoties iesāka.

Kārlis bija ašāks un tiešāks.

-     īsāk sakot, pagasta inspektors Antons Graudnieks, no komas nepamodies, pirms dažām stundām nomira. Laboratoriskās pārbaudes viņa asinīs konstatēja milzīgu devu sintētisko narkotiku, ko mēdz dēvēt par iešauj vienreiz, kaifo mūžīgi. Šoreiz nosaukums sevi attaisnojis. Starp citu, to pašu narkotiku klātbūtne konstatēta arī mūsu Ziemassvētku vecīša ķermenī. Bet tas nozīmē…

-… tas nozīmē, ka abas slepkavības ir savstarpēji saistītas un mēs atkal esam ieķēpājušies pilnīgi neprātīgā lietā, no kuras nevienam nav ne mazākās sajēgas. Un nevienam nav ne jausmas, kā no šī visa tikt laukā veselu ādu, jo, Anna, lai ko tu teiktu, tas akmens logā neielidoja nejauši, Ģirts pabeidza tirādi.

-    Tā. Anna smagi noslīga uz sola. Kas tas vēl par noslēpumaino akmeni?

Interesanti gan, kāpēc Miks bija zvanījis Zanei un Kārlim, nevis viņai?

-    Lūk, šis! Kārlis gādīgi pasniedza viņai paprāvu, baltu, upes nogludinātu oli, uz kura plakanajiem sāniem ar melnu marķieri bija rakstīts: “Tu man vēl dabūsi!”

Anna Elizabete pēkšņi sajutās, it kā slāptu. It kā viņai pašas mājā trūktu gaisa. Strauji piesteigusies pie virtuves stikla durvīm, kas veda uz dienvidu terasi, viņa tās atrāva līdz kājai vaļā. Tieši laikā, lai pamanītu tumšu ēnu pazibam gar ēkas stūri un izdzirdētu motora troksni.

Tā, atkal sākas…

Viņa vēl brīdi pastāvēja atvērtajās durvīs, mēģinot nomierināties. Dzīties pakaļ nebija jēgas, turklāt… Viņa pazina šī motora īpatnējo, nedaudz gaudojošo skaņu, it kā braucamais darbotos nemitīgā pārslodzes režīmā. Tas bija Arņa Akmeņa kvadracikls. Atlika vien minēt, kas bijis braucējs pats Akmens vai Uģis un kas viņam pusnaktī meklējams Pūču salā. Novēroja? Bet kādēļ? Un, ja tā, tad varbūt arī aprakstītais akmens ir viņu roku darbs? Tāda kā savdabīga vizītkarte.

-    Līzbet, nesaldē māju, nāc iekšā! jautri uzsauca Zane.

Tātad pārējie neko nav pamanījuši. Labi.

Šobrīd Annai Elizabetei vismazāk gribējās satraukt draugus ar naksnīgiem šausmu stāstiem. Varbūt tam visam ir pavisam nevainīgs izskaidrojums un neviens viņiem nevēl neko sliktu.

Protams, nenāktu par ļaunu izrunāties ar Miku vai ģenerāli, bet vislabāk ar abiem, taču viņa apzinājās, ka tieslbsargu grupai šobrīd darāmi daudz svarigāki darbi par romantisku jaunkundžu apsargāšanu. Ļoti gribējās uzzināt, ko jaunu tris mīklaino nāvju lietās atklājuši eksperti, un saprast, kā notikušais turpmāk ietekmēs viņu dzīvi.

Dīvaini, ka Miks viņai joprojām nav piezvanījis, sevišķi jau par tādu jaunumu! Acīmredzot vai nu viņiem tur patiešām iet karsti, vai arī veči, beidzot tikuši migā, guļ kā lāči.

Ātrāk par rītu tik un tā nekas nebija darāms.

Kaut nu ar vecmāmiņu Annu Rozi viss būtu kārtībā… Tomērgadi…

Annas domas pārsviedās pie pazudušās baroneses Annas Rozes fon Bergas.

Dienas un vakara gaitā Anna bija mēģinājusi viņu sazvanīt neskaitāmas reizes, taču vecmāmiņas mobilais visu laiku bija atslēgts. Par vecmāmiņas prāta spējām viņa neuztraucās baronese Anna Roze joprojām varēja lepoties ar izcili asu un loģisku prātu. Apvest viņu ap stūri vai apkrāpt neizdotos nevienam, taču vēl atlika tāds faktors kā veselība. Simtu divi gadi tas tomēr bija ļoti respektējams vecums.

Tiesa gan, zinot vecmāmiņas ekscentriskumu un tieksmi uz dramatiskiem pārsteigumiem, Anna Elizabete pēc lakoniskās īsziņas saņemšanas bija nedaudz nomierinājusies un nolēmusi gaidīt līdz rītam, bet, ja vecā kundze vēl tad nebūs devusi nekādu ziņu, lūgt Mika palīdzību.

Interesanti gan, kas ir tā otrā persona, ar ko viņa ir kopā?

12.   nodaļa. Četri šāvieni nakti

23.-24. decembra nakts

-    Sīkais, par ko tu tik saspringti domā, ka pat ausis kustas? Ģirts viņu sapurināja aiz pleca.

-    N-neko. Par rītdienas darbiem.

-    Līzbet, tu melo. Es tev cauri redzu. Atkal perini kaut kādas versijas? Ielāgo, es tev neļaušu iesaistīties šajās lietās nevienam no mums ar šim slepkavībām nav nekāda sakara. Gan jau Kaķītis ar večiem paši tiks galā! Jo mazāk plsimies pa kājām, jo vieglāk viņiem būs strādāt un jo mazāk apdraudēsim paši sevi.

-    Melderi, es tevi vairs nepazīstu! Tā vien šķiet, ka tu esi nobijies…? Anna vērīgāk paskatījās draugā.

-    Nē. Tas ir jā. Man bail par jums ar Zani. Jūs esat pietiekami dullas, lai pat tagad, dziļā nakti, uz savu galvu kaut kur dotos un atkal iekultos kādās nepatikšanās, tāpēc mēs ar Kārli nolēmām jūs šonakt apsargāt. Kārlis pieskatīs tevi, bet es Zani. Šādā kombinācijā jums nekāda pierunāšana neizdosies.

Zane un Anna Elizabete saskatījās. Viņām prātā nebija nācis meklēt piedzīvojumus. Vismaz tā likās pēc abu izteikti aizvainotās sejas izteiksmes. Anna demonstratīvi noslēdza virtuves ārdurvis, neaizmirstot aizvērt un nostiprināt ari iekšējos aizvirtņus, tikpat demonstratīvi ielēja termosā kafiju

un uzsauca Kārlim: Ejam, cietumsargi Visiem arlabunakti un saldus sapņus! Ceļamies sešos, brokastis astoņos. Viesistabā…

Atslēgusi savas istabas durvis ar mātei atņemto atslēgu, Anna Elizabete labi iestudētā viesmīlībā norādīja Kārlim uz plato gultu, kur jau saldi šņākuļoja Grāfs, izpleties kā liela, spalvaina, pelēki melna jūraszvaigzne.

-    Liecies blakām, es vēl kādu brīdi pastrādāšu!

-    Ko tu grasies darīt pusdivos naktī? Kārlis bija pārguris un pat neslēpa aizkaitinājumu. Pagājis divus soļus atpakaļ līdz durvīm, viņš tās aizslēdza no iekšpuses un atslēgu iebāza džinsu kabatā. Tā.

Šis tā izteica visu.

Neaizbēgsi, neaizmuksi, nu tu esi manā varā, nu es esmu priekšnieks!

-    Ejam gulēt! Man jau acis krīt ciet!

-    Nesatraucies, Kārlīt, guli, guli! Man miegs nenāk. Prom nebēgšu, apsolu. Tikai uzkāpšu augšā, mazajā istabiņā. Steidzami jāpārbauda daži dokumenti.

Mazā istabiņa bija Annas svētnīca. Nesen atklāta un uzreiz kļuvusi viņai ārkārtīgi mīļa. Tāpēc, ka sava.

Kādā no vēlīnās atvasaras saulainajām dienām, kad pievakares gaisma slīpi zeltainiem stariem caur balkona slīpētajiem veclaiku stikliem mīksti krita telpās, pielejot tās ar dzeltenu gaismu, Annai Elizabetei bija uznākusi kārtējā mājas ģenerāltīrīšanas lēkme. Tādas viņai uzkrita reizi mēnesī ar apskaužamu regularitāti, un mājinieki tad skaidri zināja pretī runāt nav ieteicams, labāk vienkārši ļauties un palīdzēt.

Tā nu, bruņojusies ar mēbeļu vasku un mīkstu lupatiņu, Pūču Mājas saimniece aizrautīgi spodrināja un pulēja

kokgriezumus savas guļamistabas labajā stūrī, tieši blakām vecajam ēdienu liftam, kuru Kārlis joprojām nebija salabojis. Pēkšņi Annai sametās kāja un viņa ar visu svaru uzgrūdās tumškoka sienas panelim, precīzāk, kokā grieztam auglim. Sienā kaut kas nočerkstēja, nograbēja, panelis panācās uz priekšu un sānis, atklājot pašauru eju. Izskatījās, ka ieejas plāksne, piestiprināta uz lielām dzelzs atsperēm un šarnīriem, nobīdās sāņus kā mikrobusiņa durvis. Savukārt, ieejot iekšā, tā bija vienkārši aizverama ar rokturi.

Tikai tagad Anna pamanīja, ka šajā istabas stūrī grīdas parkets izskatās krietni vairāk nodilis nekā citviet.

Ziņkārības mocīta, viņa bija ilgi svārstījusies un cīnījusies ar sevi iet, neiet, varbūt vispirms pasaukt pārējos mājiniekus vai vismaz piezvanīt ģenerālim? Puiši, kā par spīti, bija aizbraukuši uz Mazkalniņiem, lai palīdzētu Basam tikt galā ar malkas kaudzi, atstājot Annu un Omīti mājās divatā.

Nepacietība beidza vai nost, taču veselais saprāts iebilda ja nu tur kas bīstams! Toties sīkā iekšējā balstiņa strīdējās pretī

-     bet ja nu tur atrodas kas ļoti privāts, tikai uz Bergu dzimtu attiecīgs, ko citi nemaz nedrīkst redzēt?

Turklāt no kā gan būtu jābaidās pašai savā mājā, kur jau nodzīvoti teju divi gadi? No spokiem? Ja reiz mājā mitinātos nelabs gars vai spoks, vai gan tas šajā laikā nebūtu licis par sevi manīt?

Pret sliktiem cilvēkiem Annai bija citas zāles miniatūra gāzes pistole ar jauktā secībā ielādētām trokšņa, asaru un nervus paralizējošas gāzes patronām. Miks gan burkšķēja, ka tās esot aizliegtas, taču viņš bija tas, kurš šo ieroci Annai Elizabetei uzdāvināja lai pašam darba nedēļa Rīgā ritētu mierīgāk. Uz Kārļa apsarga prasmi viņš acīmredzot pārāk nepaļāvās. Tas bija noticis tūlīt pēc Jāņu nakts notikumiem.

Piedzīvojumu alkas uzvarēja Anna Elizabete uzmanīgi bija spērusi soli pāri noputējušajam slieksnim un attapās tumšā, šaurā lokveida ejā, kuras zemie griesti neļāva izslieties pilnā augumā, bet stāvo akmens kāpņu puspēdu dziļie pakāpieni atgādināja Turaidas cietokšņpili, kuras galvenajā tornī šādas kāpnes bija izbūvētas ar gudru ziņu lai iespējamajam uzbrucējam apgrūtinātu pārvietošanos tornī uz augšu.

Atgriezusies istabā pēc sveces, viņa nolēma tomēr kāpt augšup. Nezināmais vilināja pārāk stipri.

Pussaliekusies, slaukot no sejas zirnekļu tīklus, kas dejojošajā sveces gaismiņā izskatījās pēc mūžvecām līķauta skrandām, Anna spraucās cauri šaurajai ejai un skaitīja pakāpienus (trīsdesmit trīs cik zīmīgi!), līdz attapās smagu, masīvu, no ārpuses aizbultētu ozolkoka durvju priekšā. Pretēji izsmalcinātajam mājas interjeram durvis bija ārkārtīgi vienkāršas, pat primitīvas. Toties bultveida aizbīdnis un kaltā atslēga, kas joprojām atradās durvīs, bija īsti metālmākslas brīnumi, rotāti ar sarežģītiem rakstiem un knibuļiem.

Ieintriģēta Anna Elizabete pagrieza atslēgu slēdzenē aizvainoti šņirkstot, čerkstot un skrapšķot, tā padevās. Baisās skaņas papildināja ierūsējušo durvju eņģu čīkstoņa un vēl kaut kas, kas pirmajā mirklī atgādināja skumja spoka nopūtu. Anna sajuta, kā sīkie matiņi uz skausta saceļas stāvus, taču uzvilnījušais adrenalīns darīja savu. Izstiepusi uz priekšu roku ar degošo sveci, viņa drosmīgi spēra soli pāri slieksnim…

… Tā bija diezgan paliela, omulīga bēniņu istaba, precīzāk darba kabinets ar visai savdabīgu izvietojumu un iekārtojumu. Telpa aizņēma gandrīz visus Pūču Mājas bēniņus, tās centru veidoja nama galvenais skurstenis, ap kuru no otrā stāva vijās šaurā eja, atduroties pret ozolkoka durvīm.

Ap skursteni uz visām pusēm bija iekārtoti četri zonējumi darba stūris ar lielu veclaiku rakstāmgaldu, masīvu,

grozāmu ādas atzveltni ar kāj balstu un mazu taupības krāsniņu uz trim kaltām ķepiņām; bibliotēkas stūris ar taisnā leņķi izvietotiem grāmatplauktiem; atpūtas stūris ar atvāžamu guļamkrēslu iepretim neliela kamlnai mutei un… novērošanas punkts ar pamatīgu un, kā likās, ļoti dārgu Zeiss tālskati uz masīvas kājas, ko papildināja dažādas papildierices, paredzētas fotografēšanai.

Tālskatis bija pavērsts Melnā Meža virzienā un acīmredzot jau daudzus gadu desmitus skumji lūkojās aizkvēpušajā rūtī. Astoņi apaļie jumta lodziņi lieliski izgaismoja telpu, bet abi milzīgie, pusapaļie logi istabas galos atsedza skatam visu salu.

Lai kas bijis slepenās istabas radītājs vectēvs, vecvectēvs vai cits sencis -, šis cilvēks nenoliedzami mīlējis ērtības par to liecināja sīkumi, bez kuriem ikdiena nešķiet tik jauka: petrolejas lasāmlampa un stāvlampa ar grezniem stikla piekariņiem, daudzžuburu svečturis, mākslinieciski kalti kamīna piederumi un malkas turētājs, kokgriezumiem rotāts dzērienu galdiņš un pat savdabīgs stāvbeņķis līdzās tālskatim acīmredzot, lai, ilgstoši kaut ko novērojot, nepiekustu kājas. Vērīgāk izpētot istabas iekārtojumu un priekšmetus, Anna Elizabete atklāja vairākus uzlabojumus, piemēram, stāvlampa pārveidota no petrolejas par elektrisko vadi ar pīto izolāciju lika domāt par Latvijas pirmās neatkarības gadiem vai karalaiku.

Laikam jau vectēvs Vilītis kara beigās pazudušais Times reportieris Viljams Stouns-Bergs šo telpu bija izmantojis bez vecmāmiņas ziņas, ja reiz viņa neko nebija manījusi. Bet varbūt zināja, taču nogaidīja īsto laiku, kad atklāt šo noslēpumu mazmeitai? Katrā ziņā vasarā atrastajā zaļajā piezīmju grāmatiņā par to nebija ne pušplēsta vārda. Varbūt tāpēc, ka vectēvs tieši no šejienes bija veicis savus stratēģiskos novērojumus gan pāri upei, gan piebraucamajam ceļam

Rīgas lielceļa virzienā, dokumentējot abu armiju kustību kara sākumā un četrdesmit pirmā gada jūnija notikumus.

Varbūt šeit viņš slēpās toreiz, kad tie nezvēri, viņu meklēdami un gaidīdami, izvaroja un gandrīz nogalināja vecmāmiņu Annu Rozi? Nē, toreiz viņš bija devies gandrīz nedēju ilgā izbraukumā… Šodienas acīm raugoties, visticamāk, kaut kur austrumu robežas virzienā. Ai, kā gribētos beidzot uzzināt, kas īsti bijis Viljams Stouns-Bergs svešais vai savējais un kā labā strādājis! Vai tiešām dubultspiegs, kā ļaudis mēdza runāt?

Vēl kāda interesanta nianse jumtistaba, šķiet, bija pielāgota mēbelēm, nevis otrādi, jo pretējā gadījumā nebija skaidrs, kā masīvās deviņpadsmitā gadsimta mēbeles te būtu nokļuvušas. Tātad vai nu tās ieceltas ar trīsi pa lielajiem sānu logiem, vai arī… telpā jābūt vēl kādai ieejai.

Tas ieviestu zināmu skaidrību arī malkas sagādes jautājumos Anna nespēja iztēloties prāva auguma vīrišķi ar lielu malkas klēpi spraucamies cauri zemajai, šaurajai ejai. Turklāt diezin vai Veckundze vai Anna Roze būtu pieļāvušas kurināmā staipīšanu cauri savai guļamistabai.

Visas Pūču Mājas krāsnis tika kurinātas no kāpņu galerijas, tikai virtuves plīts un kamīni ne.

Iespējams, no istabas lejup varēja izkļūt caur lielajiem logiem to zemās, platās palodzes atradās tieši virs Annas guļamistabas balkona dienvidos un Zilās viesistabas ziemeļos.

Varbūt varēja tikt ari augšup uz krusteniskā jumta salaidumā it kā iesprausto ieapaļo tornīti ar vējrādītāju, kurā vijīgā rakstā iekalts gadskaitlis 1883. Tādas pārvietošanās jēga gan nebija saprotama, bet kas zina…

Vecais nams nesteidzās atklāt savus noslēpumus.

Tikai sev vien zināmu iemeslu dēļ Anna Elizabete par neparasto atklājumu pārējiem paziņot nesteidzās. Izmantojot retos

mirkļus, kad mājā neviena nebija, viņa bēniņstāvu pamazām iztīrīja, uzkopa un sakārtoja, ieviešot vienu otru jaunu ērtību elektrības pagarinātāja, galda lampas, kafijas automāta un dažu siltu pledu veidolā, līdz kādā saulainā atvasaras dienā, uznesusi augšā portatīvo datoru, pirmoreiz apsēdās pie vecā rakstāmgalda. Un… sajutās tik ļoti mājās, it kā šeit būtu piedzimusi un uzaugusi. Senču balss?

Bēniņi Annai kļuva par vismīļāko patvērumu ja vien varētu, viņa no turienes vispār neizietu. Sevišķi pēdējā laikā, kad agrāk tik klusais nams šķita pārvērties trokšņainā iebraucamajā vietā.

Lai cik mīļa un jauka bija Kārļa vecmāmiņa, taču viņas ieviešanās Pūču Mājā bija jūtami izmainījusi agrākos paradumus. Večiņa bija okupējusi Kārļa agrāko otrā stāva istabu, piespiežot mazdēlu pārcelties uz lejas kabinetu, tāpēc tagad tur normāli strādāt varēja tikai viens cilvēks Kārlis. Annai, izteiktai siltummīlei, nācās pārvākties uz auksto bibliotēku. Galu galā viņa ar daļu tehnikas iekārtojās guļamistabā par lieliem sirdsēstiem Baronam, kurš Annu uzskatīja par nedalāmu gultas un sava saldā miega sastāvdaļu. Bet darbs, kā zināms, miegam traucē.

Jumta istaba nāca kā īsta dāvana beidzot bija vieta, kur pabūt vienai, justies brīvi, ik brīdi nebaidoties, ka atsprāgs durvis un ar saucienu “Līzbet, var uz brītiņu?” tajā iebruks kārtējais sirsnīgais laika zaglis.

Lai cik mīļi un jauki bija Annas draugi un lai kā viņai patiktu to viesošanās Pūču Mājā, tā automātiski radīja neērtu blakusefektu ne mirkli miera, ne minūtes sava laika.

Sākumā it kā nejauši, vēlāk jau pilnīgi dabiski mājiniekiem kļuva par ieradumu darbu plānošanu rīkot… Annas lielajā gultā. Te viņi sanāca apspriesties, iedzert vakara tēju, noskatīties lielajā ekrānā kādu TV filmu guļamistabā, viltīgi noslēpts aiz dekoratīva bīdāmā paneļa, atradās platekrāna plazmas HD televizors vienīgā greznība, ko Anna Elizabete bija sev atļāvusies no mantotās naudas. Faktiski tā nebija greznība, jo televizors bieži tika izmantots kā kontroles monitors strādājot ar dizaina lietām, attēla izmēram un kvalitātei ir liela nozīme. To novērtēja ari pārējie, tāpēc kinovakarus labprātāk rīkoja pie Annas, nevis lejas viesistabā.

Bet vairāk par visu tracināja mājinieku uzbrukumi viņas vannasistabai.

Šī nelielā, balti spodrā telpa ar tumšzilu rakstu klātām, apgleznotām holandiešu flīzītēm, divmetrīgo vannu ar gliemežvāka formā iestrādātu padziļinājumu galvai, krānu rokturiem lauvas galvas formā un lauvas ķetnu kājām bija Annas svētumu svētums veselības un domu kambaris. Plauktos glabājās Omītes un Annas kopīgi brūvētās augu esences un uzlējumi, tumšas burkas ar saberztiem, kaltētiem augiem un poķīši ar ārstniecības ziedēm. It kā jau nebūtu iemesla liegt draugiem izplunčāties ērtajā vannā, tomēr ikreiz pēc kāda cita mazgāšanās Annai bija grūti sevi pārvarēt, lai tūliņ neķertos pie ģenerāltīrīšanas.

Līzbet, rimsties, tu esi pilnīgi traka! viņa mēdza sevi apsaukt un kaunināt, taču tas palīdzēja tikai uz laiku līdz nākamajam vannas viesim.

Laikam jau šīs sajūtas bija kļuvušas pārāk viegli nolasāmas Annas sejā, jo reiz, saimniecei mājās neesot, Omīte bija noturējusi mājiniekiem labas uzvedības un manieru paraugstundu, pēc kuras vecajai baronu vannasistabai beidzot bija miers. Kādu brīdi Anna mocījās sirdsapziņas pārmetumos,

taču, mierīgāk padomājot, tiem nebija iemesla katrā mājas stāvā atradās pa lielai, labi iekārtotai mazgājamajai telpai ar visām ērtībām čuguna vannām, dušas kabīnēm, karaļmājiņu un pat bidē.

Atguvusi savu domnīcu un veselības krātuvi, Anna Elizabete atdzīvojās un atplauka, bet īpašos gadījumos pati piedāvāja to kādam, kurš tobrīd prasījās vairāk apčubināms.

Toties savā patvērumā viņa nelaida un neaicināja nevienu.

Protams, mūžīgi noturēt noslēpumā savu regulāro pazušanu un dīvainos trokšņus mājas bēniņos nevarēja par atradumu nācās izstāstīt, taču tas arī bija viss.

Šaurās ejas dēļ ģenerāļa ducīgais stāvs netika tālāk par ceturto pakāpienu; Kārļa vecmāmuļai bija par grūtu pievārēt stāvos pakāpienus; Zane un Ģirts, ieraujot vēderus un galvas, gan izspraucās cauri ejai, tāpat arī Miks un Kārlis, sarāvušies divreiz mazāki, iemeta aci istabiņā. Taču Annas acīmredzamā nevēlēšanās dalīties šajā telpā ne ar vienu citu skaidrāk par skaidru lika saprast pirmā reize būs arī pēdējā. Un beidzot (laikam taču ne bez Omītes palīdzības) tas tika pieņemts un respektēts.

Vienīgais, par ko pārējie joprojām uztraucās, siltums.

Rudenī Anna izlīdzējās, ietinoties siltā pledā, bet, temperatūrai krītot, sāka pamazām nest augšā mazas malkas pagalītes. Zinot viņas siltummīlestību un rēķinoties ar ejas šaurību, puiši sāka nopietni gudrot par trīša iekārtošanu malkas groza iecelšanai pa bēniņu logu. Tikmēr Anna uzstiepa augšā elektrisko kamīnu. Elektrības rēķins, protams, pieauga divtik, taču viņa bija gatava drīzāk salt, nekā atkāpties no savas sūri grūti izcīnītās neatkarīgās pasaulītes bez cilvēkiem, toties ar Grāfu un Baronu.

Uzticamais sargs, vēl pavisam maziņš būdams, bija atklājis veidu, kā pievārēt kāpnes, un neatkāpās no Annas ne soli,

savukārt Barons spēja materializēties jumtistabā no jebkurienes.

Acīmredzot otrā eja tomēr eksistē, vajadzēs kādā vaļas brīdī pameklēt un paskrubināties…

Starp citu, tieši pateicoties Baronam, Annai Elizabetei izdevās atrast Bergu dzimtas arhiva trūkstošo pusi.

Izrādījās, ka vasarā no zemes izraktā kaste ar albumu un piezīmju grāmatiņu ir tikai niecīga ģimenes vēstures daļa, bet lielākā informācijas krātuve glabājās bēniņos… meistarīgi viltotā baļķī virs jumta sijas. Rudais Barons, ar Grāfu dauzoties, pēkšņā enerģijas uzplūdā bija uzskrējis pa sānu balstu uz augšu un aptupies uz vērbaļķa, bet, lejā lecot, ar kuplo asti parāvis līdzi kaut ko, kas no lejas izskatījās pēc strupa baļķa gala, taču izrādījās ar blīvi piegulošu koka aizbāzni cieši noslēdzama, liela, izdobta koka ciba.

Viltīgajā paslēptuvē atradās vairāki pergamentu ruļļi Bergu dzimtas koks, bijušo valdījumu kartes, Mežmuižas un Pūču Mājas zemju un ēku plāni; ar aukliņu pārsieta burtnīcu kaudzīte un šaura, gara grāmata biezos, melnos vākos bez nosaukuma, bez izdošanas gada, toties vāciski un rokrakstā.

Burtnīcās, cik nu bija noprotams, Annas Elizabetes vectēvs Viljams bija sācis rakstīt uzmetumu grāmatai par fon Bergu dzimtas vēsturi, turklāt mēģinājis to darīt literāra darba formā kā dzimtas sāgu.

Oho, pašiem sava Forsaitu teika! Anna nobrīnījās. Paldies Dievam, vectēvs bija rakstījis angliski šo valodu viņa lieliski pārvaldīja. It kā pa jokam sākusi pārlapot plānās burtnīciņas (to pavisam bija astoņas), viņa aizrāvās un iekrita manuskriptā kā akā. Tas bija lielisks! Varbūt nedaudz vecmodīgā valodā, tomēr tai cauri vīdēja profesionāla žurnālista skaidrais skats uz lietām un romānista ķēriens.

Anna Elizabete bija pārsteigta, cik precīzi un asi Vilītis bija pierakstījis savus vērojumus.

Nebūdams vietējais, bet, tā teikt, ienācējs no malas, no citas valsts un kultūras, viņš neatradās aizspriedumu varā, tāpēc lietas un cilvēkus uztvēra tieši tādus, kādi tie bija. It kā garāmejot, ieskicēja arī tālaika politisko un valstisko fonu, vairāk gan pievērsdamies ikdienai, sadzīvei, cilvēku attiecībām, domām un jūtām.

No pierakstītajām lappusēm uzdvesa dzīvās vēstures elpa, turklāt, kā izskatījās, Vilītis nebūt nebija tik nepraktisks un bezpalīdzīgs, kādu viņu savā atmiņu stāstā bija tēlojusi Anna Roze. Katrā ziņā viņa prāts strādāja apskaužami labi un precīzi.

Būtu vērts kārtīgi iedziļināties, papildināt faktus un padarīt lasāmu, bet vēl vairāk vērts uzrakstīt turpinājumu par to, kas ar Bergu ģimeni noticis vēlāk, šī pēdējā gadsimta laikā, Anna Elizabete nolēma.

Pēdējā laikā šī apņemšanās bija kļuvusi par viņas misiju, mudinot ik mīļu brītiņu veltīt pētījumiem bēniņos.

Izklājusi uz lielā galda vectēva zīmēto dzimtas koku, viņa, uzmetusi uz pleciem pledu, gluži kā liela pūce, nolīkusi pētīja to un studēja, salīdzinot ar pašas radīto. Izrādījās, viņu pētījumi ar vairāk nekā septiņdesmit gadu distanci virzījušies paralēli vectēvs bija ciltskokā iezīmējis vienu otru attālāku rada gabalu, par kuru Anna neko nezināja, bet citādi dati sakrita.

Vecais reportieris bija paveicis vēl kaut ko iespēju robežās katram vārdam un uzvārdam pievienojis arī vienu vai pat vairākus attēlus, iespējams, pārfotografētus no gleznām vai baronu Bergu ģimenes albumiem.

Interesanti, kur tie ir tagad? Pie vecmāmiņas Londonā vai gadu gaitā gājuši bojā?

Anna ar palielināmo stiklu pētīja cilvēku sejas un brīnījās, cik daudz kopīgu iezīmju tiešās asinslīnijas pēctečos var saskatīt pat pēc simts un vairāk gadiem. Un arī kādus jokus gan mēdz izspēlēt daba, diviem skaistiem vecākiem piespēlējot izcili neglītu, it kā svešu bērnu, kurš tomēr, gadiem ejot, iegūst dzimtai raksturīgās vizuālās īpatnības un rakstura īpašības.

Viņa pamanīja vēl kaut ko kā Bergu dzimtas sānu atzarā ar laiku parādās izteiktas deģeneratīvās iezīmes pārāk tuvu vai pārāk tālu stāvošas, iedubušas vai izvelbtas acis, neglītas mutes līnijas, gļēvas, resnas lūpas, lielas galvas, zemas pieres, tukli kakli… Acīmredzot kaut kad, kaut kur dzimta bija sevi atražojusi, krustojoties tuviem asinsradiniekiem. Iespējams, ģimenes īpašumu saglabāšanas vārdā tas noticis pat vairākkārt. Sekas? Gļēvi bezrakstura cilvēki, kas paraduši sev neko neliegt, ļauties dzīves baudām un… iet pāri līķiem.

Nav pārāk humāni tā domāt, taču debesis labi darījušas, ļaujot šim zaram iznīkt, Anna atviegloti nopūtās.

Tikpat interesanti izrādījās Mežmuižas un Pūču salas vecie plāni ar abu baronu vecā fon Berga un Annas vecvectēva izdarītām piezīmēm uz to malām. Izrādās, pirms pusotra gadsimta Mežājos viss izskatījies pavisam citādi Mežmuižas ēku komplekss bijis daudz plašāks un funkcionālāks, diemžēl nežēlīgie laikmetu grieži daļu ēku noslaucījuši no zemes virsas. Arī muižas agrīnais plānojums likās pilnīgi citāds slēgtais iekšpagalms gan it kā tāds pats, bet, piemēram, vārti bijuši nevis divi, bet veseli četri.

Tas bija aizraujošs ceļojums vairāk nekā četrus gadsimtus senā Mežmuižas pagātnē.

Tikpat aizraujoša solījās būt arī Pūču Mājas plānu pētniecība, taču tai nopietnāk pievērsties liedza nemitīgie darbi, kas kā mūžīgais dzinējs neļāva apstāties.

Tā strādājot, ar Grāfu pie kājām un rudo, murrājošo krāsniņu Baronu uz krēsla paroceņa, Anna Elizabete reizēm ļāva sev ieslīgt vieglā, puscaurspīdigā snaudā tajā brīnišķīgajā stāvokli, kad realitātes robežas sāk zust, saplūstot ar sapni vai zemapziņu.

Atlaižoties lielajā guļamkrēslā, caur jumta logu varēja vērties tieši zvaigznēs vai mākoņos. īpaši omulīgi bija lietus laikā tad, ietinusies siltajā kamieļvilnas pledā, Anna vēroja, kā pret stikliem cita pēc citas triecas lietus lāses pakš un sašķīst, pakš un sašķīst… Ziemai sākoties, viņa bija atklājusi citu izklaidi aizsmakušā vēja saksofona spēlētās smeldzīgās ledus mūzikas pavadījumā krītošās sniegpārslas griezās un virpuļoja kā dejotājas balles deju sacensībās. Tas bija skaisti un reizē tik… nepastāvīgi, uzvēdījot vieglas skumjas.

Vai lietus lāses un sniegpārsliņas nojauš, cik īss ir to mūžs tikai kritiena ilgumā?

Pēdējā laikā Annai Elizabetei arvien biežāk uzmācās eksistenciālas pārdomas par dzīves un esības jēgu. Sevišķi tādos brīžos, kad pārējie kā sazvērējušies uzmācās un alka viņas sabiedrības.

-     Ko tu tur vari pētīt un rakstīt? pukojās Kārlis. Vai nepietiek jau ar vienu papīra bendētāju?

Ar to viņš domāja Zani, kura, turpinot vasarā aizsākto darbu pie Mežāju pagasta domes pasūtītās grāmatas un vēsturiskos materiālus pētot, regulāri pazuda Melnpils vai Rīgas arhīvu virzienā, bet reiz pat devās uz Berlīni.

Kārlis nesaprata, kā tik vientulīga padarīšana, kāda ir rakstīšana, var sagādāt prieku un gandarījumu. Viņa sabiedriskā daba neļāva nociesties klusumā ilgāk par stundu, turpretī Anna, iztraucēta iesākta rakstu darba vidū, kļuva ērcīga un

kašķīga. Vēl vairāk brīžam Kārlim šķita, ka viņa savā istabā aiz slēgtām durvīm ar kādu sarunājas, taču uz tamlīdzīgiem jautājumiem arvien sekoja vēsā neizpratnē piepacelta uzacs un šķietami nevērīga atbilde “pļāpāju pa telefonu; runājos ar Baronu, Grāfu, ar Zani, Ģirtu, Miku, Omīti” (arī tad, kad neviena no nosauktajiem viņas istabā nebija), “sarunājos skaipā ar vecmāmiņu Londonā”.

Kā tad, viņa runājas ar visiem, tikai ar mani ne! Kārlis tādās reizēs īgni nodomāja.

-     Kāpēc tu mūs atstum? Neuzticies? Baidies, ka pārāk tuvu piekļūsim taviem dzimtas noslēpumiem? Varbūt jums, slavenajiem Bergiem, ir kas slēpjams? vēl pavisam nesen ironiski bija pajautājusi arī Zane.

Tovakar Anna Elizabete kārtējo reizi bija aizstrādājusies un nonākusi lejā vakariņās tikai pēc ilgas zvanīšanas. Ģirts, dzirdot Zanes indīgo repliku, bija pūlējies draudzeni aizbildināt un attaisnot, pajokodams: “Vienkārši mēs esam Līzbetei apnikuši un viņu nogurdinājuši. Jāļauj taču cilvēkam kādreiz arī pabūt vienam!”

Viņš pat neapjauta, cik patiesi izskanēja šie vārdi. Skaļi gan Anna neko neteica.

… es jūs neatstumju, es vienkārši kaut nedaudz vēlos pabūt pati!

Jūs mani esat prihvatizējuši un padarījuši par šīs mājas un uzņēmuma daļu Anna te, Anna tur, Anna visu zina, var un spēj, Annai ir atbildes uz visiem jautājumiem un risinājumi visām problēmām.

Bet es vēlos beidzot atļauties kādu brīdi darīt to, ko gribu, nevis to, ko vajag!

Pārmaiņas pēc pamēģiniet paši nopelnīt kaut santīmu! Sagādājiet kaut vienu normālu pasūtījumu, neiekuļoties tādās ziepēs,

kādas vasarā sanāca Zanei, vai putrā, kādu viņa savārījusi tagad. Tāpat jau neesam pasargāti no nepatikšanām nekad nevari būt drošs ne par partneru godīgumu, ne līdzcilvēku uztveri. Reizēm nevainīgs joks izraisa tādu lavīnu, kas iznīcina visu savā ceļā, bet turpat līdzās notiekošas skandalozas nelietības neviens ij nepamana. Sevišķi smagi tas jūtams šogad, vēlēšanu priekšvakarā.

*  * *

Pēc vasaras baisajiem notikumiem izdevniecības Magnum Lux īpašnieks Dinārs Loks bija vērsies vispirms pie Annas Elizabetes, pēc tam pie Zanes ar piedāvājumu uzrakstīt autentisku stāstījumu par vienu gadu Mežāju pagasta dzīvē, iekļaujot tajā gan pirms pusotra gada notikušo dubultslepkavlbu, gan šis vasaras traģēdijas, kuru saknes iesniedzās tālu pirms četrdesmitā gada. Viņam bija vajadzīgs bestsellers grāmata, ko varētu ne tikai veiksmīgi pārdot, bet ari izmantot par psiholoģisku un emocionālu tarānu, pašam ieejot politikā.

Zanes dedzīgi pierunāta, Anna gandrīz piekrita, taču pēc ilgām pārdomām tomēr atteicās pārāk daudz neskaidrību, rokamā un pētāmā, daudzi tālaika notikumos iesaistītie ļaudis joprojām dzīvi, iespējams, ari viņiem būtu, ko teikt un stāstīt. Jo galu galā tas bija viņu laiks un dzīve! Bet tas nozīmēja grāmatai nepieciešami papildu pētījumi, kas savukārt prasītu milzīgu darbu un daudz laika, kura nebija. Tieši tāpēc viņa klusu un paslepen no visiem bija sākusi rakstīt pati savu Bergu dzimtas un Mežāju pagasta jauno laiku hroniku.

Visticamāk, Dinārs jutās pateicīgs par sievas Ilgas izglābšanu no nāves, taču bizness ir bizness.

Tagad pēc Zanes paziņojuma par aiziešanu no darba viss bija kļuvis pilnīgi skaidrs, taču ari līdz tam Anna iekšēji bija uzjautrinājusies, vērojot, cik pēkšņi mainījās Loku pāra

attieksme viņiem vairs nebija laika atbraukt uz Mežājiem (lai gan agrāk Loki te pavadīja gandrīz katru nedējas nogali), viņi vairs neielūdza pūčmājniekus viesos, un pat Ilga vairs neaicināja Annu ciemos pie mazās krustmeitiņas Elizabetes. Jā, toties Zanei rudens periodā darbā slodze pieauga divkārt.

Un nu draudzene bija iesniegusi Lokiem atlūgumu.

Iespējams, tur slēpās vēl kas vairāk, nekā viņa pateica.

Annai Elizabetei tādos brīžos nolaidās rokas. Viņa īsti nezināja, ko darīt un kā palīdzēt. Nevarēja taču visus pasaules bēdubrājus savākt zem sava platā spārna. Jo vairāk tāpēc, ka Zane pēdējā laikā bija kļuvusi ārkārtīgi viegli saērcināma saskaitās un dusmojās par elementāriem sīkumiem, kas citkārt izraisītu vien jautru savstarpēju apcelšanos. Vēl vakar Anna bija par to runājusi ar Ģirtu.

-     Kas noticis Zanei pārstrādājusies? Tik nikna, ka tīri vai uguni spļauj, Ģirts bija brīnījies.

-Viņa… aizgājusi no darba… Anna negribīgi paskaidroja. Slēpt nebija jēgas, agri vai vēlu tik un tā uzzinās.

-    Oho! Un ko tagad? Meldera īsajā jautājumā Anna saklausīja bažas: kā tas ietekmēs mūs?

-    Grib pie mums. Strādāšot ar rakstu darbiem…

Iestājās ilgs klusums.

-    Līzbet… Tu taču saproti, ka tas būtu liels risks, vai ne? Ģirts klusi ierunājās.

-     Melderi, beidz laipot! Mēs ar tevi viens otru pazīstam līdz aknām, tāpēc saki, ko domā! Zane visiem būs kā dadzis acīs taisnība. Pieradusi izrīkot, tāpēc pakļauties un strādāt kāda vadībā viņai būs grūti arī tiesa. Turklāt viņa ir pārsteidzīga, ļoti emocionāla, brīžam pat histēriska un nepārredz spēles laukumu par to mēs pārliecinājāmies vasarā. Laba redaktore, bet pie nosacījuma, ka viņu kāds neuzkrītoši

vada, taču tā, lai tas nebūtu jūtams. Es ar šādiem dižciltīgo jaunavu glābšanas smalkumiem nodarboties netaisos.

-    Vai tiešām viņa nevarēja palikt izdevniecībā un strādāt?

-     Nezinu. Medijiem tagad neiet viegli drukātie vairs nespēj konkurēt ar internetu. Benzīnam cenas kāpj, papīram un tipogrāfijas pakalpojumiem ari, bet internetā štancēt un pārgremot lētas sensācijas vienā mierā! Tur iespējas bezgalīgas. Ja vēl pieņem darbā dažus klikšķinātājus, kuri raksta provocējošus komentārus, uzpūšot no mušām ziloņus, lasītāju aprite garantēta. Tiesa, ne visi žurnālisti to spēj. Vecā kaluma rakstītāji, kuri savu vārdu tur vismaz kaut kādā vērtē, sen mainījuši darbības jomu viens pievērsies biznesam, cits reklāmai vai sabiedriskajām attiecībām, vēl kāds aizbraucis uz ārzemēm, jo šeit vairs neredz sev vietu. Varbūt, ja tiešām kāds no Magnum Lux drukātajiem izdevumiem bija jāsamazina, Zane būtu varējusi pārkvalificēties un strādāt kā internetā portāla redaktore? Varbūt viņa būtu varējusi radīt kādu jaunu produktu? Taču ko mēs zinām?

-     Nu labi, tu uzbūri nepavisam ne priecīgu ainu. Ko mēs tagad darīsim?

-Ja godīgi nezinu. Varbūt… vajadzētu viņu izprecināt? Anna rezignēti mēģināja pajokot.

-     Oho! Doma kā māja! Un kurš, atļaujiet pavaicāt, būs laimīgais līgavainis?

-Tu.

Melderis aiz pārsteiguma zaudēja runas dāvanas, kas ar viņu atgadījās reti, faktiski gandrīz nekad.

-    Bet man likās… ka tu centies viņu atturēt no tādiem kā es….? viņš beidzot izmocīja.

-     Kādiem tādiem?

-    N-nu… neuzticamiem, mūždien skrienošiem, ar sevi pārņemtiem egoistiem…

-     Precīzi. Taču nē, nepareizi. Nerunā muļķības! Anna Elizabete pasmaidīja. Godīgi? Es patiešām priecātos, ja jums abiem kaut kas sanāktu. Bet vai tev nešķiet, ka Zanei jau kāds ir?

-    Kas kāds?

-    Vīrietis.

-     Tu joko. Pa kuru laiku? Viņa taču visu laiku bija darbā, darbā, darbā! Tagad bija Ģirta kārta brīnīties. Lai kad es pie viņas Rīgā pieskrēju, viņa to vien darīja kā strādāja. Aicināju uz teātri nenāca, uz restorānu nenāca. Jaunu tērpu nav, jaunu smaržu arī ne. Pie friziera nav bijusi kopš vasaras, solārijā, baseinā, trenažieru zālē arī ne. Pie mammas uz laukiem nav braukusi, pie tevis zāli pļaut ari ne. Kādi tur vēl vīrieši?

-    Melderi, tavas enciklopēdiskās zināšanas sieviešpētniecībā mani sāk biedēt, Anna tēloti nodrebinājās.

-     Nebaidies, tevi es neanalizēšu. Dzīvot gribas… Starp citu… Ģirts saminstinājās. Kā jums… ar Miku?

-    Kas kā? Anna tēloja nezinīti.

Viņas un Mika Kaķīša attiecības bija īsts bezgalīgais stāsts viens solis uz priekšu, divi sāņus, viens atpakaļ… Un viss no gala. Arī Mikam bija darbs, darbs, darbs. Un viņai tāpat.

-     Vai mēs kādreiz sagaidīsim ko vairāk? Melderis sāka atgādināt neatlaidīgu ērci.

-     Hmm… Varbūt tomēr vispirms izprecināsim Omīti? Un tu mums vecmeitu ballītē uzdejosi. Kārļa vecmāmiņai taču tā patīk tavs mugurskats…

Nu reiz Melderim tiešām vairs nebija, ko teikt.

Mobilā tālruņa zvans bēniņu telpas naksnīgajā klusumā noskanēja kā pastardienas bazūne.

Mocarta Četrdesmitā. Miks.

-    Negulēji?

-    Nē. Strādāju.

-    Atkal bēniņos?

-    Atkal.

-    Kur pārējie?

-     Vecāki guļ, Omlte guļ, Ģirts sargā Zani viņas istabā. Kārlis ar zvēriem manā gultā pieskata… mani.

-    Vareni. Izskatās, ka jums tur iet jautri.

-     Kā tad. Aiz jautribas mute ciet neveras. Māte atkal… viņa aprāvās.

-     Skaidrs. Miks viņu saprata no pusvārdiem. Rozmarija atkal izklaidējusies.

-    Un kas tev jauns? Anna uzspēlēti moži painteresējās.

-      N-nu… Pat nezinu, ar ko sākt. Šķiet, mēs esam sūdos līdz ausīm.

-     Miku, kas tad nu? Anna no tiesas izbrīnījās. Vienmēr izturētais majors Kaķītis rupjus vārdus nelietoja.

-     Tā arī ir. Nupat piezvanīja tiesmedeksperti laikam jau Vecais viņus patiešām uz ausīm nolicis, ja pašā Ziemassvētku priekšvakarā vēl analīzes taisa. Vari iedomāties, ko viņi man pastāstīja?

-     Saldētais zaglis vispirms saindēts ar to pašu narkotiku, ar ko abi pārējie mirušie, un tikai tad nošauts?

Anna izšāva minējumu, un tikai tad pati apjauta, ko pateikusi. Nu gan viņa būs izgāzusies kā veca sēta!

-    … Kaķītis skaļi ievilka elpu. Bet… kā tu?

-    Tātad bija gan. Kaķīt, apsveicu, tie patiešām ir mēsli.

-     Paldies, tu esi ļoti laipna. Ģenerālis saka to pašu. Bet arī tas vēl nav viss. Muižas zālē, tur, kur stāvēja lielā egle, mēs atradām vīriešu slēpošanas zābaku pēdas. Lielas. 47. izmērs.

-     Tad jau kāju saimnieks arī būs visai prāvs un viegli ieraugāms, Anna pasmaidīja.

-     Protams, pa lielu gabalu! Miks sāji atjokoja. Starp citu, kā jums tur?

Pastāstīt viņam par izsisto logu, aprakstīto akmeni, skrejošo ēnu un rūcošo motoru vai ne?

Pateikt viņai, ka es zinu par izsisto logu un aprakstīto akmeni?

Kaut kur Lielā Meža pusē cits pēc cita atskanēja četri šāvieni. Abi runātāji salēcās.

-     Dzirdēji? Anna bažīgi iesaucās.

-     Kur tas bija? Pie jums, uz salas?

-    Nē, man likās, pārupē, pie jums!

-    Tūlīt pamodināšu puišus, un izbrauksim līkumu. Līzbet, tikai ne soli laukā no mājas! Apsoli?

-     M-hm.

-     Anna?!

-     Apsolu, apsolu.

-     Es tūlīt piezvanīšu Kārlim…

-     Apsolu! Jūs atbrauksiet arī līdz Pūču salai?

-    Protams.

-    Tikai… brauciet klusu.

-   Aha. Kā pelītes. Lai nepamodinātu dusošo pūķi… Piedod! Kaķītis apjuka.

-     Ir jau labi, Anna pasmaidīja. Jūs tur… prātīgi, labi?

Mulsajam dialogam punktu pielika vēl divi šāvieni. Dobjāki. Un šoreiz tuvāk Pūču salai.

-     Viss, pietiek pļāpāt! Mēs braucam! Gaidiet! Saruna pārtrūka.

Laikam jākāpj lejā pie Kārļa un pēc tam uz virtuvi. Ja puiši atbrauks nē, KAD viņi atbrauks, noteikti gribēs karstu kajiju. Galvenais klusi atslēgt durvis, lai Mātes kundze neuzmostas, citādi atkal būs trādirīdis.

Interesanti, kam naktī nav miera, ka ar stroķi rokā pa mežu jādauzās?

13.    nodaļa. Kā nogalināt cilvēcību?

24.    decembra agrs rīts

Atmodināts saldākā sapņa vidū, Kārlis nekavējās paust vētrainu sašutumu.

-    Tev ir nojēga, cik pulkstenis?

-     Pusčetri, Kārlit. Vēl ir agrs. Lūdzu, atdod man istabas atslēgu, tad vari gulēt tālāk. Man tūlīt jāiet lejā Miks ar puišiem jau ir ceļā pie mums.

-     Kas, ellē, atkal….? Kārlis rīvēja un berzēja sasarkušās acis, cenzdamies atmosties.

-    Mežā un Pūču salas tuvumā tikko šāva. Dod šurp atslēgu! Anna Elizabete pavēloši pastiepa roku.

Iekšā viss vārījās.

Pašai savā mājā, savā istabā jālūdzas durvju atslēga kā tādai noziedzniecei. It kā viņa būtu kāds zīdainis, kurš nezina, ko drīkst un ko nedrīkst darīt, kur drīkst un kur nedrīkst iet!

Pēc viņas toņa nopratis, ka iebildumi nelīdzēs, jo situācija mainījusies pašos pamatos, un mazāk par visu gribēdams sastrīdēties ar pārgurušu majoru Kaķīti, Kārlis veicīgi iztrausās no gultas un, tā arī nenovilkto džinsu kabatā grābādamies, steidzās uz durvju pusi. Nepacietībā izrāvusi viņam atslēgu no rokām, Anna steigšus atdarīja slēdzeni un metās lejā pa kāpnēm.

Sajutuši vēsā gaisa plūsmu, ari abi četrkājainie gulētāji Grāfs un Barons slinki paslēja galvas un atvēra acis, taču Kārlis izrādījās žiglāks paķēris pie stenderes pamestos mokasīnus, viņš cieši aizvēra durvis un tāpat zeķēs sekoja Annai.

-   Kas….? virtuves durvis vērdams, Kārlis ievaicājās, taču skaļš “kuš-š-š!” lika viņam apklust.

-   Nezinu ne grama vairāk par tevi. Pagaidīsim puišus. Un… netrokšņo, lai nepamostas pārējie!

M-jā, labāk būtu teikusi lai nepamostas profesore Rozmarija Berga! Citādi atkal nebūs gala histēriskām klaigām un augstprātīgai tarkšķēšanai. Kārlis nesaprata, ko šajā uzpūtīgajā, snobiskajā pusmūža dāmiņā atradusi viņa sirsnīgā vecmāmiņa. Laikam Omitei kāzu gaidās prātiņš pavisam jokains kļuvis!

Anna Elizabete, kustēdamās gandrīz bez skaņas kā bezmiesīgs rēgs, vārīja kafiju un gatavoja maizītes. Galda vidū parādījās arī viņas trejdeviņu zālīšu uzlējums. Veselībai izskrējušies pa mežiem, vīri būs nosaluši.

Ap četriem Pūču Mājas piesnigušajā pagalmā mīksti ieripoja trīs automašīnas Mika toijota, Egona busiņš un Viktora forda pikaps ar izslēgtiem motoriem un bez gaismām.

Malači, puiši! Anna pateicīgi nodomāja. Nebija ne mazākās vēlēšanās lieki skaidroties ar māti.

Ielaidusi naksnīgos viesus pa virtuves durvīm, viņa norādīja uz mīksto virtuves stūrīti, bet pati steidza saliet kafiju un trejdeviņus rīdzinieku sarkanie deguni un gandrīz zili nosalušās rokas visu pateica bez vārdiem, toties Miks un ģenerālis izskatījās pēc omulīgiem, apsnigušiem rūķiem adītās micēs.

-   Vispirms veselībai, lai izsilda, un pēc piecām minūtēm varat ēst un dzert visu, ko vēlaties. Bet tev, mans mīļais, silts buljons! Viktora četrkājainajam pavadonim melnajam vilkam Zorro Anna nolika buljona bļodu.

-   Anna, tu viņu esi izlutinājusi! Viktors, aizkustināts līdz sirds dziļumiem, tēloti bārās. Viņš tevi uzskata par dievību, pietiek mežā pateikt “kur Anna?”, kā šis jau velk uz Pūču salu. Ne vilks, bet… klēpja sunītis!

-   Ūja, ūja, Viktor! Zorro ir lielisks dienesta suns gudrs un paklausīgs, vai ne, draugs?

Notupusies pie melnā milzeņa, Anna Elizabete ar visiem desmit iebrauca tā biezajā spalvā uz pakauša. Suns labsajūtā dobji ieņurdējās un kā sastindzis ļāva izbužināt un izkasīt visu kažoku, bet, kad viņa grasījās celties, klusi norūcās “m-m-m-m” un uzlika vienu smago priekšķepu uz ceļgala.

-         Cauri ir, tev jānāk pie mums strādāt, Viktors smaidīja.

-   Un mans pelēkais krustdēls jāņem līdzi. Es apmācīšu tevi, bet Zorro Grāfu.

Majors Kaķītis demonstratīvi ieklepojās, bet ģenerālis sāka smieties: Labāk nesāc, Vik, viņa aizies arī! Pats būsi nelaimīgs Anna ir kā superlīme: pielipsi, ij nemanīsi!

Tad tā Krusttēvs mani uztver kā kaitinošu līmes pikuci, no kā nevar tikt vaļā?! Annai pēkšņi iešāvās prātā pavisam netīkama doma, un, lai kā viņa pūlējās to aizdzīt, nekas nesanāca.

-   Labi, vīri, ja esat atsiluši, savilksim galus! Miks, manīdams Annas apmulsumu, bet īsti neizprazdams tā cēloni, mudināja. Es sākšu. Mēs ar Viktoru, vilku, Egonu un četriem kriminālistiem izskraidījām Lielā Meža malu gar galveno šoseju un arī Pūču salas brikšņus. Puiši tur vēl strādā, atbrauks vēlāk.

Pārbaudījām teritoriju līdz pat salas augšgalam un ari uz leju līdz lapenei un vecajai peldvietai, kur vasarā atradām apraktos kaulus. Vairākās vietās redzējām kvadracikla pēdas; starp citu viena un tā paša kvadracikla to viegli var noteikt pēc raksturīgā labās priekšējās riepas bojājuma.

-Ja tā ir Akmeņa kvadra, tad labās priekšējās riepas protektora raksts vienā vietā varētu būt tāds kā izkusis, tāds kā lāpits, domīgi bilda Anna. Atceros, kamēr Akmens bija apcietinājumā, Miķeļu gadatirgū Uģis, draugu priekšā dižodamies, izbrauca cauri ugunskuram toreiz dažas oglītes iesprūda priekšējās riepas rievās un izkausēja gumiju; nācās uzlikt ielāpu. Puisis toreiz bija bālā ģīmī, jo, ja tēvs uzzinātu, āda būtu pār kārti!

-   Tā pati vien būs, Miks piekrītoši pamāja ar galvu. Un vēl… šo pašu riepu nospiedumus mēs atradām nepilnu piecdesmit metru attālumā no tavas mājas. Līzbet, vai tu neko negribi mums pastāstīt?

-   Hmm… N-nu… es… Nu labi, vēlu vakarā es redzēju gar mājas stūri pazūdam tumšu siluetu. Sākumā nodomāju nošilierējies, vai mazums, kas, pēdējās dienās visa kā tik daudz, bet nē pēc brīža ierūcās motors. Tas pats Akmeņu kvadracikls. Motoram apgriezieni par lieliem, strādā ar pārslodzi…

-   Līzbet, kāpēc tu mums par to neko neteici?! Kārlis palēcās gandrīz stāvus gaisā.

-   Negribēju lieki uztraukt. Nekas taču nav noticis, viņa neveikli atrunājās.

-   Kā tad nekas! Un tas logs? Un plakanais akmens? Kārlis aizsvilās.

Telpā iestājās nogaidošs klusums, un visu acis pievērsās Annai Elizabetei. Veltījusi Kārlim viskaulaināko no saviem

skatieniem, viņa konspektīvi izstāstīja aizvadītās dienas notikumus.

-   Kur tas akmens tagad ir? pajautāja Viktors. Iedod man, varbūt vilks kaut ko saodīs?

Pasniegusies līdz zāļu plauktiņam virs ledusskapja un izņēmusi no tā polietilēna maisiņu ar aprakstīto akmeni, Anna to vispirms parādīja pārējiem un tad pasniedza Viktoram.

Malacis meitene, ielikusi maisiņā, lai nepazūd smarža un nenoberžas pirkstu nospiedumi, ja tādi būtu!

Pasaucis suni tuvāk durvīm un uzmanīgi attinis sainīti, viņš to nolika Zorro deguna priekšā un ļāva sunim iepazīties ar visām iespējamām smaržām, tad, klusi pateicis “meklē!”, pavēra durvis šaurā spraudziņā un izlaida gudro dzīvnieku laukā.

-   Tev nav bail viņu tā vienu palaist? Anna satraucās.

-   Protams, ne. Zorro ir gudrāks un viltīgāks par jebkuru pretinieku. Ja vajag, viņš pārvietojas kā ēna. Lai paskraida un paošņājas. Ja ko atradīs, pats atskries mums pakaļ. Vai arī… vai arī mēs viņu izdzirdēsim.

-   Egon, tu ievēroji, ar ko bija rakstīti burti? ģenerālis, ilgi klusējis, pēkšņi iejautājās.

-  Jā. Ar melnu marķieri. Iespējams, ūdensnoturīgo, ar kādiem raksta uz kompaktdiskiem.

-   Ko tas mums dod? Miks uztvēra sarunu.

-   Teorētiski varētu norādīt uz personām, kas saistītas ar mūziku vai datoriem, taču praktiski tas nedod pilnīgi neko, jo, varu derēt, šāds rakstāmāks atrodams gandrīz katrā mājā, iejaucās Kārlis. Es ar tādiem rakstu uz diskiem un disku vāciņiem, Anna un Omīte uz savām zāļu un garšvielu burciņām, Zane uz foto arhīva un kontaktkopiju plēvēm. Pagasta

kantori ar marķieriem droši vien apraksta failu mapes, ciema dakteris marķē analīžu kolbiņas, saimnieces zaptes burkas, bet skolotāji zīmē koordinātu asis kodoskopam.

-    M-jā, norūca Dambergs. Tu diezgan precīzi noraksturoji situāciju un tomēr… JA uz šī akmens atrodams kaut viens pirkstu nospiedums, protams, izņemot jūsējos, un JA mēs pārbaudītu rokrakstu un tintes ķīmisko sastāvu, tas jau būtu vairāk nekā nekas. Es gan teiktu diez cik tālu nebūtu jāskatās…

-   Ko tu ar to gribi teikt? Kaķītis uzrāva kreiso uzaci līdz puspierei. Aha, nav apmierināts…

-   Izskatās pēc mūsu kopīgā drauga Akmeņa vizītkartes, Egons nosmīnēja.

-   Es ari par to iedomājos. Taču vai tev neliekas, ka tas būtu pārāk vienkārši? Pārāk acīmredzami?

-   Bet vai tev neliekas, ka tu mēģini visu nevajadzīgi sarežģīt? Dambergs atkodās.

Mika skatiens draudīgi satumsa.

-    Puiši, puiši, nestrīdēsimies par sīkumiem! jauzdams briestošu konfliktu, iejaucās ģenerālis. Labāk pastāstiet, ko vēl jūs tur, mežā, atradāt. Redz, Līzbet, mani viņi līdzi neņēma aizskrēja kā velna plēsti, pieteica sargāt māju, labi vismaz, ka attapa paņemt līdzi, pie tevis braucot.

Oho, ari ģenerālis tāds kā apskaities, laikam jau Miks uzkāpis uz nerva…

-   Krusttēv… bet tu taču pats… Kaķītis mēģināja iebilst, taču, uztvēris Annas Elizabetes uzjautrināto vīpsnu, atmeta ar roku un pievērsās darbam. Labi. Egon, vai tev ir vēl kas?

-   Kaut kas ir gan. Redz, man nelika un nelika miera tās narkotikas iešauj vienreiz, kaifo mūžīgi vai kā nu viņas sauc, tāpēc nolēmu piezvanīt pāris puišiem no narkobiroja, lai papēta sīkāk, kas par tām zināms.

-   Tu gribi teikt, ka Ziemassvētkos izrāvi večus no mājām un liki strādāt? Anna iepleta lielas acis.

-   A ko? Man jāstrādā, un viņi saldi gulēs? Dambergs attrauca, tad pasmaidija. Nē taču! Piezvanīju viņu analītiķim tam čalim vispār neeksistē nekas cits kā vien darbs. Ir savi apstākļi pirms dažiem gadiem smagi cieta avārijā, ko izraisīja apnarkojies vadītājs. Ārsti knapi izvilka. Visu atlikušo dzīvi nāksies pavadīt invalīda ratiņos bez cerībām uz atveseļošanos. Toties nu viņš kļuvis par īstu kiberdēmonu nav tādas lapas, ko šis čalis nespēj uzlauzt, nav tāda anonīmā komentāra, kuru viņš nespētu izsekot, un nav tādas paroles vai šifra, ko viņš nevarētu atkost. Monstrs…!

-   Nu labi, skaidrs, tavs džeks ir īsts Supermens. Tālāk? Majors Kaķītis nervozi ņurkāja cigareti.

-   Tālāk? Bet tālāk ir tā izrādās, ka šīs narkotikas Latvijā masveidā ieplūst no… Polijas. Turklāt visdažādākajos veidos: gan ar pārtikas produktu, kosmētikas līdzekļu un sintētisko atspirdzinošo dzērienu kravām, gan degvielas cisternām, gan… jā, arī ar saldētās gaļas fūrēm. Iedomājies, cik kaifa var noslēpt vienā cūkas rumpī! Un, ja cūkas sasaldētas un iepakotas vakuumplēvēs, domā, uz robežas muitas punktā kāds pētīs katru liemeni? Jo vairāk tagad, eirosavienībā, kad agrākās valstu robežas pārvērtušās nostalģiskās atmiņās, bet muitnieki… kā sarunā. Ehh! Atminieties paši, cik daudz pēdējā laikā ierosināts lietu par ienākošo kravu kontrabandu! Vai tas neliek padomāt? Apzināti dzen iekšā simtiem un tūkstošiem tonnu nevajadzīgu, sintētisku, neveselīgu, toties lētu un spoži iepakotu pārtikas produktu, ar mākslīgi radītu dempingu nospiežot mūsu lauksaimniekus un rūpniekus uz ceļiem. Vai grūti tur pa vīdam iešmugulēt ari kaifu…7

-   Tātad tu gribi teikt, ka visi mūsu mirušie kaut kādā ziņā ir savstarpēji saistīti? Miks rezumēja.

-   Tieši tā. Ja ne citādi, tad visi trīs lietojuši šo apdullinošo līdzekli. Paši vai… Starp citu, to varot gan durt, gan šņaukt, gan dzert, gan laizīt. Tikai jāuzmanās ar devām, jo šī narkotika ir nenormāli spēcīga.

-   Nu, nu? ģenerālis saausījās.

-   Tieši tā kokains, heroīns, LSD, visi zināmie amfetamlni pret to esot kā eņģeļu čuksti.

-   Kas tad tas par briesmoni?

-   Pats sīkāk nezinu. Vismaz Dēmons tā teica. Minēja kaut ko par Amerikas pirmiedzīvotājiem un čūskām.

-   Tad jau tam ir dabiska izcelsme. Diez vai senajiem indiāņiem bija laboratorijas, paironizēja Kārlis.

-   Indiāņiem noteikti nebija, toties šodienas Dienvidamerikas narkobaroniem ir veselas pagrīdes rūpnīcas ar filiālēm visā pasaulē! Kāpēc gan ne Polijā tur taču pakaļdarina gandrīz visu dārgo kosmētiku?! Iestrādes ir…

Kas te notiek? Nopietni veči, bet strīdas par katru nieku kā tāds niķīgu jaunkundžu bariņš?!

-   Skaidrs, Miks saīdzis uztvēra sarunas pavedienu. Labi. Tātad Polija. Mūsu saldētais zaglis Janeks Savickis pēc izcelsmes bija polis, arī atbraucis viņš, iespējams, tieši no šīs valsts. Vai atvests. Cits jautājums cik dzīvs viņš bijis, ierodoties Latvijā, un kāpēc viņa pirksts mētājās Mežāju kupenā?

-    Mik, vai tu vari uzzināt, pa kādu maršrutu vajadzēja braukt fūrei, kuru Kārlis redzēja pēc gadatirgus un jūs vēlāk atradāt Rīgas nomalē? Anna Elizabete pavaicāja. Vai tajā tika atrasta kāda ceļazīme, maršruta lapa? Varbūt ieprogrammēts GPS maršruts? Tagad taču tālbraucējiem ir īpašas melnās kastes, kas reģistrē gan maršrutu, gan braukšanai un atpūtai paredzēto laiku. Galu galā kas noticis ar fūres šoferi?

-   Pazudis. Ar galiem, noburkšķēja Miks. GPS sistēma bijusi, taču norauta ar visiem vadiem. Ne kabīnē, ne fūres kravas nodalījumā nekādi dokumenti nav atrasti.

-   Bet krava? Tu minēji ļoti iespējams, vestas saldētas cūkas. Kur palikusi krava?

-   Krava… laikam sasniegusi adresātu. Droši vien cūkas Rīgas tirgū. Katrā ziņā kravas kaste bija tukša.

-   Krustdēl, bet tad taču vajadzēja sacelt kājās Pašvaldības un Ekonomikas policiju un pie viena arī PVD! Lai pārbauda, kas notiek tirgos un tirdziņos! satraucās ģenerālis. Nav izslēgts, ka svētku priekšvakarā mūsu pilsoņiem par izdevīgām cenām vairumā tiek piedāvāti cūku kautķermeņi, varbūt pat sadalīta, safasēta un pusfabrikātos pārvērsta cūkgaļa? Atrodot to cūku pēdas, mēs varētu izsekot…

-    Krusttēv, agrāk kā aizparīt mēs neko nevaram iesākt! Sarkanie datumi attiecas uz visiem. Visās policijas nodaļās šobrīd ir tikai dežuranti, kuriem stingri piekodināts ja vien valstī nav apvērsuma, kara draudu vai masu nemieru, nevienu neraustīt un ļaut mierīgi nosvinēt Ziemassvētkus. Bet par pusvalstiskajām institūcijām vispār negribas runāt tur telefoni jau vairākas dienas pārslēgti automātiskajā ziņu ierakstīšanas režīmā, bet paši darbinieki bauda sūri grūti pelnītās brīvdienas. Un ko gan viņi mums varētu palīdzēt? Visticamāk, kaifīgās cūkas jau sen nogādātas pēc piederības, bet pārējās mierīgi, ar visiem dokumentiem sadalītas pa bodēm.

Opā! Tik noraidoši Miks nekad vēl nav runājis. Vai tik majoram darbā kaut kas nav sagājis uz īso?

Ari ģenerālis pētoši raudzījās runātājā kā prātodams: teikt kaut ko vai paturēt savas domas pie sevis.

Saspringto situāciju izglāba Viktora melnais vilku suns Zorro, kurš, atgriezies no izlūkgājiena, tobrīd no ārpuses sāka

skrāpēt virtuves terases durvis. Skaļos nagu skrapšķus papildināja klusi smilksti.

-   Laid taču savu draugu iekšā! Anna Elizabete mudināja Viktoru.

-   Labprāt, taču viņš aicina mūs laukā un grib vest atrādīt padarīto. Es nu labāk iešu! Viktors pastiepās pēc biezās dūnu jakas, kas bija pārmesta pār krēsla atzveltni.

-   Es ar tevi! Ekspertu šefs Egons Dambergs pieslējās kājās un palūkojās Kārlī. Negribi piebiedroties? Tev sanāk labas bildes. Ja nu gadījumā…

Kārlim nebija divreiz jāsaka. Vismaz kaut kur viņš bija vajadzīgs, vismaz kāds novērtēja viņa spējas!

-    Divas minūtes! Klusi izlavījies lielajā vestibilā, viņš aizmetās pēc virsdrēbēm un fotoaparatūras.

-   Un ko mēs? Anna Elizabete vērsās pie ģenerāļa un Mika.

-    Mēs pasēdēsim un padomāsim. Par dzīvi, ģenerālis mierīgi noteica.

Skaidrs, iebildumi netiek pieņemti.

* * *

-    Labi, mīļie mani, tagad parunāsim nopietni. Teikšu atklāti mani ļoti uztrauc tas, kas šobrīd notiek visapkārt. Tādus melnas šļuras plūdus gan visaugstākajās varas aprindās, gan presē un tā sauktajās smalkajās aprindās, gan, galu galā, tepat kaimiņos, mūsu pašu pagasta ļaužu vidū vēl neesmu piedzīvojis, klusi ierunājās Kārlis Bass, mulsi knibinot tējkaroti. Vai kāds man var paskaidrot, kas noticis ar cilvēkiem? Gluži kā no ķēdes norāvušies, kā driģenes sadzērušies! Ka tikai par otru ko sliktu varētu pateikt, ka tikai otram pāri nodarītu, lai tad paskatītos, kā mokās un cieš tas, kuram sāp. Tiešām jāsāk ticēt tiem, kuri apgalvo šī pasaule iet uz galu un šī civilizācija neko labāku par iznīcību nav pelnījusi.

-   Kārļonkul, par ko tu? Anna Elizabete vērīgi palūkojās vecajā policistā.

-   Ehh, neko… Vienkārši, jūs gaidot, pasēdēju pie tava datora un palasīju internetā ziņas. Manā mājā interneta nav, bet krustdēls, re, ierādīja, kā darboties ar viņa piezīmjdatoru. Tad nu tavā kabinetā pamēģināju… Kā jūs, jaunie, spējat to izturēt? Tur taču ir viena vienīga dezinformācija! Skandāli, sensācijas, zemjostas līmeņa dzeltenās ziņas un nekādu faktu, nekādas analīzes, nekā tāda, ko pat attāli varētu saukt par pētniecisko žurnālistiku!

-   Kārļonkul… redzēdama, cik iekaisis ir vecais virs, Anna uzlika plaukstu viņam uz rokas, lai kaut nedaudz nomierinātu.

-    Kārļonkul… nemeklē šodienas medijos patiesību tās tur nav. Jau vairākus gadus nav. Līdz ar interneta attīstību šis pasaules varenie ir sapratuši, cik viegli un vienkārši manipulēt ar sabiedrisko domu, pietiek palaist gaisā kādu ziņu, kā to jau pārķer citi, un tā izplatās ģeometriskā progresijā. Nav pat svarīgi, vai tā ir patiesa vai izzīsta no pirksta!

-   Bet tā taču ir visīstākā nodevības propaganda! ģenerālis sašutis pacēla balsi. Viss, viss, kas šobrīd notiek mums apkārt, ir viena vienīga nodevība! Pret valsti, pret cilvēkiem, vienam pret otru! Skaldi un valdi, šķel un apmelo. Un kā vārdā? Lai izceltu sevi un otru pagrūstu zem ūdens? Vai tad tiem medijiem nav redaktoru?

Ja teiktajā nebūtu izskanējusi tik dziļa sāpe, Anna Elizabete sāktu smieties tik absurdi un savā ziņā pat naivi izskanēja šis jautājums, lai gan nekā absurda tajā nebija normāla cilvēka neizpratne par notiekošo.

-   Krusttēv… Es tev kādā brīdī pastāstīšu visu, ko domāju par mūsdienu medijiem, negaidīti skarbi noteica majors Kaķītis. Cik izmeklēšanu viņi mums nav izjaukuši, cik

vainīgo sensāciju kārās preses dēļ nav izmukuši un aizbēguši pāri robežām tur, kur Latvijas jurisdikcijas rokas vairs nesniedzas. Brīžam rodas tāda sajūta, ka vairs nevari nevienam uzticēties pat kolēģim, ar kuru gadiem diendienā esi dalījis vienu kabinetu. Nav noslēpums, ka gandrīz visi mediji saviem informatoriem kaut ko maksā cits vairāk, cits mazāk; viens naudu, otrs piedāvā barteru vajadzīgās informācijas vai reklāmas laukumu bezmaksas publicēšanu. Pat dažam labam mūsējam šis pārbaudījums izrādījies nepārvarams… Diemžēl. Ko nu vēl runāt par žurnālistiem! Ja godīgi, es vairs nevaru nosaukt gandrīz nevienu, kurš būtu šī vārda cienīgs tā labākajā nozīmē… Skribenti!

Kaķītis bija tā aizrāvies, ka nemanīja ne atveramies virtuves durvis, ne ienākam Zani. Acīmredzot viņa bija dzirdējusi pēdējos vārdus, jo pietvīka tumši sarkana un ievilka elpu, taču nepaspēja neko bilst, jo Miks turpināja:

-   Mūsdienu mediji! Tas tik ir kaut kas! Agrāk, kad tikko sāku strādāt policijā, žurnālisti uzskatīja zem sava goda publicēt nepārbaudītus faktus, turklāt par to draudēja arī tiesu lietas, bet šodien dažs labs tos vēl speciāli sagroza, lai tikai skandalozāk izskatītos un ļautiņi viņa savārstījumus labāk lasītu. Un, pats trakākais, viņiem par to nekas nav, jo vairumā gadījumu visas sagrozīšanas attiecīgā medija vadībai ir zināmas, brīžam pat liekas, ka pasūtītas un apmaksātas, tāpēc skribenti var justies pilnīgā drošībā…

-   Mikam pilnīga taisnība, ienākdama dziļāk virtuvē, apstiprināja Zane.

Nelikdamās manām apmulsušo majoru un telpā pēkšņi iestājušos klusumu, viņa piegāja pie galda, ielēja sev tasīti kafijas un apsēdās līdzās Annai Elizabetei, kura vērās draudzenē ar dalītām jūtām.

-   Tā ir. Pēdējo trīs četru gadu laikā uzstādījums “sensācijas un skandāli par katru cenu!” kļuvis gandrīz par visu mediju dzinuli, nu jau vairs nav atšķirības drukātais vai elektroniskais medijs, televīzijas kanāls, radio vai interneta portāls. Grēko visi. Ja atceraties, tad apmēram pirms gada viens no vadošajiem dienas laikrakstiem nomainīja savu līdzšinējo koncepciju “tikai fakti” uz “dažādi viedokļi”, skaidrojot šo izvēli ar faktu pārbagātību visos citos medijos un pārējās “nevarīgās” preses nespēju “savilkt kopsakarības”, taču realitātē paši ātri vien pārvērtās par atsevišķu, visnotaļ konkrētu politisko spēku ruporu sabiedriskās domas manipulēšanai.

-    Un jūs? negaidīti tieši ievaicājās ģenerālis. Kādi esat jūs?

-  Diemžēl… tādi paši. Ja sākumā, pērnvasar, tūlīt pēc izdevniecību sapludināšanas, likās ar Magnum Lux būs citādi, mēs spēsim izvairīties no grāvja, kur citi jau iekrituši, tad šodien es redzu viss ir tieši tāpat. Izdevējs pieprasa sensācijas, skandālus, seksu, nodevības, intrigas, sazvērestības… un neko negrib dzirdēt par žurnālu, kurš būtu veltīts tikai labajiem stāstiem, lai gan par tāda nepieciešamību runājām jau kopš pirmās dienas. Tāpēc es… es… pirms dažām dienām iesniedzu Lokiem atlūgumu. Es vairs nevaru…

Pirms nedēļas aizgāja pēdējā jēdzīgā kolēģe Anda Kāposta ziņu redaktore, varbūt jūs viņu atceraties? Teica viss esot pieriebies, braukšot uz laukiem.

Tagad tur palikuši tikai zaļknābji godkāre un ambīcijas ir, taču ar to nepietiek. Tādi dienā spēj saklabināt divdesmit ziņas par neko, un visas kļūdainas. Burti, vārdi, jēdzieni, diemžēl arī fakti… Kļūdas, kļūdas, kļūdas! Aizrādu, laboju šie tikai nomidžina skropstas vai pasmejas un turpina tādā pašā garā. Drukātajā presē pirms laišanas uz tipogrāfiju par

abiem ar korektoru vēl var pagūt šis kļūdas izķert, bet ko padarīsi interneta portāliem, kur katrs tā saucamais žurnālists pats administrē savas ziņas, jo īpašnieks, slēpjoties aiz jēdziena “operativitāte”, faktiski nolēmis ietaupīt uz redaktoru un korektoru rēķina? Jā, un tagad Loks nolēmis pilnībā atteikties no drukātajiem izdevumiem, paturot tikai ikgadējo gada skandālu, sensāciju un skaļāko notikumu katalogu.

-    M-jā… Palaid muļķi pie lielgabala un tad brīnies, ka visa pasaule drupās, noburkšķēja Miks.

-   Tieši tā. Tieši tāpēc jau tik daudzi žurnālisti aiziet no preses un pievēršas citām jomām. Daži utopisti, cerot mainīt pasauli, mēģina izveidot politisko karjeru, citi kļūst par lielākiem vai mazākiem piāra pelēkajiem kardināliem, vēl kāds pārkvalificējas uz reklāmām. Mjā, bet citi pārceļas uz laukiem, lai turpmāk rušinātos savā piemājas dārziņā un audzētu ekoproduktus.

-   Zanīt, bet vai tu savu lēmumu nenožēlosi? līdzjūtīgi ievaicājās ģenerālis. Anna domās viņam pievienojās, zinot, ko un cik daudz Zanei līdz šim nozīmējusi iespēja strādāt iemiļotajā profesijā.

-   Gan jau pārdzīvošu, Zane atteica. Kā izskatās, šodien būt tolerantam un korektam attiecībā pret citiem vairs neatmaksājas, jo vienmēr atradīsies kāds, kurš to izmantos savās interesēs, sagrozīs faktus un pavērsīs pret tevi. Acīmredzot taisnība vien bija tam mūsu revolūcijas vētrasputnam dūrei tik spēks…

-   Ir jau tā, meit, kā tu saki, ir. Latvijas sabiedrība toleranci un korektumu bieži vien uztver kā gļēvumu, vājuma pazīmi, turpretī to, kurš skaļāk kliedz un paspēj pirmais publiski pasūdzēties, visādi slavina un ceļ godā. Zini, kāda patiesība bija cieņā Mežonīgajos rietumos: “Kurš izšauj pirmais, dzīvo ilgāk!” ģenerālis pasmīnēja.

-   Šodien tas notiek krietni ciniskāk: ja man ir nauda, daudz naudas, un es tev saku lec! -, tu man jautri atbildi ok! Cik augstu? Bet, ja man naudas nav un es tev tomēr saku lec! tu mani pasūti… tālu. Šodien visu nosaka nauda diemžēl ļoti bieži tā pamatīgi izplūdina robežu starp normālu, adekvātu cilvēka rīcību un noziegumu, Miks iesaistījās sarunā. Protams, ikvienam no mums ir lietas, ko mēs nedarītu pat par visas pasaules naudu, vismaz es ne, taču cilvēku bez bremzēm kļūst arvien vairāk. Visstulbākais aizbildinājums, ko esmu dzirdējis, biznesā draugu nav… Stāv man tāds, savu partneri nožmiedzis, aizturētais pretī, lūr kā bullis caur pieri un muld pilnīgas glupības. Redz, viņam vecākie biznesa kolēģi iemācījuši katrs pats par sevi!

-   Es jau par to pašu, iejaucās ģenerālis. Par cilvēkiem! Ne par biznesu, ne par politiku vai ekonomiku, bet par vienkāršiem cilvēkiem mums visapkārt. Mēs vairs neprotam būt labestīgi cits pret citu, un kā gan mēs tādi varētu būt, ja katru dienu visiem iespējamiem līdzekļiem mums borē negatīvismu apmelot, nolamāt, nogalināt, pārdot, nodot… Cik tad mums to labo stāstu? Avīzēs, televīzijā?

Klusums bija vislabākā atbilde. Annai Elizabetei kļuva vecā vīra žēl.

-    Redzi, Kārļonkul, te slēpjas mūsdienu lielākais paradokss drukātās preses labie stāsti “prasīgajiem lasītājiem” pārsvarā šķiet garlaicīgi un vairums cilvēku tos aizmirst tūlīt pēc izlasīšanas. Tas pats ari televīzijā ja ziņās neviens nav nošauts, sabraukts, uzspridzināts, pieķerts krāpjam sievu vai zogot valsts naudu, nav bijusi neviena zemestrīce, taifūns, plūdi, karš, ugunsgrēks, brīdinājumi par nākamo krīzes vilni, tad, uzjautāts kas jauns pasaulē? -, cilvēks atbild nekā. Jo kroplīgais princips labā ziņa ir sliktā ziņa ir izlaidis saknes.

-    Un kas notiek internetā? Pie jebkuras ziņas, ari pie tām retajām labajām, pārsvarā tikai negatīvi komentāri! Bass turpināja skaļi paust sašutumu. Acīmredzot šodienas kultūršoks daudz pieredzējušajam policistam bija izrādījies par stipru.

-   Lamu, melu, rupjību un jēlību plūdi… Draudi un pat aicinājumi uz klaju vardarbību! Bet, tiklīdz parādās kaut viens loģisks un konstruktīvs komentārs, tas momentā tiek noslīcināts vēl lielākā samazgu straumē. Acīmredzot tas tiek darīts ar nolūku lai pārējie nepamanītu un neaizdomātos, kā īsti ir patiesībā.

-   Basa kungs, bet ko jūs gribat, ja lielākajos portālos tieši šim nolūkam tiek meklēti un pieņemti darbā īpaši klikšķinātāji!? sarunā iejaucās Zane. Nesen… nu, kamēr es vēl… pie manis maketētāja darbu meklēt atnāca jauns puisis, dizainers pēc izglītības. Teica pēdējā gada laikā izmēģinājis visu, cita starpā paguvis pastrādāt ari jaunajā A-News portālā par klikšķinātāju, taču nav spējis izturēt mēslu liešanu pār visiem, kuri neatrodas īpašā labvēlības listē. Cik viņš nopratis, šādu darboņu tur vairāki desmiti. Strādājot no mājām gan rakstot ziņas, gan komentējot zem dažādiem niķiem, respektīvi iesaukām, bet sisadmiņš, nu, sistēmu administrators, klusi un mierīgi sēž savā kabinetā un pārbauda komentāru IP adreses, saskaita katra klikšķinātāja rezultātus, un mēneša beigās tas attiecīgi saņem atbilstošu samaksu. Kurš dienas laikā ievietojis vairāk komentāru, kurš piesaistījis citus komentārus, kura ziņa radījusi lielāku ažiotāžu viss skaitās. Lielāki cipari lielāka naudiņa. Savukārt attiecīgais medijs reklāmdevējiem var palielīties re, cik mums liels unikālo klikšķu, respektīvi, apmeklētāju skaits, nu, šitāāāds apgrieziens!

Zanes balsī skanēja dziļš un melns rūgtums. Tagad Annai Elizabetei kļuva skaidrs, ka draudzenes lēmums aiziet no darba nav ne pēkšņs, ne sasteigts, bet gan izsāpēts ilgās un smagās pārdomās.

Acīmredzot viņa patiešām citādi nevarēja…

-  Johaidī, vai mūsu valstī patiešām jānobendē visi, kas vēl kaut ko dara un kam vēl atlicis savs mugurkauls, lai vēlāk atkal varētu kā tādas trulas aitiņas bīdīt, kurp vajag? dusmīgi iesaucās Kaķītis. Neesat pamanījuši, cik kampaņveidīgi pie mums viss notiek? Ziņas, jo sevišķi skandalozās, tiek gudri izplānotas un palaistas pareizajā laikā, izraisās skandāls, kurš kā epidēmija pārņem visu presi un saindē cilvēku prātus, tad tiek noplūdināta virkne agresīvu komentāru, bet pūļa instinkts paveic pārējo. Cilvēks izlasa ziņu, pārskrien ar acīm naidīgajiem komentāriem un… tikai retais noturas, nepiebildis kādu vārdu no sevis. Kad pirmais vilnis noplacis, tiek mākslīgi radīts otrais, reizēm, īpašos gadījumos, arī trešais un ceturtais.

-    Psihiatri un psihologi tam atraduši pat īpašu apzīmējumu “tvaika ventilis”, Anna atcerējās nesen lasīto ziņu, kas bija viņu pamatīgi sakaitinājusi. Respektīvi, no šādiem anonīmajiem interneta komentāriem esot pat zināms labums, jo tas ļaujot nekaitīgi noplūst pūļa negatīvajai enerģijai un ikdienas spriedzē uzkrātajai agresijai. Normāli, par sevi pārliecināti, pašpietiekami un veiksmīgi cilvēki taču tādus nelasot…

-    Muļķības! Mūsdienu sabiedrībā nav iespējams pilnīgi abstrahēties no šīs vides vienmēr atrodas kāds “labvēlis”, kurš pajautā vai tu jau redzēji, vai tu jau lasīji? Lasa, lasa, visi lasa, tikai neatzīstas! Gan interneta ziņas un komentārus, gan dzelteno presi. Lasa un pārdzīvo, bet dažs jūtīgāks cilvēks, tamlīdzīgas draņķības salasījies un izlaidis caur sevi, pat mēģina izdarīt pašnāvību! Zane vētraini oponēja.

-   Vai tu redzējies, ko! Nekaitīgi… Tā taču ir daudzpakāpju manipulācija ar konkrētu mērķi! Interesanti, vai šie… ateju turētāji neaizdomājas, kā jūtas tie, kuri pret savu gribu tiek ierauti šādā lavīnā? Bass dusmīgi vaicāja. Es gan drīzāk teiktu šāda apzināta anonīmu agresijas un dusmu izpausmju provocēšana cilvēkos ieaudzina un nostiprina nesodāmības

apziņu! Es varu teikt un darīt jebko, un man par to nekas nebūs! Tas ir… perversi! Netikumīgi! Mēs paši audzinām gļēvuļu un nodevēju paaudzi!

Ģenerālis savā sašutumā pat nemanīja, kā, dūrei savelkoties, saliecis lokā Omоtes iemīļoto sudraba karotīti. Anna Elizabete to uzmanīgi izņēma viņam no rokām un atlika maliņā vēlāk pamēģinās iztaisnot.

-   Interesanti, cik no šiem mutes bajāriem spētu paskatīties acīs apsmietajiem un publiski pazemotajiem cilvēkiem! Cik no viņiem spētu savas preteklības atkārtot arī tad, ja apakšā būtu jāparaksta savs īstais vārds un uzvārds? Vai tad nav iespējams izsekot šo komentāru autorus un saukt pie atbildības? Mik…?

-    Ir, ir, tēvoc. Gan teorētiski, gan praktiski, tikai šādā gadījumā kādam cietušajam jāuzraksta policijai iesniegums, lai būtu juridisks pamats ierosināt krimināllietu, kuras ietvaros šo portālu īpašniekiem un sistēmu administratoriem varētu pieprasīt nepieciešamos datus. Starp citu, daži šādi precedenti ir bijuši, Miks grīni pasmīnēja. Kolēģi no drošībniekiem un Kibernoziegumu apkarošanas nodaļas vienu otru ar verbālo caureju sirgstošo datortārpu ir apciemojuši, uzaicinot doties līdzi un saprotami paskaidrojot, kas viņu par to sagaida. Bet sagaida… ļoti nopietnas sekas, proti, rūtainas debesis uz vairākiem gadiem.

Kad tādam rāpulim tiešā tekstā pajautā, vai viņš atbild par saviem vārdiem un vai viņš vispār zina, ko nozīmē atbildēt par saviem vārdiem, visa virtuālā bravūra parasti satek papēžos, reizēm arī nelielā peļķītē uz grīdas, un tādā brīdī skats uz šiem… klikšķinātājiem, kuri sevi iedomājušies par nenotveramiem hakeriem, patiešām ir nožēlojams. Tirinās kā puņķi uz drāts un taisnojas: gribējuši tikai pajokot, neko nopietnu neesot domājuši, vai tad kaut kas tāds esot noticis, tā taču darot visi… Tā…

Kriminālās pasaules pārstāvji šādus starpgadījumus, protams, risina ātrāk un efektīvāk, jo likumdošana viņus neierobežo, taču arī mūsu kolēģi vienu otru mūdzi ir nolikuši pie vietas.

-   Zini, krustdēl, kaut ko tādu dzirdot, gribas ar slapju gridlupatu šitādiem… draņķiem nomazgāt ģīmi vai, kā reiz teica Vecā Lavīze, paņemt sūdainu mietu un apgriezties plašā lokā! Ne jau šādu… morālo kropļu dēļ mēs toreiz janvārī gandrīz kailām rokām stājāmies pretī OMONam un Maskavas pavēlēm. Mūsu, latviešu, un krievu milicijas virsnieki plecu pie pleca sargāja Radio, Televīziju, Rīgas telefona centrāli, Ministru kabinetu. Vai tāpēc, lai šodien te valdītu anarhija un pilnīgs bezpreģels?!

Ģenerālis Bass, vienmēr tik korektais un izturētais džentlmenis, bija saniknots.

-   Iedomājieties tikai, ko es šodien izlasīju vienā aptaujā?! Kāda veca sieviete atklāti pauda savu viedokli ja tagad atkal būtu barikāžu laiks, diez vai vēsturiskā situācija atkārtotos, jo cilvēku līdzdalība vairs nebūtu tāda kā toreiz. “Cilvēki šodien kļuvuši tādi kā kara laikā jo vairāk citu nosūdzēs un par citiem sliktu pateiks, jo labāk paši jutīsies un varbūt pat kaut ko dabūs kādu kapeiku, kumosu vai… par kripatu labākus dzīves apstākļus.” Man grūti atstāstīt precīzi, bet doma bija šāda. Tik tālu mēs nu esam labu ar labu vairs neviens neatmaksā… Tur bija vēl viens ļoti precīzs komentārs, starp citu, arī to bija rakstījusi sieviete gados: “Nav jēgas gausties un sūdzēties par valsts iekārtu vai dzīves līmeni paši par to cīnījāmies, paši to panācām… Ja es būtu zinājusi, kā viss izvērtīsies, neparko nebūtu gājusi uz barikādēm patriotismu rādīt. Tagad sēžu ar savu piecdesmit latu pensiju un pliko patriotismu aukstā, nekurinātā istabā!”

Re, nu te nu mēs esam ar pliku pakaļu nātrēs. Savā zemē, kuru visiem spēkiem cenšamies iznīcināt…

Vecā vīra balsī skanēja tāds rūgtums un zaudējuma sāpe, ka Annai Elizabetei gribējās gaudot kā sunim uz mēnesi. Viņa

nespēja pat iedomāties, kā šodien jūtas Latvijas vecie cilvēki, kuri cauri baigajiem, pelēkajiem, nodevības pārpilnajiem padomju gadiem bija iznesuši sapni par savas bērnības zemes brīvās Latvijas atdzimšanu, uz bridi ilūziju skurbumā to atkal ieraudzījuši un… dažu gadu laikā piedzīvojuši sapņa sabrukumu, redzot, kā bezatbildīgie, savtīgie varturi izsaimnieko to, ko bija izdevies nosargāt no padomijas.

Asinis izsūcošā nodokļu politika, sagrautā rūpniecība un lauksaimniecība, iznīcinošā, pazemojošā sociālā sistēma, mērķtiecīgi degradētās un nonivelētās izglītības programmas, uz neatgriešanos aizgājusī bezmaksas medicīna un neskaitāmo mediju uzturētais domu un viedokļu sajukums līdz ar tautu savstarpējo rīdīšanu šodienas Latvijas iedzīvotājam elementāru dzīvošanu bija pārvērtuši ekskluzīvā lietā.

No rīta mostoties, varēji būt laimīgs, ka pārdzīvoji nakti, bet vakarā priecāties, ka diena pagājusi. Cilvēki vairs nepriecājās par dzīvi, vismaz lielākā daļa bija aizmirsusi, kas tas ir prieks. Bija atlikusi izdzīvošana.

Turpretī tie daži, kurus Lielais svārsts šajā laika nogrieznī bija uzmetis augšā, grāba no dzīves visu, ko varēja pagrābt, ne vien saujām un riekšavām, bet pilniem klēpjiem. Grāba, rāva, plēsa, lielāka labuma gūšanai neaizmirstot piesaistīt ari savus radus, draugus un paziņas. Kas māk, tam nāk…

-   …man nav pieņemama tāda šodienas realitāte puspatiesības, meli, tukšgalvainie sensāciju radītāji un komentētāji, kuri neredz to, kas notiek pašu degungalā! Ģenerālis bija tā iededzies, ka nebija ko domāt viņu ne apklusināt, ne nomierināt.

Anna Elizabete saskatījās ar Miku, kas nemanot viegli pakustināja kreiso uzaci.

Lai taču beidzot norunā to smagumu no sirds!

-   Vai tiešām neviens nesaprot, ka gan toreiz, gan tagad tiek spēlēts uz visiem pūļa psiholoģijas taustiņiem? Toreiz

tautfrontiešu rindās pamanījās ielīst daudzi bijušie čekisti, slēpjoties aiz patriotisma jūtām, reti kuram tas toreiz šķita savādi, jo visi bija aizņemti ar “ļaunā komunisma rēga” padzīšanu, jaunas Latvijas celšanu un kapitālistiskās jeb brīvā tirgus ekonomikas domāšanas apgūšanu.

Kuram tobrīd ienāca prātā, ka ikvienai labai lietai ir ari tās melnā puse, negatīvais aspekts?

Tagad mēs redzam, ka tam visam ir viens mērķis iznīcināt cilvēcību, sarīdīt cilvēku pret cilvēku, kaimiņu pret kaimiņu, tautu pret tautu. Faktiski atkārtot vēsturi un radīt priekšnosacījumus pilsoņu kara iespējamībai.

Bet tikmēr varas apoloģēti turpina klanīties vienlaikus eirosavienībai un Austrumu kaimiņam, bijušie prezidenti par saviem nopelniem tautas labā un valsts prestiža vārdā no valdības izspiež superdārgas ekstra klases automašīnas un dzīvokļus pusmiljona vērtībā, pensiju kompensācijas visam mūžam, bet vienkāršā tauta izmisīgi cenšas… izdzīvot.

-    …pārtiekot no miljons it nekā… Zane klusi nocitēja pirms diviem gadiem aizsaulē aizgājušo Freimanīti.

Anna Elizabete aizdomājās cik gan zīmīgi precīzi Mārtiņš bija iezīmējis laiku un cilvēkus!

“…man pieder miljons it nekā un divas mājas floridā / es esmu zvaigzne kaut kur arktikā [..] un nav ko raudāt / ja pēc tam viss šķiet tik gludi izplānots / jo zemeslode vēl arvien mūs nes / ap sauli divatā / lūk tā [..] varbūt es šodien kļūdīšos un mīlestībā atzīšos / bet man joprojām paliek kabatā mans miljons it nekā / ar tevi divatā [..]”

Vai gan tā nebija? Ne valstij, ne sabiedrībai, ne likumdošanai vai presei dziļākajā būtībā nerūpēja, kas notiek ar cilvēkiem kopumā vai cilvēku kā individuālu būtni, personību. Cilvēki tā bija statistika. Ziņu avots. Auditorija. Vienīgie, uz ko šodien vēl varbūt varēja paļauties, bija tikai paši tuvākie. Cerībā, ka nenodos…

14.   nodaļa. Kam viņa vajadzīga?

24. decembra priekšpusdiena

Apdullinoši skaļi reizē iezvanījās ģenerāļa Basa un majora Kaķīša telefoni.

Aptuveni trīs minūtes abi vīri klausījās, neko nevaicājot, tad gandrīz reizē noteica: “Mēs izbraucam!”

Miks, domīgi pieri braucīdams, īsumā atstāstīja dzirdēto:

-     Rādās, kaut kas beidzot sāk notikt. Viktora astainais draugs uzņēmis pēdas, starp citu, tās pašas 47. numura kājiņas, un tās mūsu puišus līkumu līkumiem cauri Melnajam mežam, garām nodegušajai Mežsargmājai, pāri ceļam un Mežupītei, garām Kārlīšiem un Ābelēm, aizvedušas līdz… Robežnieku vārtiņiem. Pēdas bijušas dīvainas tikai viena plata slēpes sliede un slēpju nūju apaļo galu nospiedumi sērsnā, bet ik pa krietnam gabalam spēcīgs atspēriens ar zābakoto kāju. Kreiso. It kā naksnīgais sportists būtu izklaidējies, vizinoties uz vienas slēpes. Interesanti gan, kāpēc viņš šļūkājis uz vienas kājas?

-    Man ir vēl interesantāka ziņa. Egona puiši, sekojot šāvienu atbalsīm, noteikuši aptuveno virzienu un devušies izlūkos. Un ko viņi spožajā pilnmēness gaismā meža biezoknī ieraudzījuši? Ģenerālim samiegto acu kaktiņos ievilkās desmitiem sīksīku krunciņu. Nu? Negribat minēt, nevajag arī!…

Pašā čūkslainākajā vietā, iesprūdis starp divām ķeburainām saknēm, mēmi klusējis Akmeņa kvadracikls, bet turpat līdzās jau pieminētais kungs un mūsu bijušais pagasta inspektors Donāts Graudnieks, abi pilni kā mārki, centušies ietīt biezā, melnā plēvē… nošautu stirnu un viņas mazuli, kas vēl īdējis un kustējies. Otru mazuli puiši atraduši turpat netālu, krūmos. Dzīvs, taču viegli ievainots un briesmīgi pārbijies.

-   Ak kungs… Zane aizšāva mutei priekšā roku un samiedza acis. Viņai bija ļoti dzīva iztēle.

-   Kādas medības tagad, ziemā?! iekliedzās Anna Elizabete. Stirnu mammai taču jāaudzina vasarā dzimušie mazuļi un jāiznēsā nākamā paaudze! Kādi necilvēki nakts vidū dauzās pa mežu un slepkavo dzīvniekus? Cerams, tagad viņus abus iebāzīs pēc piederības.

-   Mhm… Jā, viņi aizturēti. Protams, medību atļauju nevienam nav. Taču… ir cita problēma. Kārlis Bass mulsi burzīja pa nakti ataugušos bārdas rugājus. Ierocis tā arī nav atrasts, lai cik rūpīgi mūsējie pārbaudījuši tuvējo un tālāko apkaimi. Abi aizturētie vienā balsī apgalvo esot izbraukuši tikai pavizināties, bet sabojājies braucamais. Izkāpuši salabot un atraduši ievainotās stirnas. Gribējuši sniegt tām pirmo palīdzību, bet neesot zinājuši, kā to pareizi darīt, un laikam tikmēr nabaga cietušie lopiņi nomiruši…

-         Es viņiem parādīšu… palīdzību! Miks zvēroja dusmās.

-   Krusttēv, tu nāksi ar mani vai paliksi te?

-   Brauksim abi. Meitenes ieslēgsies, beidzot pamodinās Ģirtu un gaidīs mūs atpakaļ. Drīz jau būs gaišs.

Patiesi, pulkstenis rādīja gandrīz seši.

Te tev nu bija mierīgā nakts pirms Ziemassvētkiem…

-   Paklau, Mik, ja tas otrais stirnēns vēl ir pie dzīvības, ved viņu šurp, mēģināsim izglābt. Labi?

Majors Kaķītis neatbildēja, tikai, norijis kaklā iestrēgušo kamolu, pamāja ar galvu un izsteidzās pa durvīm.

Ģenerālis Bass, vēlreiz atgādinājis draudzenēm, lai aizslēdz durvis, pamāja ar roku un, sasalušajam sniegam gurkstot, smagi nočāpoja pa terases kāpnēm.

-   Tev vēl ir… kāda pile zālīšdziras? Zane izmocija caur sakostiem zobiem.

-   Ir. Tev pietiks. Anna Elizabete pasniedzās pēc tumšzilā stikla pudeles un ielēja Zanes kafijas tasītē krietnu lāsi trejdeviņu. Tad iegrāba tējkarotē cukuru un uzpilināja dažas piles. Tas pašai. Vairāk nevar, būs jābrauc.

-    Līzbet, varbūt ejam augšā? Es esmu pārsalusi un pārgurusi līdz bezsamaņai, Zane bikli ieminējās. Vai tu vēl kādu gaidi? Domāju, veči tik drīz neatgriezīsies, paspēsim vismaz kājas sasildīt. Drīkst, es pie tevis?

-   Protams. Tikai ko darīsim ar brokastīm? Ja mēs aiziesim gulēt, kas pabaros Omīti, Ģirtu un manējos? Un vīrus, kad tie atgriezīsies no meža? Annai ari pašai gribējās kaut uz stundiņu iekrist gultā un aizvērt acis. Pēdējo dienu notikumi atkal bija izjaukuši jau tā nestabilo dienas režīmu, laupot jebkādu iespēju atpūsties.

-   Klau, pamodināsim Melderi, nu jau viņš būs izgulējies kā murkšķis, lai ceļas augšā un nāk gatavot brokastis. Bet mēs fiksi uz auss. Omīte sapratīs, bet tavējie, cerams, ātrāk par astoņiem nemodīsies…

Anna Elizabete piekrītoši pamāja. No tā kaut kas varēja sanākt. Ģirts virtuvē orientējās labi, ar brokastīm galā tiks, jo vairāk tāpēc, ka ledusskapis un pieliekamais piebāzts pilns. Omīte? Kārļa vecmāmiņa ir zelts, būs sākusi nojaust, ka situācija patiešām nopietna. Tēvs, ja ari pamodīsies agrāk, brēku necels, bet māte… ja vien bija tāda iespēja, Mātes kundze nekad necēlās pirms deviņiem.

Klusītiņām uzmodinājušas Ģirtu, viņas īsumā atstāstīja tam nakts notikumus un norīkoja virtuves dežūrā, bet pašas,

salda miega vēlējumu pavadītas, aizsteidzās sastādīt kompāniju Baronam un Grāfam.

Rīta cēliens pagāja necerēti mierīgi bez kliegšanas, spiegšanas un attiecību kārtošanas.

Barona rāmās murrāšanas un Grāfa saldās šņākulošanas ieaijātas, abas draudzenes momentā aizmiga un netraucēti nogulēja gandrīz līdz pusvienpadsmitiem, kad viņas pamodināja Mika tālruņa zvans.

Miega pilnām acīm un ausīm, vēl īsti neko neapjēdzot, Anna Elizabete klausījās Mika priecīgajā balsī esot izdevies izglābt abus stirnu bērnus! Krūmos atrastais mazulis jau sprigani lēkājot, lode aizķērusi tikai austiņu. Brīnumainā kārtā izdzīvojis arī līdzās mātei gulošais, smagāk savainotais ļstirnēns. Pamanījis, ka tas vēl joprojām izmisīgi turas pie dzīvības, Dambergs meties sniegt pirmo palīdzību, apsaitējis ievainojumu, bet Viktors abus kustonīšus aizrāvis uz Mežāju doktorātu pie Arvja Konrāda. Tas, pussešos izcelts no gultas, iesākumā bolījis lielas acis un atrunājies, ka stirnas ārstēt nemākot, lai vedot uz Rīgas Zoodārzu vai Melnpils veterināro klīniku, taču visur klātesošā Zorro uzrūciens viņu pilnībā atmodinājis un vedis pie prāta ikvienam bijis skaidrs, ka mazie tik garu ceļu neizcietīs. Galu galā kopīgiem spēkiem, māsiņai Ilzei un kinologam Viktoram asistējot, abas operācijas paveikuši godam. Lode no stirnēna labās priekškājas pleca muskuļa izņemta, brūce iztīrīta un sašūta. Salāpīta arī otra mazuļa cauršautā auss. Šobrīd abi atrodoties Ilzes uzraudzībā viņa savā kabinetā iekārtojusi tiem guļvietu un rūpējoties kā mīloša māte par zīdainīšiem.

Viktors atvadoties noteicis ja stirnas esot tikpat spītīgas kā suņi, tad viss būs labi.

Miegs bija prom kā aizslaucīts. Aši pārstāstījusi Zanei labo ziņu, Anna Elizabete beidzot pamanīja pulksteni. Un

sastinga. Ārprāts, māja pilna ar cilvēkiem, bet viņa te guļ kā tāda plauša!

Lejā neviena nebija. Ne viesistabā, ne virtuvē, ne bibliotēkā. Mājā valdīja tāds klusums, ka visās telpās varēja dzirdēt tikšķam pulksteņus. Ne trauku šķindas, ne cilvēku balsu, ne Figaro nadziņu skrapšķināšanas. Apmulsušas un satraukušās viņas ātri pārbaudīja pārējās telpas, taču arī tur viss bija tukšs. Pametusi skatienu laukā pa virtuves logu, Anna Elizabete sastinga stāvvietā nebija Ķirša kundzes!

Kāds bija nolaupījis viņas uzticamo automašīnu, nozadzis tepat no degungala!

-   Rimsties taču! Droši vien Ģirts paņēmis mašīnu, lai izvizinātu tavējos un parādītu viņiem Mežājus, bet Omīte devusies līdzi gides statusā! Pretēji Annai Zane bija pilnīgi mierīga.

-   Pag, es viņus tūlīt sazvanīšu, bet tu tikmēr varētu uzvārīt kafiju tev sanāk gardāka, labi, Līzbet?

Saruna bija ļoti īsa, un jau pēc minūtes Zane smaidīdama apsēdās pie stūra galdiņa.

-   Tā ari ir. Viņi ir devušies ekskursijā. Vienīgi… nevis pa Mežājiem, bet uz Rīgu.

-   Uz Rīgu? Šodien? Anna pārsteigumā gandrīz nometa zemē kafijas toveri.

-Jā gan. Tava mātes kundze, dzerot brokastu kafiju, paziņojusi, ka viņa gribot veltīt šo dienu Rīgas apskatei, iepirkties, apmeklēt masieri un frizieri, lai svētku vakariņās izskatītos atpūtusies.

Un to visu viņa ir ieplānojusi izdarīt šodien, 24. decembrī, kad gandrīz visur ir īsā diena?

Zinot savas mātes spējas piespiest cilvēkus darīt to, ko viņa vēlas, Anna Elizabete juta līdzi tās frizētavas vai skaistumkopšanas salona darbiniekiem, kuru Rozmarija Berga šodien

aplaimos ar savu klātbūtni. Taču tas nozīmēja, ka viņām ir vesela priekšpusdiena briva laika, lai nesteidzīgi apdarītu mājas soli, sakoptos, padzertu kafiju un ķertos pie svētku vakariņu gatavošanas. Anna sajuta atgriežamies iedvesmu.

Varbūt vēl viss būs tīri jauki!

-   Zini, Līzbet, kas mani mulsina visā šajā operetē? nikni kapādama baraviku žiljenam paredzētos sīpolus, ierunājās Zane. Viņa centās neraudāt, bet plaši ieplesto, asaru pilno, sārto acu dēļ izskatījās pēc truša.

-   Nu, nu? Anna Elizabete bija koncentrējusies ārkārtīgi svarīgai misijai pareizai pikantās salātu mērces sastāvdaļu dozēšanai un sajaukšanai. Produkti jau bija sagriezti un samaisīti, atlika vien pagatavot mērci.

-   Narkotikas. Vai tev nešķiet, ka tik mazam pasaules nostūrītim kā Mežāji tas ir par daudz, ja dažu dienu laikā šeit narkotiku dēļ dzīvību zaudē trīs cilvēki, kurus citādi nekas nevieno? Padomā pati: kas kopīgs varētu būt pasaulslavenam Polijā dzimušam seifu zaglim, Salavecīša tērpā ieģērbtam bomzim un lauku inspektoram? Cik saprotu, arī viņu nāves cēloņi ir atšķirīgi zaglis nošauts, vecītis nosists, bet inspektors nozāļots!

-   Jā. Bet visiem trim asinīs atrastas vienas un tās pašas superstiprās narkotikas. Tas it kā norāda vienā virzienā, jo pašas jau tās viņiem mutē neielīda. Miks teica nekādas šļirces dūrienu pēdas nav atrastas, tas nozīmē apreibinošais līdzeklis apēsts, izdzerts vai iebarots.

-   Labi. Un ko tas mums dod? Au-u-u! Zane bija iešņāpusi pirkstā. Nācās meklēt plāksteri.

Vērodama, cik rūpīgi draudzene izvēlas un pielaiko sagrieztajam rādītājpirkstam vispirms apaļu, tad šauru un garenu, visbeidzot platu, četrkantainu medicīnisko plāksteri, kas kā miesaskrāsas maska apklāja skaisti apgleznoto pirksta nagu,

atstājot brīvu vien pašu tā galiņu, Anna aizdomājās. Vizuālie efekti…

Faktiski visiem pēdējo dienu notikumiem un dīvainajiem atgadījumiem kopīgs bija tieši tas vizuālie efekti, proti tie bija iecerēti un izpildīti tā, lai radītu maksimālu scēnisko iespaidu. Kā uz skatuves vai filmā…

Trīs sarkani krāsotas, izgaismotas fūres, kas mijkrēslī slīd caur pagasta centru Pūču salas krustojuma virzienā, lai tad nogrieztos uz Rīgu, lai gan loģiskāk būtu to izdarīt jau krietni agrāk un braukt pa plato Melnpils šoseju, izvairoties no apdzīvotām vietām, kur jāsamazina ātrums un vienmēr kāds var izskriet uz ceļa.

Trīs sarkanas fūres, uz vienas jautri smaidoša tukla sārtvaigu Ziemassvētku vecīša ģīmis.

Sarkanā plīša mētelī un micē tērpts Ziemassvētku vecītis zem svētku egles Mežmuižas Lielajā zālē.

Apledojis mājas lievenis. Tumsā un putenī nesaskatāms baļķis uz apledojuša, apsniguša tilta, bet lejā strauja, neaizsalusi upe. Melniem burtiem aprakstīts balts akmens, kas no nakts tumsas šķindēdams ielido caur spoži apgaismotas viesistabas loga stikliem. Tumša ēna, kas pazūd gar mājas stūri. Draudi pa telefonu.

Liela auguma vīrietis Nāves maskā, melna apmetņa stūriem plīvojot, šķērso gadatirgus laukumu.

Sasaldēts, Interpola meklēšanā esošs zaglis ar nogrieztu pirkstu krustceļu kupenā.

Visbeidzot nepilnā stundas ceturksnī savā mašīnā nozāļots pagasta policijas inspektors.

Un kā šajā visā iederējās nozagtas cūkas un naksnīga stirnu šaušana?

Nāvi nevajag saukt un aicināt, tā pati zina, kad atnākt… Tā pati zina…

-   LIzbet, par ko tu esi aizdomājusies? Tu tos salātus būsi sakūlusi putrā! Zane iesaucās.

-… par skatuviskajiem efektiem, ar kuru palīdzību novērst uzmanību no kaut kā svarīgāka.

-   Ko tu ar to gribi teikt?

-   Varbūt neko. Bet varbūt kāds mūs visus pamatīgi vazā aiz deguna. Viņa neko sīkāk nepaskaidroja.

Pieradusi pie draudzenes īpatnībām, Zane arī neko nejautāja, un abas turpināja čakli burties pa virtuvi.

Bija jau krietni pāri pusdienlaikam, kad negaidot piezvanīja ģenerālis Bass un palūdza vai Anna varot atbraukt līdz pagasta padomei? Arnis Akmens tikko ieradies pie pagasta priekšnieces ar oficiālu iesniegumu par sievas un dēla pazušanu un lūgumu uzsākt meklēšanu.

-   Tagad, Ziemassvētku dienā? Vai tad viņš pēc tās stirnu šaušanas netika aizturēts?

-   Uz bridi jā. Kamēr uzrakstīja paskaidrojumu. Tad nācās atlaist, jo nebija paša galvenā ieroča. Aizbraucis mājās un atradis visas durvis vaļā, bet no sievas un dēla ne miņas. Abi pazuduši. Par puiku viņš neraizējoties gan jau kaut kur aizblandījies ar draugiem, nav jau pirmā reize, taču par Dzidru gan prāts neesot mierīgs. Jau divas dienas bijusi pavisam savāda dusmīga un nomākta. Jā, viņš apzinoties, ka daļa vainas par sievas pazušanu laikam jāuzņemas pašam kopš atgriezušies mājās pēc tā nelaimīgā koncerta mēģinājuma apmeklējuma, kur viņš sadzēries tik nelāgi izmuldējies, Dzidra vispār pārstājusi ar viņu runāt. Tovakar tikai noteikusi, ka sāpot galva un iešot gulēt, bet, kad viņš pēc stundas gājis novēlēt labu nakti, atradis istabas durvis aizslēgtas; aiz tām valdījis klusums. Nākamajā rītā, tas ir, vakar, Dzidra no savas istabas nav iznākusi, runājusi tikai ar dēlu palūgusi Uģim uznest viņai augšā ēdienu un zāļu tēju, teikusi, ka slikti

jūtoties. Viņš iegājis dēlam līdzi, lai apvaicātos, vai vēl ko nevajag, bet viņa klusējot pagriezusies ar seju pret sienu un izlikusies guļam. Kad prasījis dēlam, kas mātei noticis, tas kaut ko nesakarīgu nokliedzis un izskrējis no mājas, aizcērtot durvis. Pēdējā laikā pavisam esot nogājis no ceļa. Sarūgtināts par šo incidentu, kas pavisam aptumšojis svētku prieku, vakarā piezvanījis vecajam Donātam Graudniekam un palūdzis atbraukt varbūt tas zinās kādu padomu. Tam izrādījusies līdzīga bēda puika pēc nakts dežūras pie muižas nav pārradies mājās. Mierinājis, kā pratis, teicis varbūt meitās aizgājis, jauns un karstasinīgs, un kad tad lai cilvēks mīl, ja ne jaunībā? Taču Donāts galīgi sadrūvējies, tāpēc štimungam par abiem izdzēruši vienu Balto stārķi. Tad vienu tulamoru un pēc tam upeņu smirnovu. Runājušies par dzīvi, tā un šitā, bet tuvāk pusnaktij Donātam radusies ideja pabraukāt apkārt un pameklēt abus pazudušos. Domāts darīts. Tā nu rūcinājuši visu nakti, krustu šķērsu izbraukājuši visu pagastu, bet savējos tā arī nav atraduši, tikai iekūlušies nepatikšanās ar beigtajām stirnām.

-  Aizkustinoši. Un kāds man ar to visu sakars? Anna neizpratnē pavaicāja, bet zemapziņā iemirgojās sarkanā trauksmes poga tātad Graudnieks vēl nemaz nezina par traģēdiju, kas notikusi ar viņa dēlu? Vai gan citādi tēvs spētu tik vienaldzīgi plostot un visu nakti dauzīties pa mežu, šaujot nevainīgus kustoņus?

-    Redz, stāstam ir turpinājums, ģenerālis ātri stāstīja tālāk. Tātad šorīt Akmens atradis ārdurvis vaļā līdz kājai, bet sievas istabu tukšu. Gulta saklāta kā gulēšanai, trūcis tikai segas un pašas gulētājas. Taču Dzidras mantas drēbes, apavi, personiskās lietas esot vietā. Tagad nu Akmens pieprasa tūlītēju meklēšanas pasākumu uzsākšanu. Pazuduši cilvēki tas ir svarīgi!

-   Lai sauc Melnpils policijas operatīvo brigādi! Galu galā tas ir viņu darbs!

-   Es teicu to pašu, bet viņš ne un ne, jūs te dzīvojat, esat augstas klases profesionāļi, gribu, lai viss notiek diskrēti un klusi. Pat izteica piedāvājumu samaksāt par darbu un kompensēt traucējumu brīvdienā.

-  Dīvaini gan. Pirms divām dienām viņš mūs visus gandrīz zemē ierīvēja un aplēja samazgām…

-   Es viņam to atgādināju. Akmens taisnojās un dievojās, ka bijis zaļā pūķa varā, tāpēc nav spējis sevi kontrolēt. Atvainojās, pie zemes krizdams, apgalvoja, ka ļaunu prātu neturot, un lūdzās, lai palīdzam.

-    Un ko par to visu saka pagastvara? Iekšēji īgņodamās, Anna saprata būs jābrauc. Viņai vēl arvien acu priekšā vīdēja melni tērptās Dzidras saraudātās acis un mēmo lūpu izčukstētais piedodiet un palīdziet.

-    Maiga Lācīte vairākkārt mēģinājusi sazvanīt Donātu, taču viņa telefons atslēgts. Droši vien izguļ paģiras. Nav pamata domāt citādi… Vismaz naktī, kad abi tika aizturēti, Donāts par dēla nāvi vēl neko nezināja, nobrīdināju puišus, lai neko arī nesaka. Par traģisko notikumu ar Antonu taču zinājām tikai mēs.

-   …plus dakteris Konrāds ar asistenti Ilzi, Helmūts, ātrā palīdzība un Melnpils policijas dežūrdaļa…

-  M-jā. Lai nu kā, Lācīte izmisīgi lūdz, lai mēs uzņemamies šo lietu. Es piekritu. Melnpiliešiem jau piezvanīju un paziņoju. Labi, ka mūsu puiši vēl tepat, varēsim pieslēgt visus. Miks gan agri no rīta aizskrēja uz Rīgu, bet drīz jau viņam jābūt atpakaļ. Tāpēc es ļoti gribētu, lai arī tu atbrauc. Dosimies uz Robežniekiem, un es vēlos, lai tu ar savu aci paskaties uz viņa māju, bet jo sevišķi Dzidras istabu. Varbūt pamanīsi ko tādu, kam mēs, vīrieši, citādi paskrietu garām, kopējo noskaņu, kādu sīkumu? Varbūt tava intuīcija kaut ko pačukstēs priekšā?

-   Akmens par manu klātbūtni nepriecāsies… Anna Elizabete burkšķēja, jau vilkdama kājās zābakus.

-   Tas lai paliek manā ziņā. Kad pateicu, ka tādā gadījumā grupu sastādīšu no saviem cilvēkiem, viņš tikai atmeta ar roku un lēja krokodila asaras dariet, ko gribat, tikai atrodiet manu mīļoto dzīvesbiedri! Tas tik ļoti neizskatījās pēc viņa, ka mēs ar puišiem nolēmām pieaicināt tevi. Tev ir īstā oža!

Uzslava lika Annai priekā pietvīkt.

Varbūt ģenerāļa ierosinājums par privātdetektīvu aģentūras dibināšanu patiešām bija nopietni domāts?

-   Labi, labi, tikai pastāstīšu Zanei un piezvanīšu Ģirtam un Omītei!

-   Brauc prātīgi, šodien krietni piesalis!

Brauc… Ha, ar ko tad tu brauksi, zosu karaliene? Ģirta kreislers stāv pagalmā bez dzīvības.

-   Krusttēv… bet man nav mašīnas! nezinādama, smieties vai raudāt par savu izgāšanos, Anna izšāva.

-   Kā tā?

-   Omīte, vecāki un Ģirts ar manējo aizbraukuši plezīrā uz Rīgu, bet kreislers ir nobeidzies.

-   Eh, varēji pateikt ātrāk. Labi, teikšu Viktoram, lai aizskrien pakaļ. Dodieties tieši uz Robežniekiem!

Izredzes palikt Pūču Mājā pilnīgi vienai Zani nesajūsmināja. Bet vēl mazāk atbildīgais uzdevums pieskatīt cepeti krāsnī un izcept svētku kliņģeri.

-   Es taču nekad mūžā neesmu neko tādu darījusi! Viņa satraukumā vēcinājās ar rokām. Omīte…

-   Omīte ir Rīgā, sazin kad atgriezīsies. Visi gribēs ēst. Un vispār šovakar ir Ziemassvētku vakars. Uzskati, ka esi saņēmusi savu pirmo Annas Elizabetes Bergas svētku aģentūras oficiālo darba uzdevumu.

-   Līzbet, tu… nejoko? Zane acumirklī kļuva nopietnāka par nopietnu. Tu ņemsi mani pie sevis?

-   Kur tad es likšos, trakā lācene? Taču nesapriecājies es tevi vēl kārtīgi paverdzināšu!

Viktora fordā ātri nesoties cauri Mežājiem un brālīgi dalot aizmugurējo sēdekli ar melno vilku Zorro, kas pretēji viņai sēdēja stabili kā piemineklis, Anna Elizabete ar interesi vēroja garāmslīdošo ainavu. Pašai pie stūres sēžot, nekad neatlika laika lūkoties pa malām Mežāju ceļi pat vasarā nebija nekāda Dieva dāvana.

Par spīti ierastajām žēlabām par grūtiem laikiem un naudas trūkumu, gandrīz ikvienas mājiņas fasāde, logi un jumti, nereti ari pagalmā augošās eglītes vai augļu koki, bija greznoti krāsainu lampiņu virtenēm, kas svaigā sniega žilbinošajā baltumā izskatījās īpaši grezni. Pret ceļu pavērstajos logos vīdēja Adventes sveču piramīdas. No skursteņiem pret ziemīgi zilajām debesīm cēlās baltu, iepelēku vai pat gandrīz melnu dūmu stabiņi un mākonīši, viegli ļaujot uzminēt, ar ko kurš kurina un ko tajā brīdī dara silda māju vai gatavo svētku maltīti.

Apkārtnes tīrajā baltumā jau iztālēm izcēlās Robežnieku šķelto akmeņu sārti pelēkais mūris. Lai gan māja un sēta bija būvēta vienotā stilā, ievērojot proporcijas un atdzīvinot fasādi ar grezniem metālkalumiem un puķu kastēm, kurās tagad vīdēja egļu zari, pirmais iespaids bija drūms. Likās, masīvā būve izstaro ilgi krātas skumjas, bailes un naidu. Bet varbūt man tā šķiet tikai tāpēc, ka zinu par Akmeni to, ko zinu?

Pie atvērtajiem vārtiem stāvēja Basa lendrovers un Damberga busiņš. Kārli nekur neredzēja.

Mājas iekšpagalmā pret garāžas durvīm bija novietots pajauns, labi uzturēts folksvāgens pasāts, bet iekšpagalma stūri zem lielas sudrabegles, pārsegts ar zaļu brezentu, snauda melnais Yamaha kvadracikls.

Pats saimnieks, rokas uz krūtīm sakrustojis, stāvēja atvērtajās nama durvīs. Visa viņa poza liecināja, cik ļoti nepatīkama Akmenim ir šī situācija un spaidu kārtā uzņemamie,

nelūgtie viesi. Ieraugot no mašīnas izkāpjam Annu Elizabeti, viņš grīni pasmīnēja, taču neko neteica, bet uz melno vilku paraudzījās piesardzīgi.

-  Nebaidieties, viņš nekož… bez iemesla, Viktors mierināja un pavaicāja: Drīkst, mēs te nedaudz apskatīsimies? Varbūt atrodas kādas noderīgas pēdas ja jūsu kundze kaut kur gājusi, Zorro varētu mēģināt viņu izsekot. Vai varētu palūgt kādu viņai piederošu personisku lietu, vislabāk, apģērba gabalu?

-   Protams. Varbūt nāciet iekšā un paši paraugieties, kas būtu noderīgāks, Akmens aicināja.

Tobrīd pie Robežnieku vārtiem nobremzēja Kaķīša toijota. Izkāpis viņš straujā gaitā sekoja pārējiem hallē.

-   Labdien, major! Arnis Akmens viņu sveicināja. Re, atkal tiekamies, tikai šoreiz bēdīgos apstākļos. Man pazudusi sieva. Laikam jau tas ir sods par aizvakardienas izrunāšanos. Es atvainojos. Jums visiem.

Miks tikai lietišķi pamāja ar galvu. Labi, stāstiet, kas noticis.

-   Bet es jau ģenerālim Basam…

-   Ja neiebilstat, izstāstiet mums visiem vēlreiz, lai rodas skaidrāks priekšstats!

-   Kā teiksiet, tikai mēs zaudējam laiku. Ja nu viņai kas atgadījies? Ievainota vai…

-  Tieši tāpēc! Ģenerālis smagnēji apsēdās uz raupji tēsta sola.

Akmenim nekas cits neatlika kā vēlreiz atkārtot iepriekš stāstīto. Vārds vārdā, it kā būtu iekalis no galvas!

-  Labi. Apskatīsim māju. Sāksim no augšstāva. Cik saprotu, tur atrodas jūsu sievas guļamistaba? Kaķītis vaicāja sadrūmušajam saimniekam. Lūdzu, parādiet, kura tā ir!

Ģenerālis palika lejā sēžam, bet Miks, Anna, Viktors ar suni un Egons Dambergs sekoja Akmenim.

Robežnieki bija liela māja. Trīs stāvi virs zemes, bēniņi un pagrabstāvs. No lielās halles stāvas zigzagveida kāpnes veda līdz pašai augšai. Bēniņu lūka bija aizslēgta, taču, to atverot un ielūkojoties melnajā tukšumā, bija skaidrs tur nekā un neviena nav, tikai atbalss.

Trešajā stāvā atradās piecas telpas plaša, dārgi iekārtota, bet vēsa un bezpersoniska laulāto guļamistaba, ērta vannasistaba ar džakuzi, dušas kabīni un citām labierīcībām, taču pilnīgi tukšu veļas grozu, tīrās veļas istaba, tai līdzās tāda kā neliela, trūcīgi iekārtota meitas istabiņa ar šauru tahtu, uzklātu gulēšanai, un nelielu grāmatu plauktu. No šejienes bīdāmās durvis ieveda brīnumainā pasaulē kubveida telpā ar divām stikla sienām un griestiem, no vienas vietas piepildītā ar dažādiem eksotiskiem augiem.

-   Šī ir Dzidras sapņu istaba. Kā jūs zināt, viņa bija… ir dārzniece, taču, kopš apprecējāmies, algotu darbu vairs nestrādā. Tad nu es ļāvu viņai vaļu šeit, mājā un dārzā. Žēl, tagad, ziemā, nevar redzēt, bet vasarā mūsu māja atgādina ziedošu pili. Uģis arī labprāt Dzidrai palīdz. Viņi te varēja… var stundām ņemties…

-   Akmeņa kungs, mums vajadzētu kādu jūsu sievas apģērba gabalu vai apavu, atgādināja Viktors.

-  Tad jāiet lejā, uz otro stāvu. Tur atrodas ģērbtuves istaba.

-   Varbūt… labāk kaut ko personiskāku halātu, pidžamu, čību?

-   Jūs taču redzat te nekā nav. Ne čību, ne pidžamas, ne halāta. Laikam viņa tajos aizgājusi.

-   Bet… jūsu guļamistabā? Viktors apmulsa.

-Tā nav mūsu, bet mana guļamistaba. Sieva… Dzidra nakšņoja šeit. Kopš… mani vasarā arestēja. Tas uz viņu atstāja graujošu iespaidu, reizēm pat šķita, ka sievas garīgais līdzsvars sašūpojies… Nomākta balss un ašs zibsnis uz Annas Elizabetes pusi, it kā apsūdzot tas viss tikai tevis dēļ!

Viņa izlikās to nemanām un turpināja lēni apstaigāt abas telpas, cenšoties iegaumēt ik sikumu. Augu telpā gaiss bija silts, smags un tvanlgs, atsaucot atmiņā botānisko dārzu. Visi augi bija lieliskā stāvokli, un tikai daži, novietoti uz īpaša galdiņa, mazliet atgādināja slimniekus, kas rindā gaida pieņemšanu pie ārsta. Stūrī skapītis ar rūpīgi sakārtotiem dārzkopības piederumiem no māla podiņiem līdz mēslojuma pudelītēm. Stikla istabas logi bija verami tikai līdz pusei, ne balkona, ne lodžijas, kas tādai istabai būtu jauks papildinājums.

Nevienā no abām telpām nebija ne telefona, ne televizora, ne radio. Šķita, cilvēks, kurš tik aizrautīgi ņemas ar augiem, taču varētu gribēt kaut ko fonā paklausīties. Bet nē pilnīga izolācija! Laikam jau Dzidra kā vienīgo izklaides veidu atzina lasīšanu guļamtelpas stūrī grāmatplauktā cieši cita pie citas rindojās latviešu autoru dzejas grāmatiņas, dabas apraksti un ļoti daudz dārzkopībai veltītu izdevumu. Neviena fotoalbuma, neviena piemiņas suvenīra vai greznumlietiņas! Un vēl kas mazās istabiņas durvis bija aizslēdzamas tikai no āpuses, no iekšpuses tās varēja aizvērt ar rokturi, savukārt stikla būrim otras izejas vispār nebija.

Tas lika padomāt… Tāpat kā grāmatplaukta saturs un īpaši viens priekšmets.

-   Akmeņa kungs, vai jūs varētu panākt šurp? no vannas istabas atskanēja Egona Damberga balss.

Uzrunātais steigšus devās turp, pametot Annu Elizabeti un Miku Kaķīti mazajā istabiņā. Viņa izmantoja izdevību, lai zibenīgi kaut ko izvilktu no pieblīvētās grāmatu rindas un izlīdzinātu spraugu. Neko nepaskaidrojot, ieslidināja ieguvumu somā un pamāja uz durvīm. Abi devās uz vannas istabas pusi, kur jau rosījās pārējie.

-   Vai redzat? Egons Dambergs satraukti norādīja uz spoguli virs izlietnes.

-   Tur nekā nav! Kas man būtu jāredz? Akmens viegli aizkaitinātā tonī iebilda.

-   Un tagad? Dambergs atgrieza karstā ūdens krānu, un spogulis strauji aizsvīda. Kondensāta klātā stikla vidū, rakstīti lieliem, drukātiem burtiem, skaidri salasāmi vīdēja divi vārdi

-   “Nemeklējiet mani!”

-   Ak kungs! Akmens iesaucās. Tātad viņa… pati…?

-   Ko viņa pati? uzstājīgi ievaicājās Miks, pētīgi raudzīdamies viņam tieši sejā.

-   N-nu… aizgājusi… Varbūt padarījusi sev galu? mājas saimnieks pinās un stomījās.

-   Vai tad jums bija pamats domāt citādi, proti, ka jūsu dzīvesbiedre nolaupīta? Kāds jūs šantažēja?

-   Nē, protams! Kam viņa vajadzīga! Akmenim izlauzās.

-    Es gribēju teikt nespēju iedomāties, kuram vajadzētu nolaupīt pusmūža mājsaimnieci, kas nav ne izskatīga, ne bagāta, turklāt ar labilu psihi…?

-Jūsu sieva bija slima? Atradās ārsta uzskaitē? Viņai bija noteikta diagnoze? asi iejautājās Dambergs.

-   Jā. Nē. Es… īsti nezinu. Dzidra palaikam sūdzējās par stiprām galvassāpēm, trauksmes sajūtu un bezmiegu, tad es viņai devu zāles laikam naitolu, ja nemaldos.

-   Kurš tās izrakstīja vai dakteris Konrāds? Dambergs kļuva uzmanīgs.

-   Nē, protams! Mēs konsultējāmies vēl pie iepriekšējās dakteres Ainas Maizītes, un viņa, redzēdama sievas nomākto garastāvokli, izrakstīja nomierinošas zāles. Vai jūs domājat…?

-   Mēs pagaidām vēl neko nedomājam, Akmeņa kungs! Miks cieti noteica. Vai zāles ir vietā?

-   Tūlīt pārbaudīšu. Akmens pasniedzās līdz mazam skapītim virs spoguļa, nocēla no tā augšējās virsmas atslēdziņu, atslēdza durtiņas un ar skatienu pārskrēja pudelīšu rindai. Tad, drūmu vaigu pagriezies pret Kaķīti un Dambergu, dramatiski nočukstēja: Pudelīte pazudusi!

Tobrīd melnais vilks, klusi rūkdams, gandrīz palīda zem vannas, ar garo ķepu izķeksēja no tās apakšas savalkātu zeķi un lepni nolika to Viktoram pie kājām. Akmens sakustējās, it kā gribētu atradumu pacelt, taču īss brīdinājuma rūciens viņu apturēja.

-Jūsu sievas? pieliecies un pacēlis zeķi, vaicāja Viktors. Atbilde bija acīmredzama strīpainā zeķe bija no vienas vietas notraipīta ar augsnes daļiņām, mulčas skaidiņām un zāļu sulas plankumiem.

-   Droši vien. Es viņai vienmēr esmu aizrādījis neizmētāt drēbes, kur pagadās, bet šajā gadījumā tas laikam ir pat labi, vai ne? Akmens cerīgi ielūkojās visiem klātesošajiem acīs.

Kāpēc gan tev nevar ticēt?

Arī pārējo telpu apskate sniedza interesantu vielu pārdomām.

Otrajā stāvā bija liela, gandrīz sterila viesistaba bez neviena zaļā auga, toties kā piebāzta mākslas priekšmetiem un medību trofejām, Akmeņa darba kabinets ar tumškoka mēbelēm un abu laulāto ģērbistaba. Ļoti daudz solīdu vīriešu uzvalku, kreklu un kurpju, gandrīz tikpat daudz sportiska stila vīriešu apģērbu, vairākas dārgas žaketes, plānākas un biezākas vējjakas, pat divi gari pilsētas stila mētep. Bet tikai dažas melnas un pelēcīgi neizteiksmīgas sieviešu kleitas, trīs bezformīgas jakas, pārītis vecu, nomazgātu džemperu, divas vējjakas lietainam laikam un neviena garo bikšu pāra vai izejamā tērpa.

Ja šis ir viss Dzidras Akmenes apģērbu krājums tad nav brīnums, ka nabaga sieviete meklējusi glābiņu pie augiem un miega zālēm! Varbūt tomēr kaut kur ir kumode ar priecīgākām drēbēm?

Uģa istabiņa, iekārtota ar tādu pašu spartisku vienkāršību kā Dzidras kambaris, atradās pirmajā stāvā aiz nerūsējošā tēraudā un akmenī mirdzošas ledainas virtuves, medījumiem piebāzta saldējamā skapja, pieliekamā un apvienotā labierīcību

mezgla. Annai Elizabetei radās netīkamas aizdomas, ka sākotnēji šis būcenis gandrīz bez logiem, ja vien par tādu neuzskatīja stiklotu lodziņu divu plaukstu lielumā, bijis iecerēts kā krāmu noliktava tajā tik tikko ietilpa izvelkams guļamkrēsls, grāmatu plaukts, šaurs galdiņš un taburete. Aizdurvē atradās drēbju statnis un pīts grozs veļai. Telpa bija tikpat bezpersoniska kā mātes istaba neviena foto vai plakāta, neviena mūsdienu jaunietim tik pierasta elektroniskā rīka telefona, datora, i-poda vai mp3 atskaņotāja. Pat ne CD atskaņotāja, vecmodīga magnetofona, televizora vai radio.

Cenzdamās neizrādīt emocijas un cerēdama, ka arī vīri neuzdos Akmenim liekus jautājumus, Anna izgāja atpakaļ bezjēdzīgi lielajā hallē. Viņa nevarēja saprast, kādēļ šīs visnotaļ prāvās mājas platības lauvas tiesu aizņem dīvaina, nepraktiska telpa, kas augstumā sniedzas līdz pat jumtam, bet tajā pašā laikā pārējiem mājas iemītniekiem, protams, izņemot pašu Akmeni, trūkst normālas dzīves telpas. Gudri plānojot un citādi piebūvējot kāpnes, katrā stāvā varētu izvietot vēl vismaz divas, ja ne trīs istabas. Pēkšņa atskārsme apžilbināja kā zibens: šādi viņš redz un kontrolē katru mājinieku soli tas viņam ļauj izbaudīt paša visvarenību!

Melnais vilks Zorro tobrīd sāka ar nagiem skrāpēt biezu ozolkoka durvju slieksni halles dziļumā.

-  Kas tur atrodas? Viktors vērsās pie Akmeņa, kura sejā pavīdēja neapmierināta grimase.

-   Pagrabs. Vienkārši pagrabs. Apsauciet suni, sabojās vēl parketu!

Vai nav īsts zelta gabals sieva pazudusi, bet viņš raizējas par parketu?!

-   Akmeņa kungs, vai varētu ielūkoties tajā telpā? Miks Kaķītis pavaicāja tonī, kas nepieļāva iebildumus.

-  Protams. Es tikai nesaprotu, ko jūs cenšaties šeit atrast. Labāk būtu likuši savam sunim meklēt pēdas tur, ārā, varbūt

vēl izdotos Dzidru atrast, pirms… satumst un viņa nosalst kādā sniega kupenā…

-   Tas aizņems tikai pāris minūšu. Šādos gadījumos tā ir parastā procedūra. Jūs taču pats…

Nevērīgi atvēris durvis un iededzis gaismu, Akmens pārējiem pa priekšu nokāpa pagrabā pēc platības aptuveni tikpat lielā telpā kā pirmā stāva halle, tikai šī likās nedaudz īsāka un platāka. Bet varbūt tā tikai izskatījās telpas galā izvietoto masīvo, pārblīvēto plauktu dēļ? Tie bija piekrauti ar dažādiem celtniecības materiāliem tapetēm, līmes pakām, krāsu bundžām, vaitspirta un terpentīna pudelēm. Telpā vējoja ass, kodīgs smārds, apgrūtinot elpošanu. Acetons. To apliecināja sasistā litrīgā pudele, kuras lauskas gulēja uz grīdas līdzās plauktam pagraba labajā stūrī.

-   Žurkas. Nolādētās žurkas! Ložņā pa plauktiem, visu sagrauž un apgāž! Akmens īgni burkšķēja. Apsēdušas māju kā nelabie. Jau sen teicu puikam, lai sagādā kādu kaķi, citādi matus no galvas noēdīs!

Zorro pie ieejas sāka smilkstēt un ar ķepu berzēt purnu. Bija skaidrs, ka arī cilvēki te ilgi atrasties nevarēs.

-  Izvedīšu suni laukā, citādi acetons samaitās viņam ožu, noteica Viktors.

Pagraba apskate nekā nedeva. Tikpat sterila un bezpersoniska kā visas pārējās telpas šajā mājā.

Tāda sajūta, it kā šeit nedzīvotu cilvēki, bet telpas būtu sagatavotas izrādīšanai nekustamā īpašuma pircējiem. Interesanti, vai tad viņi neēd, nedzer, nemazgā traukus? Ne miņas no dzīvības… Arī saimniecības ēkā, kur atradās divi nelieli strādnieku dzīvoklīši, neviena nebija. Tukšums un klusums. Kā pēc atomkara.

Atvadoties Miks cieši pavērās Akmenī: Es ceru, jūs tuvākajā laikā negrasāties nekur doties?

15.    nodaļa. Priecīgus svētkus!

24. decembra vakars

Kad viņi atgriezās mājās, no Rīgas braucējiem vēl nebija ne vēsts.

Pēc Akmeņa saltā cietokšņa Pūču Mājas siltums šķita divtik omulīgs. Zane sparīgi grabinājās pa virtuvi, no kurienes pa visu māju vējoja ne ar ko nesajaucamais Ziemassvētku kliņģera un cepeša aromāts, savukārt Kārlis, sev pilnīgi neraksturīgi, pametis Robežniekus neapskatītus un visiem pa priekšu atsteidzies mājās, jau bija paguvis iekurt visas lielās krāsnis un tagad labi padarīta darba apziņā laiskojās pie viesistabas kamīna, izmantodams Grāfu par spilvenu, kas gan īsti negribēja izdoties “aksesuāra” pārliekā dzīvesprieka dēļ.

Annas Elizabetes parādīšanās Kārlim maksāja punu pakausī un nobradātu vēderu, jo Grāfs, izrāvies no gūsta, aulēkšiem metās savai sirds pavēlniecei pretī. Prieku jo lielāku darīja lielā drauga Zorro klātbūtne.

Tikai tagad atbraucēji apjauta, ka patiesībā visi pārsaluši līdz kaulam. Pat izturīgā ģenerāļa parasti sārtie vaigi bija kļuvuši bāli caurspīdīgi. Anna Elizabete, ātri novērtējusi situāciju, nosūtīja Kārļonkuli uz pusstundu karstā priežu skuju, viršu un kadiķu vannā, bet puiši saņēma pašgatavotu piparmētruraudenes esenci un pavēli septiņas minūtes karstā dušā ar ieslēgtām tvaika sprauslām.

Šī bija otra Annas Elizabetes ekstravagance lejasstāva labierīcību telpā parastās duškabīnes vietā atradās neliela

spa kablnīte, aprīkota gan ar tvaika sprauslām, gan ūdens un karsta gaisa masāžas strūklām.

-   Un pati? Miks raizīgi pukojās.

-   Es virtuvē lielajā bļodā izkarsēšu kājas sālsūdenī. Ejiet un nerunājiet pretī! Stingums jādabū laukā.

Kad visi sasiluši un sasārtuši atkal sapulcējās pie viesistabas kamīna, galdā jau kūpēja aromātiska cigoriņu kafija ar lauku pienu, speķa rauši un ābolu plātsmaize. Par apetīti nesūdzējās neviens raušu kurvis dažu minūšu laikā bija tukšs. Atviegloti nopūties, ģenerālis pastiepa roku pēc saldā ēdiena ābolmaizītes, omulīgi atlaidās vecajā atzveltnes krēslā un ar baudu nokoda prāvu kumosu. Nākamās divas minūtes viesistabu piepildīja ievainota ziloņa taurēšanai līdzīgi rēcieni ooo! āāāā! uummuuu!

-   Krusttēv, kas noticis? Apdedzinājies? Aizrijies? Miks un Anna reizē piesteidzās viņam klāt, lai palīdzētu, bet ģenerālis tikai ūkšķēja un vēdinājās ar rokām. Egons attapās no virtuves atnest ūdens krūzi. Lieliem guldzieniem izdzēris gandrīz divus litrus vēsā ūdens, Kārlis Bass beidzot atguva valodu.

-   Kas… Kas tas bija? Viņš ar trīcošu pirkstu rādīja uz brūni nobārstīto plātsmaizi.

-   Ābolmaize ar kanēli! lepni atbildēja Zane. Pīrāgi bija lieliski, vai nu par plātsmaizi būtu jākaunas?!

-   Ar KO? ģenerālis pārjautāja. Sārtums vaigos un trīcošie ūsu gali liecināja viņš knapi valda smieklus.

-   Ar kanēli… Zanes balsī ieskanējās viegls apjukums.

-   Hmm… Tam kanēlim ir pārāk asi zobi… Gandrīz mēli nokoda! Bass šķelmīgi noteica.

Anna Elizabete uzmanīgi nogrieza mazītiņu plātsmaizes gabaliņu un iebāza mutē. 01 Tas tik bija kaut kas…

-   Za-nīt…, no kurienes… tu ņēmi… to kanēli? izdzērusi atlikušo ūdeni, viņa izdvesa.

-   N-no pl-laukta… T-tur vi-virs gal-da… Zane bija tuvu raudām.

Skaidrs. Šaurajā plauktiņā virs galda rindojās glīti, vienādi balti poķīši ar dažādu garšvielu nosaukumiem senlaiku rakstā. Tur bija gan Kanēlis, gan Kajennas pipari. Abiem vienāda krāsa. Un Zanei bija iesnas…

-   Nu, mīļie, laikam nāksies to ābolkūku ar kaut ko mīkstināt, Anna nosmaidīja un pazuda virtuvē.

Abolkūka ar Kajennas pipariem un plombīra saldējumu izrādījās ļoti gards, lai gan visai karsts našķis.

-   Nekas, nekas, toties visi baciļi būs beigtil Asaras slaucīdams, Dambergs iebāza mutē pēdējo kumosu.

Zane bija gatava no kauna zemē ielīst. Kā Līzbete bija teikusi pirmais patstāvīgais aģentūras uzdevums, un to pašu viņa bija salaidusi dēlī? Sazin velns, kas tagad darījās cepeškrāsnī ar cepeti un svētku kliņģeri?!

-   Līzbet, tu varētu uz mirklīti panākt? viņa neuzkrītoši izsauca draudzeni virtuvē. Es… braukšu prom!

-          Kamdēļ tad tā? Anna Elizabete neizpratnē iepleta acis.

-   Kūkas dēļ? Beidz, katram var gadīties! Turklāt tie uzraksti patiešām ir grūti salasāmi, sevišķi, ja nesaprot veco druku.

-   Es baidos, ka ar cepeti un kliņģeri arī kaut kas varētu nebūt kārtībā… Zane izmocīja.

-   To ir pavisam viegli pārbaudīt! Ja nu kas, teiksim, ka izmēģinājām eksotisko ēdienu receptes.

Aši izvilkusi no cepeškrāsns, Anna Elizabete uzmanīgi paostīja un nogaršoja abus riska objektus. Viss bija labi. Ja nu vienīgi Zane būtu pamanījusies kaut ko iemānīt cepeša pildījumā, viņa nosmaidīja.

-   Labi, esam izsildīti i no iekšas, i no āra, laiks ķerties pie lietas! ģenerālis stingri noteica. Kas mums ir? Trīs līķi un divi pazuduši cilvēki.

-JA viņi ir pazuduši… gandrīz nedzirdami nomurmināja Anna Elizabete.

-    Ko tu ar to gribi teikt? Bass viņā vērīgi palūkojās.

-   Tikai to, ka Akmens bija pārāk mierīgs, lai izskatītos pēc raižu sagrauzta ģimenes tēva, un pārāk neiecietīgs, lai kaut nedaudz izliktos, ka viņam vispār rūp, vai sieva un dēls tiks atrasti vai ne. Tomēr…

-   Kas?

-   Nē, nekas. Man vēl drusku jāpadomā. Varbūt vēlāk… viņa neveikli atrunājās un aši pajautāja. Vai Zorro ārā neko neatrada?

-    Neko tādu, kas pēc smaržas atbilstu atrastajai zeķei. Turklāt viss pagrabs un pirmā stāva kāpnes neganti smirdēja pēc acetona. It kā kāds to tur būtu speciāli izlējis… zūdījās Viktors.

Speciāli izlējis… Speciāli izlējis… Ja nu patiešām speciāli… Ūdens… ledus… acetons…

-  Atradām daudz riepu nospiedumu, kas apliecina iepriekšējā vakarā un nakti ar kvadraciklu bieži braukts. Atradām vairākus 47. numura pēdu nospiedumus gan pie vārtiņiem, gan pagalmā, gan mājā. Vējtveri stāvēja 48. numura gumijnieki, acīmredzot tie varētu būt kādam no mājiniekiem.

-   Visticamāk, Uģim. Cik atminos, viņam patiešām ir prāva kāja, Anna domigi ierunājās. Bet tad jau…

Visi apklusa, gaidot turpinājumu, taču viņa atkal aprāvās pusvārdā.

-   LIzbet, vai tu vari vienreiz runāt kā cilvēks? Miks nervozi iesaucās.

-   Es… neesmu droša, vai domāju pareizajā virzienā, Anna iebilda. Vienkārši… Vai nevar būt tā, ka Uģis par pazudušo ieroci un vienkājslēpotāju zina vairāk, nekā mēs domājam, tāpēc tagad pats izčibējis? Bet viņa prombūtnei nav nekādas saistības ar Dzidras Akmenes pazušanu, kas, starp citu, man

liekas pilnīgi neloģiska. Ja ir tā, kā es domāju, tad Akmens par savas laulātās draudzenes likteni zina daudz vairāk nekā pasaka skaļi.

-   Vajadzētu beidzot izrunāties ar Donātu nu jau paģiras būs izgājušas. Aši paraudzījies rokaspulksteni, Miks vērsās pie Annas Elizabetes, Egona un ģenerāļa Basa: Varbūt aizskrienam pie Donāta, kamēr pārējie vēl Rīgā? Zane ar Kārli un Viktoru tikmēr pieskatīs māju un sāks klāt vakariņu galdu… bez Kajennas pipariem.

Atskanēja vienota trīsbalsīga nopūta, un viena balss no trim žēlabaini iedrebējās.

-   Bet ja nu atbrauc vecmāmiņa? Anna Elizabete vaicāja. Iekšējais satraukums bija samilzis kā mākonis.

-   Neuztraucies, ātrāk par astoņiem viņa neieradīsies, pati teica, Miks nevērīgi attrauca un aprāvās.

Johaidī, un vajadzēja arī izmuldēties kā tādam jampampiņam!

-    Kaķīt, tu no manis kaut ko slēp! Es te aiz uztraukuma jūku prātā, bet viņš ar manu vecmāmiņu pa kluso pin intrigas! Fiksi stāsti! Anna bija gatava viņu piežmiegt.

-   M-mm… Ko tur daudz stāstīt? Agri no rīta Anna Roze man piezvanīja un pabrīdināja, lai neuztraucamies, viņai Rīgā darīšanas, tāpēc atbraukšot tikai vēlā vakarā. Centīšoties nenokavēt svētku vakariņas.

-   Un to tu man pasaki tikai tagad?!

-          Bet tu jau man neko nevaicāji, Miks mierīgi atteica.

-   Braucam?!

Ceļš līdz Graudnieku lielsaimniecībai aizņēma piecpadsmit minūtes parasto piecu vietā. Aizvadīto dienu laikā uzsnigusī biezā sniega sega uz netīrītā māju ceļa un pēcpusdienas zilganpelēkais mijkrēslis pamatīgi apgrūtināja braukšanu nevarēja atšķirt ceļu no lauka un pieputinātā meliorācijas

grāvja. Beidzot laimīgi tikuši līdz stāvvietai pie dzīvojamās mājas, atbraucēji, nepatīkami pārsteigti, pamanīja, ka tā ir tumša un klusa ne gaismas logā, ne dūmu no skursteņa. Antona ņivas nebija skaidrs, tā palika muižas pagalmā -, taču Donāta apskrambātais, apsnigušais volvo kā balta kaudze vientuļi kluknēja pagalma stūrī. Tātad saimniekam jābūt mājās.

Ārdurvis izrādījās vaļā. Vairākas reizes pieklauvējuši un nesaklausījuši ne mazāko skaņu, kas liecinātu, ka tur būtu kāda dzīva būtne, Miks un ģenerālis nolēma mest pieklājību pie malas un iet iekšā. Anna un Egons palika gaidām uz sliekšņa. Pēc krietna laika sprīža viņi sadzirdēja Mika vieglos soļus un durvis atvērās.

-    Nāciet jūs arī un paskatieties, kas tur notiek! viņš aicināja.

Skats bija iemūžināšanas vērts. Apkrāvies ar tukšām un pusizdzertām viskija, šņabja un alus pudelēm, uz viesistabas dīvāna absolūtā bezfilmā savādā pozā gulēja bijušais pagasta inspektors Donāts Graudnieks. Viņa piederību dzīvajo pasaulei apliecināja vienīgi aprauti iekrācieni un apmierināta čāpstināšana. Nekurinātajā istabā vējoja tāda fūzeļa smaka, ka ar to pietiktu, lai noliktu gar zemi veselu ienaidnieka bataljonu.

-   Ko darām? Miks vaicājoši palūkojās uz Egonu.

-    Ko ko, modinām! Pietiek pampt! tas attrauca un, parakājies savā eksperta koferītī, izvilka paciņu “Alco-KiU” un pudelīti aspirīna. Ledains ūdens uz galvas, glāze burbuļdzēriena un divi aspirīni dara brīnumus!

Pēc pārdesmit minūtēm neko nesaprotošais Donāts Graudnieks, šķīstīts, atskurbināts un nostatīts vertikāli, sarkanām acīm dusmīgi raudzījās nelūgtajos viesos, nesaprazdams, ko tie no viņa grib.

-   Annīt, vai tu varētu uzvārīt visiem stipru kafiju? Ģenerālis palūdza. Šķiet, saruna būs ilga un smaga.

Dīvaini, ja tā nebūtu, Anna nodomāja un devās uz virtuvi. Likās, ka tur pāri gājusi viesuļvētra Katrīna, aiz sevis atstājot lauskas, lūžņus un gruvešus. Virtuve bija ja ne pavisam, tad pamatīgi sagrauta.

Interesanti, kas te noticis? Strīds? Kautiņš? Ar ko? Vai arī Donats ārdījies dzēruma delīrijā?

Viņa uzmanīgi laipoja starp sasistajiem traukiem, cenzdamās nekam nepieskarties. Šķīvju un krūzīšu lauskas, ilgi stāvējušas, apglumējušas un appūkojušās ēdienu atliekas, apgāzts kompota katls, samīcīta alumīnija tējkanna un… pilnīgi jauns, nerūsējošā tērauda termoss tik spodrs un tīrs, kā tikko no veikala nācis. Uz termosa spožās virsmas nebija ne traipiņa, ne skrambiņas, un tas stāvēja krietnā attālumā no letes malas.

It kā būtu speciāli nolikts, lai to varētu pamanīt… Atkal speciāli? Nē, te es kafiju nevārīšu!

-   Egon, vai tu varētu uz bridi panākt? aizsteigusies uz istabu, Anna Elizabete klusi paaicināja ekspertu priekšnieku.

-   Vai tu ūdeni ņēmi virtuvē?

-  Nē, vannas istabā. Kāpēc jautā? Dambergs, kā jauzdams ko nelāgu, atvaicāja.

-   Paraugi pats. Man tur kaut kas nepatīk… Anna atvēra virtuves durvis.

-   Mīļo stundiņ! Vecajam patiešām būs rādījušās baltās pelītes… Egons sāji novilka.

-   Kā tad, un viņām pilnīgi noteikti ir bail no dzelzs termosiem, ja reiz metušas tam tādu līkumu…

Dambergs neatbildēja, bet vērīgi centimetru pa centimetram pētīja virtuves grīdu, sienu, griestus… grīdu, sienu, griestus… Jā, globālajā haosā termoss patiešām neiederējās, turklāt nez kāpēc kaut ko atgādināja…

-   Žēl, ka nepaņēmām līdzi Viktoru, vilka deguns šobrīd patiešām noderētu, viņš klusi gremzās. Pret paša gribu skatiens atkal un atkal atgriezās pie spožā metāla priekšmeta.

-   Es nesaprotu ko citu kā Antoņina ļāvusi savai virtuvei nonākt tādā stāvoklī? Anna prātoja. Viņa taču ir īsts kārtības un precizitātes iemiesojums. Un, starp citu, kur viņa ir?

-    Iesim un pajautāsim viesmīlīgajam namatēvam! Būs gana atžirbis, lai varētu runāt. Pirms tam tikai mudīgi piezvanīšu Viktoram, lai ņem suni un brauc šurp.

-   Valkājas te visādi… Kas jums vajadzīgs? Donāta paģiras bija pāraugušas neslēptā agresijā. Atnācāt papriecāties? Bijušais inspektors aizturēts pie sašautas stirnas, vot, traģēdija! Tikai ne es to lopu šāvu, ne jūs tur ieroci atradāt, tāpēc nav ko muti virināt! Atradušies te, pilsētas… pidriķi! No darba izēdāt, tagad gribat ari no pasaules iznīdēt? Ziemassvētku vakarā mieru neliek, neļauj mierīgi nosvinēt!

-   Tu nu varēji pieturēt muti, Donāt, ka neaizrunājies par tālu, mierīgā, taču bargā balsī viņu apsauca ģenerālis Bass.

-   Saki man, kur tu šodien visu dienu biji?

-   Kas tev par da… Gulēju. Dzēru un gulēju. Tad… atkal dzēru. Kārļa Basa smagā skatiena caururbts, Graudnieks izmocīja. Kā pārnācu… naktī… no pagasta padomes… tā dzēru. Kamēr aizmigu. Man vajadzēja…

-   Tātad aizdzēries līdz bezsamaņai.

-   J-jā.

-   Un ko tu darīji vakar?

-   K-ko vakar? Es… biju… nē, nebiju…

-   Tātad ko tieši? Miks Kaķītis kļuva nepacietīgs.

-   E-e-es… Likās, Graudnieks kaut ko izmisīgi pūlas atcerēties, taču nespēj. A, es… dzēru… Atkal.

Straujās pārmaiņas viņa balss intonācijā lika klātesošajiem vērīgāk paraudzīties runātājā. Inspektors šobrīd pārsteidzoši

atgādināja skolas puiku, kuram pēc pastrādāta nedarba šķiet, ka izdevies veiksmīgi izmeloties.

-  Tad jau gan tu esi agri sācis svētīt Ziemassvētkus, Donāt, Bass nošūpoja galvu. Un ko par to saka tava Antoņina? Brīnos, ka viņa nav sadevusi tev ar karstu pannu! Donāta sievas straujo dabu zināja visi. Ja kāds atļāvās pārkāpt mājas slieksni nenoslaucītām pazolēm, tas dabūja tādu sutu, ka maz nelikās.

-   Ehh… Devēja atradusies! Graudnieks uz mirkli sasparojās, taču tūliņ sačākstēja kā pārdurts balons.

-   Graudnieka kungs, vai varētu palūgt jūsu kundzi mums pievienoties? Es ļoti gribētu ar viņu apspriesties par vienu recepti, Anna Elizabete saldi nevainīgā balstiņā ierunājās.

-   Vai viņa ir augšā?

-   Nav! Viņas nav mājās! Nebūs nekādas receptes! Graudnieks nedomājot izgrūda, tad, apķēries, ka laikam pateicis par daudz, apklusa.

-   Labi, Donāt, pietiks spēlēt paslēpes! Bass bargi nodārdināja. Stāsti, kas noticis! Kur tava sieva?

-   … un pie viena kas tas par kaujas lauku jūsu virtuvē? Dambergs pievienoja savu artavu.

-   Kāds… ka… kaujas lauks? Mājas saimnieks neizpratnē bolīja acis. Nu… jā… tur trauki… Bet es… nomazgāšu! Kad Ņina… Ņinočka… Pēkšņi viņš izplūda žēlabainās dzērāja raudās. Viņa… no manis aizgāja! Pateica, ka vairs nespēj… ar tādu kropli… ko… kopā dzīvot… Lamāja, ka es šai… visu dzīvi samaitājis…

-   Antoņina no tevis aizgājusi? Ģenerālis piepacēla uzaci.

Kas tad nu visiem pagasta večiem sievas aizbēgušas?

-  J-jā… Aiz-aizbrau-ca pie-pie mā-sas uz… uz Rīgu, Graudnieks elsojot bija sācis žagoties.

-   Sen?

-   Ja-jau če-četras dienas.

Anna mirkli pārdomāja jā, gadatirgū Antoņinas nebija. Parasti viņa šādus pasākumus garām nelaida.

-   Labi. Kāpēc pagalmā neredz nevienu strādnieku?

-   Es… visiem ie-iedevu bri.. briv-dienas… Svē-svētki taču!

-   Un kur Antons? Majors Kaķītis cieši ieurbās ar acīm Donāta Graudnieka uzburbušajā sejā.

-   Kā… kā es to lai zi-zinu? Pē-pēdējo reizi redzēju vi-viņu tova-kar, nu, ka… kad to ve-veci at-rada…

Aha, tātad to viņam dēls tomēr paguvis izstāstīt! Interesanti, kad? Un kas noticis pēc tam?

-   Kad viņš to paguva izdarīt? Antons visu laiku kopā ar mums bija muižas Lielajā zālē, bet, kad devāmies prom, palika postenī pie ārdurvīm, Miks turpināja taujāt.

-   E-es… neatceros… Graudnieks sastomījās.

Tātad vai nu pats bijis notikuma vietā, vai arī Antons savā pēdējā naktī atbraucis uz mājām.

-  Donāt, padomā labi kad tu pēdējo reizi satiki Antonu? ģenerāļa balsi skanēja tērauds.

-    A kas? Kā-kāda starpī-ība. Kad sa-sa-tiku, tad satiku. Nu… va-varbūt vakar no rīta…

-    Cikos un kur? Miks Kaķītis šobrid atgādināja cīņas suni, kas iecirtis zobus vecākā Graudnieka kājā.

-    A kas tev par daļu, majoriška\ Neiedomājies, ka tu te vari diktēt visiem savus noteikumus! Donāta Graudnieka niknuma pilnajā rēcienā vairs nebija ne miņas no dzēruma skurbuma vai paģiru apmiglotas domāšanas. Viņš pat pielēca kājās un būtu jau klupis Kaķītim pie rīkles, taču viegls Damberga uzspiediens uz diviem skausta sāpju punktiem cīņas sparu samazināja līdz nullei.

-   Es jautāju vēlreiz cikos un kur jūs pēdējo reizi redzējāt savu dēlu? majors Kaķītis mierīgi atkārtoja.

-   Kāda suņa pēc tev tas jāzina? Ko tu lien manās ģimenes darīšanās? Gribi ari Antonu izēst no darba? Ar mani nepietika? Ar katru izkliegto jautājumu Donāts Graudnieks uzvilkās arvien vairāk un bļāva skaļāk.

-   Redzi, Donāt, tev ir liela problēma, piegājis Graudniekam cieši klāt, Bass ar savu vareno stāvu atspieda to atpakaļ krēsla sēdeklī un, neļaudams attapties, runāja tālāk. Tavs Antons vakar agri no rīta komas stāvoklī tika atrasts savā mašīnā. Un pēc dažām stundām Rīgas slimnīcā, nenācis pie samaņas, nomira. Tad nu, lūk, ja tu biji pēdējais, kurš viņu redzēja dzīvu, tad, saproti pats, visas aizdomas gulstas uz tevi…

Anna Elizabete nekad nebija domājusi, ka ar cilvēku vienā acumirklī var notikt tik dramatiskas pārmaiņas. Donāta Graudnieka tuklā, uzburbusī seja pēkšņi sakritās, acis ieduba, resnā apakšlūpa atšiepās, atklājot no nikotīna nodzeltējušus un kariesa nomelninātus zobus. Sarkani pietvīkušie vaigi bija ieguvuši zilganbālu toni, bet sardelēm līdzīgie, tuklie pirksti, kas nervozi plūkāja sasvīdušā džempera malu, likās piederam kādam citam.

-   Es… Es… nesapratu, ko jūs teicāt… Graudnieks pēdīgi izmocīja.

Laikam cer, ka pārklausījies, Anna Elizabete nodomāja, taču nespēja piespiest sevi just viņam līdzi.

-   Es teicu tavs dēls vakar agri no rīta tika noslepkavots. Savā mašīnā. Postenī pie muižas ārdurvīm. Donāt, vai tev nekas nav mums sakāms?

-   K-kā viņš nogalināts? it kā nedzirdējis sacīto, ievaicājās nobālušais bijušais inspektors.

-   Tu neatbildēji uz jautājumu!

-    Es prasu kā viņš nogalināts?! Donāts iekliedzās nelabā balsī.

Ģenerālis pieliecās viņam pavisam cieši klāt un ieskatijās acīs: Noindēts, Donat, noindēts. Un mums šķiet, ka tev par to ir diezgan daudz, ko pastāstīt.

-   Kam pieder tas tērauda termoss, kas stāv uz letes jūsu virtuvē? bez brīdinājuma pajautāja Dambergs.

-   Kā-kāds termoss? Likās, Graudnieks šokā zaudēs samaņu. Mums nav… nekāda… termosa.

-    Vai tiešām…? ironiski novilcis, Dambergs aizsteidzās uz virtuvi, lai atgrieztos, lielā polietilēna maisā nesot nu jau kā lietisko pierādījumu iesaiņoto termosu. Un kas tad ir šis?

-   Tas… tas nav mans! Šausmas un panika Donāta acis liecināja, ka viņš šo priekšmetu pazīst. Tas…

-   Jā? Ja tas nav jūsējais, kam tad tas pieder? Un kāpēc atrodas jūsu virtuvē? Dambergs neatlaidās.

-   Ma… man to aizdeva… Me… medībās.

-   Kas?

-   Es… ne… neatceros! Es to neesmu lietojis!

Atkal melo!

-   Labi, tad jau jūs neiebilstat, ka mēs to nosūtām uz pārbaudi, vai ne? vēsi noteica Miks Kaķītis. Tad ari uzzināsim, kurš šo smalko lietu ir vai nav turējis rokās. Un kad.

Graudnieks krampjaini norīstījās. Es… e-e-e…

Egons Dambergs piecēlās un aiz apkakles uzrāva kājās ari Graudnieku. Kā kaķēnu. Bet nu iesim uz virtuvi!

-   Ka… kāpēc? Tas mēģināja nesekmīgi pretoties, bet, nokļūstot virtuvē, pretošanās apsīka pati no sevis. Graudnieks vērās apkārt, it kā spoku ieraudzījis. Ko jū-jūs esat iz-da-darī-ju-juši?

-   Mēs?! Dambergam pārsteigumā atkārās žoklis. Kad mēs ienācām jūsu mājā, jūs gulējāt kā mironis, bet virtuve izskatījās kā pēc bombardēšanas. Interesanti, kurā brīdī starp

saviem alkohola litriem jūs to paveicāt? Vai ari te bijis vēl kāds? Ja tā, tad kurš?

Graudnieks atkal krampjaini norīstījās. Tad pamēģināja izslieties staltāk: Ārā no manas mājas! Es jums…!

-   Ko jūs mums? ienācis virtuvē, sarkastiski pajautāja majors Kaķītis. Tad, aši aplaidis visapkārt vērīgu skatienu, pasmīnēja: Kā redzams, jūs jau visu mums esat parādījis. Labi, bijušais pagasta inspektor Donāt Graudniek, lūdzu, tuvākajā laikā nepametiet mājas, iepriekš nepaziņojis man vai ģenerālim Basam.

-   Es… esmu arestēts? Jūs mani par kaut ko apsūdzat? Pēc tik daudziem darba gadiem? Mani? Kad mans dēliņš…? Graudnieks atsāka savu žēlabaino gaudošanu.

-   Donāt, izbeidz! Saņemies! Tevi neviens neapsūdz, vismaz pagaidām, ģenerālis stingri noteica. Ja neesi ne pie kā vainīgs, tad nav par ko uztraukties. Labāk padomā, kā sazināties ar Antoņinu. Viņai vai viņas māsai ir mobilais telefons?

-   J-jā… Ir. Kā tad, ka ir. Paga, es tūlīt! Man tie numuri telefonā… Apjukušais Graudnieks sāka nervozi rakņāties pa bikšu kabatām, ņemdams laukā visu, kas tajās bija: pildspalva, maks, maza plastmasas caurulīte ar slēgtu galu un… divi vienādi Nokia telefoni.

Divi telefoni? Un hipodermiskās šļirces uzgalis?

Apstulbis viņš blenza uz abiem identiskajiem aparātiem, tad trīcošu roku pieskārās vispirms vienam, tad otram, kā nesaprazdams, ko tagad iesākt. Majors Kaķītis tajā brīdī pilnīgi pārvērtās.

-   Vai šie abi telefoni ir jūsējie? viņš ledaini lietišķā tonī pajautāja.

-   Protams! Saplakušais Graudnieks atkal saslējās.

Neko vairāk nevaicādams, Miks Kaķītis izņēma no kabatas savu mobilo tālruni, atrada kontaktu sarakstos vajadzīgo numuru un nospieda izsaukuma pogu. Viens no abiem

aparātiem iegaudojās policijas sirēnas balsī. Tas bija nogalinātā pagasta jaunākā policijas inspektora Antona Graudnieka telefons.

Klikš! ap vecā Donāta Graudnieka locītavām saslēdzās roku dzelži. Viņš ierēcās zvēra balsī un, par spīti saslēgtajām rokām, metās uz durvju pusi, taču draudīga rūkšana un žilbinoši balts smaids melnā vilka Zorro pumā, kas pavīdēja durvju ailā, lika bēglim šausmās noslīgt uz grīdas.

-   Donāt Graudniek, es jūs apcietinu par jūsu dēla Antona Graudnieka slepkavību, Miks norunāja ierasto formulu un juta, ka ap sirdi kļūst mazliet vieglāk. Vismaz ar vienu lietu būsim tikuši skaidrībā. Taču, paraudzījies uz Kārli Basu un Annu Elizabeti, pamanīja, ka abi saskatās un nemanāmi pagroza galvas. Nevar būt?!

-   Viktor, vai jūs ar Zorro varētu parūpēties, lai mūsu aizturētais sveiks un vesels nonāk Melnpils Īslaicīgās aizturēšanas izolatorā? Mums šeit vēl daudz darba. Mikam par pārsteigumu, ģenerālis tomēr vērsās pie kinologa Viktora.

-   Es viņiem piezvanīšu, lai rezervē visērtāko kameru, kur šim kungam pavadīt svētkus. Pēc divām dienām, kad paģiras būs izgulētas un Graudnieka kungs atcerēsies visu, kas noticis, atkal satiksimies un no sirds izrunāsimies. Bet pagaidām visu labu, inspektor!

-Jums nav ordera, jums nav nekādu tiesību mani arestēt! Graudnieks, uz ceļiem tupēdams, bļāva.

-    Ir tiesības, ir. Desmit minūtes pirms savas nāves tavs dēls Antons no šī telefona zvanīja majoram Mikam Kaķītim, lai pateiktu, ka no kaut kā vai kāda baidās. Kad mēs atbraucām, viņš jau bija komā, bet telefons pazudis. Un nu mēs to atrodam pie tevis. Interesanti, ko mēs atradīsim termosā un uz tā?

Graudnieks gārdzoši ievilka elpu un bez samaņas sabruka uz grīdas.

Gaidot ātros, Viktors ar suni un Egons Dambergs, laiku nekavēdami, skrupulozi pārmeklēja Graudnieku māju un saimniecības ēkas no bēniņiem līdz pagrabiem un atpakaļ, ģenerālis ar kādu dedzīgi strīdējās pa telefonu, Miks no sava planšetdatora sūtīja steidzamus e-pastus, bet Anna Elizabete pieskatīja guļošo Graudnieku. Pulss bija normāls, elpošana mierīga, piere un rokas siltas. Mirt viņš netaisījās.

Visticamāk, Donats Graudnieks šobrīd pamatīgi pietēlo, mēģinot iegūt laiku un izdomāt, ko iesākt tālāk.

-   Graudnieka kungs, es zinu, ka jūs mani dzirdat, izmantojot brīdi, kad viesistabā neviena cita nebija, Anna Elizabete uzrunāja gulošo. Es jums tagad kaut ko pastāstīšu, un jūs pats izlemiet, ko darīt…

Pulksteņa rādītāji nepielūdzami tuvojās septiņiem.

Pēdējais laiks doties mājās, citādi ja izjuks Ziemassvētku vakariņas, Bergu namam nocelsies jumts. Kas zina, kas tur jau šobrīd notiek? Ja māte un vecmāmiņa satikušās, Annai klāt neesot, iespējams viss no rībošām durvīm līdz plīstošiem traukiem.

-   Klau, Līzbet, ņem manu mašīnu un brauc! Izplūksi visus matus. Mēs mierīgi pabeigsim un dosimies pie jums, Miks, redzēdams viņas arvien pieaugošo satraukumu, iespieda viņai saujā toijotas atslēgu.

Ģenerālis baltu aci vien nobolīja lai krustdēls labprātīgi atdotu sava sudraba braucamrīka atslēgas!

-   Bet kā jūs? Anna Elizabete, pakampusi atslēgu, tomēr pieklājības pēc pajautāja.

-   Kas mums, jauniem, neprecētiem viens pie Zorro, otrs pie Egona, un kārtībā! Brauc, tikai neraļļo!

Iegriežoties māju ceļā, Anna Elizabete atpakaļskata spogulī pamanīja vienu aiz otras tuvojamies divas automašīnas.

Tikai ne to, tikai ne tagad, tikai ne visi reizē!

Un tomēr tā bija patiesība.

No pirmās Ķirša kundzes līksmi čalojot, izbira viņas vecāki, Omīte ar savu rudo takšeli un pārguris, bet smaidīgs Ģirts, bet no otras gaišzaļa taksometra minivena izkāpa mīļotā vecmāmiņa Anna Roze un vēl kāda stalta dāma pāri pusmūžam. Izdzirduši trīs motoru dūkoņu, uz lieveņa izsteidzās arī Zane un Kārlis.

Tā kā taksometrs bija apstājies tieši līdzās toijotai, ar šiem viesiem Anna sasveicinājās vispirms.

-   Nu, labvakar, Līzbet, priecīgus svētkus! Pieņem manus komplimentus Bergu nams vēl nekad nav izskatījies tik skaists! Baronese Anna Roze fon Berga sniedza mazmeitai lielu rožu pušķi.

-   Vecmāmiņ, kā tu mani pārbiedēji ar savām īsziņām un fiksajām idejām! Anna Elizabete mīļi apskāva veco kundzi.

-    Iepazīsties, šī ir Ieva Saulīte, mūsu līgavas meita un Kārļa mamma! Vecā baronese pabīdīja uz priekšu stalto dāmu. Annā vērās divas tikpat spoži zilas acis kā Omītei, tikai krietni jaunākas.

-   Labvakar, esiet sveicināta Pūču Mājāt Es esmu Anna Elizabete! Viņa apmulsumā nezināja, ko darīt, spiest roku (vai dāmas tā dara?) vai noskūpstīt uz vaiga. Ieva Saulīte attapās pirmā un pastiepa cimdotu roku.

-   Līzbet, ja tu zinātu, kur mēs bijām! Mēs bijām spa un pēc tam smalkā krogā, mūsu kungi uzsauca! pāri puspagalmam līksmi sauca Omīte. Ģirta vadītā Ķirša kundze bija piestājusi otrpus lievenim, un decembra tumsā atbraucēji cits citu lāgā neredzēja.

-   Vai tā nav…? ievaicājās Ieva Saulīte un, Annas smaida iedrošināta, steidzās uz lieveņa pusi. Mamm!

-    Ieviņ, bērns, no kurienes tu? Kārļa vecmāmiņa aiz pārsteiguma smējās un raudāja reizē, spiezdama meitu pie

krūtīm ar tādu spēku, ka Kārlim nācās iejaukties: Omlt, atstāj kādu gabaliņu mammas ari man!

Lielajā sagaidīšanas un atkalredzēšanās līksmībā tikai Anna Elizabete pamanīja, kā nobāl mātes seja, kad baronese Anna Roze, lēni un cienīgi uzkāpusi pa sešiem lieveņa pakāpieniem, sudraba lampiņu gaismā nostājās viņai pretī. Tad nu labvakar, Rozmarij! Tu labi izskaties. Priecīgus Ziemassvētkus!

Rozmarija Berga atvēra muti, lai spiegtu, kliegtu vai citādi paustu savu vissvētāko sašutumu, bet skaņas nebija. Viņa pamēģināja vēlreiz, taču nekas vairāk par šņācošu čukstu nesanāca.

Dakterim Konrādam būs darbs, Anna nosmaidīja. Ziemassvētku laringīts kas var būt labāks par to? Vismaz vienas problēmas mazāk vairs nav jābaidās no mīļotās mātes indīgajiem dzēlieniem.

-   Laipni lūgti Bergu namā! nostājusies uz lieveņa, viņa līksmi aicināja viesus iekšā.

Par spīti vai pateicoties visām dīvainībām un likstām, ar ko pēdējā laikā bija saskārušies pūčmājnieki. Ziemassvētku vakars aizritēja gaišā, pacilātā un gandrīz vai sirsnīgā noskaņā. Iespējams, palīdzēja Annas Rozes ieteiktais viltīgais galda karšu izvietojums viņas abas ar Annu Elizabeti sēdēja lielā, ovālā galda galos, gar tā labo malu ģenerālis Bass, Annas vecāki Rozmarija un Kārlis Jēkabs, Kārļa māte Ieva Saulīte ar Kārli un visbeidzot Miks, Annai pie labās rokas. Savukārt gar galda kreiso malu bija izvietojušies Bišu Miķelis ar Kārļa vecmāmiņu Annu Līzi Saulīti, Ģirts, Zane, Egons un Annai pie kreisās rokas Viktors. Anna Roze gan sākumā purpināja, ka pareizam galda vietu sadalījumam trūkstot divu dāmu vai arī divu kungu esot par daudz, taču beigās tīri jautri paziņoja, ka četrpadsmit esot labs skaitlis, viss atkarīgs no tā, kā uz to paskatās.

Viņi skatijās pozitīvi baudīja gardos ēdienus un dzērienus, daudz smējās, jokojās un stāstīja interesantus atgadījumus iz dzīves. Visi, izņemot Rozmariju Bergu.

Šoreiz viņai nācās klusēt spaidu kārtā un pat nemēģināt runāt steidzamā kārtā atsauktais dakteris Arvis Konrāds bija apliecinājis jā, cienījamā Mātes kundze Rozmarija Berga esot saķērusi akūtu kakla infekciju, un, lai neapdraudētu balss saites, viņai vismaz nedēļu jāievēro saudzējošs režīms… Jāklusē vai, kritiskā gadījumā, jārunā čukstus. Rozmarija metās otrā galējībā nerunāja vispār, bet, lai sazinātos, ņēma talkā pašizgudrotu zīmju valodu un izteiksmīgas grimases. Kādu laiku šī sistēma darbojās un galdabiedri pievērsa profesores kundzei pienācīgo uzmanību, katru vēlēšanos cenšoties nolasīt no acīm. Taču pēc vakariņām Rozmarija, kura spītīgi turpināja ieturēt ar dzīvi neapmierinātās autsaideres lomu, nemanot palika viena sēžam klubkrēslā pie kamīna. Viņa vēroja jautro viesu pulciņu un juta sevī augam īgnumu un briestam dusmas: nu, kas tā pārlietu, ka pat personīgais vīrs kā puišelis lipinās ap veco ģenerāli. Vai tiešām šeit nav neviena, ar ko parunāt?

Diena bija tik lieliski iesākusies atmodusies vēlu un nokāpusi virtuvē, viņa konstatēja, ka neviena no bļaurīgajiem, nepieklājīgajiem meitas draugiem te nav, tikai Ģirts un Omīte. Tos varēja pieciest. Ģirts izrādījās galants un džentlmenisks kavalieris, bet Omīte bija nepārspējama informācijas krātuve zināja izstāstīt visu gan par Latvijas laika Mežājiem, gan šodienas dzīvi Pūču salā. Brokastis pagāja pacilātā noskaņojumā, un, pati sev par lieliem brīnumiem, Rozmarija palūdza Ģirtam, lai aizved viņus izpriecas braucienā uz Rīgu. Viņai bija ienācis prātā kārtīgi saposties svinīgajām Ziemassvētku vakariņām. Iebildumi “šodien pirmssvētku diena” nelīdzēja. Rozmarija tikai pārjautāja: “Vai tad Rīgā nav augstas klases

viesnīcu? Ir? Nu tad viņiem ir ari pilns serviss!” un augstsirdības uzplūdā uzaicināja līdzi ari Omīti un, protams, mazo kvekšķi Figaro. Visai drīz Rozmarija bija spiesta atzīt, ka šunelis, lai arī taksis, tomēr izrāda izcilas prāta pazīmes, un galu galā viņi sadraudzējās. “Līdzīgas mentalitātes,” profesors bija jokodamies iečukstējis Omltei ausī, izpelnoties jautru spurcienu no vienas ceļabiedres un kaulainu skatienu no otras.

Kopumā profesors Rožkalns bija izklaidējies uz nebēdu priekšējā sēdeklī Ģirtam līdzās sēdēdams, no sirds izbaudīja dienu un kompāniju visā brauciena laikā viņi abi pārmija labi ja piecus teikumus, taču dienas beigās jutās satuvinājušies. Arī tagad, degunus kopā sabāzuši, tupēja ap ģenerāli un klausījās kaut kādus drausmīgus burlakgabalus, ko viņš piedzīvojis savas karjeras laikā. Fui, svētku vakarā…

Bet par vislielāko darvas pilienu Rozmarijas skatījumā bija kļuvis fakts, ka, atgriežoties mājās, ja tā šo Dieva aizmirsto nostūri varēja saukt, izrādījās, ka no Londonas atlidojusi arī vecā baronese Berga, kas nozīmēja… Bet par to labāk nedomāt! Taču nu tas skuķis gan dabūs lai tikai viņa atgūst balsi! Šitā mānīties! Zināja taču, ka baronese gaidāma ciemos, un nepateica! Nē, viņa te vairs ne minūti nepaliks! Ari augšā, Zilajā istabā, kurējās kamīns, bet galvenais tur gaidīja puslaslts romāns un radio, noregulēts uz Vīnes staciju.

Rozmarijai ļoti patika klasiskā mūzika, un viņa ar baudu vakaros klausījās izcilāko 19. gadsimta komponistu darbu atskaņojumu translācijas Vīnes simfoniskā orķestra izpildījumā. Tas bija tik smalki…

Piecēlusies no krēsla, Rozmarija demonstratīvi devās uz durvju pusi, taču Annas Elizabetes pārsteiguma un neizpratnes pilnais sauciens “Mamm, kurp tu, vēl taču būs dāvanas?!” lika apstāties. “Es slikti jūtos, gribu gulēt!” viņa ar zīmēm parādīja un izgāja no istabas. Tikai uz mirklīti apklusa murdošais viesību troksnis, jau pēc dažām sekundēm atsākoties

ar jaunu sparu. Likās, ka tur atskan pat daudzbalsīgi, jautri smiekli.

Viņi tur smejas par mani, viņi uzjautrinās par mani! Rozmarijas galvā kā mazi āmurīši klaudzēja un džinkstēja viena vienīga doma, pamazām pārmācot veselo saprātu, kas pūlējās iebilst nē, viņi smejas par saviem jokiem, viņi smejas tāpēc, ka viņiem ir jautri, jo viņi māk priecāties! Tas nelīdzēja, un savā istabā Rozmarija uzkāpa jau pavisam saīgusi. Tā tomēr bija izcili aplama doma braukt šurp Ziemassvētkos!

Jautrajā pūli Rozmarijas aiziešanu pamanīja tikai trīs cilvēki viņas virs, meita un māte.

Lai viņa niķojas, es vēlāk uzkāpšu apraudzīt. Ģenerālis tik interesanti stāsta par savu jaunību!

Mātei piemīt unikālas spējas citiem samaitāt omu viņa to spēj izdarīt pat bez balss!

Nu reiz pietiek! Ja mana audzināšana bērnībā nav bijusi gana iespaidīga, darīšu to tagad!

Zilās viesistabas durvis ar joni atsprāga vaļā, un tajās kā saniknots taisnības eņģelis nostājās baronese Anna Roze fon Berga, iztraucējot Rozmarijas apcerīgo snaudu pie kamīna Strausa valšu pavadībā. Sīkiem solīšiem aiztipinājusi līdz radioaparātam, viņa demonstratīvi to izslēdza un, iespraudusi rokas sānos, apstājās meitas priekšā. Allaž tik mierīgā, līdzsvarotā un lēnprātīgā baronese bija neganti noskaitusies.

-   Rozmarij, es tev gribu ko teikt! viņa iesāka tieši tādā pašā ledaini vēsā tonī, kādā Rozmarija vakar bija runājusi ar Annu Elizabeti. Profesores kundze pēkšņi sajutās kā bērnībā atgriezies, nogrēkojies skolas skuķis.

-   Pietiek vienreiz izlikties es tev redzu cauri! Tu šovakar uzvedies vienkārši nepiedodami neglīti, tieši tāpat kā visus pēdējos desmit gadus, kopš pameti Annu Elizabeti vienu pašu

Rīgā. Nesaprotu, no kurienes man gadījusies tāda meita, laikam tomēr būsi iedzimusi savā tēvā. Viņš arī tik ilgi skraidīja apkārt pa pasauli, līdz saskrēja nelaimi sev un citiem!

Pirmo reizi mūžā baronese Anna Roze fon Berga labprātīgi, kaut tikai ar pušplēstu vārdu pieminēja Rozmarijas tēvu kādreizējo Times žurnālistu Viljamu Stounu-Bergu. Viņa bija meklējusi informāciju par tēvu pa dažādiem ceļiem, taču allaž atdūrusies kā pret sienu. Visas ziņas četrdesmito gadu sākumā aprāvās.

-   Roze Marija Berga, tu mani dzirdi? baronese nedaudz pacēla balsi. T! bija skaidra dusmu zīme. Rozmarija pamāja ar galvu un nočukstēja jā.

-   Beidz skaust Annu Elizabeti! Tu joprojām nevari samierināties ar faktu, ka Veckundze novēlēja Bergu īpašumus nevis tev, bet tavai meitai? Tad zini viņa to darīja pēc mana ieteikuma! Mēs abas redzējām cauri tavai divkosībai saviem studentiem tu māci vienu, bet dzīvē pati rīkojies pretēji! -, tāpēc arī atstājām mantojumu Annai Elizabetei. Atšķirībā no tevis viņa ir godīga ja ko saka, tad tā ari domā un rīkojas. Lai cik grūti viņai nāktos pērties pa dzīvi, viņa turēsies līdz pēdējam. Ja tu domā, ka šis nams un sala meitēnam ir milzīga dāvana, tad smagi maldies zemes un nekustamā īpašuma nodoklis ir krietni liels, bet viņa nav ņēmusi ne santīma ne no manis, ne no Veckundzes īpaši šim nolūkam nodibinātā fonda.

Rozmarija zem aso, skarbi dzēlīgo vārdu lietus bija pavisam saplakusi. Baroneses teiktais bija taisnība.

-   Domā, mēs nesapratām, kas notiktu ar šo īpašumu, ja tas nonāktu tavās rokās?! Visticamāk, tu to ziedotu labdarībai, pārdotu kādam privātuzņēmējam kārtējās bezjēdzīgās spa viesnīcas ierīkošanai vai uzdāvinātu tiem sektantiem, kuri maskējas ar jauno dvēseles patiesību meklējumiem. Vai arī izdarītu kādu tikpat neprātīgu muļķību cik zinu, tava izdoma ir neierobežota. Rozmarij, attopies, ja tev līdzās nebūtu Kārļa

Jēkaba, tu jau sen būtu plika un basa uz ielas! Tavs vīrs ir tas, kas jūs abus notur pie zemes, kamēr tu ar savām vājprātīgajām idejām jebkuru ģimenes biznesu spēj novest līdz absolūtam bankrotam! Rozmarij, mana meita, es tevi brīdinu vienu vienīgu reizi ja nesāksi uzvesties kā cilvēks, es tevi pilnībā izslēgšu no mantojuma un došu rīkojumu savam advokātam ieviest izmaiņas arī fonda statūtos. Vismaz no manis tu nemantosi neko. Padomā par to.

Nelikdamās manām šokētās Rozmarijas ieplestās acis, Anna Roze devās uz durvju pusi, bet, pirms iziet no istabas, atskatījās: Es biju pie profesora Brauna. Ja nezināji, viņš ir sens mūsu ģimenes paziņa. Rozmarij, tev nav pat sīkāko Alcheimera slimības pazīmju, tāpēc es sagaidu, lai tu rit pat visu izskaidrotu savam vīram un meitai, atvainotos viņiem un pārējiem un beidzot iemācītos uzvesties kā cilvēks! Tu neesi pasaules naba! Ja esi paklupusi, mācies piecelties. Un, jā, pret aizsmakušu kaklu vislabāk palīdz silts piens ar medu un viskiju…

16.   nodaļa. Teiksma par Zaļacaino dēmonu

Ziemassvētku nakts

Vecā baronese savu diplomātisko misiju bija veikusi tādā ātrumā, ka viņas īslaicīgo prombūtni pamanīja vienīgi Anna Elizabete un ģenerālis Bass. Pārējie skaļi un trokšņaini gatavojās dāvanu dalīšanas rituālam, kas izvērtās visnotaļ amizants un pilns negaidītu pārsteigumu.

Izrādījās, ka cienījamo profesoru Rožkalnu daba apveltījusi ar skaistu baritonu, un viņa dziedātā Klusa nakts izpelnījās nedalītu atzinību. Zanes pusgadu paslepšus ķertajos fotomirkļos atklājās ikviena pūčmājnieka īstā būtība Omītes silti starojošās zilo acu saulītes, Bišu Miķeļa labvēlīgais maigums pret mazajiem kukainīšiem, ģenerāļa vērīgi piemiegtais, smaidošais skatiens, Mika Kaķīša raižpilnā nopietnība un Annas Elizabetes tālumā vērstais domīgums, Viktora puiciski draiskā bezbēdība kontrastēja ar Egona Damberga trakā profesora tēlu bildē viņš aizrautīgi kaut ko pētīja mikroskopā. Bet visinteresantākās izrādījās vecās baroneses Annas Rozes un Kārļa fotogrāfijas. Baronese bija iemūžināta mirklī, kad, stāvot uz Annas guļamistabas balkona un lūkojoties pāri Pūču salai un Melnupei, viņas baltajā tērpā sārti zeltaini atmirdzēja rietošās saules stari. Savukārt Kārļa portrets Annai Elizabetei lika nodrebēt tajā jautās kaut kas tumšs un gaišs vienlaikus, tāda kā iekšēja cīņa; lai gan pirksti bija cieši sakampuši garkātaina cirvja kātu, acis raudzījās objektīvā tieši un atklāti, toties sakniebto lūpu kaktiņos vīdēja… nežēlīgs smīns?

Varbūt man tikai rādās, viņa centās sevi nomierināt, taču dīvainā divdabības sajūta negribēja atkāpties. Vēderā atkal skrāpējās mazie, asie kaķu nadziņi. Nelīdzēja ne Mika dāvātā smalki pītā lāde ar diviem stāviem un simts nodalījumiem tavām zālītēm, ne Omоtes Sendienu recepšu krājums, ne ģenerāļa paša lasīto un kaltēto baraviku virtene, ko viņš kā ziemeļniecisku puķu vītni aplika Annai ap kaklu, izraisot varenu smieklu šalti. Un tikai tad, kad Ģirts un Kārlis, noslēpumaini saskatījušies, no tālākā atpūtas krēsla aizmugures izcēla prāvu saini un pasniedza to Annai Elizabetei, bet viņas tēvs un vecmāmiņa, viltīgi smaidīdami, no otras paslēptuves izvilka līdzīgu vīstokli, viņa sajuta uzbangojam interesi. Gribējās iespējami ātrāk redzēt, kas slēpās aiz vairākām kārtām stingrā ietinamā papīra un polistirola polsterējumiem.

Pirmajā sainī, rūpīgi nopakots un iesaiņots, atradās senlaicīgs foliants, pareizāk tā ārkārtīgi veiksmīgs atdarinājums. Kokā grieztos un ar smalkādu apvilktos vākus geznoja apzeltīts reljefs baronu fon Bergu ģerbonis un gotu burtiem veidots uzraksts Bergu dzimtas hronika. Otrā dāvana bija pirmās papildinājums tas pats Bergu dzimtas ģerbonis, tikai skrupulozi izgrebts kokā, uz tā augšējās malas sēž liela pūce, bet gar apakšējo graciozi izliecas gotu burtiem rakstīti vārdi Pūču Māja. Anno 1883.

-   Ņem nu, Līzbet, par labu, Ģirts ierunājās. Žēl, ka tik vēlu, gribējām jau uz gada jubileju, kopš tavas ievākšanās Pūču Mājā, bet… pietrūka laika. Tu taču pati zini, kā mums iet. Iesāku jau pagājušogad, taču tālāk par lielajām līnijām netiku. Paldies Kārlim pēdējo mēnesi rāvās kā traks, pulēdams un slīpēdams ik burtiņu, ik spalviņu. Tad vēl vajadzēja paspēt nobeicēt, nožāvēt, pēc tam ar divām dažādām lakām… Taču tie jau ir neinteresanti sīkumi. Saki, kur liksi? viņš moži pavaicāja.

Anna Elizabete bija aizkustināta līdz asarām. Abas dāvanas bija lieliskas. Tad, re, ko viņi paklusām izperinājuši un vēl

tik ciešā saskaņā ar tēvu un vecmāmiņu. Interesanti, vai māte par to zina?

-    Rit pat pieliksim pie galvenās ieejas! Ai, bet rit taču laikam nedrīkst strādāt? viņa iesaucās.

-   Nekas, nekas. Tik labu darbu noteikti var, nosmaidija Anna Roze Berga. Tas otrs darbiņš gan tev aizņems krietni vairāk laika. Mēs visi ceram, ka tu reiz uzrakstīsi Bergu dzimtas hroniku jeb vēsturi. Labi?

Anna Elizabete knapi noturējās, tūliņ un uz lidzenas vietas visiem neizstāstījusi par bēniņos atrastajiem vecajiem dokumentiem un jau aizsākto Pūču salas un Bergu ģimenes stāstu. Taču kaut kas viņu atturēja.

Pamazām svētku pacilātību nomainīja rāma omulība. Smalkās gaismiņu virtenes eglītes zaros, sveču dejojošās liesmiņas svečturos uz galda un kamīna malas, uguns sarkani zeltainās mēles tas viss komplektā ar Mazkalniņu saimnieka Kārļa Basa pašbrūvēto upeņu vīnu rosināja uz apcerīgām atmiņām. Profesors Rožkalns visu vakaru neatkāpās no ģenerāļa ne soli, prātodams, kā lai izvilina no viņa kādu interesantu atmiņu stāstu, savukārt Bass diplomātiski izvairījās viņam negribējās Ziemassvētku naktī runāt par noziegumiem.

-   Basa kungs, ko jūs domājat par Latvijas pievienošanos Eiropas Savienībai un eiro ieviešanu? Likās, profesors beidzot nolēmis uzsākt ofensīvu, tikai ļoti aplinkus.

Bass iegrima pārdomās. Runāt par šo tēmu gribējās vēl mazāk nekā par noziegumiem. Jau no pašiem pirmsākumiem būdams pārliecināts eiroskeptiķis, viņš ari pēc Latvijas “brīvprātīgi obligātās” pievienošanās draudzīgo Eiropas valstu saimei savas domas nebija mainījis, bet draudošo paātrināto eiro ieviešanu vispār uzskatīja par pilnīgi nepārdomātu, pārsteidzīgu un, gandrīz vai gribējās teikt, noziedzīgi aplamu soli, kas pilnīgi un atklāti parādīja, ko varas elite domā par parasto

tautu priekšvēlēšanu kampaņās to parasti lepni dēvēja par elektorātu, nācijas domas paudējiem, demokrātijas balsi, turpretī, pie varas tikuši, ar kāju paspēra nost.

Tomēr atbildēt vajadzēja. Nebūtu pieklājīgi ignorēt cienījamā vēstures profesora jautājumu.

-    Rožkalna kungs, es laikam nebūšu īstais cilvēks, kam uzdot šādus jautājumus, lai gan man diezgan bieži nākas skaidrot ļaudīm par Eiropu, kurai par mums galva nesāp, un par Briseles birokrātu saražoto instrukciju, likumu un lēmumu džungļiem, ko mūsējie nomenklatūras darboņi uztver kā Dieva balsi zemes virsū un steidz izpildīt, nepapūloties tulkojumu salīdzināt ar oriģinālu. Bet cik bieži šie dokumenti tiek interpretēti nepareizi!

-   Jūs neizklausāties priecīgs… Kārlis Jēkabs Rožkalns pārsteigti bilda.

-   Nav jau par ko priecāties, profesor. Varbūt, dzīvojot un strādājot Vācijā, tā bilde izskatās citāda, bet šeit, Latvijā, piemēram, tepat Mežājos, deviņi no desmit mazajiem un vidējiem zemniekiem jau ir bankrotējuši vai iznomājuši savas zemes un tehniku lielajiem lauksaimniekiem, kuri saimnieko ar rūpniecisku vērienu. Mani kaitina, ka tagad visa pasaule metusies diktēt un mācīt, kā un ko latviešu zemniekam audzēt! Pirmās Latvijas laikā pat Anglijas karaliene gardu muti ēda Latvijas sviestu un bekonu, mums pašiem netrūka ne maizes, ne pavalga, un Latvija bija citām Eiropas valstīm priekšā, bet tagad pašu audzētos graudus ber kurtuvēs vai izbaro lopiem, bet maizes cepšanai importē no Kanādas vai Āfrikas. Kur tas redzēts? Visas nopietnās ar lauksaimniecisko ražošanu saistītās palīgnozares ir likvidētas, vieglā un smagā rūpniecība ari… Redz, jūsu Vecajai Eiropai nepatīk, ka vēl kāds kaut kur pasaulē spēj pats par sevi pastāvēt, izaudzējot pārtiku, saražojot apģērbus un sadzīvē nepieciešamās lietas. Tad jau sanāk pavisam absurdi agrāk mēs mācējām kopt zemi un ražot preces, tagad vairs ne?

Profesors Rožkalns, satraukti virinādams muti, centās izdvest kaut skaņu viņš gribēja lūgt neuzskatīt sevi par piederīgu Vecās Eiropas noraidošajai attieksmei pret Latviju, taču netika pie vārda.

-   … man ir dusmas uz politiķiem, kuri neprot vai negrib skaidri paust savu nostāju, kuri, savtīgu interešu vadīti, melo un slēpj patiesību. Vai ar eiro mums būs labāk? Nē, nebūs, un visi to zina gan augšas, gan apakšas. Diemžēl šobrīd pilnā sparā notiek tas pats, kas pirms septiņdesmit gadiem, mēs ar varu un ārkārtīgu spiedienu no visām pusēm atkal pret savu gribu tiekam bīdīti kādas demokrātiskās savienības žņaugos.

-   Kungi, es jūs lūdzu vairs ne vārda par politiku, valstu savienībām, valūtām un ekonomiku! Atlieciet šīs diskusijas uz citu dienu brīvdienas garas, vēl paspēsiet izstrīdēties. Ziemassvētku vakaram tas nepiedien!

Trauslās baroneses fon Bergas balsī ieskanējās bargas notis. Abi vainīgie nolieca galvas.

-   Es ļoti atvainojos visiem, ka aizsāku šo tēmu, profesors Rožkalns nervozi un nomākti noteica. Es… es… patiesībā gribēju palūgt ģenerāli izstāstīt kādu interesantu atgadījumu no viņa prakses. Taču arī tas laikam šovakar būtu… ne pārāk vietā, vai ne? Bet varbūt… tomēr… jums ir kāds nevardarbīgs stāstiņš?

Anna Elizabete knapi valdīja smieklus, ar acs kaktiņu vērodama pārējo reakciju. Baronese sašutusi izslējās visā savā nepilnu metru sešdesmit augumiņā un jau nostājās kaujas pozā, kamēr ģenerālis Bass, lūpas sakniebis, klusi sprausloja ūsās kā šķelmīgs valzirgs, bet Miks, Ģirts, Kārlis un Zane smējās neslēpjoties.

Vai mums ir kāds nevardarbīgs pastāstiņš, draugi? Nē, tēt, piedod, bet nav! Tev kā vēsturniekam vajadzētu gan zināt, ka nevardarbīgas un ne-asiņainas cīņas par varu, mantu un

ambīcijām nav un nevar būt. Agrāk vai vēlāk kādam tiks nodarīts pāri, kāds tiks sāpināts, cits izslēgts no spēles vai pat nogalināts.

-   Profesor Rožkaln, nevardarbīgu izmeklējamo lietu nav, lēni un nosvērti ierunājās Bass. Pat ja tā ir tikai neliela zādzība. Es apzināti lietoju vārdus tikai zādzība, jo diemžēl pēdējā laikā uz vispārējā, strauji pieaugošā noziedzības fona tie noziegumi, kādus es savā jaunībā izmeklēju ar lielāko nopietnību, šodien jaunākajam kārtībniekam izraisa smaidu, tas labākajā gadījumā, vai nepatiku par sabojāto statistiku sliktākajā. Bet tā pati tikai zādzība arī ir vardarbība pret konkrēto cietušo cilvēku, viņa mantu, viņa garīgo, psihisko, emocionālo un fizisko pasauli. Negribu izklausīties didaktisks, augstprātīgs vai noraidošs, taču ar katru gadu arvien mazāk gribas runāt par šīm lietām, jo tik un tā nekas nemainās.

Profesors Kārlis Jēkabs Rožkalns, viegli pietvīcis, grasījās iebilst un izmisīgi meklēja vārdus:

-   Bet… vai tad… kopš neatkarības atgūšanas un iestāšanās eirosavienībā Latvijā dzīvot nav kļuvis drošāk?

-   Objektīvi ņemot, ne, sarunai piebiedrojās majors Miks Kaķītis. Varbūt kādā brīdī, analizējot statistiku, tā varētu šķist, taču viena noziegumu veida samazināšanās parasti notiek uz cita pieauguma rēķina. Piemēram, šogad, lai gan kopējais fiksētais noziedzības līmenis samazinājies par trim procentiem, skaitliskā izteiksmē tas nozīmē ap piecdesmit tūkstošiem noziegumu gadā. Turklāt būtiski pieaudzis slepkavību, izvarošanu, krāpšanu un izspiešanu, tātad smago noziegumu skaits: vairāk nekā par trešdaļu. Tas ir briesmīgs skaitlis.

-  Ak tā… To es nezināju, satriekts nomurmināja profesors Rožkalns. Viņam majors Kaķītis patika. Nopietns, nav pļāpa, galva strādā, zina, ko runā, prot argumentēt… Rietumos viņš viegli uztaisītu labu karjeru.

-   Protams. Jūs, ārpus Latvijas dzīvojot un strādājot, nevarat iedomāties, kāda ir mūsu, vietējo aborigēnu, ikdiena, Kaķītis nosmīnēja. Publiski taču mēs lielāmies ar savu veiksmes stāstu, kas ļāvis mazo Latviju pāris gadu laikā izvilkt no globālās banku un ekonomikas krīzes sekām. Ja ticētu mūsu valsts aparāta propagandai, tad šeit visi dziedādami un dejodami vien staigā. Diemžēl realitāte ir pavisam atšķirīga bezdarba līmenis joprojām ir katastrofāli augsts četrpadsmit procentu, lielākajā daļā algoto darbavietu maksā tikai minimālo algu vai drusku virs tās pie jums Vācijā par tādu summu nevarētu izdzīvot pat nedēļu, bet mūsu cilvēki pamanās gan ģimeni pabarot, gan vēl vienu otru rēķinu samaksāt.

-   Bet statistikas dati uzrāda, ka vidējā alga Latvijā ir diezgan prāva tuvu pie piecsimts latiem! Pēc pārējo sejām Kārlis Rožkalns skaidri redzēja, ka atkal pateicis kaut ko aplam. Nu, kas viņu raustīja aiz mēles?

-   Ja tā būtu, ticiet man, es jau divpadsmito gadu nestrādātu Anglijā, skumji noteica Kārļa māte Ieva.

-   Profesor, vai tiešām jums vēl ir ilūzijas par to, kā tiek veidoti šādi vidējie statistiskie lielumi? Majors Kaķītis paraustīja plecus. Vēstures profesors taču nevarēja būt tik naivs! Protams, sasummējot valsts un pašvaldību vadītāju algas ar lielo un vidējo komercfirmu algām, tad skata pēc pieskaitot arī kādu parasto cilvēku ienākumus un izdalot ar attiecīgo galviņu skaitu, iegūsim visu, ko vajag. Bet, vēlreiz atkārtoju, reālā situācija atšķiras bieži cilvēki spiesti izdzīvot ar nepilniem simts latiem mēnesī, reizēm pat mazāk.

-   Tas taču nav iespējams…! Annas tēvs vairs nepavisam nebija laimīgs, ka iesācis šo sarunu.

-   Nav gan. Tāpēc ļaudis arī izvēlas labāk braukt prom. Vai jūs zināt, ka aizvadīto divpadsmit gadu laikā, tas ir, sākot no tūkstošgadu mijas, Latviju pametuši ap pusmiljons iedzīvotāju? Oficiālā statistika gan šo ciparu cenšas samazināt, taču

patiesība ir daudz skarbāka Latvijā ir veseli spoku ciemi, pagasti un pilsētas, kur šodien saimnieko vairs tikai vējš, klaidoņi un… noziedznieki, bet tie daži iedzīvotāji, pārsvarā vecie ļaudis, kuri tur dzimuši un vēlas ari nomirt, savas dienas vada pastāvīgās bailēs. Laikam tā ari ir atbilde uz jūsu jautājumu par drošības sajūtu. Mēs jau devīto gadu dzīvojam tik ļoti slavētajā eirosavienibā, bet vismaz es savā tiešajā darbā neredzu, ka kaut kas būtu mainījies uz labo pusi. Kā zaga un laupīja agrāk, tā turpina zagt un laupīt ari tagad; kā slepkavoja un izvaroja, tā slepkavo un izvaro. Piedodiet, ja sagrāvu jūsu ilūzijas, bet tā nu tas ir.

-   Redziet, Kārli, ja atļaujat sevi tā saukt, ierunājās sirmais ģenerālis Bass, sabiedrībā, kur indivīdam grūti izdzīvot gan finansiāli, respektīvi fiziski, gan morāli un dvēseliski, jo ir izdarīts viss, lai viņš zaudētu ticību agrākajai vērtību sistēmai, kriminogēnā fona pieaugums ir normāla, dabiska parādība. Cilvēki vairs netic valstij un valsts vadītājiem kā institūcijai, viņiem trūkst naudas elementāru sadzīves vajadzību apmaksai, viņus arvien izteiktāk pārņem bezcerība un dzīves apnikums, ko vēl vairāk kultivē pilnīgi ačgārnais reklāmas tirgus, orientēts uz pirktspējīgiem, nedomājošiem klientiem. Pērc, pērc, pērc, vienalga, vai tev vajag vai ne! Un cilvēks pērk arī nabags, kuram šādam pirkumam nemaz nav naudas, sasparojas, jo var taču paņemt ātro kredītu, ko atdos kaut kad, pa drusciņai, pamazām, tas nekas, ka pusotru vai pat divas reizes pārmaksājot…

-   Mums nav sabiedrības vidusslāņa ir tikai bagātie, ļoti pārtikušie un nenormāli daudz nabago vairāk nekā puse Latvijas iedzīvotāju, piebilda Zane. Pieskaitiet vēl pensionārus, kuru Latvijā ir ļoti daudz, jo mūsu nācija neglābjami noveco, un tad gan jūs redzēsiet reālo situāciju. Tā vien šķiet, ka Eiropai un visai pasaulei mūsu zeme kļuvusi par izmēģinājuma poligonu cik daudz pazemojumu, netaisnību

un trūkuma viena tauta spēj paciest? Kurā brīdī tā pašiznīcināsies? Iedomājieties, cik ērti brīvs zemes pleķītis pie Baltijas jūras…

-   Zanīt, man šķiet, jūs pārspīlējat… profesors Rožkalns taktiski mēģināja apturēt katastrofu, taču saprata, ka ir jau par vēlu un šī lavīna draud aprakt arī pašu. Zane bija uzņēmusi tvaiku.

-    Es zinu, ko runāju, jo visu mūžu esmu nostrādājusi medijos. Un tieši šī paša iemesla dēļ pirms dažām dienām aizgāju no darba. Mums ir tik daudz nabadzīgo, kam grūti galus savilkt kopā vai vispār nav iespējas nomaksāt rēķinus, bet mēs tā vietā, lai par to runātu vai sniegtu risinājumus, bombardējam viņus ar ekskluzīvu auto, kūrortu, ceļojumu, lupatu, tupeļu un kosmētikas reklāmām. Vai tad jābrīnās, ka šie cilvēki, novesti līdz izmisumam, ķeras pie primitīvām metodēm ar mietu pa galvu un tava nauda manā makā? Vai jums šķiet, ka mūsu valdības veiksmes stāstā iederas tik neērta īstenība kā mēneša laikā nosaluši simt četrpadsmit cilvēki vai trūcīgie, kuri sildās, dedzinot savas mēbeles? Vai tajā iederas trīs bērnu māte, kura, nemitīgo rēķinu nomocīta, neredzot citu risinājumu, padara sev galu, kamēr kāda cita, tikko iznākusi no supermoderna spa, kur tikko atstājusi divas vidējās mēnešalgas, nevar un nevar izvēlēties, kurā restorānā ēst pusdienas.

Ģirts jau ievilka elpu, lai apturētu Zanes runas plūdus, jo viņa ar savu kaismīgo runu neviļus bija trāpījusi profesoram Rožkalnam pa saules pinumu tieši tā šopēcpusdien bija izrīkojusies Annas Elizabetes māte -, taču gaisā palaistie vārdi jau bija smagi samilzuši virs mājinieku galvām. Klusums kļuva sataustāms.

-   Ziniet, es savā mūžā esmu daudz piedzīvojis gan Latvijas pirmo neatkarību, gan sarkanos laikus, gan padomju nejēdzības, taču tas, kas notiek šobrīd, man vairs nav saprotams.

Par kādu veiksmes stāstu visapkārt runā, par kādu demokrātiju, ja ik uz soļa valda anarhija, kurā izdzīvo tas, kuram vairāk naudas un tuvāka pieeja valdības svirām, nevis tas, kurš godīgi cenšas darīt savu darbu? Bišu Miķeļa klusajā balsī skanēja rūgta apsūdzība. Toreiz, sarkano krievu laikos, mūs iznīcināja, izšaujot un izvedot pie baltajiem lāčiem. Šodien tā rīkoties vairs nevar nebūs smuki, jo esam taču Eiropā. Tad nu dara citādi vispirms iemidzina modrību, pa labi un pa kreisi mētājoties ar brīvi pieejamiem kredītiem un solot vieglu, greznu dzīvi, tad izraisa banku krīzi visā pasaulē un iedzen cilvēkus tādos parādos, no kuriem viņi pašu spēkiem savas dzīves laikā vairs laukā netiks. Un viss lieta darīta! Senos laikos tāpat rīkojās cara tētiņš un vācu muižnieki, lai pārvaldītu prastos baurus un piespiestu viņus strādāt savā labā, muguru neatliecot. Nekur tālu neesam tikuši. Tas pats genocids, kas agrāk, tikai civilizētāk izskatās. Tieši tā, kā Zane teica, lai aizbrauc paši un atstāj vietu tukšu! Lai būtu, kur sabraukt ārzemniekiem: uzcelt villas ar baseiniem un tenisa laukumiem, piegānīt upju un ezeru ūdeņus ar dāņu cūku fermu vircu, noplūstošajiem mēsliem, apčurāt pieminekļus, apsmiet mūsu sievietes… Tā teikt, rīkoties te kā īstenajiem pasaules saimniekiem. Bet tie latvieši, kas vēl būs atlikuši, atkal varēs vergot kā sendienās.

Vecais bitenieks laikam sen nebija tik gari runājis, jo, galīgi aizelsies, tvēra pēc dzēriena glāzes. Pārējie domīgi klusēja. Nebija jau, ko piebilst. Profesors domīgi plūkāja sirmo, smailo bārdiņu. Viņš jutās slikti, ļoti slikti.

-   Mīļie mani, varbūt tomēr parunāsim par kaut ko gaišāku un Ziemassvētkiem piemērotāku? iejaucās baronese Anna Roze. Labāk pastāstiet, kas jauns pēdējā pusgada laikā noticis Mežājos.

Viesistaba uzsprāga smieklos. Nesmējās tikai vecā baronese, Kārļa māte un profesors, nesaprotošām acīm raugoties

pārējos un pūloties uzminēt, kas tik labs varētu būt noticis, lai izraisītu tik mežonīgu jautrību.

Mājinieki pārmija zīmīgus skatienus. Teikt? Neteikt? Ko teikt?

-   Labi. Apsēdieties ērtāk, es jums pastāstīšu mazu pasaciņu… pasmaidīja ģenerālis Kārlis Bass.

Klausoties konspektīvajā notikumu izklāstā, kas aizsākās ar aizvadītās vasaras notikumiem un beidzās ar šodienas vizītēm pie Arņa Akmeņa un Donāta Graudnieka, Anna Elizabete apbrīnoja vecā policista meistarību viņš izstāstīja visu, tomēr nepasakot neko lieku, kas jelkā varētu traucēt izmeklēšanai.

-    Padomā tik, cik skaudībai daudz seju… pēc krietna pārdomu brīža noteica baronese Anna Roze.

-   Kā tu to domā, vecmāmiņ? Anna Elizabete ieinteresējās.

-   Skaudība, nenovīdība, alkatība, greizsirdība, nodevība… Tas ir Dēmons ar zajām acīm…

-   Kas tas tāds? Zanē ierunājās žurnāliste. Viņas nojauta teica te slēpjas labs stāsts!

-   Un jūs nezināt leģendu par Dēmonu ar zaļajām acīm? Vecā baronese bija pārsteigta, bet saņēmusi vienotu noraidošu atbildi, nomurmināja nūja, jūs jau visi esat tik jauni… un iekārtojās uz stāstīšanu.

Pirms daudziem simtiem, bet varbūt tūkstošiem gadu dzīvoja Cilvēks. Tāds pats kā citi divas rokas, divas kājas, viena galva. Tāpat kā citus, ari viņu apspīdēja Saule un Mēness. Tāpat kā citi, arī viņš sviedriem vaigā kopa zemi, lai izaudzētu dienišķo maizi. Strādāja, galvu nepacēlis, no ausmas līdz rietam. Tikai naktīs, kad melnajā debesjumā pār zemi mirdzēja zvaigznes, viņš beidzot varēja atliekt muguru, atvilkt elpu un atpūtināt sastrādātās rokas. Taču Cilvēks nesūdzējās viņa zilās acis raudzījās pasaulē priecīgi kā vasaras diena.

Tā viņš strādāja un strādāja, tomēr pie turības kā netika, tā netika. Bet tajos laikos un tajā zemē valdīja likums tikai turīgie drīkstēja domāt par precēšanos un ģimenes dibināšanu. Taču Cilvēkam bija acis un sirdī iekritusi Zaļacainā Meitene, kas dzīvoja pilsētā tris putna lidojumu tālumā. Reiz viņš to bija saticis tirgū Meitene garāmejot bija pasmaidījusi, un Cilvēks viņā iemīlējās. Taču trīs putna lidojumi tolaik nozīmēja milzīgu attālumu, kādu kājām pieveikt nebija, ko domāt. To varēja izdarīt tikai ar labu zirgu, bet Cilvēkam zirga nebija.

Gāja gadi, Cilvēka plecos krājās arvien smagāks nogurums, liecot tos arvien zemāk, bet cerētās rocības joprojām trūka. Taču Cilvēks strādāja un turpināja sapņot par Zaļacaino Meiteni, kas reiz varētu kļūt par viņa sievu. Viņš gribēja tai izaudzēt brīnumainu ziedu.

Kādā pievakarē, kad saule jau laidās aiz koku galotnēm, pie viņa namdurvīm piestāja nejaušs garāmgājējs ar neticami zaļām acīm un lūdza ūdeni. Cilvēks, sava nebeidzamā darba pārņemts, jau gribēja garāmgājēju aizraidīt, taču, dzirkstoši zaļā skatiena apmāts, ieaicināja viņu mājā un pacienāja ar vēsu akas ūdeni. Garāmgājējs pastāstīja, ka nākot no tālās pilsētas, kur drīzumā būšot vēl neredzētas kāzas Zaļacainā Meitene devusi jāvārdu kaimiņzemes valdnieka dēlam skaistam un bagātam jauneklim.

Cilvēku pārņēma neaptveramas sāpes, dusmas un naids viņa sapnis draudēja izšķīst kā viļņu putas pret krasta akmeņiem, un tas viss tikai tāpēc, ka cits bija bagātāks, jaunāks un skaistāks! Bet vai viņam nebija tiesību dzīvot un būt laimīgam?

Cilvēks iekliedzās pret debesīm, nolādot Sauli un Mēnesi par to, ka tie radījuši viņu tik trūcīgu un nelaimīgu, un vēlējās, kaut varētu kaut ko mainīt savā dzīvē.

-   Ko tu esi gatavs par to maksāt? Cilvēka kreisajā ausī pēkšņi atskanēja kluss, šņācošs čuksts, līdzīgs čūskas draudīgajam brīdinājumam, kad tai kāds tuvojas.

Izbijies viņš paraudzījās apkārt, taču līdzās neviena nebija. Tikai zem ābeles dziļā miegā rāmi snauda nejaušais garāmgājējs.

-   Ko tu esi gatavs par to maksāt? šoreiz klusais čuksts atskanēja Cilvēka labajā ausī.

-   Bet… man nekā nav… viņš apmulsis atbildēja.

-  Tev ir… Tev ir… čuksti pārmaiņus atbalsojās abās ausīs, liekot Cilvēkam justies kā apreibušam. Tev ir tava dvēsele! Dod savu dvēseli, un tu varēsi iegūt visu, ko vēlies, ikviena tava vēlēšanās piepildīsies!

-  Un es… es… varēšu apprecēt Zaļacaino Meiteni? Cilvēks, pēkšņas laimes sajūtas pārņemts, vaicāja.

-   Tu varēsi apprecēt desmit tādas meitenes, jo būsi pasakaini bagāts… balss kārdināja.

-   Bet… ir jau par vēlu viņa drīzumā precēsies ar kaimiņzemes valdnieka dēlu! Cilvēks atcerējās un sadrūma.

-   Tu būsi daudz bagātāks un varenāks par viņu, un viņas tēvs dos priekšroku tev, nevis kaimiņzemes jauneklim! Tikai saki, ka to vēlies un esi ar mieru maksāt nolīgto cenu! balss neatlaidīgi pierunāja Cilvēku. Citādi tā ari paliksi, visu mūžu sapņojot vagas galā, un nekad neuzzināsi, kas ir laime!

-   Es vē-losl!! reizē izmisuma un cerību pārņemts, iekliedzās Cilvēks.

-   Tad saņem to, ko vēlējies! nošņāca balss, un pēkšņi viss apklusa. Nešvīkstēja vēja spārni, nešalca koki, nedziedāja putni, nedūca bites, nesmaržoja puķes. Arī nejaušais garāmgājējs bija pazudis. Viņš bija palicis viens.

Cilvēks paraudzījās visapkārt. It kā taču nekas nebija mainījies, taču viņš pēkšņi jutās citāds. Varenāks.

-   Es vēlos būt bagāts! viņš iesaucās.

Klinkš! pie viņa kājām nodžinkstēja maiss ar zeltu.

-   Es vēlos būt ļoti bagāts!!!

Klinkš! Klinkš! zelta maisi krita no debesīm kā milzīgas lietus lāses un rimās tikai tad, kad Cilvēks iekliedzās pietiek!

-   Es vēlos, lai man būtu tāda pils, kādas nav nevienam pasaulē!

Vienā acumirklī viņš jau sēdēja brīnumskaistas pils ziloņkaula troņa zālē. Tajā valdīja pārpasaulīga greznība un netrūka nenieka, izņemot spoguļus. To nebija. Neviena paša.

-   Es vēlos, lai man būtu tāds dārzs, kāda nav nevienam pasaulē!

Vienā acumirklī ap brīnumskaisto pili izpletās paradīzes dārzs, kurā auga, plauka un ziedēja visi pasaules augi un ziedi, tikai tie nesmaržoja. Dārzā neskanēja arī putnu balsis.

Uz mirkli Cilvēks sajutās līksms un priecīgs, taču tad saprata pilnai laimei kaut kā trūkst.

-   Es vēlos, lai man līdzās būtu Zaļacainā Meitene!

Uzvēdīja maiga vēsmiņa, un līdzās Cilvēkam greznajā ziloņkaula tronī sēdēja Zaļacainā Meitene. Savā pārpasaulīgajā sajūsmā Cilvēks nepamanīja viņas bailes un dziļo izmisumu.

-    Esi sveicināta manā pilī, skaistule, manas sirds pavēlniece! Cilvēks jūsmīgi satvēra viņas balto roku, taču Meitene viņa priekam neatbildēja. No viņas zaļajām acim ritēja spožas asaras un, nokrītot zemē, pārvērtās tumšos smaragdos.

-   Tāda bagātība! nodomāja Cilvēks, kurš visu mūžu bija kāvies ar trūkumu. Viņš metās uzlasīt smaragdus, un, jo rūgtāk raudāja Zaļacainā Meitene, jo čaklāk viņš lasīja. Pēdīgi, kad skaisto, žilbinoši mirdzošo dārgakmeņu kaudze jau aizņēma pusi troņa zāles, draudot nogrūt pār paša galvu, Cilvēks beidzot attapa pavaicāt, kāpēc skaistule raud.

-   Es raudu tāpēc, ka milzīgs, ļauns spēks atrāva mani no mīļotā līgavaiņa sāniem brīdī, kad mēs teicām viens otram jāvārdu uz mūžu. Un tagad nu es nezinu ne to, kur esmu, ne to, kur ir viņš un vai mēs vēl jelkad tiksimies.

-   Skaistule, tu atrodies manā pilī! Tu kļūsi par manu sievu, un turpmāk mēs dzīvosim laimīgi visu mūžu! Cilvēks priecīgi iesaucās.

-  Es tevi nepazīstu, vecais vīrs, un nesaprotu, ko tu vēlies! Meitene pārbijusies paslēpās aiz troņa atzveltnes.

-   Vecais vīrs? Kā tu tā vari teikt? Esmu tikai dažus gadus vecāks par tevi! Tu pati man toreiz tirgus laukumā uzsmaidīji! Es visu mūžu esmu domājis tikai par tevi…

-  Tu kaut ko jauc, vectētiņ, Zaļacainās Meitenes balss bija kļuvusi maigāka. Es līdz šim domāju, ka šo teiksmu mana vecmāmiņa ir izdomājusi. Reiz viņa man pastāstīja par kādu trūcīgu puisi ar labsirdīgām, zilām acīm. Viņa to sastapusi tirgus laukumā, kad gājusi izvēlēties ziedus savai kāzu dienai. Todien viņa bijusi tik laimīga, ka smaidījusi visai pasaulei, tikai pasaule bijusi pārāk auksta un aizņemta, lai pasmaidītu pretī. Vienīgais, kurš atbildējis viņas smaidam, bijis trūcīgais puisis ar acīm kā zilas vasaras debesis.

-   Tā bija tava vecmāmiņa? satriekts iekliedzās Cilvēks un izskrēja savā pasakainajā dārzā, lai ielūkotos baseina spoguļgludajā virsmā. Tas, ko viņš tur ieraudzīja, pildīja Cilvēka sirdi ar šausmām un izmisumu. Viņš bija vecs un neglīts. Tik vecs un tik neglīts, ka pašam kļuva bail, sevi uzlūkojot. Kādu mīlestību viņš varēja prasīt no jaunās, skaistās Zaļacainās Meitenes, kādu laimi viņai sniegt?

-    Bet sirdī es taču joprojām esmu jauns! viņš domāja un izteica kārtējo vēlēšanos atkal atgūt savu jaunekļa gadu vingro ķermeni. Pēc mirkļa Cilvēks sajuta asinis straujāk ritam dzīslās. Ūdens spogulī viņam pretī lūkojās jauns, glīts puisis platiem kā pasaule pleciem.

Steigšus atgriezies pie Zaļacainās Meitenes, Cilvēks priecīgi jautāja: Nu, skaistule, vai tagad tu spēsi mani mīlēt un būt mana sieva?

-    Par ko tu runā, vecais vīrs? Meitene turpināja liet asaras.

Cilvēks neizpratnē atkal izsteidzās dārzā un skrēja pie baseina, kura spoguļgludajā virsmā atspīdēja daiļš, stalts jauneklis spoži zilām acīm kā saulaina vasaras diena.

Viņš saniknojās. Ak tad tāda bija šī nepateicīgā skaistule, kuras dēļ viņš bija upurējis visu savu jaunību, dzīvi un pat dvēseli?! Kaprīza, izlutināta skuķe, kam svešas pateicības jūtas! Viņš nolika tai pie kājām savu sirdi un vēl puspasaules piedevām, bet viņa to saukāja par veci un riebumā rauca degunu? Nu pagaidi, skaistulīt!

Vairs ne mirkli nešaubīdamies, viņš atgriezās troņa zālē un, sakampis Zaļacaino Meiteni aiz rokas, aizvilka viņu uz pils augstāko torni un ieslodzīja, noteikdams izlaidīšu, kad būsi ar mieru kļūt par manu sievu!

Septiņas dienas un naktis raudāja Zaļacainā Meitene pils tornī, līdz visa nogāze mirdzēja zaļos smaragdos. Septiņas reizes Cilvēks lūdza viņu kļūt par tā sievu, solīdams atbrīvot un visu mūžu nēsāt uz rokām kā karalieni. Un septiņas reizes Meitene atbildēja nē. Līdz reizē ar pēdējo nē izlēca pa torņa logu tieši uz asajiem, spožajiem smaragdiem, kas no viņas asinīm pārvērtās koši sarkanos rubīnos.

Bet Cilvēkam vairs nebija vajadzīgi ne dārgumi, ne bagātības, ne pasakaini skaistā pils, ne mēmais paradīzes dārzs. Viņa sapnis bez dzīvības gulēja torņa pakājē. Bet līdzās stingajam meitenes ķermenim, acīmredzot izkritis no tērpa kabatas, spoži spīdēja sudraba spogulītis. Notupies līdzās Zaļacainajai Meitenei un aizdarījis viņas acis, Cilvēks noskūpstīja viņu uz pieres un klusi noteica piedod man… Tad pacēla mazo spogulīti lai vismaz tas viņam paliek par piemiņu.

-   Ieskaties spogulī, ieskaties! pēkšņi viņš sadzirdēja ausī čukstam pazīstamo balsi.

Ziņkārības mākts, viņš to arī izdarīja. Ak vai! Sudraba spogulis rādīja patiesību viņš patiešām bija vecs. Vecs, krunkains, šķībs, līks un neglīts kā grēks. Kā nāves grēks!

-   Es vēlos mirt! Cilvēks iekliedzās nelabā balsī. Taču šī vēlēšanās nepiepildījās.

-   Es vēlos mirt! viņš iekliedzās vēlreiz. Joprojām nekas nenotika.

-   Es vēlos mirt! Kāpēc es nevaru nomirt? Cilvēka izmisumam nebija robežu.

-  Tāpēc, ka tu vēl neesi samaksājis… viņš atkal izdzirdēja šņācošos čukstus vispirms vienā, tad otrā ausī. Tu neesi samaksājis…

-   Tad ņem, kas tev vajadzīgs, un ļauj man mirt! Cilvēks lūdzās.

-   Šī jau ir mūsu darījuma cena tā kā man pieder tava dvēsele, tad tu esi lemts mūžīgai dzīvei zemes virsū. No šī brīža tu darīsi to darbu, ko līdz šim darīju es…

Cilvēka priekšā kā no zemes izauga nejaušais garāmgājējs ar spoži zaļajām acīm, kuru viņš reiz bija uzņēmis savā mājā un kura slāpes veldzējis.

-   Kāpēc? Kāpēc tu man atdari labu ar ļaunu? Cilvēks raudāja, lādējās un lūdzās reizē.

-   Tāpēc, ka tu dzīvoji, redzot tikai to, ko gribēji redzēt, un alkstot tikai pēc tā, ko vēlējies tu. Tev taču nerūpēja, ko domā un jūt Zaļacainā Meitene, jo tev eksistēja tikai tavas ilgas un sapņi. Es ļāvu tev ilgoties un sapņot, bet reiz ikvienam sapņotājam jāatmostas. Turpmāk tu būsi Dēmons ar zaļām acīm un arī klīdīsi pa pasauli, ikviena savā ceļā sastaptā cilvēka prātā un sirdī iedvešot skaudibu, greizsirdību, alkatību… Līdz varbūt reiz kāds tevi atbrīvos no šī sloga tāpat, kā tu atbrīvoji mani. Paliec sveiks, Zaļacainais Dēmon!

Izteicis šos vārdus, nejaušais garāmgājējs izgaisa, bet Zaļacainais Dēmons iegaudojās tā, ka pat tūkstošgadīgajiem klintsakmeņiem kļuva viņa žēl. Diemžēl viņi tam palīdzēt nespēja.

Tā nu Zaļacainais Dēmons joprojām klīst pa pasauli…

-   Skaista leģenda… pēc krietni ieilguša pārdomu brīža domīgi noteica Omīte. Pārējie saviļņoti klusēja.

Vecais viesistabas stundenis nobimbināja trīs reizes. Caur cieši aizvērtajām durvīm no halles kā tāla, pieklusināta atbalss

atskanēja trīskāršs dzeguzes kukū-kukū-kukū, izraujot visus no sastinguma.

-    Puiši, laikam taču beidzot jāprot kauns un jātaisās uz mājām, smagi piecēlies no iesildītā atpūtas krēsla, stingri noteica ģenerālis Bass, tad, piegājis pie Annas Rozes, noskūpstīja viņai roku: Paldies, baroneses kundze, par vēstījumu. Tas man lika daudz ko pārdomāt. Labu nakti arī visiem pārējiem! Un, Līzbet, lūdzu, es tevi ļoti lūdzu vismaz šonakt neiekulies nekādās nepatikšanās, labi?

-    Kā teiksi, krusttēv! Anna Elizabete viņam starojoši uzsmaidīja, lai gan baisās leģendas iespaidā bija pagaisusi jebkāda jautrība. Kuņģī atkal skrāpējās sīkie, kā žiletes asie kaķu nadziņi. Tas atkal notiek…

Ap četriem visi pēdīgi bija laimīgi nolikti gulēt, turklāt katrs savā gultā. Nelielu sajukumu radīja Kārļa mātes Ievas klātbūtne Anna nebija ar viņu rēķinājusies, tāpēc steigšus nācās pārkārtoties, deportējot Kārli no darbistabas un Ģirtu no bibliotēkas uz viesistabu, kur viņi iekārtojās senlaicīgajos, izvelkamajos dīvānos, kamēr darbistabu uz ciemošanās laiku okupēja Ieva Saulīte. Ledusaukstajā bibliotēkā uzturēties nebija iespējams.

Interesanti, kāpēc vecmāmiņa tik zīmīgi pateica padomā tik, cik skaudībai daudz seju…?

Anna Elizabete gulēja savā platajā gultā vaļā acīm. Par spīti baismīgajam nogurumam, kura dēļ viņa knapi spēja uzkāpt līdz otrajam stāvam un pirmo reizi pasaules vēsturē bez dušas iekrita gultā, miegs nenāca ne lūdzams, ne sitams. Uz kājām kā liela, silta sega rāmā bērna miegā šņākuļoja Grāfs, bet līdzās, Annas rokai uzgūlies, vēlīgi murrājot, dienišķo bužināšanas devu pieprasīja Barons. Tikko Grāfs miegā sakustējās un pavirzījās tuvāk saimnieces rokai, rudais runcis pussnaudā norūca zemfrekvences brīdinājumu, ko tikai pilnīgi kurla un pilnīgi glupa radība neuztvertu nopietni. Nelien tuvāk, citādi pats nožēlosi! Grāfs bija prātīga radība.

Tu re, kā tai pasaulē iekārtots greizsirdība, nenovīdība, skaudība… Patiešām tās iet roku rokā kā viens vesels. Cilvēks skauž cilvēku, dzīvnieks dzīvnieku… Tā laikam dabā nolikts

-   ikviens cīnās par savu vietu zem saules, žēl tikai, ka pārāk bieži tas notiek neattaisnojamām metodēm: ja nav man, lai nav nevienam.

Domas pārsviedās pie šīvakara sarunu nopietnajām tēmām. Interesanti, vai tēvs ir spējis ar to tikt galā? Raugoties, kā parasti līdz absurdam korektais profesors Rožkalns nervozējot izplūc sev gandrīz visu bārdu, Anna Elizabete no sirds juta tēvam līdzi. Taču tā būs laba mācība neuzsākt nepareizas sarunas nepareizā laikā. Kas viņu dīdīja? Māte sakūdījusi? Ziņkārība? Vēlēšanās iepazīt viņas draugus?

Kāpēc viņai nelika mieru vecmāmiņas it kā nejauši izsviestā frāze un atmiņas par baiso leģendu? Tās taču nevarēja būt bailes no kā gan viņai savā mājā, kas turklāt pilna cilvēkiem, bīties? Un tomēr…

Kam viņa vajadzīga?! Kam viņa vajadzīga… Viņa bija… ir dārzniece. Bija… ir. Bija?

Niecīgais apģērbu krājums, būrveidīga stikla telpa ar gandrīz neatveramiem logiem un mazā istabiņa, kuras durvis slēdzas tikai no ārpuses. Viņa bija ieslēgusies… Nekā, Akmeņa kungs, salti meli, viņa to nemaz nevarēja izdarīt! Tieši pretēji Dzidra Akmene savā mājā dzīvoja kā ieslodzījumā, tieši tāpat kā Zaļacainā Meitene pils tornī. Spriežot pēc uzraksta uz vannas istabas spoguļa, nebūtu nekāds brīnums, ja viņa būtu izšķīrusies par galēju rīcību vai nu bēgt, atpakaļ neskatoties, vai… padarīt sev galu.

Bet varbūt Akmens noklusē vairāk nekā pasaka? Varbūt viņš pilnīgi noteikti zināja, ka sieva šobrīd jau ir mirusi, tāpēc arī tik neapdomīgi izmeta frāzi viņa bija dārzniece tiesa gan, to steigšus izlabojot. Jā, un kāpēc pagrabā pludoja acetons, ja visā mājā nebija ne mazāko remonta pazīmju?

Pēkšņi atcerējusies par Dzidras Akmenes istabā no grāmatplaukta izvilkto nelielo grāmatiņu, Anna iededza gaismu un, izlēkusi no gultas, uz pirkstgaliem aizslīdēja līdz sekreteram, uz kura atradās viņas somiņa. Nelielais sējums bija burtiski ielēcis viņai rokās varbūt tāpēc, ka salīdzinājumā ar citiem tā agrāk spožais un krāšņais vāks bija nolasīts gandrīz pelēks, bet varbūt tāpēc, ka tas bija iebāzts plauktā ar aizmugurējo vāku uz priekšu un burtiem kājām gaisā. Pārējo, gandrīz militāri precīzi nolīdzināto grāmatu rindā tas izskatījās vairāk nekā dīvaini.

Anna lēnām, lappusi pēc lappuses, šķirstīja plāno brošūru. Faktiski tas bija augu un ziedu katalogs. Ilustrēts, viegli pārskatāms, ar profesionāliem, lakoniskiem aprakstiem un lieliem, tukšiem piezīmju laukumiem. Šķita, ka Dzidrai šis katalogs bijis ļoti mīļš gandrīz visas lappuses pierakstītas ar atgādinājumiem, kad kurš augs iesēts, iestādīts, kad novāktas sēklas un kad tas devies ziemas guļā.

Anna Elizabete pamanīja kādu dīvainību guļamistabas pustumšajā stāvlampas gaismā, kas krita no sāniem, starp kataloga tekstu rindiņām šķita iezīmējamies tādi kā kruzuļi vai ķeksīši. Varbūt Dzidra, ar kādu runādamās, uz grāmatai uzliktas lapiņas vienkārši švikojusies? Taču nē, viņa sevi norāja, tur kaut kas slēpjas.

Vēlreiz izlīdusi no gultas, izpelnoties divbalsīgu ņurdienu vienlaikus no abiem gulētājiem, Anna sekretārā sameklēja lupu un, iedegusi spēcīgo galda lampu, pielieca to tā, lai spilgtā gaisma kristu no sāniem.

Ahā, te nu tas bija! Starp rindām un nereti arī brīvajos laukumos, krītot kontrastainām ēnām, iezīmējās teksta rindiņas. Bet visdīvainākais bija fakts, ka tās šķita rakstītas ar adatu vai kādu citu priekšmetu, kas, imitējot rakstīšanu, gan iespiež papīrā smalku, reljefu rieviņu, taču citas pēdas neatstāj. Viņa mēģināja lasīt…

… viņš atkal pārradās piedzēries, tātad atkal sitīs.

… Arnis ir kā apsēsts ar savu izcelsmi. Teicu tajā taču neko nevar mainīt, kāds tēvs bijis, tāds bijis. Viņš manī pablenza sarkanām acīm kā bullis, atvēzējās un iesita pa kuņģi. Visu nakti vēmu asinis.

… kāpēc viņš tik ļoti ienīst cilvēkus? Tēva dēļ? Vai arī viņam skauž, ka citiem dzīve devusi vairāk?

… kaut nu viņš zaudētu vēlēšanās! Tas būtu tikai taisnīgi. … par ko viņš tā ienīst Uģi? Vai tiešām kāds būtu pateicis? Un tad? Pašam Melnpilī otrā sieva un meita.

Un visbeidzot pēdējais ieraksts:

… šķiet, viņš grasās mani nogalināt, tāpat kā… Te ieraksti aprāvās.

Anna Elizabete neviļus sajuta, kā sienas atkāpjas un Dzidra Akmene atkal raugās viņā ar mēmu kliedzienu palīdziet! uz lūpām. Zinādama, ka vīram ziedi riebjas, viņa puķu katalogā, vairs ne uz ko necerēdama, bija rakstījusi slepenu dienasgrāmatu, kurā ik vārds sauca pēc palīdzības.

17.    nodaļa. Āliņģī, ar cilpu ap kaklu

25. decembra rīts

Pirmo Ziemassvētku rīts atausa saulains un spožs, it kā vēlīga roka būtu atvilkusi pelēcīgi dūmakaino aizkaru, kas līdz šim traucēja skatīt pasauli tās īstajās krāsās. Pat priekšmetu kontūras likās esam asākas.

Vēl bija agrs, un vecais nams snauda saldā rīta nomiedzi. Likās, nav bijis ne iepriekšējo dienu nepatikšanu, ne vakarvakara drūmo politisko kaislību.

Nespēdama ilgāk nogulēt, Anna Elizabete nolēma iziet pastaigā ar abiem suņiem. Grāfs bija gājējs jebkurā diennakts laikā, savukārt Omоtes rudais taksis Figaro bija iemācījies no rītiem ar ķepu veikli atvērt istabas durvis un noskriet lejā hallē, taču vajadzēja kādu labu dvēseli, kas viņu izlaistu pa mājas durvīm. Parasti šī labā dvēsele bija Kārlis, jo viņam pirmajam aptrūka pacietības, klausoties mazo, cieto nadziņu nepacietīgajos skrapšķos un klusajā smilkstēšanā, un, jā, darba kabineta durvis atradās tieši līdzās ārdurvīm. Taču šorīt, pirmo reizi pēc ilgiem laikiem, Kārlim beidzot bija iespēja izgulēties viesistabā.

Klusi uzsvilpusi suņiem un piekodinājusi neriet un nesmilkstēt, Anna, zābakus rokā turēdama, zagās lejā pa kāpnēm,, cenzdamās neuzmīt uz piektā pakāpiena, kas joprojām žēlabaini čīkstēja kā izbadējies spoks. Lielo durvju kaltā atslēga

kaut kur bija pazudusi, un pašas durvis, protams, bija ciet. Nolēmusi negrabināties pa atvilktnēm un nevienu nemodināt, viņa nedzirdami atvēra virtuves durvis, lai izietu pagalmā caur dienvidu terasi. Pēc vakarnakts ieilgušajām filozofiskajām pārdomām šorīt Annu un Zani gaidīja nepatīkams pārsteigums milzīgs netīru trauku tornis. Parasti viņas centās ar viesību sekām tikt galā tajā pašā vakarā, bet šoreiz prāvais viesu skaits, nopietnās sarunas un nedēļu krātais nogurums bija darījis savu.

Beidzot tiešām jānopērk trauku mazgājamā mašīna! klusi paīgņojusies, Anna atslēdza virtuves ārduvis. Un sastinga. Viņai tieši priekšā acu līmenī kaut kas šūpojās. Kājas! Lielos gumijniekos apautas vīrieša kājas.

Baidīdamās ieraudzīt to, ko, visticamāk, tomēr nāksies ieraudzīt, viņa pacēla skatienu augstāk pie terases griestu spraišļa karājās vīrietis. Kājās gumijnieki un pajauni džinsi, mugurā bieza vējjaka, rokās ādas cimdi. Seju neredzēja, jo mirušais pret māju atradās ar muguru, bet doties ārā Annai Elizabetei pietrūka dūšas. Suņi, ieraudzījuši kaut ko neparastu, kas turklāt vēl šūpojas, un sajutuši viņas bailes, sāka rūkt un kāpties atpakaļ.

Anna Elizabete strauji aizcirta durvis it kā tā varētu nodrošināties pret ļaunās ārpasaules ienākšanu mājā, un taustījās kabatā pēc telefona. Reizē ar savienojumu un samiegojušos Mika balsi tajā galā virtuvē ienāca Kārlis un Ģirts tik svaigi un atpūtušies, it kā būtu gulējuši karaliskajos apartamentos.

-   Mums ir kārtējais līķis! Anna nervozi iešņāca klausulē.

-   Pakārts vai pakāries vīrietis. Vecumu nezinu.

Kārlis un Ģirts saskatījās un reizē iebļāvās kur? Acīmredzot to pašu bija vaicājis arī Kaķītis, jo Anna īsi atteica: Uz dienvidu terases, tieši iepretī ieejas durvīm.

Varēja dzirdēt, kā Miks skaļā balsī dod viņai rīkojumus, taču sīkāk saprast neko nevarēja.

-   Ko viņš teica? jautājums izskanēja vienā balsi.

-   Lai pagaidām nevienu nelaižam laukā no mājas un paši ari lai neejam. Ja nu tur kādas pēdas… V-velns!

-   Kas? Tu jau paspēji sapēdot? Kārlis satraucās.

-   Nē taču! Bet dzīvniekiem pūslis gan nav no gumijas. Ja Miks ar puišiem drīz neatbrauks, būs avārija.

-    Labāk okeāns hallē nekā nikns majors… filozofiskā mierā novilka Ģirts. Es tikai domāju…

-   … ko? Anna Elizabete nikni pārvaicāja.

-    … kāpēc šis dīvainais mironis pie Pūču Mājas uzrodas tieši tad, kad jūs esat apmeklējuši Akmeni un Graudnieku. Vai tas būtu tāds kā brīdinājums? Ko tādu jūs tur redzējāt un atradāt?

Puķu istabas logi, ģērbistabas durvis, dienasgrāmata, acetons pagrabā, sagrautā virtuve, termoss…

Annas Elizabetes intuīcija trauksmes režīmā strādāja vislabāk, un ari tagad, par spīti ārkārtas situācijai, viņa domās atkal un atkal kā palēninātu videofilmu pārskatīja abas tikšanās.

Akmenim viennozīmīgi nebija patikusi viņas klātbūtne un ilgstošā uzturēšanās sievas telpās, bet brīdī, kad Dambergs un Viktors palūdza atvērt pagrabu, viņa sejā bija pavīdējis neslēpts naids. Dažas lietas Robežnieku apskates laikā bija durtin dūrušās acīs, it kā kāds vēlētos, lai tās tiktu īpaši pamanītas. Lielie, tumšzaļie gumijas zābaki ar tādiem pilni visi lauku lielveikali, un tādus valkā gandrīz ikviens ārpus pilsētas dzīvojošs vīrietis, ieskaitot medniekus, makšķerniekus un dabas fotogrāfus. Ārkārtīgi trūcīgais, vecais un depresīvais Dzidras apģērbs plus pazudusī sega un medikamenti. Grūti bija noticēt, ka cilvēks, nolēmis ziemā bēgt no mājas, to darītu, ģērbies vien čībās, naktskreklā un uzmetis plecos segu.

Un vēl tas savādais slēptais uzraksts uz spoguļa, kam būtu jāatklājas tikai tad, ja kāds vannas istabā atgrieztu siltā

ūdens krānu. Radās likumsakarīgs jautājums vai šādi Dzidra paziņoja vīram un dēlam, ka tā vai citādi nolēmusi noslēgt rēķinus ar šo māju, ģimeni vai dzīvi kopumā, vai ari…

Vai ari vēstījumu rakstījis Uģis. Visticamāk mātei. Sevišķi, ja atceras, ka vakarā pirms savas pazušanas viņš paspējis salamāties ar Akmeni vecāko. Acīmredzot nogaidījis, līdz tēvs kopā ar Donātu Graudnieku aizbrauc, Uģis atstājis ziņu mātei, rēķinoties, ka viņa vannas istabā ieies pirmā, un aizbēdzis no mājām.

Un atkal Arnis Akmens. Lai kur skaties, visur viņš! Nu jau pat tā kā par daudz. Vai tiešām šajā cilvēkā slēpjas tik milzīga varaskāre, izsmalcināta nežēlība un reizē tāds mazvērtības komplekss, ka viņam atkal un atkal sevi jāapliecina, nodarot kādam pāri? Vai ari kā teica Miks vai tas jau nekļūst mazliet pārspīlēti?

Bet… tad būtu jādomā pavisam no cita skatpunkta jāmeklē kāds, kuram ir tik ļoti liels un objektīvs iemesls ienīst Akmeni, lai, darot vienu sīku neģēlību pēc otras, visu laiku piespēlētu norādes uz viņu kā vainīgo.

Uģis? Anna nespēja noticēt. Par spīti prāvajam augumam, puisis ir nenormāli iebiedēts un sevī ierāvies; tāds, novests līdz izmisuma solim, drīzāk jūtu karstumā kādam ar tabureti sadotu pa galvu, nevis izsmadzeņotu rafinētu, smalku atriebības shēmu. Dzidra? Vēl mazāk ticams. Nabaga sievietei vienkārši nebija tādas iespējas, jo kopš atgriešanās no apcietinājuma Akmens kontrolēja ikvienu viņas soli un elpas vilcienu.

Annai Elizabetei nelika mieru vēl kāda lieta Donāta Graudnieka lepnās mājas, jo sevišķi virtuves, nožēlojamais paskats viss sagrauts un sagāzts vienā kaudzē, un tikai jaunais, spožais termoss, kā kaujas laukā pēdējais izdzīvojušais, triumfāli noraudzījās uz vecās pasaules drupām. Vai kāds gribēja, lai atrod tieši to?

Zem piebraucošo mašīnu riepām ārā skaļi nokraukšķēja ledus. Vīri bija klāt.

Piebāzuši degunus virtuves lielajiem logiem, Anna, Ģirts un Kārlis ziņkāri vēroja, kā rīkosies drošības speciālisti. Pirmo Viktors no mašīnas izlaida vilku, norādīdams uz māju un apkārtni ap to, bet pats lēni sekoja. Aiz Viktora, stiepdams savu neiztrūkstošo amata piederumu kasti eksperta koferi, smagiem soļiem, kaut ko dusmīgi purpinādams, slāja Egons Dambergs.

Anna, redzot viņa nogurumu un iztēlē dzirdot visus Pūču salai, Bergu namam un sev personīgi veltītos emociju piepildītos vārdus, sajutās vainīga par notikušo. Kā gan citādi viņai piemita fantastiskā spēja savā apkaimē svētku vietā radīt katastrofas citu pēc citas, liekot cilvēkiem, kuri godīgi nopelnījuši dažas atpūtas dienas, veltīt tās kārtējā noslēpumainā nozieguma atklāšanai.

Viņas paššaustīšanos pārtrauca aiz loga atskanējušie homēriskie smiekli. Tur, laukā, smējās, nē, rēca visi.

Nu re, sākas! Ļaudis vienkārši nojukuši prātā, un tās vēl ir tikai puķītes…

-   Līzbet, taisi vaļā durvis un nāc laukā! skaļi iesaucās majors Kaķītis. Tas nav mironis, bet lelle!

Skaidrs. Tāpēc tie smiekli kā momentāns atvieglojums pēc ārkārtīgas nervu spriedzes.

Baisais kareklis patiešām bija lelle. Liela, rūpīgi un asprātīgi izveidota lelle, kas, piekārta pie griestiem, varēja radīt baigu iespaidu, bet guloša uz grīdas vairs neizskatījās ne uz pusi tik briesmīga.

Paldies visiem labajiem gariem, ka šis skaistais rīts atkal nebija sācies ar kārtējo līķi! Lai gan, sevī grīni nosmīnēja Anna Elizabete, pēdējo nedēļu laikā mēs arī pie tā esam sākuši pamazām pierast.

-   Interesanti gan, kas šo zābakoto jaunskungu šurp atnesis un piekāris un kāpēc? domīgi murmināja atvaļinātais

ģenerālis Bass. Annīt, lūdzu, paraugies, vai viņa apģērbs tev neko neizsaka?

Viņa vērīgi nopētīja uz apsnigušajiem terases dēļiem gulošo biedēkli.

-   Džinsi šķiet it kā redzēti. Bet zābaki… tādus zābakus mēs vakar redzējām Robežniekos.

-   Tādus vai tos pašus? Es gan tur neko nepamanīju būšu palaidis garām… Ģenerālis sadrūma.

-   Vējtverī, Kārļonkul, tieši pie ārdurvīm, pa labi. Varbūt tie paši, varbūt tādi paši…

No virtuves, priecīgi kulstot asti, izjoņoja Grāfs skaļi riedams un celdamies pakaļkājās, apsveicinājās ar atbraukušajiem, bet jo sevišķi ar ģenerāli, tad metās pie melnā vilka Zorro un, pie zemes krizdams, aicināja to padauzīties. Spiedīgā rīta vajadzība bija aizmirsta. Lielais dienesta suns noraudzījās nerātnajā atvasē ar mierpilnu pašcieņu, ļaudams pluinīt savu kuplo asti un pat pagrauzt ķepu, bet, kad jaunulis kļuva pārāk uzmācīgs, drusku uzrūca dziļā krūšu balsī. Ar to pietika. Bridi pamīņājies turpat līdzās, Grāfs aizjoņoja uz pļavu.

Kārļa vecmāmiņas taksis Figaro arī tagad parādīja savu prātīgo dabu rāmi tipinot, viņš nozuda gar mājas stūri, taču jau pēc īsa brīža, nikni rūkdams un kaut ko zobos purinādams, atgriezās. Tā bija šalle, vīriešu šalle no veikalā pirktajām, ar bezgaumīgu krāsu salikumu zili balti sarkana, liekot domāt par plašās Krievzemes hokeja čempionātu aksesuāriem.

Pag, pag, vai tādu šalli nenēsāja Uģis? Vēl dikti lepojās, ka tēvs viņam no Sanktpēterburgas reiz atvedis dāvanu, un sajūsmināts rādīja to pārējiem pulciņa dalībniekiem. Bet tad jau…

Cīņā par jauko, mīksto rotaļu mantiņu bija iesaistījies ari Grāfs, un nu jau viņi to plūkāja divatā.

-   Nedrīkst! Fu! Atdod! Anna Elizabete pūlējās atņemt suņiem šalli, taču prieks par spēli bija pārāk liels, un ne Figaro, ne Grāfs nelikās dzirdam pavēles, tikai paskrēja tālāk pļavā.

-   Tad tā gan… Viktor, vai tu tur neko nevari darīt? Viņa bezpalīdzīgi palūkojās kinologā, kas uzjautrinājās, vērodams zili balti sarkanās sudmaliņas. Pēdīgi viņam kļuva šalles žēl:

-   Zorro! Atnes!

Tas bija dažu sekunžu jautājums. Nesteidzīgi, vieglā riksī pietuvojies abiem dauzoņām, Zorro apsēdās un klusi ierūcās. Viss. Šalle vai tas, kas no tās bija atlicis, tika pamesta guļam savandītajā sniegā, bet Grāfs un Figaro, it kā neko tādu nebūtu darijuši, atgriezās pie Annas Elizabetes. Visi stāvēja kā apstulbuši. Bet kā?

Zorro uzmanīgi ar vienu zobu ieāķējās šalles galā un atvilka to līdz lievenim.

-   Malacis, puika! Viktors uzcienāja vilku ar diviem suņu cepumiņiem un draudzīgi paklapēja ar delnu pa skaustu.

-   Bet tagad osti! Un meklē!

Gudrajam sunim pavēli divreiz atkārtot nevajadzēja brīdi uzmanīgi ošņājies pa samīņāto sniegu, viņš kā melna bulta aizlikās gar mājas stūri veco ozolu virzienā. Grāfs palēkdamies aizskrēja viņam pakaļ, bet Figaro iešmauca mājā. Anna bažīgi paraudzījās un Viktoru ko viņš teiks, vai kucēns netraucēs lielajam darīt darbu?

-   Lai skrien. Lai mācās. Zorro tavu mīluli nosargās, mantinieks taču! Viktors pasmaidīja. Iesim arī mēs pastaigāties, tikai sadalīsimies mazākās grupiņās. Pavērosim, vai kaut kur neatrodas vēl kas neparasts. Bet Egonu atstāsim divvientulībā ar šo noslēpumaino kungu. Lai iepazīstas tuvāk, varbūt viņš kaut ko pastāstīs.

Agrā pastaiga nedeva neko citu, tikai kārtējās lielās,

47.  numura slēpjzābaku pēdas, bet šoreiz tās atnāca pāri Melnupes tiltam un tieši tāpat arī aizgāja atpakaļ, krustojumā ar lielo ceļu izgaistot bez vēsts.

Acīmredzot viņu gaidījusi mašīna, Anna nodomāja, taču abu suņu vērīgā ošņāšanās vienā konkrētā ceļmalas punktā

bija pievērsusi Viktora un Mika uzmanību. Abi notupušies uzmanīgi pētīja cietos kukučos sasalušo sniegu, pēdīgi Miks neticīgi novilka: Es teiktu motocikls. Turklāt ar krietni nobrauktām riepām. Tam braucējam nu gan jābūt dulnam, ja viņš šādā laikā un pa šādu ceļu riskē dzīties ar moci!

-   M-jā, ej nu tagad ķer vēju laukā mašīnu kabatā neiebāzīsi, bet moci var noslēpt, kur vien vēlies, malkas šķūnīti, pagrabā, kaut vai paša guļamistabā, burkšķēja Viktors.

-  Ziniet ko, man šķiet, šis mocis nebūs tālu jāmeklē, Anna pirmo reizi plati pasmaidīja. Mēs visi to esam redzējuši un labi pazīstam ari braucēju. Lūk, tikai jautājums, kāpēc…

-   LIzbet, stāsti, nespēlē aklās vistiņas! Miks cieši ieurbās viņā ar saviem pelēkajiem īleniem.

-   Pēc brokastīm, Kaķīt, pēc brokastīm. Man vēl jāpadomā.

-   Atkal jau… viņš saīdzis nopūtās. Viņa zinās un kafijodama domās, bet mēs pārējie kā tādi antiņi minēsim miklas. Ka tik beigās nav par vēlu!

-   Nebūs, nebūs, ja ir tā, kā domāju, tad nebūs. Interesanti, ko Egonam pastāstījis mūsu ciemiņš? Anna Elizabete pagriezās uz iešanu un uzsvilpa Grāfam. Puiši, jūs, kā gribat, bet es dodos gatavot brokastis. Būs pildīta omlete un kafija ar vakardienas mandeļu kliņģeri.

Gastronomiskie argumenti un nosalušās kājas izrādījās spēcīgāki par pienākuma apziņu.

Dambergs, uz lieveņa tupēdams, bija izķidājis nelūgto viltus nelaiķi pa sastāvdaļām un izpētījis no cepures līdz pat zābaku papēžiem. Eksperta acis dzirkstīja draiskas uguntiņas.

-   Skatos, esi kaut ko atradis? Ģenerālis Bass notupās līdzās lellim. Kas tas par striķi?

Viņa pirksts tēmēja uz raupju dubulta vērpuma auklu, kas kā cilpa vijās ap izbāžņa kakla daļu.

-   Nu, to man pasakiet jūs. Dambergs uzmanīgi pavilka un pagrozīja virves cilpu. No biezās vējjakas apkakles izslīdēja

kāds priekšmets pie raupjās auklas piesiets ovāls koka dēlītis ar tādu kā atskabargainu astīti; par lielu, lai būtu medaljons, un par mazu, lai tam būtu kāda praktiska funkcija. Vienā dēlīša pusē bija iededzināts varens koks, iespējams, ozols, otrā teikums “nepieķeries nekam, jo tevi gaida gaismas stars”!

Ko tad tas nozīmēja? Brīdinājums? Vasarā zivs bez galvas, tagad aprakstīts akmens un viltus līķis…

-    Tā vien šķiet: kāds ar mums dzen ļoti, ļoti skarbus un rupjus jokus, ieteicās Ģirts. Tas atgādina pusaudžu nerātnības: izmantot simbolus, visbiežāk, pat nezinot to īsto nozīmi, tikai atdarinot kaut ko redzētu, dzirdētu vai pa roku galam sagrābstītu. Tā pati vasaras bezgalvainā zivs joprojām nesaprotu tās jēgu.

-   Brīdinājums. Draudi. “Klusē kā zivs, turi muti, citādi ar tevi notiks tāpat!’’ Anna nedomājot attrauca.

-   Labi. Pieņemsim. Bet aprakstītais akmens? ieinteresējās Kārlis. Arī pārējie pienāca tuvāk.

-   Hmm… Varbūt “savs laiks akmeņus mest, un savs laiks tos salasīt”? Vai ari “lai tas met pirmo akmeni, kas pats bez grēka”? Varbūt tieša norāde uz Arni Akmeni? Vai arī drauds no viņa ar visu autogrāfu?

-    Un ko tu teiktu par šo tipu, kurš tik nekrietni izmantojis tavu lieveni par žāvētavu, un to dīvaino karekli? Dambergs vaicājoši pasmīnēja. Vai nav viedi vārdi… “nepieķeries nekam, jo tevi gaida gaismas stars!”

Gaismas stars… “Cik gatavs tu būsi nostāties uz gaismas stara?" Kur viņa to jau bija dzirdējusi?

-   Vai liksieties mierā, es taču neesmu simboloģe! Anna Elizabete uzsprāga. Pirmkārt, man sāp galva, otrkārt, gribu kafiju, treškārt vaicājiet maniem vecākiem, tā galu galā ir profesoru vēsturnieku kompetence! Egon, labāk parādi, kas vēl slēpjas tajā stulbajā putnubiedēklī!

Viņa notupās līdzās gulētājam un raudzījās, kā Dambergs izcilā un izgroza katru priekšmetu.

Biezā ziemas vējjaka bija veca un novalkāta, iekšpusē pa atirušajām vīlēm līda laukā polsterējums. Džinsi turpretī izskatījās salīdzinoši nesen pirkti un labi ja dažas reizes uzvilkti. Labās kājas gumijas zābakam ieslīpi nodilis papēdis it kā kāds ar to būtu bremzējis. Cepure, precīzāk adīta mice, bija tādās pašās krāsās kā pirmiņ aiz mājas atrastā šalle. Zem vējjakas biedēklim bija uzvilkts nodriskāts, tumšzaļš T krekliņš ar apdruku “meži, meži, tumšie meži”, bet rokās ādas cimdi ar pagarinātu stilba daļu, kas nez kāpēc lika domāt par pagājušā gadsimta motobraucējiem vai… modes dāmām. Sievietes klātbūtni apliecināja arī rumpis tas bija izveidots, divās novalkātās dāmu zeķbiksēs sabāžot smalku sienu un vidū sašujot kopā. Šuvuma līnija, starp citu, izskatījās gluda un līdzena kā rūpnieciska trikotāžas audumu vīļu apdare. Arī galva bija izveidota tāpat no vecu zeķbikšu platākās daļas. M-jā, kāds ir pamatīgi un rūpīgi, taču ne pietiekami piesardzīgi strādājis…

Tobrīd atvērās virtuves durvis, kurās pavīdēja Zanes sarkani piiļkainā galva, bet ap mājas stūri cēlā solī, elkoņos sadevušās, iztipināja abas vecmāmiņas, Priežu Miķelis un Kārļa māte Ieva. Viņiem nopakaļ goddevīga miesassarga cienībā lēni soļoja cienījamais vēstures profesors Kārlis Jēkabs Rožkalns.

Tā tik mums te trūka, salēcās Anna Elizabete. Nu ir velns no maisa laukā!

-   Vai, mīļie, kas tad te atgadījies? Suņuks pārskrēja mājās viens, galīgi aukstām ķepām un dikti tramigs. Cēlos augšā un gāju lūkot. Ne Annas, ne pārējo jauniešu istabās nebija, tā nu saucu papildspēkus un devāmies apgaitā. Bet tas taču… Pamanījusi gulošo ķermeni, Kārļa vecmāmiņa ar savam trauslajam augumam neraksturīgu spēku kā tanks lauzās tuvāk lievenim. Miķelis veltīgi mēģināja viņu apturēt.

-   Omīt, tas nav nekas. Tā ir tikai lelle. Lelle! Ar salmiem piebāzts, apģērbts putnubiedēklis, kuru kāds bija atstājis mums uz lieveņa kā rīta sveicienu, Ģirts ar uzjautrinātu izteiksmi sejā steidza mierināt abas vecās dāmas, kamēr Anna Elizabete ar nemanāmu lūpu kustību deva zīmi Zanei neko nejautā un neko nesaki!

-   Mēs jau grasījāmies iet iekšā brokastīs, Kārlis ieķērās večiņai brīvajā elkonī un pagrieza atceļam.

-   Puika, tu te mani nemāni! Omīte ar negaidītu sparu izrāvās un klupa krāgā Mikam Kaķītim. Ja reiz tas tur nav nekas nopietns, tad ko te dara visa smagā kavalērija, ģenerāli Basu un ekspertus ieskaitot?

-   Omīt, mēs, kā jau visi vīrieši, esam savtīgas un ēdelīgas būtnes kad Līzbete piezvanīja par to karek… izbāzni, mēs dikti nopriecājāmies, ka šorīt brokastīs atkal varēsim mieloties ar taviem gardajiem ēdieniem.

Omīte brīdi klusēja, tad tik cieši paraudzījās Mikā, ka viņam kļuva neomulīgi. Paņēmusi zem rokas veco baronesi, kura tā arī nebija pateikusi ne vārda, viņa cēli uzveda to pa dienvidu terases kāpnēm, nicīgi pārkāpjot izķidātajam izbāznim, un demonstratīvi aizvēra aiz sevis virtuves durvis. Vecais bitenieks tikai noplātīja rokas.

-   Cauri ir brokastu nebūs, Dambergs tēlotā traģismā nopūtās. Bet mums kāds solīja pildītu omleti…

Tomēr omlete brokastīs bija gan. Mīlošo vecmāmiņu koalīcija apvienojumā ar profesionālu viesnīcas administratori nespēja ignorēt divpadsmit izsalkušus vēderus. Faktiski trīspadsmit, ja pieskaita cienīto profesori Rozmariju Bergu, kura joprojām uzskatīja par labāku aristokrātiski slimot vienatnē savā istabā. Vai septiņpadsmit, ja ēdāju pulciņam piesummēja trīs veselīgus suņus un vienu milzīgu runci.

-  Tēt, ko varētu nozīmēt no koka izgriezts ovāls medaljons, kura vienā pusē iededzināts koka siluets, bet otrā devīze

"nepieķeries nekam, jo tevi gaida gaismas stars”? tukšojot otro kafijas tasi, Anna pavaicāja.

-   Neredzot nevaru precīzi pateikt. Pirmajā mirkli izklausās pēc kaut kāda mūsdienu reliģijas saukļa. Bet vai tas… medaljons patiešām ir ovāls? profesors ieinteresējās.

-   Es jums parādīšu. Dambergs aizgāja līdz savam virtuves stūrī atstātajam koferītim un izvilka caurspīdīgu plastmasas maisiņu, kurā bija iepakots dīvainais priekšmets un arī dubultvītā aukla.

Profesors Rožkalns ilgi pētīja sainīti, grozīdams to tā un šitā, tuvinādams acīm un atkal attālinādams, tad nolika uz galda un pārlaida klātesošajiem bargu skatienu.

-   Vai kāds paskaidros, kas te notiek? Spriežot pēc jūsu stāstiem, Mežāji kļuvuši par īstu noziedzības perēkli. Centos sevi mierināt, bet tagad redzu uz Bergu nama sliekšņa mētājamies līķi…

-   … izbāzni, iestarpināja Anna Elizabete.

-   Kaut vai divus! profesors nepacietīgi attrauca. Turklāt manu acu priekšā jūs nejauki mānāt abas cienījamās kundzes, laikam jau domādami, ka tik vecas dāmas vairs neko nesaprot!

-   Prātā nav nācis nevienu mānīt! Anna Elizabete uzšāvās kājās. Mēs… vēl paši neko tā īsti nezinām, tāpēc gribējām visus pārējos pasaudzēt, tas ari viss. Tāpat jau raižu pietiek. Vecmāmiņ, Omīt, nedusmojiet!

-   Nu tad tā. Atspiedies ar abām prāvajām dūrēm pret galdu, ģenerālis Bass pieslējās kājās. Iespējams, jums taisnība. Ja reiz gandrīz visi pēdējā laika notikumi risinājušies un turpina risināties ap šo māju, tad tās iemītniekiem ir tiesības vismaz zināt, kas notiek. Labi, klausieties.

Un atkal Anna Elizabete klausījās, apbrīnodama vecā policista spēju operatīvi un lakoniski savilkt kopā objektīvus faktus un pierādījumus ar subjektīvām versijām un pārdomām.

-Tad tā gan, pilnīgi aizmirsis par labām manierēm, elkoņus uz galda un zodu delnās atspiedis, murmināja profesors Rožkalns. Ziniet, jums tas droši vien nepatiks, taču jautājumā par zivīm, aprakstītiem akmeņiem un šo dīvaino karekli mums vislabāk spētu palīdzēt Līzbetes māte Rozmarija. Tas ir viņas lauciņš kultūras vēsture, reliģiskie un mitoloģiskie simboli. Vajadzētu šos priekšmetus viņai parādīt un izstāstīt par notikušo.

Virtuvē iestājās kapa klusums. Šādai misijai neviens nebija gatavs. Visi pēkšņi izrādīja tik padziļinātu interesi par virtuves iekārtojumu, garšaugu buntītēm un tukšo kafijas kannu, ka profesoram bija skaidrs brīvprātīgo nebūs. Viņš smagi nopūtās un pastiepa roku pēc plastmasas pierādījumu maisiņa.

-   Profesor… Rožkalna kungs… Tikai neņemiet to laukā! Mika Kaķīša balsī skanēja pateicība un vienlaikus arī lietišķs lūgums. Principā jūs drīkstat izstāstīt Rozmarijas kundzei visu to pašu, ko zināt pats… ja vien…

-Majora kungs, es sapratu. Neraizējieties… es neko lieku… Viņš smagi piecēlās un, paņēmis Omītes sagatavoto brokastu paplāti, izgāja no virtuves.

Nabaga tēvs! Kāda viesuļvētra viņam būs jāiztur tuvākās stundas laikā!

-   Labi. Kamēr gaidām mūsu autoritatīvo ekspertu viedokļus, savilksim galus, ģenerālis Kārlis Bass skaļi izteica jau gandrīz par ikdienu kļuvušo frāzi. Kas mums ir?

-   Ar dīvainu atribūtiku apkarināts vīriešveidīgs izbāznis, acīmredzami no dažādiem drēbju skapjiem nākuši apģērba gabali: trīs sieviešu zeķbikses, bezgaumīga šalle un mice,

48.   izmēra gumijnieki ar nodilušu labā zābaka papēdi, 47. izmēra slēpjzābaku un apdilušu motocikla riepu pēdas, kā pie tāfeles noskaitīja Anna.

-   Lieliski. Un ko tas mums dod? piemiedzis acis, tincināja ģenerālis.

Egons pavēra muti, lai ko teiktu, taču Zane pasteidzās pirmā: Te iejaukta sieviete. Varbūt pat vainīga.

-  Protams, protams, meklējiet tik sievieti…! Anna Elizabete nosprauslojās. Nekā, šoreiz tā nebūs!

-  Kā nebūs? Bet zeķbikses un gludais šuvums… vairāk par visu citu Zanei nepatika kļūdīties.

-   … norāda, ka sieviete varētu būt iesaistīta, taču diez vai vainojama notikušajā. Kā, starp citu, arī puisis ar motociklu. Visdrīzāk, viņi abi kādam palīdzēja.

-   Nu, nu, no kurienes tad tu to visu ķēri? Vai tiešām tas nabaga putnubiedēklis izstāstīja?

Neticīgā un pat nedaudz nicīgā nots Zanes balsī uzsita asinis, tomēr Anna piespieda sevi nomierināties.

-   Jā un nē. Bet mēs to varam viegli pārbaudīt. Viktor, vai jūs ar Zorro varētu izbraukt nelielu līkumiņu apciemot kādu cilvēku un kopā ar viņu atgriezties šeit? Miku, drīkst? viņa šķietami nevainīgā tonī palūdza.

Abi tiesībsargi gan majors, gan kinologs bija gana pieredzējuši, lai saprastu mirkļa nopietnību. Jā, Annas Elizabetes ekstravagantie izgājieni varēja kaitināt līdz nemaņai, taču līdz šim viņas intuīcija ne reizi nebija pievīlusi. Arī Zane raudzījās draudzenē platām acīm, nesaprotot, kāpēc viņa tā sadusmojusies.

-   Kas mums jāmeklē? Viktors, piecēlies kājās un vienā malkā izdzēris atlikušo kafiju, jautāja.

-   Es te uzrakstīju. Anna Elizabete viņam pasniedza aprakstītu un aizlocītu salveti. Ārā izlasīsi.

-   Kādas spēlītes tu tagad spēlē? kad aiz Viktora un Zorro aizvērās virtuves durvis un pagalmā ierūcās mašīna, asi pajautāja Kārlis. Viņam šie Madrides galma noslēpumi bija līdz kaklam.

-   Nekādas. Ja būšu kļūdījusies, vismaz izpaliks publiska izblamēšanās, viņa atjokoja. Bet, ja man būs bijusi taisnība, apsolu, uzreiz visu izstāstīšu kā pie bikts!

-   Labi, par to vairs nav vērts diskutēt, Bass pielika punktu. Ko vēl mēs šobrīd varam darīt?

-   Varbūt aptaujāt Mežāju iedzīvotājus, nu, vismaz tos, kuri dzīvo tuvāk Mežmuižai, Graudniekiem un Robežniekiem? Varbūt viņi kaut ko redzējuši vai dzirdējuši? ieminējās Ģirts.

-   Es rosinātu izvaicāt arī to māju iemītniekus, kuri dzīvo netālu no lielajiem ceļiem Rīgas un Melnpils virzienos, papildināja Egons Dambergs.

-Jūs laikam esat pavisam aizmirsuši par cūkām, domīgi ierunājās Kārļa vecmāmiņa. Ja pareizi atceros, ar tām taču visa šī jezga sākās. Varbūt kādam no mums vajadzētu pavisam klusi un mierīgi aprunāties ar tiem saimniekiem, kuru kūtiņām pēdējā pusgadā uzbrukuši cūku zagļi?

-   Vērtīgs ieteikums! ģenerālis Bass uzslavēja Omīti, bet Miks Kaķītis norūca: Lieliski. Pēc pusgada, tieši Ziemassvētkos, pie cilvēkiem ierodas policijas pārstāvji un sāk izvaicāt par nospertām un jau apēstām cūkām! Operatīvi, neko teikt!

-   Tieši tā arī būs jādara! ģenerālis asi noteica. Ko neizdarīja Graudnieki, nāksies pabeigt mums. Sagaidīsim atgriežamies mūsu cienīto profesoru ar ziņām un dosimies apciemot labos mežājniekus.

-  Ja jums nav iebildumu, mēs ar Ievu uzkāpsim augšā pie Rozmarijas, bilda baronese un, smagi atbalstīdamās uz Kārļa mātes rokas, izgāja no virtuves hallē.

Nabaga vecmāmiņa, tik mierīgas Ziemassvētku brīvdienas! Trīs nogalināti un divi pazuduši cilvēki plus viens miroņveidīgs izbāznis kaut kas tāds patiešām spēj rosināt sirsnību un cilvēkmīlestību…

-   Ziniet, es nupat kaut ko atcerējos, Anna Elizabete pēc brīža, vienā punktā skatīdamās, nočukstēja. -Jēziņ… Ja tas ir tā, tad mēs esam pieļāvuši milzīgu kļūdu, tik ilgi gaidīdami…

Kā es varēju to aizmirst? Redziet, rudens sākumā, kad tikko sāku sadarboties ar Mežāju Lauksaimniecības skolu, dzirdēju skolotājus runājam par kaut kādu jaunu sektu, kas pēdējā gada laikā uzdarbojoties Melnpilī. It kā vervējot galvenokārt jauniešus un skalojot viņiem smadzenes, apgalvodami, ka šai pasaulē viss ir nieki, nav vērtības ne naudai, ne mantai, bet vienīgā un īstā nozīme ir tikai tam, cik gatavs tu būsi, šķērsojot dzīvības un nāves robežu; cik tīrs, lai nostātos uz gaismas stara. Vairāki jaunieši no lauksaimniecības skolas jau nokļuvuši šo garīgo skolotāju nagos, cita starpā dzirdēju pieminam arī Uģa Akmeņa vārdu, bet, iespējams, es kaut ko jaucu. Katrā ziņā tobrīd viņš čakli apmeklēja teātra nodarbības, un es par dzirdēto piemirsu. Bet ja nu… Viņam taču mājās neklājas pārāk saldi, un emocionāli nestabilus, psiholoģiski apspiestus cilvēkus ir ļoti viegli pakļaut un noskaņot vajadzīgajā virzienā.

Klātesošie saskatījās tagad daudz kas nostājās savās vietās.

-    Esmu dzirdējis un kriminālziņu kopsavilkumos lasījis, ka pēdējā laikā ari Rīgā aktivizējušies dažādi garīgie sludinātāji un rituālu piekopēji, savu artavu steidza pielikt majors Kaķītis. Galvaspilsētā tas viss, protams, nostādīts uz stingri zinātniski ekonomiskiem pamatiem. Tev vai taviem vecākiem ir dzīvoklis, mašīna, māja? Nāc, un esi laipni gaidīts vienīgās patiesības mājā! Ak, jums nekā nav? Nāciet un kalpojiet, taču… No šādu sektu dalībniekiem tiek pieprasīta bezierunu paklausība, nemitīgi ziedojumi un dāvanas dvēseles šķīstīšanai un glābšanai, līdz beidzot sektas vadība pierunā savus uzticamos sekotājus novēlēt/atdot viņiem visu kustamo un nekustamo mantu. Lieki piebilst kad tas izdarīts, pats cilvēks dvēseles glābējiem kļūst pilnīgi nesvarīgs un līdzšinējo garīgo biedriskumu nomaina auksta vienaldzība. Nereti, nonācis tik galējā izmisumā un zaudējis visu, vājāks cilvēks nolemj pats

aiziet no dzīves un izdara pašnāvību, apstiprināja Miks.

-   Vai ari…

-   Trauksmes signālus par Melnpils sektantiem var viegli pārbaudīt, sarosījās Bass. Melnpils policijas pārvaldes dežūrdaļas priekšnieks ir sens mans draugs. Bijušais audzēknis. Tūlīt piezvanīšu. Ja policijas rīcībā patiešām nonākusi tāda informācija, esmu drošs, ka viņš man to neslēps. Bet jūs, gudrās galvas, viņš šķelmīgi pasmaidīja, iziedams uz lieveņa, padomājiet, ko vēl mēs esam aizmirsuši?!

Diemžēl nekāda ilgā domāšana nesanāca, jo jau pēc minūtes ģenerālis Bass bija atpakaļ. Tik apmulsušu pūčmājnieki viņu sen nebija redzējuši.

-   Viņš kopā ar grupu izbraucis… uz Mežājiem. Vienlaikus saņemti divi izsaukumi viens no Mežezera, kur kāds bļitkotājs pie svaigi cirsta āliņģa atradis glīti salocītu drēbju kaudzīti, otrs no Burlaku cūku fermas, kur aizvakar nozagta cūka, grūsna vaislas sivēnmāte, bet lielās piectūkstoš kubikmetru mēslu tvertnes augšgalā atrasti vīriešu gumijnieki, tvertnes pārsegs tuvāk malai bijis uzlocīts, bet šķidrajos mēslos peldējusi cepure.

-   Uz to āliņģi es gribētu paskatīties. Ja nu tās ir Dzidras Akmenes drēbes? Anna Elizabete ierunājās.

Miks Kaķītis juta, kā uz skausta saslejas sīkie matiņi.

Pasarg Dievs, ja viņiem nāksies ķeksēt laukā līķi, vienalga, lai kurš tas būtu, no vairāk nekā desmit metrus dziļā, aizsalušā, purvainā Mežezera vai, vēl trakāk, no piecmetrīgās nerūsējošā tērauda mēslu tvertnes, kurā glabājās ap pieciem tūkstošiem šķidrā zelta!

-   Mik, Egon, braucam! Ģenerālis bezierunu tonī pavēlēja.

-   Pa ceļam sazvanīsim Viktoru, lai ņem Zorro un gaida mūs pie Mežmuižas. Būtu labi, ja jūs abas ar Zani varētu braukt līdzi iespējams, varētu ievajadzēties sievietes klātbūtni. Un vēl Kārlis ar savu lielisko fotoaparātu.

-   Skaidrs. Tas nozīmē, ka es no operatīvās brigādes tieku svītrots, Ģirts tēloti nopūtās. Patiesībā viņš tīri labprāt paliktu mājās, siltumā, un patērzētu ar Annas tēvu par kaut ko jaukāku nekā kārtējie līķi un pierādījumi.

-   Re nu, Ģirtiņ, tu man palīdzēsi pagatavot pusdienas! priecīgi iesaucās Omīte. Es te tā prātoju par ķirbju biezzupu, truša frikasē ar baravikām un garšaugiem, bet saldajā siera suflē ar zemeņu mērci.

Apspieduši spurcienu, pārējie nodevīgi izslīdēja no virtuves, pametuši Melderi sūrajam virtuves zēna liktenim.

Sasēdušies ģenerāļa lendroverā un Damberga busiņā, viņi devās ceļā.

-   Uz kurieni aizbrauca melnpilieši? Miks, uz sasalušā ceļa kukuržņiem zobus klabinādams, pūlējās novaldīt taisni veco lendroveru, vienlaikus, cik jaudas, spiezdams grīdā.

-   Uz ezeru. Tas atrodas tuvāk nekā Burlaku ferma. Mierīgāk, mierīgāk, puis, ar izjūtu! No tā, ka mēs pārbaudīsim Mežāju meliorācijas grāvju dziļumu, nebūs nekādas jēgas. Ja tai ezerā arī ir kāds līķis, viņš tur būs arī nākamo stundas ceturksni. Neskrien, krustdēl!

No Mežāju centra līdz Mežezeram putna lidojumā nebija vairāk par desmit kilometriem, taču, līču loču kratoties pa šaurajām meža stigām, kas vasarā vispār bija ejamas tikai kājām, sanāca visi piecpadsmit. Ezera krastā jau rosījās melnpiliešu brigāde ar ģenerāļa Basa seno dienesta biedru Ervīnu Cauni priekšgalā. Tālāk uz ezera vidu tumsnēja kāds stāvs, ap kuru lieliem lokiem riņķoja melna bulta. Viktors un Zorro jau strādāja.

Atspiedies pret policijas bobika priekšējā riteņa spārnu, savu arvien pieaugošo satraukumu centās savaldīt kāds makšķernieks. Vērīgāk ieskatījušies, Miks Kaķītis un ģenerālis Bass viņu pazina vecais Pīckā, tas pats, kurš pirms pusotra gada baznīcas dīķī bija pamanījis noslīcināto audi.

-          Nu sveiks, makšķernieku karali! Bass pastiepa roku.

-   Kādi vēji tevi atpūtuši? Melnupē vairs zivju nav?

-    Ehh, Kārli… Būtu zinājis, ka šitā sanāks, savu kāju te nespertu. Redz, man sastāstīja, ka te, uz sēres, šoziem labi kožoties brekši un līdakas, vei, nodomāju, kādu izcelt svētku galdam vecā tā nožāvēs, ka apēdīs ar visām asakām. Bet zivju vietā atradu jau izcirstu āliņģi ar blakus glīti saliktām drēbītēm. Un šņori. Domāju, kāds zivju tīkliņu ielaidis… Parauju smags. Man jau tā neomulīgi paliek. Zvanu policijai. Tomēr ziņkārība moka vai nost. Pavilkšu vēl! Kaut kas ķeras. Velku stiprāk nāk gan, nāk kā mīļais… Un ziniet, ko es izvilku? Galvu! Cilvēka galvu! Ap kaklu aukla… Pārbijos, iebļāvos un… atlaidu vaļā. Slīkonis ar visu auklu nogāja dibenā.

18.    nodaļa. Cūku būšana

25. decembra pusdienlaiks

Annai Elizabetei šķita, ka Miks tūlīt veco makšķernieku pašu aizvilks līdz āliņģim un ātrāk vaļā nelaidīs, līdz tas pašrocīgi neizlabos savas ziņkārības radīto kļūdu.

-          Nu kas jums visiem ir?! majors Kaķītis skaļi sirdījās.

-   Tādi detektīvi un izmeklētāji, ka nelabi metas! Kas tevi dīdīja to striķi raustīt? Ja reiz biji policijai piezvanījis, nevarēji mierīgi pagaidīt? Nē, viņš izmīņā un nolāčo visas pēdas, izkustina visus priekšmetus no savām vietām, un ko tad mums tagad pavēlēsi darīt? Zīlēt kafijas biezumos? Un, ja reiz vilki aiz tā striķa un kaut ko izvilki, vai nevarēji noturēt? Būtu kaut ar kāju pieminis, ja bija bail rokā ņemt! Tagad atkal nāksies uz Rīgu zvanīt, saukt glābšanas dienesta ūdenslīdējus. Melnpilij, cik zinu, savējo nav… Da nu jūs, pašdarbniekus! Ejam, Egon, skatīties, cik liela tā skāde nodarīta!

-   Bet es… vecais Pīckā raudulīgi iečīkstējās, taču Kaķīša kaulainais skatiens viņu sastindzināja ledū.

-  Pīcku tēv, vai jūs varētu atbildēt uz dažiem jautājumiem? Anna Elizabete pieklājīgi pajautāja.

-   Es-e hmm… netīšām… Makšķernieks trīcēja, pārbijies kā diegs.

-  Jūs pirmiņ teicāt šeit, uz sērēm… Cik dziļš īsti ir Mežezers?

-   N-nu, meit… es nezinu. Runā, ka šim ezeram dibins staigājot, kā tam ienāk prātā. Redz, te apkārt ir vieni vienīgi

purvi, vasarā no šis puses vispār nav ko domāt klātu tikt, ziemā tad vismaz var mēģināt. Reiz te bija atbraukuši kaut kādi pētnieki iebrauca mežā ar visurgājēju, gandrīz noslīka Dzērvju purvā, tomēr līdz ezeram tika. Tad nu bij’ ar gumijnieci izbraukājušies krustu šķērsu, ezera dibinu meklēdami un dziļumu mērīdami. Teica: vietām esot labi ja pusmetrs, vietām visi desmit. Un tā dīvaini uz vidu ezers esot seklāks, it kā tur būtu nogrimusi sala, bet tuvāk malām briesmīgi dziļš. Jā, un visur lejā drausmīgi bieza dūņu kārta un trūdoši koku gabali ja kas noiet dibinā, to vairs var nemeklēt, ezers neatdos… Peldēties arī te nedrīkst…

-   Skaidrs. Briesmīgs stāsts. Un kā tad tā mežinieku atpūtas bāze pie Saltā dīķa, kādus piecus kilometrus pa kreisi, uz Rīgas šosejas pusi vai tas ezeriņš tāds nav?

-   Ak, tie dulnie?! Uzbūvējuši kaut kādu mednieku un makšķernieku namiņu, nezinu, kam tas pieder, bet pāris reižu gadā sabraucot tur visādi biezie ar pusplikiem meitiešiem. Vai makšķerē un peldas, nezinu, bet ūdensmala un mežs pēc viņu viesošanās izskatās kā cūku kūts. Gan jau, gan jau ezers viņiem atriebsies par tādu necieņu! Zini, meit, tas ezeriņš ir vēl briesmīgāks! Mežezers ir mierīgs kā gulošs lācis, jo tajā nekas neietek un no tā nekas neiztek, bet Saltajam dīķim ūdeni dod Actiņa, un tas ir ledaini auksts arī vasarā, bet ezera vidū zem ūdens griežas lēns virpulis ja tajā tiek iekšā, tad ir āmen! vecais Pīckā tvīksmīgi paziņoja.

-   Vēl viens jautājums. Par virvi. Kāda tā bija?

-   Virve? Parasts striķis. Raupja. Diviem vijumiem. Stipra. Tādā var i šūpoles kārt, i autiņu no grāvja izvilkt…

-   Paldies jums! Jūs man… mums ļoti palīdzējāt, Anna nokliedza, laizdamās teciņus uz ezera vidu.

-   Tad mani cietumā nemetīs? Pīckā atviegloti nopūtās un uzsauca nopakaļ: Dulnais skuķi, neskrien!

-   Puiši, puiši, mums vajag ļoti garu makšķerkātu vai garu koku ar āķi galā! Anna aizelsusies atskrēja līdz āliņģim. Ja

vien te nav zemūdens straumju, un saka, ka nav, var gadīties, ka mūsu ziemīgais peldētājs būs viegli sasniedzams vecais Pīckā teica, ka ezera vidū dziļums ir pavisam mazs, dažviet pat zem metra. Ja paveicas aizķeksēt aiz drēbēm, varbūt izdodas izvilkt arī bez ūdenslīdējiem? Viņas acis spoži mirdzēja.

-   M-jā, doma nav slikta, Kaķītis jūtami priecīgākā balsī atteica. Ja vien Egonam būtu līdzi…

-  Bet Egonam ir! uzrunātais palielījās. Lai kā jūs apceltu manu busiņu, bez tā jūs esat kā bez rokām! Protams, man ir. īpaši izturīgs saliekams bambusa makšķerkāts, saliekams alumīnija ķeksis, ledus cērte un urbis, un pat āķis… haizivju ķeršanai.

-   Egon, tu taču nerunā nopietni! Anna iesmējās. Kādas Latvijā haizivis?

-   Divkājainas. Bet, ja nopietni, man to āķi glābēj dienesta kolēģi uzdāvināja dzimšanas dienā.

Kamēr Miks un Egons, ģenerālim piepalīdzot, centās radīt zemledus ķeksējamo superieroci, Viktors un Zorro, paguvuši apriņķot Mežezeru pa perimetru, atgriezās ar jaunām ziņām: atkal atrastas kvadracikla pēdas!

Šoreiz tās vedušas no Robežniekiem cauri Lielajam Mežam Rīgas šosejas virzienā pāri abiem Mežupītes satekas strautiem, cauri Dzērvju purvam, tieši uz Mežezeru, tam pāri, tad pa stigu līdz Saltā dīķa atpūtas bāzei, bet no tās pāri Laukgaļu griķu druvai līdz krodziņam Pipardoze, un visu to pašu sarežģīto ceļu atpakaļ. Pēdas izskatās diezgan vecas, sniegs tās gandrīz aizputinājis, un, tā kā aizvadītajā naktī nesniga, tad attiecīgi var gandrīz droši pieļaut, ka ar kvadraciklu nav braukts ne šodien, ne naktī un pat ne vakardien, bet agrāk.

-   Viktor, kur palika tā glīti salocīto drēbju kaudzīte, kas esot gulējusi te, uz āliņģa malas? Anna negaidot pajautāja kinologam, kurš, atzinīgi glāstīdams melnā vilka kažoku, pietupies pūtināja kājas.

-   Laikam melnpilieši paņēmuši. Gribēji aplūkot?

-Jā. Ja tas iespējams. Man radās kāda doma… Ja nu tās ir Dzidras Akmenes drēbes? Tas nozīmētu…

Viktors vingri piecēlās un pamāja ar roku nāc līdzi! Abi devās uz melnpiliešu dežūrbobiku.

Sainīti atradās gandrīz viss vīriešu ziemas apģērba komplekts vējjaka ar ērgli uz muguras, ādas veste, džinsa bikses un adīts džemperis, trūka tikai apakšveļas, zeķu, zābaku un cepures. Anna vērīgi aplūkoja, izcilāja un izgrozīja drēbes, neaizmirstot apskatīt arī kreiso pusi, vīļu apdari, kabatas un ražotāja zīmes.

-   Apmierināta? Viktors moži noprasīja.

-   Jā un nē. Jā, jo atradu to, ko meklēju. Nē, jo atradu to, par ko pat nebiju iedomājusies.

Tas nevarēja būt! Vienkārši nevarēja. Tāpēc, ka… Bet, ja nu tomēr, tad no kurienes viņš un kā…?

Beidzot vīriem bija izdevies no šmaugas lazdas un saliekamā alumīnija ķekša radīt aptuveni sešmetrīgu, elastīgu un izturīgu taustīkli ar āķi galā. No krasta uz ezera vidu bija sanākusi visa Melnpils operatīvā grupa.

-   Riskēsim? klātesošos uzrunāja ģenerālis Bass. Tikai ļoti lēni un mierīgi. Ja sakulsim dūņas vai pārāk sakustināsim ūdeni, neko neatradīsim un patiešām būs jāsauc ūdenslīdēji.

Ekspertu priekšnieks Dambergs pārī ar Miku Kaķīti lēni un uzmanīgi, kā sirds ķirurgu tandēms, virzīja garo taustīkli stāvus iekšā āliņģī. Pusmetrs, metrs, pusotrs, divi, divarpus, trīs… Pēkšņi viņi saskatījās. Ir?!

-  Tagad piepacelsim un virzīsim slīpeniski pa apli, vienlaikus mēģinot aizķert ar āķi, Dambergs nez kāpēc bija pārgājis uz čukstiem, it kā tas tur ezera dzelmē viņu varētu sadzirdēt, pārdomāt un nepieķerties.

Pēkšņi garā maikste izliecās elastīgā lokā un saspringa kā atspere.

-   Ir! atskanēja daudzbalsīgs bļāviens.

-   Tagad tikai uzmanīgi, puiši, uzmanīgi, tik lēni un maigi kā sniedziņš snieg, murmināja ģenerālis, jau neviļus stiepdams roku uz kārts pusi, taču abu vīru zibošie skatieni viņu atturēja. Arī pārējie pa pussolītim vien tuvojās āliņģim, un drīz vien abus baisā loma vilcējus ielenca desmit saspringti līdzjutēji.

Kārts gandrīz visa jau bija laukā no ūdens, gaisā pastiepās palīdzīgas rokas, lai to satvertu, kad tumši zaigojošajā lāsmeni līdz ar ķekša galu parādījās kaut kas apaļš. Galva?

-    Grābiet ciet! satraukti iekliedzās Miks, cenzdamies noturēt trīcošās rokas tā, lai tās neizkustētos ne par milimetru un baisais loms atkal nepazustu melnajā dzelmē.

Viktors nevilcinoties metās uz vēdera un, abas rokas iebāzis stindzinošajā ūdenī, satvēra to, apaļo. Anna redzēja, kā noraustījās viņa žokļu muskuļi, sajūtai noteikti vajadzējia būt reti pretīgai…

-   Es turu galvu, nāciet palīgā vilkt laukā!

Beidzot attapās arī Melnpils dežūrbrigāde. Nometuši formas jakas un steigā uzrotījuši piedurknes, trīs puiši kā roņi piešļūca blakus Viktoram un, sakampuši aiz kā nu kurš, vilka, cik spēka. Uz ledus izslīdēja garš, bāli zilgans ķermenis kā milzīga, sauli nekad neredzējusi dziļūdens zivs. Tas bija vīrietis vecumā ap četrdesmit, četrdesmit pieci. Mugurā melns T krekls un sporta apakšbikses. Garš, spēcīgs augums, plati pleci, labi trenēti muskuļi. Gari, slaidi pianista pirksti, uz viena no tiem masīvs baltmetāla gredzens ar zīmoga laukumā iekaltu ozola siluetu. Garie, rūsganie mati, ūdenim pamazām notekot, sāka viegli vīties. Vairākas dienas neskūta bārda. Mirušā acis bija ciet.

Ja viņš būtu blonds, es būtu ar mieru derēt, ka tas ir Edgars. Bet kas viņam šeit būtu meklējams?

Tomēr visbaisākās bija divas citas lietas nonēsāti, nekrāsotas ādas kovboja zābaki un aukla ap kaklu… Gara, resna,

divu vijumu aukla. Tieši tāda pati, kādā bija pakārts ar sienu piebāztais biedēklis.

Anna Elizabete sajuta, kā rīta brokastis lēni, bet neatlaidīgi kāpj uz augšu un prasās brīvībā. Tas tomēr bija par daudz! Nu kāpēc pagātne nevarēja likt viņu mierā? No kurienes un kāpēc te bija uzradies šis rēgs?

Viņa pastreipuļoja dažus metrus nostāk, sakņupa uz ceļiem un sāka krampjaini rīstīties. Izvemties nesanāca, toties pēc dažām sekundēm Anna Elizabete juta, kā pār viņu sagāžas debesis, un noģība.

Pirmais notikušo pamanīja melnais vilks un kā zibens metās pie gulošās, reizē smilkstēdams un laizīdams viņas seju un rokas. Tūliņ pēc tam pieskrēja Kārlis, Miks, Viktors un Egons, pametuši slīkoni turpat uz ledus. Acīmredzot arī Zane no krasta bija vērojusi norises uz ezera, tāpēc tagad, garajiem brunčiem pinoties un plandot, ko kājas nes, skrēja pāri ezeram pie draudzenes. Bailes no ielūšanas ledū bija pazudušas.

-   Kas? Kas viņai notika? Zane pēdējos metrus veica, kā hokejists uz ceļiem šļūcot pa ledu, un nobremzēja tieši līdzās pakritušajai Annai. Krampjaini sagrābusi draudzenes roku, viņa izmisīgi centās atrast pulsu vispirms delnas locītavā, tad uz kakla un aiz auss. Pulss bija, tātad dzīva. Asiņu nav labi. Pietuvinājusi ausi Annas mutei, Zane brīdi saspringti klausījās. Ahā, arī elpa bija! Sekla, bet tomēr…! Draudzenes seja bija bāla un caurspīdīga, it kā visas asinis būtu no tās atplūdušas, lūpas iezilganas. Infarkts? Insults? Tik jaunai?

Zane pārlaida ciešu skatienu vīriem, kuri stāvēja kā nogrēkojušies bērni, nezinādami, kā līdzēt. Pat Bass.

-   Vēlreiz jautāju kas īsti notika? Es pamanīju tikai to, ka viņa nokrīt kņūpus un tad guļus. Te taču neviens nešāva, vai ne? Varbūt paslīdēja, kāja sametās?

-   Nē, viņa vienkārši pārāk ilgi pētīja to tur, Dambergs ar zodu pameta pār plecu āliņģa virzienā. Zanes skatiens sekoja

viņa galvas mājienam. Un tad viņa to ieraudzīja… To, kas reiz bija Annas Elizabetes lielākā nelaime un gandrīz noveda viņu trakomājā. Labi, ka toreiz iejaucās Ģirts un viņu izglāba. Tad redz, kā. Te nu mēs atkal tiekamies, daudzsološais skatuves māksliniek. Tavs ceļš ir noslēdzies. Bet Annu tu līdzi nepaņemsi!

-   Egon, vai tavā busā ir ožamais spirts, brendijs un silta sega? Mudīgi nesiet šurp! viņa izrīkoja. Nevar taču Līzbeti nosaldēt beigtu! Puiši, dodiet šurp savas siltās jakas pabīdīsim apakšā, tikai uzmanīgi. Uz trīs! Tā, mīļā, turies, turies un neiedomājies, ka tu te tagad drīksti jociņus taisīt! Anna, dzirdi mani, ver acis vaļā!

Tikmēr Kārlis, Miks, Viktors un ģenerālis Bass jau bija novilkuši savas ziemas vējjakas, un nu Anna Elizabete atgādināja brangu kāpuru satīņāta un sapakota no visām pusēm. Zorro joprojām smilkstēja un centās izkašņāt no apģērbu kaudzes viņas roku, lai varētu to laizīt. Atskrēja Dambergs ar siltumsegu un ožamo spirtu, kas nekavējoties tika likts lietā.

-  Diemžēl brendiju neatradu. Laikam izdzērām tonakt, pēc stirnu epopejas… Viņš no kauna vai zemē līda.

-   Ak es, vecais āpsis! izsaucās ģenerālis. Man taču blašķītē ir Annas trejdeviņi, viņa pati man iedeva!

Vai nu ožamais spirts un trejdeviņi, vai trejdeviņi un Zorro siltā mēle, vai draugu klātbūtne un viss kopā, bet Anna Elizabete klusi nomurmināja I neceriet! Nemiršu! Tagad vairs ne! un apņēmīgi pieslējās sēdus.

Pārlaidusi izbrīnītu skatienu apkārtstāvošajiem un pamanījusi viņu traģiskās sejas izteiksmes, satrūkās:

-   Kas noticis? Jūs taču te nestāvat un nesērojat manis dēļ? Nu beidziet, es jau teicu viss kārtībā! Starp citu, Kaķīt, man ar tevi jārunā. Tūlīt pat. Padodiet taču kāds man roku, kungi!

Taču kungi bija tā apmulsuši no pēkšņās metamorfozes, ka roku nācās padot Zanei. Prātīgi celdama draudzeni kājās, viņa sevī bažījās, vai rīkojas pareizi. Droši vien vislabāk būtu

izsaukt ātros, taču, kamēr tie atkulsies no Melnpils, te var trīsreiz nomirt un augšāmcelties. Bet kā vajadzētu uztaisīt kardiogrammu!

-   Zane, beidz, man nekas nekaiš, un nekādu kardiogrammu arī nevajag! Anna stingri satvēra draudzenes roku. Neliels īssavienojums pārāk spēcīgu emociju dēļ. Dzīvē tā reizēm gadās. Kaķīt, nāc šurp un klausies uzmanīgi, jo stāstīšu tikai vienreiz. Tas tur, nosalušais peldētājs, Edgars Namnieks, viņa ar ledainu vienaldzību norādīja uz puskailo ķermeni pie āliņģa, reiz, pirms ļoti daudziem gadiem, gandrīz kļuva par manu vīru. Toreiz viņš bija jauns un šķietami ļoti daudzsološs aktieris, kuram bija absolūti pareiza, ambicioza māte.

-   Monstrene, iestarpināja Zane.

-   Jā, monstrene, Anna piekrita. Viņa bija izplānojusi mīļā dēliņa nākotni līdz pat pensijas gadiem, tomēr dažus faktorus paredzēt nespēja. Piemēram, talanta trūkumu. Vai manu eksistenci. Kad mēs iepazināmies, es vēl studēju, bet Edgars un Ģirts Melderis jau bija kļuvuši par štata aktieriem. Sāku pamazām rakstīt pārdomas par skatuves un aizskatuves dzīvi, un tad man piedāvāja publicēties presē kā recenzentei. Biju stāvā sajūsmā. Toties mans mīļais draugs un viņa māmuliņa gan ne es, lūk, nespēšot nodalīt privātās emocijas no profesionālajām, man būšot interešu konflikts, es traucēšot viņas lolojuma karjeras attīstībai. Nonāca pat tiktāl, ka viņi mani regulāri ieslēdza istabā mēs tolaik dzīvojām kopā -, lai es nevarētu tikt ne uz lekcijām, ne teātri. Atņēma telefonu un personiskās mantas. Nedeva ēst un nelaida uz tualeti. Monstrene bija izlolojusi vēl vienu plānu viņas dēliņam bija jāpadara mani grūtu, tad es vairs nekur nevarētu skriet, bet Namnieki būtu saradojušies ar baronu Bergu dzimtu viņiem tas bija ārkārtīgi svarīgi. Anna Elizabete dziļi ievilka elpu.

-   Kas notika tālāk? Miks Kaķītis klusā balsī pajautāja. Viņš nudien bija gatavs šo līķi noslīcināt vēlreiz.

-   Nekā daudz, ko stāstīt, vairs nav atlicis. Māmiņas dēliņš, ar kuru tobrīd jau strauji gāja uz leju alkohols, narkotikas, atskaitīšana no teātra štata, vairākas atņemtas lomas -, kādā kaifīgā neprāta brīdī mēģināja izpildīt māmiņas rīkojumu, bet, kad pretojos, vairākas reizes man iesita…

-   Saki jau, kā bija smagi piekāva, nomurmināja Zane.

-   Nu labi. Bet es viņu arī neatstāju bešā, Anna skumji palepojās. Cīnījos kā traka kaķe, saskrāpēju visu ģīmi un rokas, gandrīz nokodu īkšķi un tā iespēru pa olām, ka tur kaut kas nokrakšķēja. Izrāvos un aizbēgu.

-    Pēc tam viņa ilgāk nekā pusgadu dzīvoja pie Ģirta viņa vecpuiša dzīvoklīša mazajā meitas istabiņā, Zane turpināja stāstījumu. Bet Ģirts, līdz tam Edgara labākais draugs, uzzinājis par notikušo, tajā pašā dienā aizgāja pie viņa uz mājām un tā sadeva mūsu skatuves māksliniekam pa purnu, ka viņa dārgajai māmiņai nācās krietni atvērt maku, lai dēlu savestu kārtībā. Pēc tam Edgars kaut kur pazuda, tomēr palaikam Anna Elizabete saņēma no viņa kādu laipnu atgādinājumu te naksnīgu tālruņa zvanu, te draudīgu e-pastu vai vēstuli draugos. Ikreiz ļoti riebīgā veidā un īpašā brīdī. It kā kāds mūs visu laiku novērotu. Pēdējo gadu laikā Anna vairākkārt mainījusi elektroniskā pasta adreses, bet draugos vai feisbukā profila viņai vispār vairs nav tieši tāpēc, lai visādi kretīni nevarētu darīt savas neģēlības. Tas arī īsumā viss. Tagad, šķiet, murgs beidzot galā… Zane atviegloti nopūtās.

-   Annīt, jums ar Zanīti vajadzētu braukt mājās, gādīgi ierunājās nemanāmi pienākušais ģenerālis Bass.

Tā tik vēl trūka an viņš būs dzirdējis visu bēdu stāstu? Sāks nu tagad visi žēlot un just līdzi…

-    Nerūc, Līzbet, es tāpat šo un to jau zināju par tevi un tavu dzīvi, Bass rāmi bubināja. Ja reiz man bija uzticēta jūsu mājas pieskatīšana līdz jaunās mantinieces atbraukšanai,

tad atļāvos drusku painteresēties, kas tu par putnu un kā tev klājas.

-   Nu, nu… Kādi vēl jaunumi atklāsies?! Annai Elizabetei nebija spēka dusmoties.

-   Starp citu, tavs bijušais… jau labu laiku atradās kārtībsargājošo un drošības iestāžu redzeslokā, jo viņa spējas iekulties nepatikšanās bija vienkārši apbrīnojamas. Kā jau tu teici dzeršana, narkotikas, kautiņi, huligāniski izlēcieni, miesas bojājumu nodarīšana, vairākas zādzības un pat viena laupīšana grupā…

-   M-jā… nopelniem bagātais skatuves mākslinieks… Anna novilka.

-   Tā viņš ir. Pirms gadiem pieciem viņa pēdas Latvijā izgaisa, toties uzradās vispirms Vācijā, tad Amerikā. Arī tur viņš mūsu kolēģiem pamanījās radīt nopietnas galvassāpes un kādu laiku pat uzturēties valsts apmaksātā pansijā štatos. Pēc tam it kā esot iestājies darbā pie kāda Teksasas lielfermera par gadījuma darbu strādnieku. Ja godīgi, tad, pensijā aizejot un pārceļoties uz laukiem, es par viņu piemirsu. Nezināju, ka Namnieks atgriezies Latvijā, un vēl jo mazāk varēju paredzēt, ka reiz mūsu visu ceļi krustosies.

-   Kas tagad ar viņu… notiks? Zane, cenzdamās neskatīties uz nedzīvo ķermeni, pajautāja.

-   Droši vien jāved tiesu mediķiem uz Rīgu. Tas nav parasts mironis, norūca Miks. Būtu labi, ja Dambergs varētu braukt līdzi, taču viņi abi ar Viktoru mums ļoti vajadzīgi arī šeit, Mežājos.

-    Varbūt tomēr aizbraucam līdz Burlaku fermai? Anna Elizabete negaidot ierosināja. Pēkšņais savārgums bija pārgājis, Mikam atklātā pagātnes lappuse un draudīgā rēga bojāeja dzīvi iekrāsoja gaišākos toņos.

-   Līzbet, tu esi nenokausējama! Ģenerālis nošūpoja galvu. Ja tev kas notiks, tava vecmāmiņa man…

-   Nenotiks. Jūs taču būsiet blakām, vai ne? Viņa gaiši pasmaidīja. Braucam, braucam! Es jūtu tur mūs sagaida vēl kaut kas interesants.

Pārējie klusēdami saskatījās. Vēl kaut kas? Nē, nav ko muti dzisināt, viņa nepārdomās…

Nodevis melnpiliešiem rīkojumu par līķa transportēšanu, Egons Dambergs visus atrastos pierādījumus iekrāva savā pārvietojamajā laboratorijā: Tā būs ātrāk un drošāk. Manis pēc, varam doties ceļā.

* * *

Burlaku cūku ferma atradās Mežāju pagasta tālākajā ziemeļu galā, vēl krietni aiz Mežezera, Lielā Meža masīva malā. Milzīgs komplekss četras superlielas jauno barokļu kūtis, divas mazākas grūsnajām cūkām un cūkmātēm ar mazuļiem un viena, īpaša ciltsmātei un ciltstēviem. Desmit tūkstoši galvu un izsalkušu vēderu ik dienu gribēja ēst, bet pēc ēšanas bija jāapkopj un jāapčubina…

Lielo saimniecību jau divdesmit gadu veiksmīgi vadīja Venta Burlaka paveca, liela auguma, branga sieva, kuras apaļumu apmēri un forma lieliski atbilda labai sugas cūkmātei, bet mazajās, taukos iegrimušajās, spožajās ačtelēs vīdēja ass prāts, loģika, inteliģence un izcila humora izjūta. Ar tādu vārdu citādi nevarēja.

-   Sveika, sveika, Burlacien! ģenerālis Bass, prātīgi trausdamies laukā no lendrovera, ar platu smaidu sveicināja. Viņš pazina Ventu kopš mazām dienām, tāpēc varēja atļauties mazliet pajokot. Kā tad nu iet?

-   Kā iet, kā iet… Venta atņēma sveicienu. Vot, tagad domāju, kur lai ņem desmit tūkstošus gumijas mantiņu. Eiropa, redz, saka cūkas esot inteliģenti kustoņi, viņām vajag spēļmantiņas, lai neskumst. Citādi tikai ēd un guļ, ēd un guļ, nekāda prieka. A vot mēs viņām tagad bumbiņas un klucīšus

dosim, lai spēlējas, lai trenē smadzenes, būs gudrākas un laimīgākas, un gaļa ari garšīgāka!

Visi iesmējās, lai gan, objektīvi domājot, smieties nebija par ko kārtējais eirokrātu murgainais rīkojums.

-    Rādiet nu, kur tās šausmas notikušas, lai varam pārbaudīt, ierunājās Miks. Tas ir mūsu kinologs Viktors ar vilku Zorro, un šis krimināleksperts Egons Dambergs. Bez viņiem mēs būtu kā bez rokām, ar viņiem varam visu. Annu Elizabeti jūs pazīstat, bet tie ir… kolēģi Zane un Kārlis, kurš mums palīdz ar fotografēšanu.

-    Oi, tevi, čomiņ, es pazīstu, tu svētku koncertā tupēji tai stikla būri un grozīji pogas, vai ne? Mēs ar veco sēdējām tai būdai tieši priekšā, un es vairāk skatījos uz tevi nekā uz skatuvi. Interesanti taču… Ko tu tur darīji?

-    Regulēju skaņu, liku fonogrammas un laidu videoprojekcijas, Kārlis apmulsis atbildēja. Bija mulsinoši un reizē patīkami, ka pilnīgi svešs cilvēks ievērojis un novērtējis viņa darbu.

-   Skaidrs. Uzzinājusi kāroto, brašā saimniece mirklī atgriezās īstenībā. Viņas balss tonis mainījās uz skarbi lietišķu. Vienai dienai par daudz saldas pieklājības. Labi, nav ko te daudz pļurkstēt, ejam uz sūdu torni!

Sūdu tornis bija milzīga, apaļa šķidrmēslu krātuve vairāk nekā piecus metrus augsta un desmit tūkstoš kubikmetru ietilpīga tvertne, kuras montāžai izmantotas īpaši apstrādātas, cinkotas un krāsotas tērauda plāksnes, piemērotas dažādiem klimatiskajiem apstākļiem gan karstam, sausam tuksnesim, gan polārajiem apgabaliem, ziemeļzemi Latviju ieskaitot. Venta savu nesen uzbūvēto mēslu tvertni cēla vai debesīs.

-   Vai nav varena? Un augšpusē pārvelkams, biezs un ciešs pārsegs, lai lietus nelīst iekšā, neizskalo un netek laukā. Tik daudz var sakrāt… Pavasari un rudenī tīra organika zelta

cenā! Man te gan lielie, gan mazie pēc sūdiem rindā stāv! saimnieces priekā palepojās Venta.

Vai viņa par to grasās runāt līdz vakaram?

Dambergs, kā ierasts, pirmais uzmanīgi apgāja apkārt tvertnei un rūpīgi izpētīja izmīcīto sniegaini dubļaino putru kāpņu lejasgalā. Neko ievērības cienīgu neatradis, sāka nesteidzīgi kāpt augšup. Ieraudzījis prāvos gumijas zābakus, kas bija nolikti sāņus no trepēm, acīmredzot lai netraucētu, izpētīja arī tos. Tad pa atlocītā pārsega radīto caurumu piesardzīgi palūkojās tvertnes dzīlēs un iespīdināja jaudīgo policijas lukturi. Tvertnes centrā, izskatīdamās pēc brūnsarkana glābšanas riņķa, ar dibenu uz augšu peldēja apdilusi kovboju cepure.

Krātuve bija piepildīta apmēram līdz pusei, kas, matemātiski rēķinot, nozīmēja apmēram pieci tūkstoši tonnu šķidru cūku mēslu vismaz trīs metru augstumā. Nebija, ko domāt, ka tur varētu kaut ko sataustīt vai izķeksēt, ja liellopu šķidrmēsli ar laiku tvertnes virspusē izveidoja tādu kā garoziņu, tad cūku zelts, tieši pretēji, virspusē bija šķidrs, bet lejā sabiezējis. Nedod Dievs, ja kādam nāktos līst tur iekšā, lai gan izdarīt to, protams, varēja arī tvertnes iekšpusē divās vietās, no augšas līdz lejai stiepās šauras kāpnītes, nedaudz atgādinot avārijas kāpnes, kas paredzētas ugunsdzēsēju vajadzībām. Teorētiski būtu iespējams pa tām nokāpt un mēģināt ar garu ķeksi cepuri aizķert, taču pietiktu ar neveiklu kustību, lai to iespiestu dziļāk un noslīcinātu. Desmit metri diametrā tieši to ari nozīmēja vienalga, no kurienes ķeksētu… Taču cepuri laukā dabūt vajadzēja, lai tur vai kas! Varbūt tajā slēpās kāds pierādījums… Bet varbūt tvertnē kāds bija nogremdēts?

Norāpies lejā pie pārējiem, Egons Dambergs ar savām valgajām, tumšbrūnajām acīm paraudzījās Ventā Burlakā, kura, varenos delmus uz krūtīm sakrustojusi un kājas iepletusi, stāvēja kā piemineklis.

-   Vai ir kaut mazākā cerība šo krātuvi iztukšot?

-   Tagad? Nē, nekādā gadījumā! Ziemā, no 15. decembra līdz 1. martam, par mēslu izvešanu paredzēti bargi sodi. Tvertnes iztukšo tikai tad, kad pienācis likumā predzētais mēslu izvedamais un kliedējamais laiks. Mēs jau to izdarījām rudenī. Knapi paguvām; lieto lietavu dēļ traktori uz lauka vienkārši iegrima līdz asīm. Bet ziemā, kad zeme stingrāka un mēslus izvest būtu vieglāk, to neļauj darīt likums redz, sasalusī augsne tos nespēj tik labi uzsūkt, tie aizplūst uz grāvjiem, piesārņo ūdeņus, jā, un vēl… viņa iesmējās. Tie smird! Tā vismaz daži labi smalkāki svētdienas kaimiņi par mums ir sūdzējušies. Mēslu izvešanas laikā viņi, nabadziņi, nevarot ne logu atvērt, ne bez vemstīšanās paēst. Bet to tie pilsētas sprukstiņi nesaprot, ka ar organiku mēsloti lauki dod daudz labāku un ekoloģiski tīrāku ražu nekā tie, kam uzbērta visa Mendeļejeva tabula!

-   Skaidrs, Dambergs nomurmināja. Nāksies atkal gudrot kādu tehnisku viltību. Labi, to cepuri mēs laukā dabūsim, bet ko darīt ar varbūtību, ka tur kāds varētu būt noslīcināts?

-    Egu, man šķiet, par to nav jāuztraucas, pasmīnēja Bass. Diez vai kāds gribētu un arī spētu uzstiept pa tik stāvām kāpnēm pat vistrauslākās miesas būves vīrišķi dzīvs pretotos, beigts būtu grūti panesams. Ko var paveikt uz gluda ezera ledus, nevar izdarīt sešus metrus pa vertikāli. Zābaki un cepure atstāti, lai jauktu pēdas.

-   Par kādiem miroņiem tvertnē jūs runājat? Burlaciene satraucās. Pat nesapņojiet, sūdus laukā neparko nepumpēšu nav, kur likt! Robežnieki varbūt arī paņemtu, taču viņu strādnieks jau otro dienu nav rādījies reizēm atnāk arī pie manis pastrādāt, atved lopiem miltus -, bet Akmeni sazvanīt vispār nav iespējams!

-   Neuztraucies, mīļā sirds, neuztraucies nepumpēsim! Lai tagad veči padarbojas pie tvertnes, bet tu mums parādi,

no kurienes tev to cūku aiznesa. Jā, bet kāpēc neziņoji agrāk, ja reiz nozaga… aizvakar?

-    Mēs… ar veco… nebijām mājās, pietvīkusi kā jauna meitene, atzinās Venta Burlaka. Nolēmām, ka vienreiz taču esam pelnījuši Ziemassvētkos kaut ko skaistu un nopirkām biļetes divu dienu ceļojumam ar prāmi līdz Stokholmai un atpakaļ. Atstājām māju un saimniecību jauno pārziņā un aizbraucām. Tas bija tik skaisti! Kuģis kā milzīga pilsēta, visur gaismas, mūzika, zviedru galds… Un jūra! Es nekad vēl nebiju redzējusi jūru… Viņa smagi nopūtās. Dzīvo, dzīvo visu mūžu tiem lopiem pie astes un neko no pasaules neredzi!

-   Atgriezāties tikai šodien? Anna Elizabete pirmo reizi ierunājās. Venta Burlaka paskatījās viņā atmiņu aizmiglotu skatienu, it kā nesaprotot, ko no viņas grib.

-    Venta, jūs ar Vili atbraucāt šorīt? Bass pārjautāja.

-   Nu, kā ta’, es tak saku! Bijām prom tikai divas dienas, un še tev! Labākā sivēnmāte prom, bet tie pamuļķi neko nav ne redzējuši, ne dzirdējuši! Skatījušies savus zvaigžņu korus vai kā nu to sauc…

Abi pamu/ķi acīmredzot bija Ventas pieaugušie, patuklie, sārtvaidzīgie dēli, cik noprotams dvīņi, kuri nodevīgi lillīgiem deguniem, mīņādamies no kājas uz kāju, kā norāti puišeļi stāvēja pie lielās kūts durvīm.

-   Burlakas kundze, vai tad viņi šo dienu laikā lopus vispār nebaroja? painteresējās Anna Elizabete.

Naivais jautājums Burlacieni pamatīgi uzjautrināja. Meitiņ, tu kādreiz esi bijusi šādā fermā? Ja nav bail no sūdu smakas, nāciet, izrādīšu visu kā smalkā ekskursijā. Tikai to zvēru, saimniece pastiepa apsūdzošu pirkstu uz melnā vilka pusi, gan iekšā nelaidīšu. Cūkas trakas paliks, vēl izmetīsies.

Pēc desmit minūtēm, salīduši bezizmēra plastikāta kombinezonos ar kapucēm un ziliem plēves zābakiem kājās kā tādi kosmiskie ķirurgi, visi zosu gājienā sekoja saimniecei viņas

valstībā. Jau pirmajā kūtī Anna saprata sava pēdējā jautājuma naivumu šajā fermā viss, sākot no barošanas un ūdens padeves, beidzot ar mēslu izšķūrēšanu, bija pilnīgi automatizēts, un cilvēka klātbūtne faktiski nebija nepieciešama. Abi dēli tiešām būtu varējuši mierīgi baudīt Ziemassvētku televīzijas programmu, neraizējoties par lopiem.

Venta veda ekskursantus tālāk, izrādot gan bērnu silītes abas kūtis, kur dzīvoja sivēnmātes ar nesen dzimušiem ruksēniem un kur visu temperatūru, mitrumu, vēdināšanu vadīja un kontrolēja dators, gan Burlaku lielāko lepnumu atsevišķo kūti, kur lielā telpā mitinājās viņas tūkstošgalvainā ganāmpulka ciltsmāte, bet divās mazākās seši vaislas kuiļi. Un tieši te aiz elektroniskās atslēgas sargātām durvīm bija noticis noziegums. Kāds te bija iekļuvis un Dižcūku nolaupījis. Ieraugot tukšo aizgaldu, Burlaciene apraudājās.

-   Ventas kundze, vai te var iekļūt tikai pa vienu ieeju? Anna pajautāja. Elektroniskā atslēga pie ārdurvīm izskatījās gana nopietna, lai to varētu tāpat vien dabūt vaļā. Bija vajadzīga magnētiskā karte. Tātad tam jābūt zinātājam, savējam. Vai arī… Vēl viens jautājums vai jūsu dēliem aizvakar nebija kāds ciemiņš?

-   Par ciemiņiem neko nezinu, bet otras durvis ir gan tās izved uz gaiteni, kas savieno šo kūti ar bērnu silīti. Pa to mēs puišus dzenam meitās, viņa pirmoreiz šķelmīgi pasmaidīja.

-   Tā ir labāk nekā mākslīgi… Suķim tak ar savs prieciņš vajadzīgs, vai ne? Ja reiz Eiropa tā uztraucas par rotaļlietām… Drīz jau pavēlēs kūtī mūziku spēlēt un filmas rādīt! Tfi-tu! Bet, pag, kāpēc jūs tā vaicājāt par ciemiņiem? Domājat, viņi manu cūku…?

Vienbrid šķita, ka Burlaciene noģībs un sabruks tukšajā aizgaldā, taču viņa saņēmās.

-Ja esat visu redzējuši un sabildējuši nesaprotu gan, kas te kūtī būtu fotografējams! -, tad iesim uz māju. Iestrēbsim kādu malku kafijas un pie viena tiksim galā ar tiem slaistiem.

Draudīgais prāvās dūres uzsitiens pa cūku aizgalda malu abiem Burlaku dēliem neko labu nesolīja.

Burlaki, kā jau pieklājas lielsaimniecībai un tās brangajai rīkotājai, bija prāva, paveca T veida celtne, būvēta no sarkani dzelteniem ķieģeļiem ap 19.-20. gadsimtu miju. Iespējams, reiz bijusi pusmuiža vai neliela ražotne. Divarpus stāvi plus izbūvēti bēniņi, tornītis ar metālkaluma cūku uz vējrāža smailes, pirmais stāvs augstāks par otro, piebūve aiz mājas galvenās daļas. Ēkas priekšā liela, ovāla puķu dobe, kurā augi bija rūpīgi ieziemoti, sasedzot ar egļu zariem, bet no dobes līdz abiem nama stūriem puslokā veda sudrabegļu ieskautas taciņas.

Manīdama viesu interesi, Burlaciene palepojās: Akmeņu Dzidras darbs. Pirms piecpadsmit gadiem viņa man šo skaistumu iekopa, tagad nu cenšamies uzturēt. Žēl, ka nabadzīte tik slima ārsti noteikuši gultas režīmu, laikam muguras skriemeļi… Agrāk bieži tikāmies kolhoza laikā, kad viņa strādāja dārzniecībā, mēs ar Vili vedām mēslus un mani puikas ar traktoriem brauca tos iestrādāt. Tad jau sanāca laiks i parunāt, i paraudāt. Dzidra tolaik vēl jauns skuķis bij’. Tad sagāja kopā ar Arni… Grēks jau ko sliktu teikt labs saimnieks, māja kā pils, dārzs iekopts, taču ak Dievs, cik greizsirdīgs! Valkājās Dzidrai pakaļ kā rūgta nāve i uz darbu, i uz kora mēģinājumiem. Ilgi jau viņai lustēties nesanāca pieteicās Uģītis, un Akmenis sievu no darba izņēma, teica lai dzīvo mājās un atpūšas, viņš pelnot pieteikami. Pirmos gadus Dzidriņš vēl atskrēja pie manis ar riteni nav tālu, varbūt desmit kilometri, ne vairāk, piedāvājās puķu dobi uztaisīt tādu, kura visu cauru gadu ziedētu. Vēl nosmēja lai profesionālās iemaņas neierūs! Es sākumā neticēju, bet tas velna skuķis taču dabūja to gatavu! Plēsās gan vairākus mēnešus, kamēr bija apmierināta. Laikam jau muguru tad arī samocīja… Vairākas nedēļas nerādījās, tad atbrauca Pats, atveda rakstītas

pamācības, kā dobi pareizi kopt, un pastāstīja, ka Dzidra esot smagi saslimusi, būšot ilgi jāārstējas. Ārsti noteikuši pilnīgu mieru, tāpēc lai nezvanot un ciemos nebraucot. Kad atveseļosies, pati atbrauks. Tā arī vēl joprojām gaidu.

-   Venta… Tava jaunības dienu draudzene ir pazudusi, tieši un, neko neslēpjot, teica ģenerālis Bass.

-   Es zinu, ka zudusi… Jau gandrīz divdesmit gadu kā zudusi… visiem, Burlaciene skumji šūpoja galvu.

-   Nē, Venta, tu mani nesaprati. Pirms divām dienām, aizvakar, viņa izgaisusi no Robežniekiem.

-   Ej nu, ej! Burlaku saimnieces varenais stāvs atslīga uz apsnigušā piemājas soliņa. Tad tā gan…

Vienā punktā skatīdamās, viņa ilgi sēdēja, neizrunājot ne vārda, tikai pa brīdim nošņaukājoties. Neviens arī neko nevaicāja, netraucēja, nesteidzināja… Interesanta reakcija, gandrīz vai jādomā, ka viņa Dzidru vairs necer skatīt dzīvu. Vai Ventai Burlakai būtu vairāk informācijas, nekā viņa pastāstījusi?

-   Memm, tēvs prasa, vai tad šodien pusdienu nebūšot? kaprīzi čīkstēdams, uz sliekšņa burtiski izripoja viens no abiem Ventas dēliem, bet, ieraudzījis pilnu pagalmu ar svešiem ļaudīm, mudīgi iesteidzās atpakaļ.

-          Iesim iekšā! Saimniece beidzot lēni pieslējās kājas.

-   Iedzersim kafiju ar konjaku. Tāda diena…

Pūčmājnieki saskatījās. Ko darīt? Iet, neiet? Burlaciene likās esam ne savā ādā, un arī abi apalīši nekādas simpātijas nerosināja. Taču ja nu kāda noderīga informācija?

-   Norunāts! Ģenerālis uzņēmās vadību. Tā jau viņš ir. Dzīvojam gandrīz līdzās, bet nav laika pat ciemos aizbraukt, papļāpāt un jaunību atminēties. Ko tad Vilis dara?

-   Ko dara, ko dara? Guļ kā maiss un vaid par nosperto cūku, bet līdz kūtiņai pat aizgājis nav.

Saruna notika virtuvē, kas, kā jau laukos ierasts, bija liela un ērti iekārtota īsta mājas sirds.

-   Ventas kundze, jūs minējāt, ka Robežnieku palīgstrādnieks pie jums reizēm nākot piestrādāt. Viņš ir vietējais, mežājnieks? neparasti gardu cigoriņu kafiju malkodama, Anna, it kā starp citu, painteresējās.

-   Da nē, kaut kāds iebraucējs. Man likās rīdzinieks, bet puikas kaut ko minēja par reindžeriem un prēriju plašumiem. Nez vai nav no Amerikas latviešiem. Runā tā mīksti, apaļi, matus arvien nēsā, astē saņemtus, un galvenais ziema vai vasara staigā savos augstpapēžu kovbojzābakos; tā kā sivēns ar tām pašām kājām kūtī ar tām pašām istabā pie galda. Cik neesmu pukojusies! Labi, ka vismaz to cepuri, pār slieksni kāpjot, atstumj pakausī vai noliek uz galda. Smieklīga viņam tā platmale kā kovboju filmās; esot piemiņa no lopu dzīšanas plašajās Amerikas prērijās.

-   Kārli, vai tu tur kaut ko sabildēji? Lūdzu, parādi saimniecei mūsu šodienas atradumu…

Venta Burlaka ilgi pētīja no āliņģa izvilktā slīkoņa seju, tad dziļi nopūtās, skaļi izšņauca degunu virtuves dvieļa stūrī un noteica: Skaidrs, kāpēc viņš nerādās. Jā, tas ir Arņa Akmeņa palīgstrādnieks Edgars Pīlāgs.

Anna Elizabete gandrīz salēcās. Pīlāgs? Kopš kura laika Edgars no Nomnieka kļuvis par Pīlāgu?

19.   nodaļa. Vakardienas ēnas

25. decembra pievakare

Kad pirmais apjukums bija pāri, Miks Kaķītis un ģenerālis Bass ņēmās izprašņāt Burlaku saimnieci par visiem iespējamajiem sīkumiem cik sen Edgars strādā Robežniekos un kad sācis piestrādāt fermā, kādus darbus darījis, ar ko sarunājies, ko teicis? Vai kaut ko stāstījis par sevi un savu ģimeni?

Burlaciene, jūtami satraukta par jauno ziņu, ilgi šņaukājās, tad, piegājusi pie masīvās ozolkoka bufetes, izņēma slīpēta stikla karafi ar rubīnsarkanu šķidrumu, ielēja sev špicglāzīti, aši iztukšoja, tad, laikam attapusies, ka vajadzētu piedāvāt arī ciemiņiem, vaicājoši pašūpoja karafi viņu virzienā. Visi pieklājīgi atteicās.

-   Tas man sirdsdrapju vietā, viņa noteica, atslīgstot izsēdētā atpūtas krēslā ar puķainu pārsegu. Pašas taisīts. Aronijas, pīlādži, plūškoks un kadiķi. Tikai ogas. Un medicīniskais spirts. Visas kaites kā ar roku!

-   Ventiņ, lūdzu, pastāsti mums par Pīlāgu! Visu, ko zini, Bass mudināja.

-    Netramdi mani! Es domāju… Viņa uzsita ar tuklo plaukstu pa krēsla paroceni. Par Pīlāgu… Nu ko, tad jau būs jāpasauc arī tie diedelnieki! Laimoni, Visvaldi, nāciet šurp! Ar varenu saucienu aizbļāvusi visiem ausis, Burlaciene atkal aizdomājās. Pīlāgs… PIlāgs… Es jau domāju, ka ar to puisi kaut kas nav lāgā. Tāds dīvains bija no sākta gala. Visa tā

ērmotā ģērbšanās un runāšana. Tā vien likās, ka viņš nepārtraukti spēlē teijāteri… Brīžam uz normālu jautājumu atbildēja tā, ka pats velns neko nevarēja saprast, tā kā pantos, vai.

-   Memm, viņš taču bija aktieris! nedabiski smalkā balsī, teju falsetā iepīkstējās viens no abiem dvīņiem.

-   Jā, viņš pats teica, esot spēlējis lielākajā Latvijas teātrī, tikai skauģi viņu izēduši, otrs dvīnis steidza papildināt brāļa teikto. Kaut kas viņu abu runas veidā liecināja, ka pilns rublītis nav ne vienam, ne otram.

-    Ko nu jūs tur muldat… Kāds aktieris? Atkal sadomājušies… Burlaciene skumji nopūtās. Varēja manīt, ka pašas dēlu garīgā nepilnvērtība viņu lēni grauž kā ķirmis vecu koku.

-   Prasts vīrišķis viņš bija, lūk, tikai nez ko no sevis iztaisīja. Matus lai garus audzēja un krāsoja, kovbojcepuri un zābakus nēsāja. Latvijas apstākļos… Domāju nav naudas, uzdāvināju jaunus gumijniekus, bet nē, lepns, nevilka! Pat uz kūti savos klabeņos gāja…

-   Venta… vai viņam… Edgaram bija jūsu kūts atslēga?

-   Kā ta, ka bija! Kā citādi tad viņš tiktu iekšā? Redz, mums bij’ noruna, ka reizi trijās dienās viņš apskatīs un pārbaudīs mehānismus un arī tos… kompjūterus. Teica, esot ārzemēs mācījies, zinot, kas un kā. Es no tiem smalkumiem nekā nesaprotu, bet šitiem padod tik, visu salaidīs dēlī! Bija mums ari otrs fermas strādnieks, Gunārs, taču nevarēja sadzīvot ar Edgaru un rudenī aizgāja. Tagad strādā tajā benzīntankā, kas Rīgas šosejas malā. Nesen satiku priecīgs par jauno darbu: tīrāks, nesmird… Man gan tā benzīna smaka rauj uz augšu…

-   Tad Edgars pie jums jau sen apgrozās? Miks Kaķītis neļāva viņai novirzīties no tēmas.

-   Nu kā ta! Gadu vai vairāk. Redz, kad vasarā tās nesmukās lietas ar Akmeņa tēvu un audžubrāli sanāca un kad Pašu ietupināja, tieši Edgars gādāja par visiem Robežnieku darbiem, pieskatīja māju, Dzidru un Uģi. Tad arī sāka pie mums braukt

palīgos. Nebija jau pārāk runīgs, taču dažreiz izmeta pa vārdam, ka vecais to puiku pagalam izlaidis, runājot pretī, neklausot, liels teļš, bet slimās mammas brunčos vien turoties.

Uģis un turējies mātei brunčos? Varbūt tomēr bija pavisam citādi Uģis sargājis slimo māti no Edgara?

-   Nezināt, kā Arnis Akmens ticis pie sava nenovērtējamā palīga? Miks turpināja izvaicāšanu.

-   Viņš viņu savācis uz ceļa un pēc tam lielījies, ka izvilcis laimīgo lozi! uzbudinājumā pietvīcis, iesaucās viens no dvīņiem. Braucis mājās no Rīgas un pamanījis gar ceļa malu ejam vīrieti ar mugursomu. Pieturējis, pajautājis, kurp dodas, un piedāvājis aizvest.

-   Edgars devies tieši uz Mežājiem? Anna Elizabete neticīgi pārjautāja.

-   Nu kā ta! Teicis viņam te bijusī sieva dzīvojot, gribot apciemot. Būšot šai patīkams pārsteigums.

Anna Elizabete un Zane pārmija izteiksmīgus skatienus. Nevar būt, tā nu ir pārākā sakritība!

-Jā, jā, viņš vēl teica, ka šī esot lepna un iedomīga maita, pametusi šo trūkumā un nelaimē, tāpēc viņš bijis spiests no Latvijas aizbraukt. Daudzus gadus nostrādājis ārzemēs, pat Kanādā un Amerikā, sapelnījis naudu jaunai dzīvei un nolēmis atgriezties. Tagad gribēja satikt to… maitu… un parādīt viņai, par ko kļuvis.

Annai kļuva grūti elpot. Es tev parādīšu! Tu man vēl dabūsi…! Cik raksturīgi Edgaram! Un cik tipiski Akmenim savā apkaimē pulcināt cilvēkus ar izmežģītām smadzenēm.

-     Vai Edgaram Mežājos bija kādi draugi? Kaķītis jau dusmīgākā tonī pajautāja.

-Jā, mēs! teju vienā balsī sajūsmināti iesaucās abi sārtie tuklvaidži. Viņš ar mums arvien parunājās.

-    Neklausieties viņos! iebilda Burlaciene. Viņi man tādi… Lētticīgi. Kā bērni. Daudz ko iztēlojas. Kādi gan viņi

Edgaram draugi? Manuprāt, Edgaram draugu vispār nebija. Viņš bija tāds… auksts. Daždien mierīgs, pat pasmaidīja, citu reizi atkal gāja kā velns pa dakstiņiem, pats pa gaisu, darbarīki pa gaisu, i nedomā ceļā stāties. Domāju sadzēries vai pohains, bet nē, cik zinu, alkoholu vispār nelietoja.

-   Nē, memm, Edgaram bija draugi, bija! dīcošā tonī ierunājās prāvākais no brāļiem, laikam Visvaldis. Viņam satraukumā katra acs rādīja citā virzienā. Vispirms mēs ar Laimīti, un tad vēl Antons!

-   Ej nu ej? tēloti garlaikoti novilka Bass. Mums pagastā tikai viens Antons, un tas pats policists.

-          Tas pats! Arī Laimonis apstiprinoši māja ar galvu.

-   Viņš te bieži garām braukāja ar savu ņivu.

Kaķītis un ģenerālis saskatījās jo tālāk, jo trakāk! Kas jaunajam policijas inspektoram Antonam Graudniekam varēja būt kopīgs ar Arņa Akmeņa palīgstrādnieku, varmāku un rūdītu neģēli, kura vārds bija atrodams vairāku valstu policijas reģistros un kurš, atgriezies mājās, slēpās aiz sveša uzvārda?

-   Jūs, puiši, esat ļoti vērīgi… Anna Elizabete vērsās pie abiem Burlacienes dēliem reizē. Sakiet, vai šajās divās dienās, kamēr mammas un papa nebija mājās, te nenotika kas dīvains? Varbūt ieradās kāds negaidīts ciemiņš? Pagalmā iebrauca kāda neredzēta mašīna?

-    Ne-a… Laimonis, sparīgi urbinādams degunu, pieri krunkās saraucis domāja. Nekā nebija.

-   Tikai Edgars. Ar kvadraciklu. Un piekabi. Teica bijis Melnpils bodē, atvedis cūkām tos… nu, kā viņus, minerālmēslus… nē, minerālvielas! ilgi minstinājies, Visvaldis beidzot uzvaroši izšāva.

-  Da ne jau minerālvielas multivitamīnus, tu, pamuļķi! Laimonis viņam dusmīgi uzbruka.

-   Kad tas notika? Vakar? Vai tiešām viņš… svētku dienā brauca uz Melnpili? iejaucās Burlaciene.

-     Nē, memm, Edgars atbrauca tajā pašā vakarā, kad jūs ar papu aizbraucāt uz Rīgu! Laimonis, prātīgi pieliekdams vienas rokas pirkstus, uzskaitīja. Šodien nē, vakar nē, aizvakar. Tas bija aizvakar!

-   Nūja, aizvakar! Mēs taču skatījāmies zvaigžņu koru sacensības, un tos rādija divus vakarus pusfinālu un finālu. Vakar bija fināls, Visvaldis loģiski skaidroja. Tātad aizvakar.

-    Kā tad! Viņš vēl mums atveda ķiršu liķieri, brīdi parunājās, tad teica, lai ejam iekšā un nesaldējamies, viņš izkraušot piekabi un arī nākšot. Bet neatnāca, tikai pēc brīža dzirdējām, kā aiz loga norūca motors…

-    Un pudeli jūs, protams, izdzērāt? Burlaciene draudīgi pieslējās kājās. Par spīti visam, ko saka dakteri!

Abi lielie lempji bailēs ierāva galvas plecos. Nevar būt, ka viņa tos per?! Četrdesmitgadīgus tēviņus!

-    Ventas kundze, vai mēs varētu palūgt to pudeli? Anna Elizabete mudīgi iesaucās. Ļoti vajadzētu.

-    Kam tāda draza vajadzīga? Burlaciene neuzticīgi piemiedza aci, tomēr uzkliedza dvīņiem: “Nesiet šu!”

Abi vainīgie, neveikli stupādami, aizsteidzās. Iestājās neomulīgs klusums.

-Jūs jau paši saprotat, ka ar viņiem viss nav lāgā, kārtējo reizi nošņaukusi degunu priekšautā, mājasmāte sāka stāstīt. Kad piedzima, likās normāli puikas, bet astoņu gadu vecumā attīstība apstājās. Knapi pabeidza astoto klasi, par tālāku izglītību nebija ko domāt. Kādu brīdi strādāja kolhozā, lauku brigādē tur jau milzu prātu nevajadzēja, ej un dari, ko brigadieris liek. Vēlāk, kad privatizējām fermu, liku pie darba tepat, taču sapratu, ka bez uzrauga nevar atstāt un pie mehānismiem vispār nedrīkst laist, citādi nelaime klāt. Tā nu darbam fermā nākas algot cilvēkus, bet mani pamulķīši der tikai lapu grābšanai un celiņu slaucīšanai. Vecais ar’ nav nekāds darītājs pulka jaunāks, toties diabētiķis, vairāk guļ

nekā staigā. Tā ari dzīvojam… Nemaz nezinu, kas būs, kad reiz kritīšu…

-    Vai jūsu dēlu kaite patiešām nav ārstējama? Zane kaut ko rakstīja blociņā, tad izplēsa lapiņu un iedeva saimniecei.

-     Piezvaniet šim te ārstam, piesakieties uz vizīti. Brīnumus nesolu, bet var gadīties, ka stāvoklis nav tik bezcerīgs. Ja reiz viņi tomēr spēja pabeigt skolu un strādāt…

-    Vai, paldies, meit! Tikai es vairs neticu, ka tur kaut kas sanāks. Cik netikām pa ārstiem izskraidījušies… Viss velti. Kāda nu toreiz tā medicīna! Parunā, paskatās, paklauvē ar āmurīti, bildītes parāda, liek atbildēt uz simts jautājumiem. Pēc tam rausta plecus un plāta rokas. Taisnojas dīvains gadījums. Pieskaitāmi esot, bet ar īpašām vajadzībām. Nezinu, par ko tāds Dieva sods?! Varbūt par to, ka, gaidībās būdama, viena gāju uz mežu sēnēs? Apmaldījos, gandrīz noslīku purva akacī, knapi izrāpos, veselu nakti sūnās nogulēju. Tad man tā ērce arī iekoda… Un tieši vēderā. Atklāju tikai pēc vairākām dienām. Aizbraucu uz Melnpils slimnīcu pie daktera ērci izrāva, bet teica, lai taisu cauri, citādi varot būt sarežģījumi. Es saspītējos piektajā mēnesī? Neparko…! Bet, re, kā sanāca. Taču stulbi viņi nav visu saprot, ja izstāsta, un izdara, ja iemāca… Tikai dzert nedrīkst ne pilīti, tikko alkohols asinīs, tā kļūst apātiski un vairākas dienas guļ kā beigti. Bet iedzert dikti mīl… Tāpat kā saldumus un visus tos spožos zvaigžņu šovus tos var skatīties nedēļām no vietas!

Drūmā stāsta nomākti, visi klusēja, līdz pieaugušie dvīņi, stīvēdamies kā bērni, atnesa ķiršu liķiera pudeli. Ielicis to plastikāta pierādījumu maisiņā un paraudzījies pulkstenī, Miks Kaķītis sāka atvadīties. Pārējie sekoja viņa piemēram.

Pagalmā viņus sagaidīja varen apmierinātie Egons Dambergs un Viktors ar suni. Viņiem bija izdevies, liekot lietā līdzīgu konstrukciju kā uz ezera, izķeksēt no mēslu tvertnes peldošo kovbojcepuri. To, ka tā tiešām piederējusi Edgaram, apliecināja Burlacienes skaļais šņuksts.

-     Kārli… Basa kungs, es… gribēju pavaicāt… Viņa nervozi mīņājās no kājas uz kāju. Vai… maniem puikām nekas nedraud? Es… viņiem nav nekāda sakara ar tā nabaga nāvi! Tā taču bija pašnāvība, vai ne?

-   Venta, mēs to vēl nezinām. To parādīs sekcija un analīzes. Pagaidām neredzu iemeslu uztraukumam, vienīgi… taviem puikām tā liķiera dzeršana varēja beigties bēdīgi…

-    Ventas kundze, man pēdējais jautājums, Anna pagriezās atpakaļ. Kāpēc tik lielās mājās nav suņa?

-   Bija. Pirms nedēļas nomira. Aiz vecuma. Godīgi nokalpoja septiņpadsmit gadus.

-     Tiktāl skaidrs, pēcpusdienas pelēkajā gaismā prātīgi stūrējot mājup, Miks Kaķītis noteica. Edgars atbrauca brīdī, kad jau bija sācies zvaigžņu koru koncerts, sacienāja abus brāļus ar liķieri, zinot, ka viņi to tūliņ liks lietā un neparko neies prom no televizora ekrāna, bet pats tikmēr nočiepa cūku. Interesanti, kā? Un kāpēc?

-              Skaidrs, kā ar miega špricīti dibenā, pasmaidīja Anna.

-    Kad brālīši pieminēja piekabi, uzreiz bija skaidrs, kurš nolaupījis Burlaku Dižcūku. Multivitamīnu pakai piekabi nevajag. Jautājums tikai kāpēc tagad, kad fūres aizbraukušas un svētku gadatirgi aiz muguras? Paklau, Mik, izmetam līkumu gar degvielas uzpildes staciju. Apraudzīsim to… Gunāru, ja? Tikai palaidīsim Egonu, Viktoru, Kārli un Zani mājās. Lai atpūšas.

Zane un Kārlis izteiksmīgi nobolīja baltas acis, taču Anna viņiem kaut ko iečukstēja ausī. Abi pamāja ar galvu. Arī Kaķītis izteiksmīgi paraustīja uzaci, taču, pamanījis krusttēva smīnu ūsās, paklausīja. Sazvērējušies?

*  * *

Benzīntanks piederēja Laukgaļu lielsaimniecībai kā spītējot citiem uzņēmējiem, kuri, krīzei tuvojoties, bija

sašaurinājušies, Andris Laukgalis rīkojās pretēji un paplašinājās, vienlaikus izvēršot darbību vairākos atšķirīgos virzienos: lielajos laukos audzēja āboliņu, linus, griķus, tuvāk mājai ārstniecības kumelītes un piparmētras, apsaimniekoja pagasta pienotavu, krodziņu Pipardoze un benzīntanku. Viņam bankrots pilnīgi noteikti nedraudēja.

Degvielas uzpildes stacija bija neliela, taču moderni iekārtota četri sūkņi, ūdens, gaiss, automazgātava, tualete, neliels veikaliņš ar kafiju, ātrajām uzkodām un jaunāko presi. Pie letes laiskojās tumšmatains puisis.

-     Gunārs? Miks pastiepa sveicienam roku. Policijas majors Miks Kaķītis.

-     Gunārs gan. Kādā vajadzībā? Degvielu? Lampiņas? Nomazgāt mašīnu? Izskatījās, puisim patika parunāt un mēle atradās kustīgā vietiņā. Labi gan, nebūs informācija ar knīpstangām jāvelk laukā!

-     Nē, nē. Gribējām parunāties. Sveiciens no Burtākiem!

-             Ā, no cūkmāmiņas Ventas! Puisis atplauka platā smaidā.

-     Dikti jauks tantuks. Kā viņai klājas? Sen neesmu saticis. Kopš… jā, kopš rudens, kad pēdējoreiz palīdzēju tam Akmeņa algotnim izpumpēt mēslu tvertni.

-     Ko jūs par viņu varat pastāstīt?

-    Vai kas noticis? Gunāra miers bija kā ar roku aizslaucīts. Dzirdēju, pirms dažām dienām greiderists no kupenas izšķūrējis līķi, un vēl dzirdēju, it kā Graudnieku Antons esot slimnīcā… Jūs tāpēc?

Oho, jaunākās informācijas aprite darbojas lieliski! Kaķītis sacirta zobus tā, ka plombes nošņirkstēja.

-     Dēls, ielej man vienu baltu kafiju ar jumtiņu, rāmi noducināja ģenerālis Bass. Kaut kā drebina…

-   Drebina gan, Gunārs piekrītoši pamāja ar galvu un sāka rosīties gar kafijas automātu. Jūs vaicājat par Edgaru… Spriežot pēc visa, ne bez iemesla. Gan atkal būs ko sastrādājis -

tam nekad nav miera. Tāpēc jau es aizgāju no Burlakiem viņa dēļ tur vairs nebija nekādas dzīves.

-    Kā tā? Ģenerālis piepacēla uzaci.

-     Nu kā? Cūkmāmiņa, tas ir, Ventas tante, savus, nē, cūku mēslus katru gadu pārdod Robežniekiem tie lopiņi spēj saražot tik, ka gan pašu laukiem pietiek, gan kaimiņiem pāri paliek. Parasti es viņai palīdzēju tikt galā ar sūkņiem un citiem mehānismiem, tur jau ar sieviešu rokām nepietiek. Tātad es darbojos pa Burlaku galu, bet Akmens ar Uģi un kādu no palīgiem ar Robežnieku tehniku. Bet nu apmēram pirms gada vecais Akmens no Rīgas atveda to ērmu kovboju zābakos. Stādīja priekšā kā baigo lauksaimniecības tehnikas speciālistu esot Amerikā skolojies un strādājis. Nu, ziniet, ja viņš ir speciālists, tad es esmu… traktors! Tas džeks tosolu no logu šķidruma neatšķir, ko nu vēl par traktoriem vai mēslu sūkņiem runāt. Bet runāt gan māk par visiem desmit! Akmenim ausis aizmālēja, un īsā laikā arī cūkmāmiņa sāka iet viņa pavadā. Edgariņš to un Edgariņš šito!

-    Vai Edgars veica darbus ari cūku kūtīs? Miks lietišķi pajautāja.

-     Sākumā ne. Tur gandrīz viss notiek automātiski, es visu esmu saprogrammējis, cilvēka iejaukšanās nav vajadzīga, vienīgi, ja iestrēgst mēslu skrēperis vai tvertnēs aptrūkstas barības, bet tad jau dators signalizē. Taču Edgars pamazām sāka bāzt degunu arī kūtīs, vispirms teica patīkot rukši, tad gribot pamācīties un apgūt ko jaunu. Galu galā sāka jaukties programmās, biju spiests izraidīt no datortelpas. Laikam jau bija pasūdzējies saimniecei, jo viņa man ieteica būt draudzīgākam. Mēģināju paskaidrot, ka iejaukšanās datorsistēmā var nodarīt lielu ļaunumu, taču Ventas tante mani nedzirdēja. Vai cūkmāmiņai atgadījies kas ļauns?

-   Burlaku saimniecei nozagta Dižcūka, klusi noteica Anna Elizabete, cieši ielūkojoties Gunāram acīs.

-     Ciltsmāte? Jēziņ… viņš satriekts izdvesa. Tad jau Ventas tante tagad raud vienā gabalā! Dižcūka ir viņas kapitāls, tam lopiņam ir tādi rādītāji!

Eh, puis, tev taču tie rukši pie sirds pieauguši, nodomāja ģenerālis Bass, taču skaļi pateica ko citu:

-    Un vēl. Pirms dažām stundām no Mežezera āliņģa tika izvilktas Edgara Pīlāga mirstīgās atliekas.

Gunārs atkrita uz ķeblīša sēdus.

-    Kā no āliņģa? Bet viņš taču vēl vakarnakt, nē, aizvakar nēsājās apkārt ar Akmeņa kvadru un kaut kādiem lieliem maisiem. Tonakt biju krodziņā kad nestrādāju šeit, esmu bārmenis Pipardozē.

-     Bez brīvdienām? izbrīnījās Anna.

-    Pagaidām tā sanāk. Dikti vajag naudu. Jā, tātad tonakt es Edgaru redzēju vismaz divas reizes.

-    Kas viņam bija mugurā? Miks strauji ievaicājās.

-     Mugurā… Kā jau parasti džinsi, džemperis pelēks, tāds kā bruņukrekls, virs tā melna kurtka, uz muguras apdruka putns lidojumā. Kājās tie paši nodriskātie kovbojnieki, kas vienmēr, galvā brūngana cepure.

-    Un jūs tik precīzi to atceraties? Anna brīnījās. Vīrieši parasti tādus sīkumus neievēro.

-   Kā nu kurš. Man darbs tāds iegaumēt klientus. Turklāt tā Edgars ģērbās vienmēr. Viņš Pipardozē bija biežs viesis, nāca ciemos pie tā puspoļa. Dzīvo mums viens tāds jumta istabiņā. Jau gadu. Jirži vārdā. Maksā tikai skaidrā naudā, eiros, parasti mēnesi uz priekšu par b&b, bed and breakfast gultu un brokastīm. Šāds klients zelta vērts, tāpēc mums, darbiniekiem, stingri jo stingri piekodināts izpildīt visas viņa prasības.

Polis? Un jau gadu dzīvo Mežājos? Bet kāpēc ne reizi nav redzēts? Oho!

Anna pamanīja, ka arī Miks un ģenerālis saspicē ausis.

-   Interesants? Droši vien kāds rakstnieks vai mākslinieks atbraucis pabaudīt dabu un pastrādāt, Anna Elizabete, it kā tas uz viņu neattiektos, garlaikoti novilka, pētot preses stendu.

-    Nezinu, kā tur ar to mākslu un grāmatām, taču musīši viņam baigie pats kā vērsis un rokas kā tauvas. Katru rītu pagalmā stundu vingro, tad vai nu lec aukstajā pirts baseinā, vai vārtās sniegā. Pēc tam ēd brokastis starp citu, ļoti plānas, palūdz virtuvē minerālūdens pudeli un mugursomu plecos dodas pārgājienā, bieži pāri Laukgaļu laukiem Meža muzeja virzienā. Nezinu, kas viņam tur pazudis. Runā, ka tur uz dzīvi apmetušies kaut kādi pustraki sektanti. Nevienu neesmu redzējis, bet mēļo, ka šie tur buroties. Reiz, garām braucot, patiešām redzēju no skursteņa kūpam dzeltenus dūmus, un apkārtnē vējoja kodīga dvaka.

-   Vai viņi bieži tikās nu, Edgars un tas jūsu Jirži? Anna turpināja ziņkāroties.

-    Lūdzu, padomājiet, tas tiešām ir svarīgi, uzstāja Miks Kaķītis.

-    Hmm… n-nu.. kādas divas trīs reizes nedēļā. Edgars tad parasti atbrauca ar kvadraciklu, atveda Jiržikam pilnu somu ar tikko ceptu rupjmaizi, laikam jau no Melnpils ceptuves, viņam tā traki garšo, tad abi kādu brīdi sēdēja uz sliekšņa un dzēra apelsīnu sulu, ikreiz tikai svaigi spiestu! Bet pēc tam gāja augšā spēlēt šahu.

-    Ko? ģenerālis kā neticēdams pārjautāja.

-   Spēlēt šahu. Acīmredzot Jirži ir baigais ass, jo reiz Edgars, laikam smagi paspēlējis, mājās braukdams, izmeta: “Tam vecim smadzeņu poda vietā datorcentrāle!”

-    Bet kā jūs zināt, ka tieši šahu? Miks tincināja.

-     Man… nu labi, krodziņa štats ir neliels, un man reizēm nākas arī uzkopt numuriņus. Divi jau tik ir, nav grūti, ziemā viens stāv tukšs. Pirms dažām dienām tur gan ievācās

viens večuks, bomzlga paskata, bet nākamajā rītā istabiņa bija tukša, izskatījās, ka gultā pat nav gulēts. Rēķins, protams, palika nesamaksāts. Toties Jirži ir ļoti kārtīgs īrnieks. Brīnos, kā viņš var iztikt ar tik maz mantām vien to, kas mugurā. Kumodē daži apakšveļas gabali un zeķu pāri, bet skapī tāds kā robežsargu apmetnis ar visu kapuci. Milzīgs, gandrīz kā telts…

Kaulainā, melnajam apmetnim plīvojot, Saulgriežu gadatirgū mēmi iet cauri pārsteigto ļaužu pūlim, novicina savu izkapti un izgaist… Tajā pašā dienā atrod saldēto zagli un cauri Mežājiem brauc trīs sarkanās fūres…

-    Gunār, jūs tiešām esat acīgs! ģenerālis uzslavēja. Vai šajās dienās neesat manījis vēl kādas dīvainas lietas? Teiksim, 22. decembrī? Deru uz piecīti, ka nespēsiet atcerēties!

-    Ģenerāļa kungs, jūs zaudēsiet! Bet ja tā ir jūsu griba… Gunārs nosmaidīja un pastiepa roku līkopam.

Pārējie ar interesi vēroja, kas notiks tālāk. Aizgājis līdz veikaliņa stūrim, Gunārs no pakaramā nocēla ādas jaku un no kabatas izvilka mazu blociņu. Ģenerālis demonstratīvi skaļi nopūtās un izvilka maku.

-     Es taču jūs brīdināju! Gunārs triumfējoši iesaucās. Tad jau mierīgāk piebilda. Lieciet maku atpakaļ, Kārļonkul. Es taču neesmu nekāds mūdzis. Mans vecaistēvs, Kalniņu Eidis, ar jums reizē skolā gāja, pilnu galvu piestāstījis, es skolas gados gribēju kļūt par izmeklētāju, tad ari iesāku pierakstīt visādus faktus un notikumus. Reizēm noder. Ko jūs domājat ja es jūs nepazītu, būtu tik atklāti runājis? Ieveļas tāds bars un sāk izprašņāt, skaidrs, ka noticis kas nopietns, vai nu es nesaprotu?!

-   Ak tu, mīļo stundiņ, tas nu gan ir numurs! Bass sapriecājās. Tu esi tas mazais puiškāns, kuru es reiz uz ceļgala auklēju? Bet tu taču, ja nemaldos, dzīvoji Rīgā?

-    Jau divus gadus, kopš esmu mežājnieks. Dzīvoju Kalniņos pie saviem večukiem un vairāk nekā pusotru gadu strādāju Burlakos pie Ventas tantes, tagad pie Laukgaļa. Vaļasbrīžos studēju… juridiskajā, neklātienē. Neiet viegli. -

Viņš sakautrējās. Zinu, ka vasarā vairākkārt viesojāties pie manējiem, labprāt būtu iepazinies, bet tieši tad biju aizbraucis ciemos pie drauga uz Lietuvu. Vēlāk uzzināju par notikumiem, kas te risinājušies, un par Akmeņa arestu. Bet nu jau viņš nedēļu kopš laukā, vai ne? Abi ar veco Donātu Graudnieku vakaros bieži Pipardozē dzer šņabi brīnos, kā viņi tādāflaķī dzīvi tiek līdz mājām.

-    Khm… Bass demonstratīvi ieklepojās.

-     Zinu, zinu, vecmāmiņa arī vienmēr saka to pašu tu pārāk daudz tarkšķi! Kurš datums jūs interesē?

-    Nu, ja reiz tev ir tāda grāmatvedība, tad ņemsim visus pēc kārtas. Kas tev pierakstīts par 21. decembri?

-    Tā… divdesmit pirmais… “Rīta maiņa tankā, vakars krodziņā. Daudz mašīnu, laba diena, uz gadatirgu brauc gan no Melnpils, gan Rīgas, gandrīz visi pildījās pie mums. Melnpils ATU greiderists atkal pilnā gandrīz nonesa lielo miskastes konteineru. Jirži neapmierināts Pipardozes blakusnumurā ievācies kaut kāds večuks. Antons un Edgars jau kuro nakti jārējas pa laukiem ar kvadraciklu, apnicis viņiem taisīt kafiju, eju gulēt!”

-Jūs strādājat diennakts režīmā? Miks Kaķītis precizēja.

-    Jā, līdz pēdējam klientam. Kad visi prom, varam slēgt ciet un turpat aiz bāra mazajā istabiņā likties uz auss. Parasti uz nakti paliek tikai viens atbildīgais, virtuves meitenes divpadsmitos iet mājās.

-    Bet, ja reiz durvis ciet, kā, piemēram, nakšņojošie klienti var tikt laukā uzpīpēt? Vai pastaigāties?

-    Durvīm ir šleperatslēga. Ārā tikt var bez grūtībām, iekšā gan nekā, tad jāspiež zvana poga.

-     Skaidrs. Labi. Ko jūsu blociņš saka par 22. datumu? Kaķītis bija izvilcis savu miniatūro planšetdatoru.

-    Divdesmit otrais. “Tankā. Ceļi slideni, grūti braukt. Agri no rīta Rīgas virzienā nenormālā ātrumā aiznesās balts busiņš un sudrabaina toijota. Toties Graudnieks ar savu ņivu pie mūsu pagrieziena gandrīz ielikās grāvī, gāju palīgā izstumt.

Izskatās satriekts. Nesaprotu, par ko, mašīna vesela. Ap pusdienlaiku toijota atgriezās.” Te vēl ir. “Pēcpusdienā ar Graudnieka volvo atbrauca Edgars, Akmens un Donats, kamēr lēju benzīnu, visi trīs smējās rudajai būs pārsteigums! Vēlu vakarā tas pats no rīta redzētais baltais busiņš atkal nesās pa apledojušo šoseju, šoreiz uz Mežājiem. Dulls braucējs! Mežāji pārvērtušies par trakomāju.”

-    M-jā, nav tālu no patiesības, nomurmināja ģenerālis.

-    Divdesmit trešais? Kaķītis nepacietībā bungāja ar pirkstu kauliņiem pa leti.

-     Pagaidiet, lūdzu, tur iebrauca klients, tūliņ apkalpošu, tad turpināsim! Gunārs atvainojās.

Klients izrādījās dakteris Konrāds. Ieraudzījis pie preses stenda Annu Elizabeti, viņš jūsmīgi steidzās tai klāt, lai apsveicinātos, bet, ieraugot abas pavadošās personas, prieks nedaudz apsīka. Tomēr tas nemazināja viņa sirsnību, apsveicot pārējos Ziemassvētkos, un sajūsmu, stāstot par mazajiem stirnēniem, kuri atkopušies tiktāl, ka, skaļi brēkdami, skraida asistentei Ilzei pakaļ pa visu klīniku un pieprasa pienu.

-   Vajadzēs pie jums kādu dienu iebraukt ciemos, nosmaidīja Anna Elizabete. Kad stirnēni pavisam atveseļosies, varu ņemt tos pie sevis jēru kūtiņā vietas daudz. Nezinu gan, vai savvaļas dzīvniekus tā drīkst piejaucēt, bet apsolos to noskaidrot. Varbūt mums ieteiks viņus vest uz kādu brīvdabas zooloģisko dārzu? Ā, vēl kas Arvi, vai jūs gada pēdējā dienā būsiet Mežājos? Ielūgumu saņēmāt? Pagodināsiet svinīgo ceremoniju? Mēs priecātos.

Dakteris aiz prieka pietvīka. Protams, būšu. Tas taču ir gadsimta pasākums!

Konrāds jau pagriezās uz iešanu, kad viņu apturēja Annas Elizabetes dīvainais jautājums: Atvainojiet, dakter, vai jūs pēdējo desmit dienu laikā esat izrakstījis Dzidrai Akmenei Naitolu?

-   Nē, protams! Man nemaz nav tādas pacientes. Bet vispāres nedrīkstu atbildēt uz šādiem jautājumiem.

-     Un tieši tāpēc, ka atbildējāt, liels paldies! Uz tikšanos gadsimta pasākumā! Anna Elizabete viņam tik žilbinoši uzsmaidīja, ka majors Miks Kaķītis kuņģī sajuta pēkšņu dedzināšanu. Toties ģenerālis pasmīnēja.

-    Un tā atgriežamies pie hronikas! Kas piefiksēts divdesmit trešajā? Majors Kaķītis savā uzstājībā sāka atgādināt tīģeri ar izlaistiem nagiem.

-     “No rīta Rīgas virzienā ar mirgojošām bākugunīm un sirēnu aiznesās ātrie, laikam no Melnpils. Pēc dažām stundām viņiem sekoja baltais busiņš un Donāta volvo, taču pats Donāts krodziņā dzēra šņabi. Visu laiku kādam zvanīja, bet nevarēja sazvanīt. Ap dienas vidu aizklumburēja mājās.” Ahā, un te ir par vakaru! “Ap deviņiem ar Akmeņa kvadru atbrauca Edgars, piekabē liels sainis. Uzkāpa pie Jirži. Pēc brīža aizbrauca it kā Graudnieku virzienā, taču pie Pienotavas nogriezās pa labi. Interesanti, kāpēc? Pa taisno taču labāks ceļš! Pēc pusstundas atgriezās bez saiņa. Abi ar Jirži aizbrauca. Viņš atgriezās tuvu pusnaktij Akmens atveda ar savu pasātu. Nezināju, ka abi pazīstami. Sūrojās, ka dēls pazudis, aizmucis no mājām, tagad jābrauc meklēt.”

-    Gunār, divdesmit trešajā jūs Pipardozē strādājāt visu diennakti? Majora pelēkajās acīs parādījās metāliski zils spīdums kā ierocim. Iespējams, atrisinājums ir tuvāk, nekā mēs domājam…

-     Jā. Vecmāmiņa jau pukojās, ka Laukgalis pat svētkos liek strādāt. Bet viesus taču nevar atstāt neēdušus, un pievakarē pēc koncerta, kad visi brauca pie mums iebaudīt slaveno piparkafiju ar piparkūkām, mums sanāca tā-ā-āds apgrieziens, ka saimnieks apsolīja man prēmiju!

-    Vai tajā dienā vairs nekas nenotika?

-    Mūsu galā nekas īpašs, tikai divreiz iebrauca Akmens ar veco Graudnieku. Abi dzenājās riņķī ar kvadraciklu it kā meklējot Uģi un Antonu. Nez, Donāta dēls beidzot būs meitās aizgājis? Sen jau bija laiks, citādi vecajam vien līdzi vilkās kā

tāda aste. Un tad ar to Edgaru… Vēlāk nakts vidū dzirdēju, ka tuvāk Pūču salai it kā šauj, bet varbūt tas bija salūts. Vakar man beidzot bija brīvdiena, gulēju kā maiss, bet šodien visu dienu esmu šeit.

-     Nu, Gunār, paldies, tu patiešām esi malacis! Ģenerālis cieši paspieda viņam roku. Manuprāt, tu esi izvēlējies īsto studiju objektu. Kad vajadzēs praksi, droši prasies uz Mežājiem. Mums inspektoru vajadzēs.

-     Bet… Gunārs apjuka. Kā tad Antons?

-    Antons… Redzi, ar Antonu notikusi liela nelaime aizvakar viņu nogalināja.

-     Kas? Jaunā puiša acis iepletās lielas kā apakštasītes, bet smaids acumirkli nozuda no sejas.

-    Vēl nezinām. Meklējam. Tāpēc ari tavi pieraksti bija tik svarīgi. Pavēro vēl, vai neieraudzīsi ko savādu, un, ja ko redzi, zvani man vai Mikam. Tikai, lūdzu, bez pašdarbības. Un par Antonu… pagaidām nevienam, labi?

-    Protams. Es saprotu, Gunārs drūmi novilka. Johaidi, kas te pēdējā laikā notiek!

-    Nu, krusttēv, tu esi aktieris! Tāds nobeigums, ka saturies! Tas čalis taču tagad nakti negulēs!

-    Lai neguļ. Viņš ir lāga puisis, gudrs un apķērīgs. Varbūt kaut ko pamana. Ja grib kļūt par izmeklētāju, lai sāk pierast, ka šis darbs nav nekāds rožu dārzs. Anniņ, meit, bet ko tu šodien tik klusa i ne pazīt nevar?

-     Es domāju. Par cūkām, suņiem, biznesu, burvjiem un kvadracikliem, viņa nesaprotami atmurmināja.

-     LIzbet, tev laikam temperatūra sakāpusi, pēdējais laiks braukt mājās. Jau vēls. Tavējie būs traki palikuši, majors Kaķītis noraizējies noteica.

-    Zini, Mik, varbūt tev taisnība. Iespējams, mūs tur gaida kāds pārsteigums.

īsajā braucienā līdz Pūču salai ne Mikam, ne ģenerālim neizdevās izdabūt no viņas vairs ne vārda.

20. nodaļa. Strupceļš

25.    decembra vēls vakars

Pārsteigumi patiešām bija. Pat vairāki.

Pirmais spoži midžināja savus niķelētos sānus Pūču Mājas stāvlaukumā. Uģa drauga Andra sarkanais motocikls to Anna Elizabete pazītu jebkurā laikā un vietā. Acu priekšā atdzīvojās skats, kā, šķiezdams granti un sīkos akmentiņus, pagalmā uz sava dzelzs rumaka ielido Andris, satraukti kliegdams: “Mēs atradām jūsu draudzeni, viņa ir dzīva!"

Tagad motocikla īpašnieks un viņa labākais draugs Uģis Akmens, galvas nodūruši, sēdēja Bergu mājas virtuvē un dzēra kafiju ar Omītes ceptajiem pīrādziņiem. Viņiem pie kājām, savilkuši modrus purnus, gulēja melnais vilks Zorro, Annas Grāfs un vecmāmiņas taksis Figaro. Otrpus galdam launagu ieturēja Egons un Viktors, bet apsardzes grupu noslēdza uz palodzes tupošais Barons, kurš skaudīgi skaitīja pīrādziņus.

-    Tikai nelieciet mūs cietumā! ieraudzījis nācējus, iesaucās Uģis.

-     Oho! Uzreiz tik bargi? Vai tad būtu pelnīts? Bass, ar acs kaktiņu vērodams Annu, labsirdīgi pajokoja.

-     Būtu jau gan… Abu puišu vienbalsīgā, smagā nopūta nez kāpēc lika domāt par skumjiem ziloņiem. Mēs… atvainojamies.

-    Par to jauko vīrieti uz mūsu lieveņa? Anna Elizabete zobgalīgi pajautāja. Vai par ko citu? Redziet, puiši, ja gribat

darit žuļiclbas, iemācieties neatstāt pēdas. Šoreiz to bija tik daudz, ka mēs būtu varējuši tūliņ aiziet jums pakaļ līdz lauksaimniecības skolas kopmītnēm. Taču mums nebija tik daudz laika, jo pa vidu gadījās nopietnāki darbi. Un es cerēju, ka jūs atnāksiet paši. Labs ir, stāstiet, tad redzēsim, ko ar jums darīt, ko nedarīt!

Nelikdamās manām pārējo pārsteigtos skatienus, viņa uzrunāja Omīti: Vai Kārlis un Zane mājās?

-     Mājās, mājās. Paēda un aizlavījās gulēt. Teica, krītot no kājām. Ģirts arī nolūzis, laikam būšu viņu kārtīgi nostrādinājusi. Ieskatījos viesistabā, abi ar Kārli guļ saldā miegā. Ieva arī agri devās pie miera, teica gribot netraucēti pārdomāt visus pēdējos notikumus. Traki jau ir nepieradušam cilvēkam saskarties ar ko tādu…

-     Lieliski, lai tik čuč. Un manējie?

-    Jau trešo stundu augšā, Zilajā istabā, kopā ar baronesi pilnīgā harmonijā studē Bergu arhīva dokumentus. Izdarīju, kā tu teici, abas ar Zani uzrāpāmies bēniņos un nonesām to apaļo ķoci ar kartēm un burtnīcām.

-    Tu esi zelts, Omīt! Paldies! Tas nozīmē, ka viņi par mums neatcerēsies līdz pat rītam.

Tas bija otrais pārsteigums.

Ielējusi no lielās kannas sev, Mikam un ģenerālim Basam karstu kafiju, Anna atsēdās līdzās Viktoram. Miks un ģenerālis piesēda uz mīkstā sola līdzās Andrim un Uģim, bet Omīte ērti ierīkojās uz sava iemīļotā ķeblīša.

-    Labi, puiši, stāstiet! Anna Elizabete uzrunāja abus apklusušos sēdētājus.

-    Pie visa vainīgs Arnis Akmens! Andris skaļi un dusmīgi izšāva apsūdzību.

-     Tā gan. Un pie kā tieši vainīgs? Bass, klusi smīnot, piepacēla ķeraino uzaci.

-     Pie visa, kas notiek… Andris apmulsa. Domāju, ka jūs zināt…

-    Kas mums būtu jāzina?

-     N-nu… par tām stirnām… un puķēm… ledu… baļķi… un telefona zvaniem… Uģis stostījās.

Viņš nepieminēja aprakstīto akmeni. Tātad tomēr Edgars?!

-    Labi, nespēlēsim minēšanu. Stāstiet tā, lai var saprast! Saņemieties! Kurš sāks?

-    Es, stingri noteica Uģis. Es. Viss sākās jau pagājušajā vasarā, kad tēvs… Akmens… uzzināja, ka es neesmu viņa īstais dēls. Mans tēvs ir Arnolds Lejiņš, viņa pusbrālis. Viņš ir divdesmit gadu vecāks par mammu. Viņa teica astoņdesmitajos abi dziedājuši korī un dejojuši kolhoza deju ansamblī, tur saskatījušies. Tolaik Akmens vēl te nestrādāja un nedzīvoja. Arnolds gribēja māti precēt, bet viņa vēl nebija pilngadīga. Abi nolēma pagaidīt. Bet tad ietiepās vecā Karlīne, mana vecāmāte. Viņa no pirmās dienas ienīda manu māti, saukāja par atradeni, kas nez kādam klaidonim čigānam izkritusi no ratpakaļas, tāpēc viņas labajam dēlam nav piemērota.

Nu gan! Lai nu kura govs būtu māvusi, bet vecā Karlīne, kas pati atklīdusi nez no kurienes!

-     Un ko Arnolds? pajautāja Bass, lai gan atbilde jau bija zināma.

-     Tevs… izrādījās pārāk mīksts, negribēja satraukt jau paveco Karlīni, tāpēc neiebilda. Tā viņi paklusām satikās, laikam kādus desmit gadus, līdz Dzidra, mana māte, palika stāvoklī. Tad uz Mežājiem atnāca Arnis Akmens, tolaik jauns un izskatīgs vīrietis, četrpadsmit gadus jaunāks par Arnoldu. Viņam māte iepatikās uzreiz, un jau pēc diviem mēnešiem abi svinēja kāzas. Var jau būt, ka māte gribēja Arnoldam atriebties, es nezinu, tā tieši viņa man to nepateica, bet… Laikam jau Akmens nojauta, ka es varētu nebūt viņa dēls, jo viņa jūtas pret māti atvēsa. Bet pavisam slikti kļuva tad, kad es augot arvien vairāk sāku līdzināties savam īstajam tēvam. Nē, ārā no mājām viņš mūs nedzina, taču dzīve pārvērtās īstā ellē. Jūs laikam neesat bijuši mūsu mājā?

-     Bijām. Vakar, noteica Miks Kaķītis. Stāstiet tālāk.

-    Tad jau redzējāt, kas tas par cietoksni. Māja bez sirds un dvēseles, tāpat kā saimnieks. Viņš pats sev iekārtojis greznu guļamistabu un viesistabu, virtuvē modernākā sadzīves tehnika, bet mātei jādzivo un jāguļ mazā kambarīti līdzās puķu istabai. Mani viņš iestūķēja bijušajā slotkambari. Es tā ari uzaugu bez nevienas rotaļlietas, bez konstruktoriem, radio vai magnetofona. Pat nezināju, ka citiem tādas lietas ir, jo no skolas man uzreiz bija jāskrien mājās un jāpalldz lauku darbos. Mācīties drīkstēju tikai vēlu vakaros un naktis. Ja māte mēģināja mani aizstāvēt, patēvs viņu sita. Pirmajos gados vēl skata pēc ņēma līdzi uz kolhoza pasākumiem vai ekskursijām, vēlāk vienkārši ieslēdza mājā un atstāja. Reizēm pat bez maizes kumosa. Kad māte divas reizes bija mēģinājusi izdarīt pašnāvību, Akmens viņai ļāva iekārtot puķu istabu. Mamma ar augiem un ziediem sarunājas kā ar dzīvām radībām, tie viņai sniedz prieku un mierinājumu. Viņš to pamanīja un vēlāk ikreiz, kad gribēja māti par kaut ko sodīt, nogalināja kādu viņas augu aplēja ar ķīmisku draņķi un tīksminājās, vērojot, kā tas nonīkst un aiziet bojā. Vēl pārmeta mammai, ka viņa, diplomēta dārzniece, neprotot apieties ne ar augiem, ne cilvēkiem. Vēlāk izdomāja jaunu spīdzināšanas veidu neļāva man tikties ar mammu, turēja viņu ieslēgtu un meloja, ka esmu smagi slims, bet man ka slima ir viņa.

-     Bet vai Robežniekos nebija… nav palīgstrādnieku, kam lūgt palīdzību? Anna Elizabete brīnījās.

-    Jūs droši vien pamanījāt, ka puķu istabas logi tā īsti neatveras, telefonu mūsu istabās nebija, bet uz āru, sabiedrībā, viss allaž izskatījās lieliski. Ļaudīm Akmens stāstīja, ka Dzidra, viņa mīļā sieva, kļuvusi dikti slimīga, tāpēc pa māju vien dzīvojot, bet es esot tipisks huligāns caur pieri vien uz tēvu lūrot, runājot pretī un neklausot ne lūdzams, ne sitams. Kam es varēju ko teikt? Viņš man piedraudēja ja mēģināšu

sūdzēties, viņš mani dzīvu sapūdēšot nepilngadīgo kolonijā, bet māti… nogalināšot. “Iegaumē vienu Melnpils policija ir manā kabatā, tur tu taisnību nepanāksi, bet tālāk par pagasta robežām vienkārši netiksi.”

-     Ārprāts… Anna Elizabete izdvesa. Bet vai tad pie jums nekad un neviens neiegriezās ciemos, nu, kaut vai tava klases audzinātāja no skolas? Tur tu nevarēji lūgt palīdzību?

-     Kurš man ticētu? Akmens taču Mežāju skolā kādu laiku strādāja par direktora vietnieku… Viņš bija paredzējis arī šādu variantu skolā es sāku iet divus gadus vēlāk, viņš mani speciāli agrāk nelaida, lai varētu skolotājiem pateikt, ka tik ilgi esot ar mani, grūtgalvi, noņēmies, lai kaut dažus burtus iemācītu. Pirmos gadus man bija milzīgs kauns pārējo klasesbiedru priekšā viņi mani apsaukāja par pamuļķi, otrgadnieku, idiotu. Vēlāk es aiz spīta saņēmos un pabeidzu Mežāju vidusskolu ar zelta medaļu. Cerēju tikt prom uz Rīgu un mācīties universitātē, taču Akmens pavēlēja stāties lauksaimniecības skolā, citādi mātei klāšoties slikti. Vismaz ļāva izvēlēties mežsaimniecību… Man ir jau divdesmit viens gads, bet es mācos tikai otrajā kursā… Uģis kādu brīdi paklusēja, cīnoties ar satraukumu. Jā, bet, kad uz Mežājiem atbraucāt jūs, viss sagriezās kājām gaisā.

-     Ko tu ar to gribi teikt? Anna Elizabete saspringa.

-     Nu, jūs pārcēlāties šurp un apmetāties uz dzīvi veco baronu Bergu mājā. Nezinu, kāpēc, bet Akmens visu mūžu par to ir runājis ar īpašu attieksmi TĀ māja. Mamma teica vēl nesen esot mēģinājis nopirkt, bet nav varējis dabūt cauri. Tad… jūs visādi atbalstījāt Maigu Lācīti, un Akmenim neizdevās tikt viņas vietā. Jūs izēdāt no kultūras nama viņa labo roku Sofiju, kura te gadiem neko nedarīja, un Mežāji beidzot atdzīvojās (Izēdāt cik briesmīgi tas skan, turklāt tā nemaz nebija, lai gan no malas droši vien izskatījās! saīgusi nodomāja Anna). Akmens ārdījās kā negudrs jo vairāk jums veicās,

jo trakāk. Punktu visam pielika šīs vasaras notikumi, kad atradāt tos senos kaulus, un vēlāk tā vecā bandīta nāve… Piedodiet, es nekādi nespēju domāt par viņu kā par savu vectēvu, lai gan juridiski viņš tāds ir, pat divkārši gan īstā, gan neīstā tēva tēvs, Uģis rūgti pasmaidīja. Varēja redzēt, ka viņš šo stāstu ilgi nēsājis sevī, līdz uzdrošinājies atvērt muti. Laikam jau Akmens juta, ka cilpa pamazām savelkas un viņu neierobežotajai valdīšanai Mežājos pienācis gals, jo abi ar veco izgudroja arvien jaunas neģēlības. Vecais tolaik dzīvoja Robežniekos, un mēs ar māti daļu no viņu sarunām dzirdējām. Arī to, kā tiek plānots jūsu draudzeni nolaupīt, bet, ja neizdosies jūs apturēt, tad nogalināt. Par mācību nebāzt degunu, kur nevajag. Viņi abi visu izkārtoja tā, lai vainīgais visās situācijās būtu mans īstais tēvs Arnolds Lejiņš. Lai nu kāds gļēvulis viņš bija… ir, taču mani mīl. Un mīlēja arī manu māti. Droši vien ar to Akmens viņu pakļāva līdzīgi kā mūs. Anna, man jāatzīstas to zivi bez galvas uz lieveņa noliku es. Mani piespieda. Viņi… abi… Piedodiet.

-     Skaidrs. Labi. Kas notika tālāk? Anna skubināja.

-     Tālāk? Tālāk… Akmeni iesēdināja, un mēs pirmo reizi atviegloti uzelpojām. Gandrīz pusgadu bijām brīvi! Mamma atkopās atguva svaru un spēku, normāli ēda, vaigi kļuva sārtāki. Viņa pat sāka smaidīt!

-     Bet Edgars Pīlāgs? Viņš jums netraucēja? Cik saprotu, viņš Akmenim pildīja tādas kā sarga funkcijas?

-     Edgars? Nē… Viņš tikai izskatījās tāds padevīgs, bet patiesībā, man šķiet, viņam bija pašam savs iemesls atrasties te, Mežājos. Reiz kaut ko izmeta par bijušo neuzticīgo sievu, kas te dzīvojot kā niere taukos. Man šķiet, viņam bija kaut kāds kopīgs bizness ar jauno Graudnieku abi bieži vien ar kvadraciklu pa naktīm apkārt dauzījās. Katrā ziņā, mūs viņš pārāk nekontrolēja. Mūsu ļaunais gars bija cietumā, un mēs ar mammu cerējām, ka viņu nekad no turienes neizlaidīs.

Tāpēc es ļāvu Andrim sevi pierunāt iestāties jūsu dramatiskajā pulciņā.

-    Un tad Akmeni atbrīvoja pret parakstu, Anna skumji pasmaidīja.

-Jā, un viss vienā mirkli sabruka. 15. decembri viņš atgriezās mājās un tajā pašā dienā piekāva māti tā, ka viņa vairākas dienas nevarēja paiet. Par visu, tā viņš teica. Un avansā. Gribēja piekaut ari mani, taču es izrādījos stiprāks un veiklāks. Par to paldies Andrim iemācīja dažu labu cīņas paņēmienu. Noderēja. Noliku viņu plakaniski un kārtīgi samīcīju. Teicu ja vēlreiz piedurs mātei vai man pirkstu, nositīšu. Viņš saprata, ka nejokoju, kļuva pavisam rāms. Pat piedāvāja kopīgi iedzert. Atteicos. Tovakar viņš kaut kur aizbrauca durvis gan aizslēdza, taču, panākumu spārnots, es būtu tās izlauzis kaut plikām rokām. Diemžēl… mamma jutās pārāk vārga, lai kaut kur dotos. Nākamajās dienās patēvs izvēlējās citu taktiku pavēlējis mātei saposties, viņš mūs piespieda braukt līdzi uz Ziemassvētku koncerta mēģinājumu un tur uzvedās kā lops. Mamma no kauna gandrīz zaudēja samaņu, bet viņš tai visu laiku knieba rokā, lai sāpētu, tur tagad ir milzīgs zilums. Kad atgriezāmies mājās, Akmens sāka par jums visādi ņirgāties, es neizturēju un uzbļāvu, lai aizveras. Viņš man iesita ar uzgriežņu atslēgu. Nepaliku parādā un laikam izsitu šim zobu. Kamēr viņš mēģināja piecelties, paķēru kvadras atslēgas un aiznesos, kur deguns rāda. Gribēju jūs satikt un vismaz atvainoties. Kad atgriezos, viss bija dīvaini mierīgi durvis vaļā, neviena nav, tikai mamma aizmigusi gulēja neaizslēgtā istabā. Mēģināju uzmodināt, gribēju teikt, ka varam izmantot mirkli, lai aizbēgtu, taču nespēju. Domāju, ka tas nelietis bija iebarojis viņai kaut kādas miegazāles. Tā viņš pēdējā laikā darīja bieži. Sevišķi, kad bija paredzēta kāršu spēle ar bijušo inspektoru Donātu Graudnieku, Edgaru un to… puspoli Jirži Kepaneku. Viņš jau kādu gadu mitinās krodziņā Pipardoze.

-     Kā jūs to visu zināt? Majors Miks Kaķītis pārvērtās milzīgā jautājumzlmē.

-    Andris viņu izsekoja. Viņš ir mans vienīgais draugs, es viņam pilnībā uzticos… Esmu izstāstījis visu, tikai arī viņš nezināja, kā palīdzēt. Taču Kepaneku izsekoja… Zināt, ko viņš katru dienu dara? No rīta stundu vingro, tad peldas aukstā ūdeni, apēd sauju graudaugu un, uzmetis plecos mugursomu, kājām dodas uz Meža muzeju. Tur pazūd aiz augstās baļķu sētas un nenāk laukā līdz vakaram, kad pastaigas solī atgriežas Pipardozē.

Ļoti vērtīga liecība, kas apstiprina Gunāra novērojumus. Bet ko tas dod?

-    Uģi, tu zini, ka tava māte kopš vakardienas pazudusi? saudzīgi ierunājās ģenerālis Bass. Mums vakar no rīta piezvanīja tavs patēvs un uzaicināja uz Robežniekiem ar lūgumu atrast viņa pazudušo, bet varbūt aizbēgušo vai nolaupīto sievu Dzidru. Viņš teica, ka ari tu esi pazudis bez vēsts jūs iepriekšējā vakarā ļoti lamājušies un tu, durvīm dārdot, esot aizbēdzis no mājām. Akmens pieļāva domu, ka māte devusies tevi meklēt…

-     Bet viss bija pavisam citādi! Viņš melo! Uģis skaļi iekliedzās un pielēca kājās. Viņš to ir nogalinājis!

-     Kuš, kuš, dēls, pamēģini nomierināties un izstāsti, kas un kā īsti notika… Mēģini atcerēties precīzi!

-     Mmm… Tātad tovakar, kad atbraucu no muižas, kur satiku jūs, mājās neviena cita nebija, tikai aizmigusi mamma. Biju pārguris un nokreņķējies, tāpēc arī aizgāju gulēt. Pa miegam divreiz likās, ka dzirdu motoru vienreiz dobjāku, kā vieglajam auto, otrreiz pļerkstošāku, kā kvadrai. Taču necēlos. No rīta, kad pamodos, mamma joprojām gulēja, bet Akmeņa mājās nebija. Pagatavoju mums abiem brokastis, uznesu mammai viņas kambarīti, sēdēju blakām un domāju, ko lai dara: kā izkļūt no šī nebeidzamā murga. Sadzirdēju norūcam

motoru un nodārdam ārdurvis tie bija Akmens un Edgars. Viņi lejā par kaut ko klusi sarunājās.

Līdz mums atlidoja tikai aprautas zilbes un vārdu drumslas vakarā… aizved… jātiek vaļā… zina… tālāk visu paši. Viņi laikam domāja, ka mājās neviena cita bez mātes nav. Sapratu, ka tiek gatavots kas nelāgs Akmens vēlas mūs ar māti nogalināt, ja reiz tik pēkšņi atslābinājis kontroli. Nolēmu bēgt un vai nu meklēt palīdzību pie jums, vai laisties uz Rīgu. Andris jau sen bija apsolījis aizvest ar moci.

-    Tālu jūs nebūtu tikuši, vecais policists nosodoši pašūpoja galvu. Ar ko viss tovakar beidzās?

-     Ar ko? Ar vēl lielāku murgu nekā līdz tam. Noslēpos mammas puķu istabā. Lejā negāju, lai viņi nesaprastu, ka šīs sarunas laikā esmu bijis mājās. Pēc kāda laika dzirdēju, kā abi smiedamies atvadās pielicis kvadrai piekabi, Edgars aizbrauca, bet Akmens sāka zvanīties pa telefonu.

Vispirms ar kādu dedzīgi un dusmīgi strīdējās puspoliski. Tad dzirdēju, kā viņš pa telefonu rezervē divas aviobiļetes uz Varšavu uz sava un kaut kādas Olgas Putānes vārda. Pēc tam ilgi krāmējās savā guļamistabā un iznāca no turienes ar piebāztu čemodānu, ielika to pasāta bagāžniekā. Tad piezvanīja Donātam un teica, ka pēc brīža aizbraukšot tam pakaļ cik var sēdēt, neko nedarot, aizbēgušie jāmeklē, un, ja reiz policijai vienalga, tas jādara pašiem. Klausījos un brīnījos neviens taču nebija pazudis!

Kā nu ne, Uģit, Akmeņa prātā tu jau sen biji pazudis un noslīcis purva akacī!

-    Ar ko tad viņš galu galā aizbrauca? Biežās braucamrīku maiņas pat Mikam bija sajaukušas galvu.

-     Tur jau tā lieta. Tikko Akmens bija beidzis runāties pa telefonu ar Donātu, kā pagalmā burtiski ielidoja kvadra ar visu piekabi. Pie stūres sēdēja tas… puspolis Jirži. Tāds kā noskaities, kā pārbijies. Izskatījās slapjš.

Akmens izskrēja laukā, abi brīdi satraukti diskutēja, tad pasmējās, sarokojās un iesēdās pasātā. Nezinu, kurp brauca, bet sapratu, ka noticis kas nelāgs, kāpjot mašīnā, Jirži uz pakaļējā sēdekļa uzmeta Edgara sarkanbrūno kovbojcepuri, no kuras tas nekad un ne pie kādiem apstākļiem nešķīrās.

Metos lejā uz savu istabu un izmisumā sāku krāmēt mugursomu biju gatavs kaut vai iekraut māti kvadracikla piekabē, ka tikai prom. Taču nokavēju. Akmens atgriezās ātrāk, nekā domāju, tikai šoreiz viņam līdzi bija Donāts Graudnieks. Šausmīgi piedzēries. Kā, starp citu, arī Akmens.

Laikam Graudnieks domāja, ka mana istaba ir tualete, jo, plaši atrāvis durvis un bikses pogādams, gāzās tik iekšā. Nācās viņam skaļi uzsaukt, lai attopas. Akmens sadzirdēja saucienu, mirklī izrāva Graudnieku no istabas, un jau nākamajā sekundē es dzirdēju, kā durvis tiek aizslēgtas.

Nezinu, kas notika tālāk, bet, kad apmēram pēc stundas durvis atvērās, Donāta vairs mājā nebija, bet Akmens bija pārvērties. Patēvam rokā bija medību bise, ar kuru draudēdams un ņirgādamies viņš pavēlēja man iet uz virtuvi, sēdēt pie telefona un gaidīt zvanu.

“Es tev piezvanīšu un, kad tu būsi izdarījis man vienu svarīgu pakalpojumu, pateikšu, kur atrodas tava mīļā māmiņa un kā viņu no turienes dabūt laukā. Ja aizbēgsi vai necelsi klausuli, viņa mirs ilgā un mokošā nāvē. Un pat nemēģini nevienam zvanīt, vismazāk jau policijai, es to tajā pašā mirklī uzzināšu!”

Ledainais miers patēva balsī apliecināja, ka viņš nejoko. Apsolīju, ka darīšu visu…, lai tikai glābtu māti. Viņš vēl noņirdzās, ka tādu palaistuvju pilna pasaule, neesot vērts satraukties, vienmēr nākšot nākamā, paķēra bisi un aizbrauca. Ar kvadraciklu. Abi. Donāts bija viņu gaidījis laukā un tikmēr atkabinājis piekabi.

Metos augšā uz mātes istabu. Tukšs. Viņas nekur nebija.

Sapratu visticamāk, Akmens māti jau nogalinājis, bet mani plāno piebeigt vēlāk. Taču es vairs nebaidījos un negrasījos tāpat vien padoties. Lūdzot Dievu, lai paspēju pirms Akmeņa, sazvanīju Andri un teicu, ka man šonakt vajadzēs viņa palīdzību. Trīsreiz pārmeklēju māju, taču neko neatradu. Visas telpas speciāli bija atstātas vaļā, lai gan parasti Akmens durvis slēdza. Paķēru somu un noslēpu ārā zem kvadracikla piekabes.

Apmēram pēc pusstundas ieskanējās telefons un aizelsusies patēva balss čukstus pavēlēja paņemt no šķūnīša slēpes un mudīgi laisties gar Lielā Meža malu uz biezokni iepretī Pūču salai. Gan dzirdēšot, kur jābrauc. Es patiešām dzirdēju. Četrus šāvienus. Divus un pēc brītiņa vēl divus. Šļūcu uz skaņu, tad ieraudzīju kvadras pēdas un beidzot arī pašu braucamo tās priekšējie riteņi bija iesprūduši starp divām priežu saknēm, izvilkt nevarēja. Netālu gulēja nošauta stirna, viņai līdzās kārpījās aizšauts stirnēns, bet Akmens tik auklēja bisi un smīnēja. Man no dusmām un naida iekšās sagriezās. Ja vien būtu, ar ko, es to lopu tobrīd būtu nositis.

“Tu tagad paņemsi šo te bisi, neuztraucies, nav pielādēta, pa fikso laidīsies uz Robežniekiem un tur to kaut kur noslēpsi. Mēs atbrauksim vēlāk. Ja viss būs izdevies labi, tad arī parunāsim par tavu māmiņu…”

Sapratu, ka mani muļķo, taču negribēju ar bisi rokās palikt kopā ar slepkavām, tāpēc uzmetu to plecā un slēpoju prom, ko kājas nes. Diemžēl slēpes bija vecas, vecātēva, nesmērētas, bet sniegs slapjš un ķepīgs. Nomocījos un beigās vēl nolauzu vienai slēpei galu, nācās uzmest to plecā un tālāk šļūkt uz vienas…

-Tu aizslidinājies līdz Robežniekiem, bet tur netālu no mājas gaidīja Andris ar motociklu? Paķēris sagatavoto somu, tu ar visu draudīgo kravu brauci viņam līdzi uz lauksaimniecības

skolas kopmītnēm un visu šo laiku slēpies kādā no tukšajām guļamistabām. Taisnība? Anna Elizabete rāmi turpināja Uģa stāstu.

-    Bet kā… brīnījās Andris. Mēs bijām tik uzmanīgi un nevienam neteicām.

-   Jā, bet skolas pavārīte nesaprata, kopš kura laika tu esi sācis tik daudz ēst. Laikam centies atbarot draugu?

-    Tā bija gan, Uģis atzina. Kopš Akmeņa pārnākšanas mēs ar māti ne reizi netikām normāli paēduši.

-     Labi. Un kuram pieder spārnotā ideja pakārt biedēkli Annas mājas lievenī? dusmīgi vaicāja Miks.

-     Man! sasparojās Andris. Nevarēju izdomāt neko labāku, kā norādīt virzienu, kurā jāmeklē. Tikai neprasiet, kas mums palīdzēja to veci uztaisīt un kā mēs viņu vedām, ja situācija nebūtu tik nopietna, jūs vēl pasmietos, kā mēs, divi lieli tēvaiņi ar trešo lielo tēvaini padusē, uz moča dejojām gulbīšu deju pa ledu…

-    Redzējām, redzējām, vēl brīnījāmies, kurš dullais ziemā ar plikām riepām brauc.

-    A kad citu nav, bet braukt vajag? Andris atcirta. Ko tad man draugu nelaimē pamest?

-    Nu, puiši, jums gan ir savdabīga izpratne par glābšanu no nelaimes, norūca majors Kaķītis. Labi, viņi tevi piespieda palīdzēt, labi, tev izdevās aizbēgt un paslēpties pie drauga, bet kāpēc jūs abi nevarējāt atbraukt šurp uz Pūču salu un mums visu izstāstīt? Būtu varējuši jau ātrāk kaut ko darīt lietas labā!

-     Mēs… mums bija bail… Ja nu jūs arī? Uģis nosarcis izmocīja.

-    Un kas tagad ir mainījies?

-     Pie mums ieradās šis te kungs un šis… draugs, Andris norādīja uz Viktoru un viņa brašo Zorro. Piecos vārdos paskaidroja to, ko jūs jau zināt, un ieteica pašiem atnākt un

atzīties. Anna, lūdzu, piedodiet par visām tām neģēlībām, ko mans… patēvs jums sarunāja pa telefonu un ko viņi ar Edgaru sastrādāja. Nu, to ledu uz sliekšņa un baļķi uz ceļa… Dzirdēju abus par to uzjautrināmies.

-     Bet akmeni? Ari Edgars?

-     N-nezinu… Kādu akmeni? Uģis iepleta acis.

Viņš nemelo. Tātad tas tomēr būs bijis kāds cits…

-     Labi. Bet kur jūs dabūjāt to resno auklu un ovālo koka medaljonu? painteresējās Bass.

-    Atradu zemē līdzās piekabei, kad slēpu zem tās mugursomu. Man šķiet, tā piederēja Edgaram, viņš kaut ko tādu nēsāja siksnas vietā. Teica pasargājot no sliktām domām un vēlmēm…

-     Ko tu neteiksi! caur zobiem novilka Kaķītis. Redz, ka nepasargāja vis. Starp citu, jaunieši, kur jūs noslēpāt bisi un slēpes?

-     Es varu pateikt! Viktors, visu laiku klusējis, jautri iesmējās. Uģa okupētajā istabiņā, otras gultas veļas kastē.

-   Nu, konspiratori!!! ekspertu priekšnieks Dambergs sāka skaļā balsi rēkt, un pēc brīža jau smējās visi.

-    Labi, puiši, ko mēs ar jums lai darām? apjucis prātoja Miks Kaķītis. Uz Robežniekiem jūs šobrīd iet nedrīkstat, uz skolu arī ne par tālu, turklāt jābrauc uz nepareizo pusi. Atstāt šeit? Droši vien varētu, ja vien Anna Elizabete neiebilst, taču te vairs nav gultu…

-    Mēs varam arī uz grīdas! abi draugi vienā balsī iesaucās. Tas bija nepārprotams lūgums ļaujiet palikt!

-    Tik ekstrēmi nevajadzēs. Gulēsiet bibliotēkā. Tur ir trīs izvelkamie krēsli, būs drusku pacieti, bet nekas vienu nakti izturēsiet. Anna iedos guļammaisus un segas. Bet lielākai drošībai piešķirsim jums ari Viktoru ar Zorro. Lai kādam neienāk prātā uz savu galvu meklēt naksnīgus piedzīvojumus.

-    Bet mamma? izmisis iesaucās Uģis. Ja nu viņa…

-     Par to domāsim mēs! noskaldīja Kaķītis. Tu saki pārbaudīji visu māju? No bēniņiem līdz pagrabam?

-    Cik durvju ir lielajā pagrabtelpā? pēkšņi pajautāja Anna Elizabete.

-      Divas… Kopā ar ārdurvīm trīs, apmulsis atbildēja Uģis. Kāpēc jautājat?

-     Vai patēvs tuvākajā laikā bija iecerējis kādu remontu? Varbūt jūs ar mammu?

-     Nē. Kādi vēl remonti ziemas laikā? Izbrīns puiša sejā bija patiess.

-     Ļaudis, mēs esam bijuši pilnīgi akli! Ja Dzidra vēl ir dzīva, Akmens viņu slēpj pagrabā. Atcerieties kad mēs tur iegājām, telpas vidū gulēja saplēsta litriga acetona pudele. Akmens vainoja žurkas, taču tur nebija neviena sūdiņa! Toties trīs durvju vietā bija divas tās, pa kurām ienācām, un mazas, šauras durtiņas pa labi.

-     Tās ved uz kurtuvi. Bet pretī ieejai pie gala sienas un drusku pa kreisi ir trešās uz dārzeņu noliktavu. Tā ir cieši noslēdzama telpa ar regulējamu gaisa padevi…

-     Bet tur nebija nevienu durvju, tikai milzīgs ozolkoka plaukts ar krāsu bundžām un šķīdinātājiem!

-    Ak Dievs! Uģis novaidējās. Tad, redz, ko viņš domāja! Un es to palaidu garām!

Vīri saskatījās. Miks pielēca kājās. Egon, Viktor, ņemiet stroķus, suni, un braucam! Bet jūs visi paliksiet mājās, drošībā. Vienai dienai par daudz piedzīvojumu… Ģenerālis Bass un Omīte jūs pieskatīs!

-    Vai tu redzējies, Līzbet, kā krustdēls mūs izkomandēja! sirmais policists pasmīnēja. Labi, brauciet, un lai Dievs jums stāv klāt. Bet jūs, puiši, paprasiet Annai guļammaisus un beidzot sasildieties, citādi no jūsu zobu klabēšanas jau pašam auksti metas. Annīt, ielej viņiem pa špicglāzītei trejdeviņu, lai izsilst. Te būs, ņem! Bass pastiepa viņai savu kabatas

blašķīti, taču Anna jau bija pasniegusies uz plauktiņa virs pavarda. Tā!

-     Omlt, LIzbet, puiši, kurš no jums prot spēlēt šahu? Pulksteni skatīdamies un nervozi dīdīdamies uz cietā virtuves krēsla, ģenerālis izturēja tieši trīs minūtes. Tad izvilka no kabatas plānu kastīti. Man te tāds šahiņš…

-    Jā, Kārlīt, gaidīšana ir visgrūtākā, Omīte filozofiski novilka. Saspēlēsim ar’. Tikai brīdinu esmu švaks pulveris, nekāda lielā prieka tev nebūs.

-    Es palīdzēšu, klusi piedāvāja Uģis. Patēvs… Akmens lieliski spēlē. Arī mani iemācīja. Viņam vajadzēja kādu, pret ko izgāzt dusmas un izrādīt pārākumu…

Taču palīdzība nebija vajadzīga. Pārējiem dedzīgi jūtot līdzi, pēc Omītes trešās zibensātrās uzvaras ģenerālis Bass pacēla balto karogu.

-   Anna Līze Saulīte, es ar tevi vairs nespēlēšu! Tu esi iedzinusi mani grīdā un vēl izrīvējusi ar kāju.

-    Nu re, kā sanāca… Tu tikai nedusmojies, Kārlīt, labi? Omīte bažījās. Manam tētiņam šahs bija mīļākā spēle. Tā kā viņš bija gaidījis dēlu, bet piedzimu es, man nācās apgūt arī šaha spēli.

Tobrīd spalgi iedžinkstējās Annas Elizabetes mobilais tālrunis. Miks.

-   Tev bija taisnība Akmens savu sievu bija slēpis pagrabā, dārzeņu kambarī!

-    Atradāt?

-     Nē. Mājā neviena nebija. Visas durvis, pagraba ieeju ieskaitot, vaļā. Lejā valdīja grautiņš tāpat kā Graudnieka virtuvē. Masīvais ozolkoka plaukts apgāzts, krāsu bundžas mētājās pa zemi, šķīdinātāji tāpat. Stikla pudeles saplīsušas, bundžām no kritiena atsprāguši vāki. Smirdoņa baigā…

-    Un tajā mazajā kambarī neviena?

-     Neviena. Izskatās, ka kambara durvis no iekšpuses atgrūztas vai iešūpotas ar tādu sparu, ka plaukts sazvārojies un pārsvēries. Tālāk jau bija pavisam viegli izkļūt. Nomierini Uģi. Vismaz pagaidām šķiet, ka Dzidra Akmene ir dziva, ari Viktora vilks uzņēma kaut kādas pēdas. Tādas dīvainas, streipuļojošas, ved Lielā Meža virzienā. Mēģināsim pasekot, redzēs, kā veiksies. Dikti tumšs, un, kā par spīti, šovakar ne mēness, ne zvaigžņu. Ja būs galīgi slikti, turpināsim rīt no rīta.

-    Bet Mik… Anna nočukstēja.

-    Zinu, zinu… Auksts, ziema, slima, novārgusi… Es to visu zinu, bet mēs varam tikai to, ko varam. Zeme ir sasalusi, bet purvs daudzās vietās vēl vaļā. Pa virsu plāna ledus garoziņa, apakšā šķidra, melna zampa. Ja viņa tur iekritusi… Labi, nav, ko zīlēt mēģināsim iet, cik tālu suns spēs sekot pēdām. Pajautā Uģim, vai tuvumā ir kādas mājas, kurp Dzidra varētu doties un prasīt patvērumu?

Anna skaļi atkārtoja jautājumu Uģim, kurš aizdomājās.

-    Varbūt uz Burtākiem… pie Ventas tantes. Viņa mammu ļoti mīlēja, noteikti neatteiktos palīdzēt. Lai gan kopš Burlaki sāka sadarboties ar Akmeni un mūsu Edgars pie viņiem piestrādā, mamma droši vien domā, ka arī cūkmāmiņa viņu nodevusi…

-     Kas vēl? Domā, Uģīt, domā!

-    N-nu… Varbūt Dravas, kur dzīvo vecais Miķelis Priede? Viņi kādreiz bija labi draugi, mamma pie Priežu tēva pat gāja mācīties biškopības gudrības, lai zinātu, kā pareizi jāapputeksnē un jāpavairo augi. Viņa man teica, ka tā esot īsta ziedu paradīze zemes virsū…

-     Mik, tu dzirdēji? Mēģiniet iet Dravu virzienā! Varbūt viņa ir tur… Kaut nu paspētu atrast…

Tomēr meklējumi nevainagojās panākumiem.

Vīri, nošķiedušies purva dūņām, pārguruši līdz bezsamaņai un nomākti, atgriezās krietni pēc pusnakts. Pat Zorro šķita

sašļucis kā ik reizi, kad neizdevās izpildīt savu uzdevumu un atrast meklējamo. Nelīdzēja pat Annas pasniegtais pīrādziņš suns, ausis nokāris un asti nolaidis, piegāja pie viņas, ar lielu, siltu mēli nolaizīja roku, pīrādziņam pat nepieskaroties, un apgūlās pie kājām, ar visu savu sunisko būtību pauzdams bēdas un lūgumu tikai nerājiet mani, es jau tāpat slikti jūtos.

-   Ak tu mīļo stundiņ, suņa dvēsele ir cēlāka un līdzjūtīgāka nekā viena otra divkājaiņa! nočukstēja Omīte un jau posās pie plīts. Pag, es viņam buljoniņu uzsildīšu!

-    Nepūlies, Omīt, neēdīs! Viktors satvēra večiņas plaukstu. Zorro ir satriekts. Tā notiek vienmēr, kad mums kaut kas neizdodas. Suns ir kā lakmusa papīrītis jūt visu to pašu, ko mēs, tikai vēl izteiktāk. Bet cilvēku valodā savas domas un jūtas izteikt neprot, tāpēc izrāda, kā nu mācēdams. Ļausim viņam izgulēties.

-     Kur puikas? Miks, zem siltā ūdens straumītes rokas mazgādams, pārlaida skatienu virtuvei. Ģenerālis, ietinies rūtainā pledā un iekārtojies stūra sēdekļa dziļumā, miegojās. Omīte, možāka nekā jebkad, grasījās lēkt kājās un gādāt atbraucējiem vēlīnas vakariņas. Bet Anna… Sakoncentrējusies, it kā prātā risinādama vienādojumu ar trim nezināmajiem, viņa bija te un reizē nebija. Pārējie mājinieki acīmredzot gulēja. Kā parasti, Miks pasmīnēja.

Dambergs un Viktors klusēdami atslīga uz soliem, gaidot savu kārtu pie siltā ūdens un ziepēm.

-    Līzbet, kur tu liki Uģi un Andri? Nepalaidi taču mājās? Miks atkārtoja jautājumu.

Tālēs klīstošais skatiens noskaidrojās. Nē, protams. Guļ bibliotēkā. Ievedu caur kamīna eju, iedevu siltumam katram pa lāsei trejdeviņu, labākam miegam vīgriežu tēju ar medu, bet kompānijai Grāfu. Pateicu, lai sargā. Un zini, ko tas mazais astainis izdarīja? Nogūlās šķērsām priekšā kamīnam

un uzsmaidīja viņiem baltzobainu Holivudas vilka smaidu. Puiši mudīgi iekārtojās krēslos. Domāju, par tiem vairs nav jākreņķējas.

-    Mans puika! Viktors tēva lepnumā pasmaidīja. Suga! Tad, attapies, ka šonakt iemeslu priekiem pamaz, nopietni piebilda. No paša rīta meklējumus turpināsim ja vien viņa ir dzīva un virs zemes, atradīsim!

Ciešais solījums visus nedaudz nomierināja. Omīte pat sadūšojās piedāvāt mazas naksniņas.

-      Mīļo Omоt, paldies, taču es šobrīd vairāk par visu gribu gulēt. Vienkārši krītu no kājām nost. Labāk atliksim ēšanu uz rītu, bet tagad ņemsim Krusttēvu un brauksim uz Mazkalniņiem, Kaķītis atrunājās.

-    Tagad, nakts vidū…? Bet… jūs taču varat palikt tepat…! Omīte aiz kreņķiem gandrīz apraudājās.

-    Mīļās, labās meitenes, kur jūs mūs liksiet četrus varenus tēvaiņus? Miks pasmaidīja. Jums tāpat visas malas pilnas pat viesistabas un bibliotēkas izvelkamie krēsli. Otrreiz Annas guļamistabā iebrukumu nerīkosim. Nestrīdēsimies! Mēs tagad braucam gulēt, un arī jūs liecieties uz auss. Brīdinu atgriezīsimies, vēl pirms sāks svīst gaismiņa.

Mikam bija pilnīga taisnība to saprata gan Anna Elizabete, gan Omīte, gan pārējie.

Dambergs un Viktors gan kārām acīm noraudzījās uz plīts pusi, kur katlos smaržoja apsolītais truša frikasē ar baravikām, bet… pavēle paliek pavēle tās neapspriež. Arī vecais ģenerālis lēni slējās kājās, lai gan labprāt būtu tās dažas stundiņas līdz rītausmai nosnaudis tepat garajos dienesta gados ne tādās vietās vien gulēts, salīdzinājumā ar tām Pūču Mājas virtuves pacietais dīvāniņš likās vismīkstākais dūnu pēlis.

Tomēr Omоtes vērīgā acs bija pamanījusi krampjaino siekalu rīšanu, un viņa izrāva no cepeškrāsns pannu, līdz pusei

pilnu ar svaigi ceptu ābolu plātsmaizi. Ietinusi to dvielltī, iespieda Basam padusē un pavēlēja:

-    Apēdīsiet mājās pirms gulēšanas, citādi sapnītim nebūs spēka atnākt!

-     Omīt, tu esi zelts! Augstākā prove! Miks apskāva večiņu un skaļi nošmaukstināja uz vaiga. Tev arī arlabunakti, Līzbet! Aizlēdziet durvis un ejiet gulēt. Labi? Viņš urdīgi paraudzījās uz Annu Elizabeti, kuras skatiens atkal bija kļuvis sapņaini dūmakains. Nav jau ko brīnīties pēc visa, kas šodien piedzīvots…

-    Brauciet, brauciet, es viņu pieskatīšu! Omīte apsolīja, slēgdama un bultēdama ciet ārdurvis.

Aiz loga klusi ierūcās Mika toijota, un viss apklusa. Pārējās grupas mašīnas palika tepat.

21. nodaļa. Mazajā istabiņā

26.   decembra rīts

Kā solījuši, Mazkalniņu tiesībsargi septiņos pagrabinājās gar Pūču Mājas virtuves durvīm, Omīte viņus klusi ielaida un pabaroja ar spēcinošām brokastīm.

-    Annīte vēl guļ, es nemodināju, lai atpūšas. Domāju, ka miegs viņai šobrīd visvairāk vajadzīgs, man Zanīte vakar izstāstīja, kas tur uz ezera notika. Nez vai nebūtu viņas sirsniņa jāparāda kādam dakterim?

-     Omīt, ar manu sirdi viss ir vislabākajā kārtībā. Visiem labrīt! Anna Elizabete, možāka par možu, spožām, zaļi dzirkstošām acīm un sārtiem vaigiem tieši tobrīd ienāca virtuvē.

-     Ai, kafija smaržo! Omīt, nu ko mēs bez tevis darītu?! Tik jauki, ja mājā ir kāds dzīvs cilvēks… Paklau, varbūt neprecies un paliec pie manis?

Kaķītis iesāņus viņā vērīgi paraudzījās vai šī bija tā pati Anna Elizabete, ko viņš pazina? Tā, kura neparko nebija pierunājama paviesoties viņa Rīgas dzīvoklī ilgāk, nekā vajadzīgs, lai izdzertu kafiju vai tēju? Vai šis būtu uzskatāms par signālu negribu būt viena, dariet taču kaut ko?! Hmm, ledus sakustējies?

-   Kur jūs šodien meklēsiet? Omīte, slēpjot pēkšņo apmulsumu, ievaicājās.

-     Mēģināsim iet caur Lielo Mežu Dravu virzienā vakar palikām pusceļā. Tur viss vienādi aizsnidzis, ne ceļa, ne stigas,

tikai koki un sniegs vietām līdzens galds, vietām tā kā ciņi, kā kupenas, vietām akači.

-     Vai, zēni, prātīgi, tas mežs pat vasarā nav izejams… slīkšņas un akači vienā laidā, apakšā kūdra, tāpēc arī neaizsalst. Atceros, kad mēs ar Miķelīti slēpāmies… Viņa norausa atmiņu asariņu. Tur gan ir viens gandrīz labs ceļš, taču to var atrast tikai zinātājs no Mežmuižas, gar vecajām eglēm un kapsētas mūri, pa taisno iekšā mežā, un tālāk jau jāskatās pēc zīmēm. Miķelītis to ceļu sakārtojis un iezīmējis, rau, vasarā un rudenī abi ar Kārlīti braukāja pat ar mašīnu, mani ari pāris reižu bija līdzi paņēmuši… Tur jūs varētu piebraukt krietni tuvāk.

-     Paldies, Omīt, tā ir vērtīga informācija. Bet… saki, vai vecais Priede… Miķelis varētu mums nākt palīgā? Labāka meža pazinēja par viņu neatrast! ieminējās ģenerālis.

-    Krusttēv, tu mežā neiesi! mierīgi, taču brīdinoši noteica Kaķītis. Un pajokoja: Kādam jāpaliek ari štābā!

-    Puika, tu te mani nekomandē! Tikai tāpēc, ka vakarnakt vienreiz kaut kas sānā iedūrās, šis jau mani par vecu kraķi uzskata un sūta uz aizkrāsni, Bass sirdījās. Vēl jau mirt netaisos, nesagaidīsiet!

Pārfrāzētā, visiem zināmā bārdainā anekdote “Sveiks, kā klājas? Nesagaidīsiet!” izsauca smieklus. Pasmaidīja arī Bass. Dusmas bija pāri.

-     Bet par Miķeli tomēr padomājiet! Omīt, kur viņš ir? ģenerālis painteresējās.

-     Vai es zinu? Omīte pēkšņi uzmeta lūpu, un klātesošajiem izlikās, ka uz brīdi viņas sejā pavīd tā Anna Līze Saulīte, kuru no šodienas šķīra septiņdesmit gadu, jauna, skaista, drusku spītīga jaunkundze. Veselu diennakti nav devis ziņu kā vakarrīt pēc brokastīm aizgāja uz Dravām, tā iekrita kā akā.

-    Zvanījis ari nav? Anna saausījās. Parasti abi vecie ļaudis sazvanījās vismaz trīs četras reizes dienā. Par nopietnām

lietām un sīkumiem, ari vienkārši tāpat. Nesen abi bija iemācījušies nosūtīt īsziņas, tad nu Omīte reizēm uzjautrinājās, nakts vidū sūtīdama Miķelim amizantus pantiņus, jokus un bildītes. No modernajām tehnoloģijām tomēr bija kāds labums. Omīt, kāpēc tu neko neteici?

-    Vai-i, es nepadomāju, ka tas tik svarīgi. Miķelīts teicās, ka taisīšot guļamistabā mazu remontiņu, tad nu negribēju traucēt. Turklāt… Viņa pieklusināja balsi līdz čukstam. Es uz viņu esmu drusku dusmīga.

-     Par ko tad tā? Anna iepleta lielas acis.

-    Redz, es būtu gribējusi, lai viņš Ziemassvētku vakarā vairāk parunājas ar Ieviņu, bet šis tik pa malām vien, pa malām vien. Kā kad svešs būtu… Ieva galīgi sakreņķējās.

-    Omīt, Omīt, bet vai tu neiedomājies, ka viņš pats ir sakautrējies un sakreņķējies, pirmo reizi savu meitu vaigā skatīdams? Ka viņam vajag laiku, lai par to padomātu un pierastu? Bass šūpoja galvu. Tik gudra sieva, bet tik glupas kļūdas. Nu tad piezvani tu viņam!

Taču Miķelis uz zvanu neatbildēja. Ari pēc trešās reizes ne. Omītes sejā ievilkās rūpju rievas.

-   Stop! Par agru raudāt! iesaucās Miks. Nekas nav noticis. Vai mazums, kāpēc cilvēks neceļ? Strādā, guļ, laukā šķūrē sniegu, līmē tapetes! Nekādu kreņķu mēs tūliņ brauksim turp un visu noskaidrosim. Bet tu paliec mājās par sakamieci! Krusttēv, tev tomēr nāksies braukt līdzi, jo es to meža ceļu nezinu.

-    Ahā! Bass triumfējoši iesaucās. Kad jaunajiem rokas par īsu, velk no aizkrāsnes vecos kraķus?

Ū, kas par melnu jociņu! Jā, Kaķīt, tev ir izdevies veco vīru pamatīgi aizskart, Anna nodomāja.

Viņa neparko negribētu šodien atrasties majora vietā. Kārlis Bass, lai arī labdabīgs un sirsnīgs, nepelnītu aizvainojumu atcerējās ilgi. Neko nepārmeta, nekliedza un nelamājās, taču pie izdevības ieknāba.

-    Esmu gan es muļķe, Omlte, slaucīdama Annas sniegtos tikko mazgātos traukus, murmināja. Tā sapūsties par neko! Nezvana… Vai tad pati vakar nevarēju desmitreiz piezvanīt, pajautāt, kā klājas, vai viss kārtībā? Un ja nu… Es to sev nemūžam nepiedošu! Atradusies līgava bez sirds! viņa iešņukstējās.

-    Omlt, ar tavu sirdi viss ir vislabākajā kārtībā tā ir vietā, silta, mīļa un liela, tik liela, ka mums visiem tur pietiek vietas. Bet tavam Miķelim vienkārši ir citas prasības pēc cilvēciskiem kontaktiem. Viņš ir… dabas cilvēks, kurš spēku un enerģiju gūst no kokiem, ziediem, bitēm… nevis tāds pļāpa kā mēs ar tevi un visi pārējie.

-    Tā jau ir, Omlte noslaucīja rokas, pakāra dvieli un bez brīdinājuma izšāva. Mums vairs nav maizes.

*  * *

Klusi pieklauvējis, virtuvē ienāca profesors Rožkalns un, bikli pamīņājies, padeva labrītu.

-    Anniņ, ja tev ir nedaudz laika, mēs ar māti un vecmāmiņu gribētu, lai tu uznāc augšā. Tikai uz mazu brītiņu, zinām, ka esi ļoti aizņemta. Bet… man liekas, mēs vakar kaut ko interesantu atradām!

-     Ej, ej, pārējos es pabarošu, Omlte mudināja. Pag, paņemiet līdzi kafiju un pīrādziņus! Diemžēl ābolkūku es nakti atdevu puišiem, kas mežā meklē Uģa mammu.

Annai nebija ilūziju par gaidāmās sarunas jēgu. Taču vecmāmiņa viņai vakar bija paguvusi izstāstīt par savu atklājumu attiecībā uz Rozmarijas slimošanu un izteikto ultimātu pārtraukt nekrietnās izrīcības, tāpēc Anna atļāvās mazu pretimnākšanu palūdza Omltei un Zanei nonest no bēniņu kambara Bergu arhīva materiālus. Lai jau dzimtas vēsturniekiem tiek, ko papētīt un par ko pastrīdēties.

Viņa neticēja holivudiskiem brīnumiem diez vai skarbā profesore, pēkšņi pārvērtusies mīlošā mātē, metīsies viņu

skaut, lejot karstas nožēlas asaras, taču klusa cerība turpmākai mierīgai līdzāspastāvēšanai bija gan.

-     Labrīt, Līzbet, paldies, ka atradi laiku uznākt, māte viņu sveicināja, ērti iekārtojusies gultas spilvenos. Viņa izskatījās daudz labāk nekā iepriekšējās dienās, un arī balss bija atgriezusies. Līzbet tas it kā liecināja par sirsnību, turpretī atradi laiku… Ai, labi, nav ko piesieties, Anna nodomāja un paraudzījās uz veco baronesi, kura jau pilnīgi apģērbusies svinīgi sēdēja atpūtas krēslā. Tēvs kautrīgi apsēdās otrā.

-     Mēs gribējām tevi redzēt, jo laikam esam atraduši to, ko tu meklēji, vecmāmiņa iesāka.

-    Omīte un tēvs man izstāstīja, kas šeit pēdējā gada laikā noticis un kas notiek tagad, jums tiešām ir nācies daudz piedzīvot, Rozmarija turpināja. Viņas balsī skanēja… lietišķums. Ne vēsts no nelabvēlības, nosodījuma, augstprātības. Sapratām, ka jums neliek miera muižas Lielās zāles desmitās durvis. Apspriedāmies un nolēmām izpētīsim visus pieejamos plānus un tās atradīsim. Jums pa kājām negribējām maisīties, nebūtu arī jēgas, jo mēs jau esam tikai teorētiķi un grāmatu tārpi, viņa nosmaidīja.

-    Jā, bet… Anna jau gribēja teikt, ka pati krustu šķērsu izpētījusi gan vecos, gan jaunos Mežmuižas plānus, taču neko vairāk par rakstisku norādi inventarizācijas plāna aprakstā nav atradusi.

-   Nu, lūk. Tad zini Mežmuižas zālē desmito durvju vispār nav. Un nekad nav bijis!

Tas bija kā bumbas sprādziens. Kā nav un nav bijis?

-     Bet… bet kā tad ar aprakstu: “Mežmuižas Lielajā zālē pavisam ir desmit durvis: divas ved uz sānu gaiteni, vienas, dubultplatās, uz galveno vestibilu, trīs, iekšējās, uz balkonu un sānu galerijām, divas uz aktiertelpām un labierīcībām, vienas, dzelzs, uz dekorāciju noliktavu aiz skatuves,” viņa citēja no galvas un sastomījās. Bet desmitās…

-    Desmitās, Annīt, barons Volfgangs Karls fon Bergs, mans vecaistēvs, nepaspēja ierīkot, paskaidroja vecmāmiņa. Inventarizācijas akta tulkojums no vācu valodas ir nepareizs. Barons bija vēlējies zāles labajā stūrī ja raugāmies no skatuves, tur, kur šobrīd pēc izjūtas it kā trūkst vienu durvju, izbūvēt nelielu liftu, lai no pirmā stāva varētu uzbraukt uz otro un trešo. Tā būtu ar elektrību darbināma, kustīga dzelzs platforma, kas virzās pa tai cieši pielāgotu šahtu. Muižas galvenā, vecākā daļa celta 16. gadsimtā, sienas pusotru metru biezas, to mierīgi varēja izdarīt. Bet no platformas katrā stāvā varētu nokāpt vai nobraukt vismaz divos virzienos. Tās tad arī būtu desmitās durvis.

-    Bet kāpēc baronam vajadzēja liftu? Viņš taču nemaz tik vecs nebija, kad pameta Latviju, tā ap sešdesmit…

-    Redzi, mana vecāmāte, tava vecvecvecāmāte Luīze Elizabete fon Štāla, lai gan visādi citādi skaista un stalta sieviete, pusmūžā vairs nav varējusi pastaigāt un pārvietojusies vīra konstruētā greznā ratiņkrēslā. Vairāk par visu pasaulē viņa ienīdusi prasīt kādam palīdzību. Sevišķi kalpotājiem, lai gan tie savai kundzei labprāt izlīdzējuši sulaiņi viņu ar visu krēslu nesuši pa kāpnēm no guļamistabas uz zāli. Luīze ļoti mīlējusi mūziku un dzejas vakarus, vecajā muižas zālē bieži uzstājušies slaveni tālaika mūziķi un dziedātāji… Barons fon Bergs sievu ļoti mīlējis, un viņa tehniskais prāts atradis risinājumu, kā viņa, nezaudējot cieņu, varētu piedalīties koncertos. Taču uznāca Piektā gada nemieri, un vecie fon Bergi atrada par labāku pārcelties uz dzimtas īpašumiem Austrijā. Bet iecerētās pārbūves palika neīstenotas.

Bet tas nozīmē… tas nozīmē, ka visa viņas teorija par Ziemassvētku vecīša slepkavu, kurš iekļūšanai zālē izmantojis nevienam citam nezināmas desmitās durvis, ir pilnīgi garām! Viņš to izdarīja kā visi normāli cilvēki pa ieejas durvīm. Varbūt pat, izmantojot savu atslēgu. Un ja nu…?

-    Anniņ, bērns, vai mēs tevi ļoti satriecām? Tu izskaties, it kā būtu ieraudzījusi spoku… tēvs pavaicāja.

-    Nē, tieši pretēji, tas daudz ko parādīja citā gaismā. Paldies! Man tagad jāpie… Viņa cēlās kājās.

-    Pagaidi, Līzbet, pagaidi! Tas bija tikai pirmais jaunums, profesore Rozmarija Berga uzjautrinājās. Tu mums atsūtīji vēl vienu uzdevumu vītu auklu, kurā piekārts ovāls koka medaljons ar iededzinātu koka siluetu vienā pusē un teikumu "Nepieķeries nekam, jo tevi gaida gaismas stars!" otrā pusē. Mēs papētījām…

Tikai tagad Anna Elizabete pamanīja platajā gultā nelielu, bet acīmredzot jaudīgu planšetdatoru.

-    … padomājām, pagudrojām un izsecinājām, ka te varētu būt runa par piederību kādai reliģiskai sektai vai filozofiski ētiskam grupējumam. Redzi, medaljons nebija gluži ovāls, bet gan ovāls ar astīti, kā zivs.

-     … bet zivs, vispārīgi raugoties, uzķēra profesors Rožkalns, simbolizē Ūdeni, Dzīvības spēku Haosa ūdeņos vai, bet tas jau nāca vēlāk, kristieša dvēseli dzīves ūdeņos, atdzimšanu jaunai dzīvei. Es neiedziļināšos agrīnās kristietības simbolos, akrostihos vai leģendās, tikai gribu norādīt iespējamo virzienu.

-    Tu domā to leģendu par daudzu tūkstošu cilvēku pabarošanu ar dažām zivīm?

-    Jā, un ne tikai. Te varbūt apslēpta līdzība ar zvejošanu kā simbolu garīgai atmodai jeb atdzimšanai, kas nāk līdz ar dvēseles izniršanu no tumšajiem jūras ūdeņiem un ieiešanu jaunajā dzīvē, tēvs skaidroja.

-    Starp citu, arī astroloģiskajos Zivs zīmes raksturojumos nolasās kas radniecisks, māte nepacietīgi alka izstāstīt savu versiju. Klausies! “… tas ir brīdis, kad ziema it kā tuvojas beigām, bet pavasara tuvošanos vēl tikai nojaušam; brīdis, kad dzīvot pa vecam vairs negribam, bet par jauno varam

tikai sapņot. Neskaidrību brīdis. Dumpošanās.” Pati cilvēces vēsture sākas ar Zivs laikmetu. Daudzos viedajos tekstos šī zīme saistās ar sākumu, kaut ko svarīgu, pie kā jāstrādā; ar haosu, no kā jārada kārtība.

-    Izsmeļoši. Anna Elizabete jutās iespaidota. Reizēm nav slikti, ja vecāki ir staigājošas enciklopēdijas.

-    Par auklu dabiskās šķiedras, bet nav ne lins, ne pakulas. Varbūt kaņepāji. Šāds divkāršais vijums bija ļoti populārs viduslaikos, kad virves vija ar rokām vai ļoti vienkāršiem darbarīkiem. Šis te izskatās pēc roku darba.

Dabas bērni, kas dzīvo noslēgti, paši ciemos neiet un nevienu pie sevis neaicina. Dabas mīļotāji, seno tradīciju kopēji. Veģetārieši vai vegāni. Nevienam virsū neskrien, miermīlīgi pēc dabas, mīl visu cilvēkus, zvērus, kokus, puķes un zāli. Nodarbojas ar saimniekošanu visprimitīvākajā veidā vāc augļus, riekstus, sēnes, saknītes… Katram augam atvainojas un pasaka paldies… Viņa taču pati to bija stāstījusi!

-     Klausies tālāk! Mums ir arī dažas versijas par saukli “nepieķeries nekam, jo tevi gaida gaismas stars!".

-     Esmu pati uzmanība. Anna Elizabete ar varītēm piespieda sevi nosēdēt uz vietas.

-    Tamlīdzīgu atziņu nepieķeries nekam, atsakies no visa, un būsi laimīgs! pauduši ļoti daudzi senie filozofi un domātāji, bet šodien popularizē dažādi reliģiskie grupējumi, ticības novirzienu sludinātāji un pašpalīdzības grāmatu autori, stāstīja profesors, pamazām sajuzdamies kā lekcijā. Pati par sevi šī doma nav slikta, protams, ja mēs ar to saprotam atteikšanos no nevajadzīgā, pārliecīgā, no mantu un naudas kulta, izlīdzināšanos ar sevi, citiem cilvēkiem un pasauli. Tad tas varētu būt pat ļoti cēls aicinājums, diemžēl šī ideja nereti tiek manipulatīvi izmainīta… modificēta, un tad sanāk kas tāds netiecies ne pēc kā un nepieķeries nekam, un būsi laimīgs vai laime ir nedomāt, laime ir negribēt, laime ir būt.

-    Kur tu kaut ko tādu atradi? Tā taču ir vistīrākā bezsmadzeņu radījumu, inertas masas audzināšana!

-    0, šo domu autori sevi postulējuši kā miera mākslinieki, profesors nosmējās. Bet ari tas vēl nav viss. Ko tu teiktu par vārdiem: Nepieķeries nekam, Neko nesauc par savu, Vēro visu no malas Ar vēsu prātu, Dzīvo ar sātu [..], Lido kopā ar vēju un negaisa šalkām Te augšup, te lejup Un neprasi kāpēc?

-    Viedi vārdi. Kam tie pieder?

-    Robertam Mūkam. Bet tagad: Nepieķeries sev. Nepieķeries tam. Nepieķeries nekam. Atstāj visu, kā ir.

-    Programmēšana. Enkuru likšana. Pag, pag, kā tur nu bija? Nepieķeries nekam un nevienam, bet mīli visu un ikvienu. Jau šodien. Pieķeršanās nāk no tava Ego, mīlestība no Visuma. Ja pareizi atceros, kaut kā tā skanēja mantra apziņas paplašināšanai?

-    Tieši tā. Diemžēl pasaulē cilvēku apziņas manipulētāju kļūst arvien vairāk. Profesors skumji paraudzījās sievā (vai varbūt Annai tikai tā izlikās?). Un kur gan vēl, ja ne aiz tik cēliem vārdiem var noslēpt aicinājumu atteikties no visas pasaulīgās mantas un atdot to, piemēram, trūkumcietējiem, norakstīt brāļiem, māsām, ticības biedriem, vienotās idejas nesējiem… Un sliktākais, ka cilvēki tam visam tic! Normāli, inteliģenti cilvēki!

-    Tēvs grib teikt, ka varbūt jums jāmeklē šajā virzienā, Rozmarija steigšus iejaucās. Viņas sejā tobrīd bija paspējusi nomainīties visa sārti bālo toņu gamma no putukrējuma līdz vārītām bietēm. Ā, un, starp citu, par ozolu. Daudzu tautu mitoloģijā ozols ir svēts koks, kas simbolizē Spēku, Varenību, Mūžību, Gudrību, Viedumu. Senatnē valdīja uzskats, ka lielā, vecā ozolā dzīvo Dievs. Vai dievi. Kā nu kurai tautai pieņemts.

Vai tiešām kokrunātāji? Bet kā gan miermīlīgi zaļēdāji varētu būt saistīti ar tik baisiem noziegumiem?

-     Anniņ, vai mēs tev varējām kaut cik palīdzēt? baronese raizīgi pajautāja, vērodama domu un emociju maiņu mazmeitas sejā. Viņa ar kaut ko nav apmierināta…

-    Protams, vecmāmiņ! Mā… mamm, tēt, liels jums paldies, jūs pat nenojaušat, kā esat palīdzējuši! Anna aši pielēca kājās, visus sabučoja (un Rozmarija pat nerāvās prom!) un kā viesulis izdrāzās pa durvīm.

Steigšus jābrauc uz veikalu! Tūlīt visi celsies un gribēs brokastis, bet maizes nav!

-    Visa mana labā audzināšana… nekādas cienības… nomurmināja Rozmarija, bet baronese Anna Roze un profesors Rožkalns saskatījušies sāka skaļi smieties.

-     Labi, labi, man nebija laika viņu audzināt, taisnojās Rozmarija, tāpēc ari izaugusi tik… vētraina.

-   Rozmarij, pieņem manus komplimentus, beidzot tu uzvedies kā cilvēks! smaidot noteica baronese.

*  * *

-    … mums mājās nav maizes, beidzot pamodies pēc nakts saraustītā, murgpilnā miega, ko ik pa brīdim pārtrauca skaļas runas, nākoši un ejoši cilvēki, Kārlis bija tiktāl saņēmies, lai dotos uz virtuvi uzvārīt tasi tējas. Jau vērdams šaurās durtiņas, kas savienoja viesistabu un virtuvi, viņš izdzirdēja Omītes žēlošanos par vectēvu, kurš nav ne redzēts, ne dzirdēts kopš vakardienas rīta, un par maizes neesamību, bet pēc brīža ari Annas tēva profesora Rožkalna lūgumu, lai meita uznāk augšā.

Kārlis vēlāk pats nesaprata, kāds spēks viņam licis nogaidīt un ieiet virtuvē tikai tad, kad no tās bija izgājusi arī vecmāmiņa. Lēnīgi, švīkstoši soļi attālinājās kāpņu virzienā.

Omīte nogurusi, viņai vajadzētu atpūsties, sevišķi pirms tik svarīga pasākuma kā Vecgada vakarā gaidāmās kāzas. Tagad pat Līzbete ar kafijas kannu rokā cēli uzpeld augšā pie Bergu famīlijas, lai ģimenes lokā smalki patērzētu, bet Omītei nu laikam

būs jāiet pa apledojušo ceļu uz veikalu? Vai nav viena… kaza? Nu, pie velna, bet vai tad viņš ir tukša vieta? Cik tur ar mašīnu līdz bodei žvīks, žvāks, un atpakaļ. Un visiem labi.

Ķirša kundzes kluso ienākšanos un pazušanu no pagalma nepamanīja neviens ne Anna spraigajā sarunā ar vecākiem, ne Omīte, kas bija uzkāpusi augšā nedaudz atlaisties. Bet Ģirts viesistabā un abi draugi Uģis un Andris bibliotēkā gulēja kā maisi, tāpat kā Kārļa māte Ieva darbistabā.

Šis atvaļinājums Ievai Saulītei bija unikāla iespēja izgulēties, kāda lielas viesnīcas administratorei ikdienā gadās reti vai gandrīz nemaz. Labi gan, ka ilgi vairs nebūs jāraujas drīz varēs iet pensijā. Padomā tik jau septiņdesmit… Ieva apzinājās, ka vajadzētu vairāk laika pavadīt ar māti, beidzot tā kārtīgi, no sirds izrunāties, citādi pēdējā laikā pa telefonu un skaipu vien. Vajadzētu aprunāties arī ar Kārli dēls pavisam svešāds kļuvis, it kā naidīgs. Jā, un noteikti tuvāk jāiepazīstas ar Bišu Miķeli viņas tēvu Miķeli Priedi. Viņi bija redzējušies tieši divas reizes Ziemassvētku vakariņās un nākamās dienas brokastīs, un abas reizes vecais vīrs nebija izrādījis nekādu vēlēšanos tuvināties. Ir jau jokaini, ir vecam vīram, krietni pāri par deviņdesmit, uzrodas nekad neredzēta, septiņdesmitgadīga meita un priecīgi paziņo labvakar, tēt, esmu tava sirdsmīļotā meitiņa! Trakam jāpaliek!

Maizes un citu trūkstošo produktu iegāde ciema veikalā ilgu laiku neprasīja gan tāpēc, ka izvēle bija tieši tik šaura, lai pircēji ilgi negudrotu, bet vienkārši pirktu, gan tāpēc, ka šodien te vispār nebija neviena pircēja.

Jaunā ciema bodniece Gunta īsiem, koši sarkaniem matiem un melni lakotiem nagiem šajā rītā vairāk nekā jebkad izskatījās pēc nešpetnas vellatas. Kārlis zināja, ka viņa nav precējusies. Faktiski to zināja visi Mežāju vīrieši vecumā no sešpadsmit līdz deviņdesmit pieciem gadiem. Pusgada laikā,

kopš sākusi strādāt Mežājos, Gunta bija mēģinājusi savaņģot četrus precētus un trīs neprecētus vīrišķus, taču versmainais temperaments komplektā ar melni sarkani tapsētām dzīvokļa sienām turpat veikala mājas otrajā stāvā un zālītes smēķēšanu pielūdzējus bija sākumā pievilinājis, bet pēc pirmās tikšanās licis mukt, atpakaļ neskatoties.

Kārlim piemita unikāls talants tikai aizejot uz veikalu vai pastaigājot pa ciema galveno ielu, viņš stundas laikā spēja iegūt neticami daudz vērtīgas informācijas par mežājnieku ikdienu. Varbūt tāpēc, ka izskatījās tik nekaitīgs lielām, zilām acīm un, kad līdzās nebija Annas Elizabetes, labsirdīgu, platu smaidu sejā. Arī runāja viņš tāpat ik pa brīdim jautri iesmeļoties un viegli iekremšļojoties. Annas klātbūtnē Kārlis gan centās apvaldīties, jo reiz, pamatīgi nokaitināta, viņa bija izmetusi, ka pastāvīgi, bez iemesla smaidot un ķiķinot tikai trakie, āksti, pamuļķi vai par sevi ļoti nepārliecināti, kompleksaini cilvēki. Kārlim negribējās tikt iekļautam nevienā no šīm kategorijām, tāpēc viņš bija sācis domāt līdzi un sevi kontrolēt.

-    Vai tiesa, ka Akmenim sieva nolaupīta? Gunta pēkšņi skaļi, pāri visai tirdzniecības zālei nokliedza.

-    Tā runā… Bet kā tu to zini? Viņš atlaida jau atvērtās durvis un panācās atpakaļ.

-     Es zinu visu! Gunta palepojās. Es gan domāju, ka viņa šo pametusi. Nu kas tas par veci tikko no ķurķa laukā, tā nēsājas apkārt kā dulns ar jauniem puikām un to veco dzērāju Donātu… Miera nav vecajam.

-    Kas tie par puikām? Kārlis saausījās.

-    Interesējies? Gunta nosmīkņāja, savelkot biezi krāsotās, treknās lūpas baudkārā urskulā. Bet es domāju, ka tu esi no-o-ormāls vecis… Ar kādiem, ar kādiem? Ar Graudnieka Antonu un savu… strādnieku, Edgaru, vai. Nu to garo ākstu, kurš iztaisās par kovboju. Tie abi jau pilnīgi nešķirami diena vai nakts, nēsājās apkārt ar to pļerkšķi, vairākas reizes nedēļā

brauca uz Pipardozi un laikam taču ņēma uz stundām istabiņu. Nu gan pāris dienu nav redzēti…

-    Kā ta tu to tik droši zini? Sveci turēji? Kārlis pazobojās.

-    Da nē man tur spiedziņš strādā.

-   Mazais Gunāriņš? Viesistabā gulēdams, Kārlis bija dzirdējis naksnīgās sarunas virtuvē.

-    Da nē ko tas knislis! Jurģis, Laukgaļa znots. Viņš pie manis… šņabi pērk. Man no leišiem ved, pa lēto.

Ha, ha, saki jau labāk, ka tu veikala pagrabā šķaidi spirtu ar ūdeni un ka Jurģis tev piegādā tukšo taru!

Kārlis, no veikala iziedams, pamatīgi uzjautrinājās. Iespējams, tāpēc nepamanīja apledojušu kukurzni un paklupa pār to, pamatīgi sastiepjot potīti. Sapīcis, jo sāpošā labā potīte traucēja ne tikai staigāt, bet arī braukt, viņš pagrieza mašīnu Mežāju doktorāta virzienā.

Palūgs dakterim Konrādam kādu zieķi un elastīgo saiti!

Kārli jau labu brīdi nelika mierā traka ideja, taču kur teikts, ka tā nevarēja izdoties? Viņš gribēja aizbraukt līdz vectēvam un palūgt to palīgā pārmeklēt mežu. Varbūt viņiem divatā izdodas atrast Dzidru Akmeni?

Daktera Konrāda doktorātā nebija jau no paša agra rīta esot aizbraucis uz Rīgu darīšanās, būšot tikai pēc pusdienas, bet tāpēc jau slimniekam nav jācieš. Jaunā, glītā māsiņa Ilze gan potīti apsaitēja, gan zālītes līdzi iedeva, gan mazos stirnēnus parādīja, gan ļāvās pierunāties uz kafijas randiņu Pipardozē nākamajā vakarā. Un pat savu mobilā tālruņa numuru atvēlēja. Cerību un panākumu spārnots, Kārlis tīri jestri iesēdās autiņā un, pabraucis garām vecajai Mežmuižas kapsētai, iegrieza to Lielā Meža egļu stigā.

Viņš zināja ne tikai to ceļu, par kuru bija stāstījusi vecmāmiņa, bet arī vairākus citus vasarā un rudenī pa tiem bija vedis vectēvu uz tālajām dravām, aiz Pamestās būdas. Ja zināja, kur skatīties un kur stūrēt, visur varēja izbraukt.

Ar Ķirša kundzi gan viņš ziemā brauca pirmoreiz, taču kāda atšķirība autiņš ir autiņš. Purvam jābūt sasalušam, zemei ari, un pa mežinieku izbrauktajām stigām jaudīgais audi mierīgi tiks cauri!

Ja viņš būtu braucis pa vecmāmiņas ieteikto ceļu, varbūt nekas tāds ari nebūtu noticis, taču kāds velns dīdīja Kārli gandrīz jau pie Dravu robežām pagriezt stūri pa labi un iebraukt mežā? Vēlāk viņš teiks, ka gribējis piebraukt Dravām no otras puses. H vai citādi, aprēķins par sasalušo purvu un izbraucamajām stigām pašos pamatos izrādījās nepareizs. Mašīna iestiga, un ziemas braukšanā tik nepieredzējušam šoferim nebija ko domāt dabūt to laukā no milzīgās risēs, ko, neprātīgi gāzēdams un spolēdams, pats vien bija izmalis. Nu vairs netika ne uz priekšu, ne atpakaļ. Nelīdzēja ari kritušie zari, par kuriem viņš beidzot atcerējās. Mīkstajā kūdrājā izmīcītās risēs bija pārāk dziļas, un, lai prieks būtu pilnīgs, tās strauji sāka pildīties ar ūdeni.

Līzbete mani nositīs!Ja ar Ķirša kundzi notiks kas slikts, Līzbete mani gluži vienkārši nositīs! Šī vienīgā doma kā nikni dūcošs dundurs bija apsēdusi Kārļa prātu, liedzot jelkādu iespēju normāli novērtēt situāciju. Kabatā žēli iepīkstējās mobilais telefons un, kā jau tas bija gaidāms, nobeidzās. Kārlis metās pie bardaciņa taču mašīnā izmantojamā adaptera tur nebija. Ūdens risēs sniedzās jau līdz pusriteņiem, un šķita, ka auto grimst.

Jāskrien pēc palīdzības! Piesmeldams īsos ziemas zābakus ar melni brūno, ledaino kūdrāja zampu, viņš izspraucās pa iestrēgušajām durvīm un tur, Lielā Meža biezoknī stāvot, pēkšņi apjēdza, ka nesaprot, kur atrodas. Sauli, kas rīta agrumā bija līksmi mirdzējusi pie debesīm, solot skaistu dienu, nu ietina pelēki mākoņi, kas izskatījās pēc milzīgiem miglas vāliem vai tāliem dūmiem. Nolēmis doties atpakaļ pa iebrauktajām sliedēm (kaut kad taču jāiznāk sākumpunktā!), Kārlis pagriezās iešanai, kad aiz muguras krūmos kaut kas

nobrakšķēja. Tramīgi atskatījies, viņš starp biezi apsnigušajiem zariem pamanīja kaut ko brūni pelēku.

Vilks… Liels izsalcis vilks… Vai nav dzirdēts? Pēdējo nedēļu laikā no šīs puses vairākkārt bija skanējusi tāda gaudošana, ka šermuļi skrēja pār kauliem!

Lai gan ar prātu Kārlis saprata, ka straujas kustības plēsēju tikai uzkurinās, vismaz tā bija stāstījis vectēvs, instinkti ņēma virsroku kājas sāka kustēties pašas no sevis, nesot jo tālāk, jo labāk, bet rokas čakli strādāja, atvairot no sejas un acīm biezi durstīgos egļu un sāpīgi šmaugos lapainu zarus. Neviens nesekoja.

Nezin cik ilgi skrējis, viņš galīgā bezspēkā attapās laucītē pie Pamestās mājas. Te vectēvam bija viena no daudzajām bišu dravām. Nopriecājies par iespēju mazliet atvilkt elpu, Kārlis lēni devās uz namiņa pusi.

Labs ir, vispirms drusku atpūtīsies, tad prātīgi, nesamokot sāpošo kāju, aizčāpos līdz vectēvam, no viņa telefona piezvanīs Līzbetei, nē, labāk Kaķītim vai ģenerālim Basam, lai brauc glābt, un gan jau viss nokārtosies…

Kāpdams pār neapdzīvotās būdas slieksni, viņš pēkšņi sajuta, ka tajā kāds ir cauri durvīm varēja sadzirdēt asu, saraustītu elpu, tādas kā elsas. Un, kā par spīti, līdzi neviena ieroča, tikai kabatas nazītis!

Taču samocītā kāja skaudri sāpēja, un, saņēmis dūšu, viņš pieklauvēja, uzsauca kaut ko līdzīgu te draugs, es nāku ar mieru! un spērās iekšā. Acīm pavērās baiss skats.

Iespiedusies vienīgās telpas tālākajā stūri, uz viņu šausmās ieplestām acīm blenza Dzidra Akmene, mēģinādama noslēpties aiz plānas, izmirkušas sedziņas. Sievietei mugurā bija garš naktskrekls, kam pārvilkts pāri frotē halāts, bet basās kājas ieautas izmirkušās istabas čībās. Viņa bija tik ļoti pārsalusi un sastingusi, ka vairs pat nedrebēja. Raustīgajā skatienā nebija

ne drusciņas saprāta, un Kārlis apstulbis stāvēja, nezinādams, ko lai dara. Mukt prom un atstāt sievieti vienu nedrīkstēja atklāta savā slēptuvē, viņa noteikti mēģinātu bēgt vēlreiz, un sazin kā tas beigtos. Šobrīd Uģim Akmenim joprojām bija māte, vismaz teorētiski. Kārlis nolēma mēģināt. Uzplājis sejai visplatāko, visstarojošāko klauna smaidu, lēni tuvojās sēdošajai. Prom viņa nerāvās.

-     Dzidra, es esmu Kārlis Saulītis, ģenerāla Basa kaimiņš. Jūs mani pazīstat. Dzidra, Uģis jūs meklē…!

Dēla vārds šķita atmodinām sievietē kaut kādas jūtas un atmiņas. U-ģis… U-ģis… Kur ir U-ģis?

-    Mājās. Uģis jūs gaida mājās. Dodiet roku, es jums palīdzēšu piecelties, un iesim pie Uģa.

Pēkšņi Dzidra Akmene mežonīgi iekliedzās: Mā-jās nē, nē, mā-jās sit, mā-jās inde! Nav el-pas!

-     Labi, tad iesim pie ģenerāļa! Dzidra, jūs taču pazīstat Kārļonkuli? Kārli Basu?

-    Ba-su jā. An-nu, An-nu va-jag! Es vi-ņai vi-su pa-teik-šu… Kur An-na? An-naaa! viņa sāka kliegt.

Jēziņ, kā viņai aizbāzt muti? Tā var nojūgties… Kārli pārņēma panika. Tad viņš atcerējās. Man taču ir maize!

Ražotāji viņa ziemas dūnu jakas modeli acīmredzot bija radījuši, domājot par ķenguriem, tai bija tik daudz un tik lielas kabatas, ka tajās vieta atradās visam ikdienā vajadzīgajam, un somu Kārlis nenēsāja jau otro gadu. Nereti arī veikalā pirkumus, ja to nebija pārāk daudz, sastūķēja kabatās. Tā bija ērtāk.

Ieraudzījusi viņa rokās svaigi ceptas baltmaizes kukulīti, Dzidra sāka nekontrolēti īdēt un zvāroties.

Kārlis nolauza kukuļa galiņu un, piegājis tuvāk, sniedza viņai. Žviks! Gara, kaulaina roka pakampa maizi, un sieviete aši ierāvās atpakaļ stūrī. Sekundes laikā nočieptā maizes

gabaliņa vairs nebija. Viņš piedāvāja otro, trešo, ceturto. Ar katru apēsto kumosu Dzidras vaigos atgriezās sārtums, bet acīs saprāts.

Atcerējies, ka vienā kabatā jābūt šokolādes piena paciņai (Kārlim palaikam garšoja kārumi), viņš to atrada, iesprauda salmiņu un sniedza paciņu sievietei, iekšēji šaubīdamies, vai no tā kaut kas sanāks. Taču Dzidra pieklājīgi paņēma dzērienu, lēni, maziem malciņiem padzērās un… atdeva paciņu atpakaļ: Tu a-rī… Dzer…

Kopīgi iztukšotā piena paciņa abus bija satuvinājusi. Kārlis mēģināja vēlreiz.

-    Dzidra, jūs mani dzirdat un saprotat, ko es saku? Apstiprinošs īdiens un mājiens ar galvu.

-    Ļoti labi. Tagad mēs celsimies un iesim pie mana vectēva. Jūs viņu pazīstat vecais Bišu Miķelis.

-     Me-dus, izrunāja Dzidra un pačāpstināja lūpas.

-    Jā, medus gan. Iesim pie vectēva, tur ir silti un droši. Citādi mēs te abi nosalsim.

-     U-ģis? Dzidra skaļi iesaucās.

-     Dzidra, jūsu Uģis kopš vakardienas atrodas pie mums, Pūču Mājā, kopā ar ģenerāli un Annu Elizabeti.

-    Uģis dzīvs? Pēkšņi Dzidra vairs nežagojās un runāja pilnīgi skaidri. Kārlis saprata, ka viņa nav ne traka, ne aptumšotu prātu, tikai bijusi ļoti izsalkusi un pārmocījusies. Bet šķietamais vājprāts bijusi labākā aizsardzība…

-     Dzidra, klausieties manī uzmanīgi Uģis ir dzīvs un šobrīd abi ar savu draugu Andri atrodas pie mums, Bergu namā, uz salas. Mūsējie viņus sargā, viņi ir pilnīgā drošībā, nebaidieties.

-     Paldies, viņa atviegloti nopūtās un atslābusi atslīga pret sienu.

Savilktie sejas vaibsti izlīdzinājās, un Kārlis ieraudzīja vēl pajaunu, glītu, lai gan ļoti nogurušu sievieti. Šobrīd, par spīti

dīvainajam apģērbam, viņa izskatījās daudz labāk nekā pirms dažām dienām Mežmuižas Lielajā zālē.

-    Dzidra, jūs varat piecelties? Nostāvēt? Iet? Viņš sniedza tai abas rokas, lai palīdzētu piecelties. Nekā laba viņa zvārojās un gāzelējās kā kuģis vētrā. Varēja redzēt sievietei trūkst spēka.

-    Es… nejūtu kājas, Dzidra beidzot nedroši atzinās. Pārbijusies. Laikam notirpušas.

Vai pārsalušas līdz kaulam… Bet to viņš skaļi neteica. Norāvis slapjās čības, sāka uzmanīgi sildīt un masēt Dzidras pēdas, ik pa brīdim ietīdams savā šallē. Pamazām pēdas un stilbi zilbaltās vietā atguva veselīgo bālrozā krāsu. Būs izdevies, Kārlis nopriecājās, kad Dzidra sāka klusi īdēt, acīmredzot kājās beidzot atjaunojās asinsrite.

Nepilno kilometru līdz vectēva mājām viņi gāja divas stundas. Ietinis savā dūnu jakā, Kārlis aizelsies un nosvīdis, pusnešus, pusvilkšus aizstiepa Dzidru līdz Dravām. Samežģītā potīte neganti sāpēja un pietūkumā varēja sacensties ar kārtīgi piepumpētu futbolbumbu.

Vecais Priede, Kārļa dāvātās mp3 austiņas ausīs sastūmis, otrā stāva guļamistabā tiešām līmēja tapetes. Ieraugot durvīs stāvam dubļiem nošķiedušos un sviedriem noplūdušo mazdēlu, gandrīz nokrita no ķeblīša.

-     Vectēv, vai tavs telefons darbojas? Steidzami vajadzīga palīdzība…

Apmēram pēc stundas iezvanījās Annas Elizabetes mobilais telefons:

-    Te dakteris Konrāds no Mežāju doktorāta. Mums ir divi pacienti Dzidra Akmene un Kārlis Saulītis. Abi ļoti lūdz, lai jūs atbraucat. Kopā ar ģenerāļa lendroveru un tik daudz vīriem, cik iespējams.

-    Cik smagā stāvoklī viņi abi ir? Annai Elizabetei satraukumā trīcēja rokas. Dzīvi! Abi dzīvi!

-     Ar viņiem viss ir kārtībā. Kārlim izmežģīta potīte un neliela saaukstēšanās, bet to mēs saārstēsim. Dzidrai Akmenei gan… Labāk atbrauciet pati! Viņa ļoti sauc jūs. Neļauj šļircināt miega zāles vispirms vajagot Annu!

-    Skaidrs. Es… mēs tūlīt būsim! Kur ir Miks, kur Viktors, kur Egons ar busiņu? Kad vajag, neviena nav!

Uztramdījusi no miega Ģirtu un abus studentus, Anna paķēra lendrovera atslēgas. Ar vienu roku stūrēdama, ar otru uzņēma Mika numuru: Mik, kur jūs visi esat?

-     Kā kur? aizkaitināts Kaķīša bass. Meža biezoknī. Velkam tevi laukā no purva! Kas noticis?

-   Dzidra Akmene atradusies…! Šobrīd atrodas Mežāju doktorāta mazajā istabiņā. Mēs braucam turp!

22. nodaļa. Es liecināšu!

28. decembra pēcpusdiena

-     Omlt, vai tu nedomā, ka šodien vairs nevar izcept torti atbilstoši divsimtgadīgas receptes prasībām? jau kuro reizi pārsvērdama un pārjaukdama biskvītam paredzētās sastāvdaļas, Anna Elizabete vaicāja ar pieaugošu izmisumu balsī. Viņai ļoti gribējās aizbēgt. Zane jau bija kaunpilni dezertējusi.

Virtuves galdu, plauktus, pat stūra dīvānu rotāja kantainas un apaļas mīksto biskvītu plāksnes, taču Omītei vēl nebija gana. Nogaršojusi kārtējo cepumu, viņa atkal un atkal rauca pieri un murināja nav tas, nav tas!

Kārļa vecmāmiņa bija ieņēmusi galvā, ka lielo torti kāzu vakariņām ceps pati, respektīvi, viņa vaktēs krāsni, bet meitenes Anna un Zane palīdzēs veikt sagatavošanas darbus. Juzdamās Omītei parādā par aizvadītās nedēļas neskaitāmajām brokastīm, pusdienām, vakariņām un naksniņām, Anna Elizabete bija vieglprātīgi piekritusi, pat nespējot iedomāties, ko tas varētu nozīmēt izcept torti pēc vecās baronietes Bergas receptes.

Tad labāk viņa būtu braukusi līdzi puišiem uz Meža muzeju pie kokrunātājiem\

Šis bija jau piektais riņķis. Tortes mīkla neparko negribēja veidoties tāda, kā bija rakstīts bibliotēkā atrastajā 1853. gada pavārgrāmatā. Kārļa vecmāmiņa, raizēdamās par balli un kārtodama plauktus, bija atradusi mazu, plānu brošūriņu,

uz kuras vāka ar krāsainu tušu uzzīmēta laimīga ģimene pie viesību galda. Iekšā trīsdesmit sešu ēdienu receptes visādiem dzīves gadījumiem svētkiem un ikdienai. Prasmīga saimniece, ar tādām bruņojusies, varētu dzīvot bez bēdu, un ģimene domātu, ka viņa spēj visu. Pēdējās lappusēs bija aprakstīts kolekcijas lepnums Grāfa torte, turklāt ar tādām ilustrācijām, no kurām mutē uzreiz saskrēja siekalas.

Bijusī kaucmindiete Anna Līze Saulīte, vecajai baronesei piepalīdzot, rūpīgi iztulkoja recepti un secību, kādā būvējami tortes septiņi stāvi. Viņa atcerējās, ka cepusi ko līdzīgu valsts eksāmenos, iespējams, recepte bija ņemta no tādas pašas grāmatiņas, un nolēma pamēģināt ja nu izdodas? Milti, sviests, krējums, olas, biezpiens, cukurs, dažādi augļi un ogas kaltēti, svaigi, sīrupā ievārīti, rieksti un mandeles, visādas smalkas garšvielas nekā netrūka. Viss tika izdarīts pēc apraksta, un tomēr…! Nu nebija un nebija kā vecos laikos! Katram stāvam bija jāizskatās un jāgaršo atšķirīgi, bet biskvītam arī bez krāsvielām bija jābūt tik dzeltenam kā pieneņu pļavai. Paldies Dievam, ka šī ir tikai miniatūra izmēģinājuma tortīte!

-     Omīt, vai tu nedomā, ka agrāk olām bija pavisam cita kvalitāte un sastāvs? Tās bija lauku vistas no zemnieku mājām, tām bija koši dzelteni, nevis bāli dzeltenumi, tāpēc ari biskvīts ieguva citu krāsu. Ari sviests bija citāds godīgi trekns un dzeltens, nevis ar augu taukiem atjaukts. Laikam jau jāsamierinās ar to, kas ir šodien, un jācer, ka galu galā garšos labi. Omīt, visi taču tāpat zina, ka tu esi īsta virtuves pavēlniece!

Taču Omīte bija spītīga: Pamēģināsim vēlreiz!

Un viņas atkal sijāja, jauca, putoja un maisīja…

Ik pa nelielam brītiņam virtuves durvīs pavērās spraudziņa un kārtējā ziņkārīgā acs paglūnēja, lai noskaidrotu, kā sokas Grāfa sodībai, kā aizmukusī Zane bija nodēvējusi nelaimīgo kāzu torti.

-    Vai jūs beidzot iesiet un darīsiet ko jēdzīgu? Virina tik durvis un dzesē virtuvi, nav brīnums, ka biskvīts sakrīt pļeckā! Omīte pārskaitās, kad Kārlis jau sesto reizi iebrāzās virtuvē, jo viņam, lūk, kā ēst vajadzīga mīksta lupatiņa mēbeļu pulēšanai un to varot iedot tikai vecmāmiņa. Interesanti, kāpēc tu neprasi Līzbetei?

-   Nu nē, paldies, viņu traucēt nedrīkst! Es vēl gribu dzīvot! Citādi piebērs kaut ko…

Anna Elizabete veltīja viņam vienu no saviem zobainākajiem smaidiem. Es tev izcepšu atsevišķu kūciņu.

Līdz kāzu vakariņām atlikušas septiņdesmit divas stundas. Cerams, ka risinājums atradīsies un viņām izdosies piebeigt torti, pirms tā piebeigusi viņas…

Pēdīgi Anna Elizabete padevās pareizāk, viņu izglāba Mika telefona zvans.

-    Man ir jaunumi, vari izrauties uz pusstundu? Tūlīt piebraukšu tev pakaļ.

Ar vainīgu smaidu sejā un līksmu atvieglojumu sirdī Anna noraisīja priekšautu. Omīte pasmīnēja.

-     Nu, ja reiz tu mūc prom, tad pasauc savā vietā Ievu. Man te vajadzētu…

Kad pēc brīža Kārlis atkal ienāca virtuvē, Annas vietā olu baltumus putoja māte. Kur tad Līzbete?

-    Atskrēja Miks, abi sabāza kopā degunus, ilgi un noslēpumaini sačukstējās, tad kaut kur steigšus aizbrauca. Viņiem laikam savas darīšanas.

-     Dzidra Akmene atkal grib ar tevi parunāties. Konrāds vairs nespēj novaldīt. Pieteikusi streiku zāles nedzeršot, neko neēdīšot, iekams neatbrauks Anna Elizabete. Tas esot ļoti steidzami! Tu to sievieti laikam esi nobūrusi, auto stūri grozīdams, Miks mēģināja draudzīgi pajokot, lai gan pašam prāts uz jokiem nemaz nenesās.

Melnpils Ziņu vakardienas numurā bija publicēts anonīms ķengu rakstelis par notikumiem Mežājos kāds bija noplūdinājis presei informāciju par visiem bojā gājušajiem, īpaši uzsverot policijas bezdarbību un nespēju atrisināt pat sava kolēģa slepkavību. Tas koda kaulā. Trakākais, ka šo ziņu šorīt bija pārķēruši vairāki dzeltenie interneta portāli, un nu publiskā telpa burbuļoja un vārījās. Ikviens uzskatīja par savu pienākumu izteikties.

Kurš ir nodevējs? Par pūčmājiniekiem un saviem puišiem Kaķītis varēja likt galvu ķīlā, par dakteri Konrādu un viņa asistenti arī gandrīz pilnīgi droši, jo tieši doktorāta mazajā istabiņā šobrīd uzturējās Dzidra Akmene, bet par viņas atrašanu rakstā nebija ne vārda. Uģis ar Andri? Diez vai, viņiem ir savs iemesls vēl vismaz krietnu brīdi nerādīties atklātībā. Toties par Melnpils policijas dežūrdaļas priekšnieku un pārējiem darbiniekiem viņš nezināja neko viņu profesionālo neieinteresētību bija pamanījis gan Antona nāves rītā, gan aizvakar uz ezera. Varbūt kāds, neko ļaunu nedomādams, izpļāpājies mājās vai draugu pulkā, varbūt kādu sakārdinājusi iespēja nopelnīt, bet varbūt… Pēkšņi Miks atcerējās faktu, ka Akmens ir lielākais Melnpils Ziņu akcionārs. Tad jau nebija jābrinās, ka šī lapele dzied to, ko tai slepus vai atklāti pavēl maizes tēvs.

-    Kaķīt, nekreņķējies, mēs taču zinām, ka viss ir pavisam citādi, nekā viņi raksta! Ari Anna bija lasījusi šos murgus. Zane vispār visu rītu bija spērusi zemes gaisā, dusmodamās par žurnālistu ētikas trūkumu.

Es pati par šo lietu uzrakstīšu, un tieši tā, kā viss bija! viņa bija draudējusi nezināmajam raksta autoram.

-     Kā tad nekreņķējies! Viņš strauji nobremzēja ceļmalā. Vecais jau piezvanīja un pieprasīja rakstisku atskaiti. Paironizēja, ka neesot vērts sūtīt uz Mežājiem operatīvos darbiniekus un ekspertus, ja no viņiem jēgas tikpat, cik no

pensionāriem. Tas laikam Krusttēva adresē. Cik zinu, pirms ģenerāļa Basa aiziešanas pensijā viņiem bijusi nepatīkama saruna tolaik Bramanis jau vadījis Kriminālpārvaldi, bet Bass bija iekšlietu ministra padomnieks. Aizrādījis kaut ko par strauji pieaugošu neatklāto noziegumu skaitu un kāpjošu noziedzības līkni. Vecais, sarkans kā tomāts, dusmās laidis tvaiku un taisnojies, bet galu galā saņēmis ministra aizrādījumu. Tagad nu izmanto iespēju, lai atkostos. Taisnība mēs esam iestrēguši starp aizdomām un desmitiem netiešu norāžu, taču tiešu pierādījumu nevienā gadījumā nav.

-    Kā jums gāja pie kokrunātājiem? Anna Elizabete ievaicājās mēģinot pavērst sarunu citā virzienā.

-     Nekā. Iznāca pa vārtiem milzīga auguma tēvainis gariem, astītē sasietiem matiem, garā pakulu kreklā, kas sajozts ar kaņepāju šņori starp citu, paldies taviem senčiem, Egons pārbaudīja, tā tiešām ir! -, paraudzījās uz mums tukšu skatienu un vienaldzīgi pajautāja, ko meklējam. Nosaucām savus vārdus un amatus, paskaidrojām, ka apkaimē notikuši vairāki smagi noziegumi, tāpēc aptaujājam visus lielo ceļu malās esošo saimniecību iedzīvotājus, vai nav ko redzējuši, dzirdējuši… Mēs esam noslēgti ļaudis, dzīvojam harmonijā ar dabu, nekur neejam, un arī pie mums neviens nenāk, milzonis noteica. Ja vairāk jautājumu nav, uz redzēšanos. Piedodiet, ka neaicinu iekšā, bet tās ir mūsu tiesības kopienas sievietes ir ļoti kautrīgas. Mēs nevienu neapdraudam, netraucējam, netrokšņojam un dabu nepiesārņojam. Ja jums ir kādas apsūdzības, lūdzu, ierodieties ar orderi.

-     Un jūs tā arī aizgājāt?

-    Neko citu mēs tobrīd nevarējām darīt. Pabraucām tālāk un apspriedāmies, bet Egons ar Viktoru un suni pa apkārtceļu devās izlūkos. Tur kaut kas nav kārtībā, taču, iekams mums nebūs vērā ņemamu liecību vai pierādījumu, Vecais ordera pieprasījumam nepiekritīs.

-    Bet viss taču norāda uz viņiem! Dzeltenie, kodīgie dūmi, virves, medaljoni, milzīgais tēvainis…

-     Starp citu, viņš nav ne polis, ne puspolis. Runāja tīrā latviešu valodā, lai arī varbūt pamīksti.

-     Nu, redzi! Mums ir Gunāra dienasgrāmatas ieraksti ja tos saliek kopā ar noziegumu laikiem…

-     … tad neiegūst neko citu kā vien nejaušību virkni tajā un tajā laikā tādi un tādi cilvēki braukuši tādā un tādā virzienā vai redzēti tur un tur. Saproti, mums nav pierādījumu! Taustāmu pierādījumu, kas apliecinātu tās vai citas personas saikni ar to vai citu noziegumu, kas noticis konkrētā vietā un laikā.

-    Mums ir bise ar Akmeņa pirkstu nospiedumiem.

-     Nē, nav. Tas ir bise ir, nospiedumu nav. Rūpīgi noslaucīti. Ir tikai Uģim un Andrim piederošie.

-    Gudri. Bet patronu čaulītes stirnu šaušanas vietā?

-    Nav. Acīmredzot salasītas, aiznestas līdzi un iznīcinātas.

-     Bet to, ka stirna nošauta tieši ar šo ieroci, cerams, var pierādīt? Anna domīgi plūkāja matu šķipsnu.

-     Protams. Taču ko tas dod? Šāvējs, vismaz teorētiski, varēja būt ari Uģis. Par to liecina slēpju nospiedumi.

-     Ģeniāli… Bet kāpēc tad Akmenim, braucot meklēt pazudušo dēlu, bija līdzi liela, melna plēve?

-     Tādu viņš vienmēr vadājot līdzi. Ari mašīnā. Ja nu gadījumā kaut kas jāparemontē.

-    Bet…

-     Beidz, Līzbet, viņam ir atbildes uz jebkuru jautājumu! Mēs ar Egonu šorīt visu rīta cēlienu pavadījām Robežniekos. Pats mums piezvanīja un pasūdzējās par izdemolēto pagrabu. Divas dienas neesot bijis mājās par spīti manam brīdinājumam, aizbraucis uz Melnpili pie drauga to teikdams, viņš tik riebīgi smīkņāja, ka man uzreiz bija skaidrs, kurā redakcijā šis draugs strādā. Bez sievas un dēla lielajā mājā jūtoties kā pazudis…

-     Vai nav viens nabadziņš, ko? Anna nošņācās. Pēc visa tā, ko mēs uzzinājām…

-   Jā, bet to mēs pagaidām viņam atklāt nedrīkstam, jo tās nav liecības, bet tikai stāstījums. Akmens ir pārāk gudrs, viņš to visu pagriezis sev vēlamā virzienā. Jau pagrieza. Tātad nabaga virs, kurš tā norūpējies par laulātās draudzenes dzīvību, veselību un labklājību, ka tā vietā, lai dotos viņu meklēt, aizbrauc divdienu plezīrā pie drauga, atgriežas mājās un redz viņa namā, konkrētāk pagrabā, kāds plosījies uz nebēdu plaukti apgāzti, sadzīves ķīmija mētājas pa grīdu, noslēptās durvis vaļā, bet tumšajā kambarī neviena nav. Zini, ko viņš tādā bridi dara? Mudīgi ņemas savandit arī visas pārējās telpas, lai visur izskatītos vienādi briesmīgi, un tad zvana mums sak’, tā un tā, manas prombūtnes laikā mājās ielauzies laupītājs; kur skatās policija, kāpēc nesargā savas valsts pilsoņu īpašumu?

Dambergs iebilda, ka todien, mums aizbraucot, viņš, tas ir, Akmens, pēdējais palicis mājās, ka ārdurvju atslēga nav pat saskrāpēta, nemaz jau nerunājot par mūķēšanu vai uzlaušanu, un, dodoties prom, māju nevajag atstāt vaļā, bet šis tik maļ savu policija par viņu ņirgājoties, tas noteikti esot bijis Uģis ar savu drauģeli, tie jau tik vien zina kā lauzt un postīt, redz, kvadracikla ritenis lai samaitāts… Gan reiz ņemšot nelabu galu! Ilgi klaigāja un pieprasīja aktīvas darbības un tūlītējus rezultātus, viņam esot tādas pašas tiesības tikt aizsargātam kā ikvienam citam šīs valsts pilsonim. Atgādināju, ka viņš atšķirībā no ikviena cita šīs valsts pilsoņa apsūdzēts vairākos noziedzīgos nodarījumos pret šo pašu valsti un tās pilsoņiem, tāpēc varbūt vajadzētu pievaldīt savu vētraino temperamentu.

Akmens kļuva vai traks attiecībā uz viņu nekas neesot pierādīts, viņš ne pie kā neesot vainīgs, es viņu terorizējot, vajājot un pārkāpjot viņa cilvēktiesības, viņš sūdzēšoties visās Eiropas tiesās…

-    Ak tu mīļo stundiņ, kas par augstiem vārdiem! Jau klausoties vien, Annai Elizabetei niezēja dūre to kārtīgi ietriekt Akmeņa treknajā, uzblīdušajā ģīmī. Viņa nespēja iedomāties, kā Miks spējis to visu izturēt.

-     Bet zini, kas ir trakākais, mums pret viņu nekā nav! Pilnīgi nekā! Ja drīzumā nenotiks brīnums un kāds no šajos notikumos iesaistītajiem nepiekritīs oficiāli liecināt, ripos nevis viņa, bet mūsējās galvas. Vecais jau kaut ko tādu netieši lika saprast. Majora Kaķīša nopūtā bija koncentrēts viss pasaules rūpju smagums.

-    Skaidrs. Nu tad gādāsim, lai mūsējās paliek vietā. Braucam parunāties ar Dzidru Akmeni. Tikai pirms tam… Mik, varbūt piezvani Gunāriņam un palūdz…

-     … lai pieglabā kādu trauku ar Jiržika pirkstu nospiedumiem. Jau darīts. Mums ir vairāki skaisti pirkstiņi. Bet par kādu cenu! Izrādās, mūsu Milzonis ēd tikai savā istabiņā un atdod jau nomazgātus traukus, glāzes un krūzītes. Minerālūdeni dzer tikai no plastmasas pudelēm, kuras pēc izdzeršanas sadedzina turpat istabiņas krāsnī. Vakar, kad Milzonis kārtējo reizi aizgāja uz Meža muzeju, bet Gunārs krodziņā bija viens, mēs ar Dambergu mudīgi aizjoņojām līdz Pipardozei. Gunārs mūs ielaida Jiržika istabā tu neticēsi, cik tur bija tīrs un kārtīgs, kā izlaizīts. Neviena pirkstu nospieduma, neviena mata, nevienas spalvas gultā. Labierīcību telpā goda vietā universālais tīrītājs uz aktīvā skābekļa bāzes, ar tādu var iztīrīt visu. Piesardzīgs pēc velna! Tā nu mūsu draugam Gunāram nekas cits neatlika kā šorīt agri no rīta iegāzt sava saimnieka mašīnu grāvī turpat pie krodziņa ir tāda nelāga vietiņa un lūgt pavingrot izgājušo Milzoni palīgā to izstumt. Viņam izdevās to izdarīt tik operatīvi, ka Jirži Kepaneka labās delnas nospiedums visā košumā palika uz bagāžnieka vāka.

-    Malacis, puika! Anna Elizabete nopriecājās. Varbūt no viņa tiešām dienās iznāks labs inspektors?

-     Es… gribēju ar jums parunāt. Spilvenos atbalstītā, pagaidām vēl bālā, taču nenoliedzami dzīvespriecīgā Dzidra Akmene nepavisam neatgādināja to nomocīto, pārbiedēto radījumu uz vājprāta sliekšņa, ko Anna Elizabete bija sastapusi aizvakar. Mātes un dēla tikšanās bija aizkustinoša, taču dakteris Konrāds bija nepielūdzams un ilgi runāties viņiem neļāva. Par spīti vājinieces protestiem, viņam izdevās iešļircināt Dzidrai nomierinošas zāles un uzlikt sistēmu. Citādi viņa sajuktu prātā, vēlāk savā kabinetā ārsts paskaidroja. Es vēl nekad agrāk nebiju redzējis tik novājinātu organismu, viņa taču turējās tikai uz nervu enerģijas!

-    Vai… Uģis jums izstāstīja? nezinādama, kā iesākt smago sarunu, Dzidra Akmene izmocīja.

-     Par to, ka Arnis Akmens nav viņa tēvs un tas bijis par cēloni teroram un varmācīgajai attieksmei pret jums abiem, jā. Es redzēju jūsu istabu, Dzidra, durvju atslēgu un atradu veco augu katalogu ar jūsu pierakstiem. Tad ari sapratu, ka neesat pazudusi, aizbēgusi, nolaupīta vai sagrābta par ķīlnieci, bet gan tiekat turēta gūstā pašas mājā. Piedodiet, ka nespējām jau pirmajā reizē jūs atrast un atbrīvot, lai gan bijām turpat līdzās. Tas pagrabā izlietais acetons… Suns sāka šķaudīt, arī cilvēki nevarēja paelpot.

-     Es zinu. Dzirdēju atsevišķus vārdus no jūsu sarunas… Tikai nevarēju pakliegt, jo biju sazāļota un Arnis man bija aizlīmējis muti. Žurkas… Mūsu pagrabā nekad nav bijis nevienas žurkas!

-             Kā jūs izkļuvāt laukā? Miks Kaķītis negaidot iejautājās.

-     Durvīm no otras puses bija pamatīgs aizbīdnis.

-    Arnim vienmēr paticis nodrošināties ar atslēgām un bultām… Pakļaut cilvēkus, kontrolēt, ieslodzīt… Tāpat kā jūsu draudzeni. Dzidra paraudzījās Annai acīs. Es toreiz, vasarā, visu zināju. Dzirdēju, ko viņi abi ar veco perina, taču baidījos par dēlu… un sevi. Tāpēc ari neko neteicu, nebrīdināju. Piedodiet.

-     Tā jau ir vēsture, Anna dziļi ievilka elpu. Piedot un aizmirst nemaz tik viegli nebija.

-   Un tomēr Dzidra, kā jums izdevās tikt laukā un izbēgt? Miks pajautāja.

-    Tā laikam bija otrā ieslodzījuma diena. No acetona tvaikiem, gaisa trūkuma un tumsas biju tā apdullusi, ka bridi, kad ārpusē kaut kas tika stumts un grūsts, bet pēc tam atvērās durvis un iedegās gaisma, sākumā pat neaptvēru, kas notiek. Arnis zvārodamies stāvēja vaļējās durvis un, ņirdzīgi smīnēdams, teica: “Tūlīt atnāks Edgariņš, varēsiet vēl pēdējo reizi pameņģēties, pirms viņš aizbrauc… Jūs taču visu laiku man aiz muguras to darījāt, vai ne? Tagad nu varēsiet izdarīt ar manu svētību…” Sapratu, ka vīrs atkal pārdzēris jēgu.

Norāvis no manas mutes līmlenti, viņš pasvieda man slapju lupatu, lai apslaukos. “Nevar taču tādu cūku brūtgānam rādīt, vēl nobīsies un aizmuks! Un paēd! Lai vēlāk nesaka, ka neesmu barojis.” Kā sunim nometa priekšā cietas maizes kancīti un plastmasas pudeli ar ūdeni. Sapratu, ka viņš grasās mani nogalināt tāpat kā regulāri iznīcināja manus augus, tāpat kā nobeidza to veco vīru…

Tobrīd augšā pie ārdurvīm kāds piezvanīja zvans skanēja krietni skaļi. Jutu, ka pagraba durvis ir vaļā. Arnis pamanīja manu izmisušo skatienu un noņirdzās: “Pat neceri! Tev tās durvis ir ciet! Vari kliegt, cik gribi, tevi neviens neglābs. Trakās nevienam nav vajadzīgas.” Viņš steigšus iegrūda mani dziļāk tumšajā kambarī, aizcirta durvis, un es dzirdēju, kā tām priekšā tiek aizbīdīts kaut kas smags. Plaukts. Zināju, cik tas ir smags, abiem ar dēlu mums mājās bieži bija jācilā un jāpārkrauj smagumi, kamēr Pats, kājas ieplētis, stāvēja un noskatījās.

Taču maizes kumoss bija mani uzmundrinājis un devis spēku, turklāt šķita, ka neesmu dzirdējusi bultas šņirkstu.

Ar visu svaru metos pret durvīm, tās par dažiem centimetriem pavērās. Tātad es varēju tikt laukā! Steigā Akmens bija aizmirsis izslēgt gaismu, un es kārtīgi izpētīju kambari. Stūrī zem tukšām kastēm atradu pasmagu dzelzs stieni nezinu, kā tas tur gadījies, izskatījās dabūjis mitrumu, viens gals norūsējis…

Anna Elizabete un majors Kaķītis saskatījās. Ziemassvētku vecītis! Atkal skaidri nolasījās gudrs nodoms: pat ja tur ir bijuši slepkavas pirkstu nospiedumi, tad pēc Dzidras sparīgās darbošanās no tiem vairs nebūs ne smakas. Toties viņas rokas un drēbes gan būs ar slepkavības upura asinīm, lai arī vecām un sakaltušām.

-    Kas notika tālāk? pamanījis, ka Dzidra bažīgi vēro viņu mēmo dialogu, Kaķītis uzmundrinoši pamāja.

-     Man izdevās atspiest durvis tik daudz, lai to spraugā varētu iestūķēt stieni. Pēc tam jau palīdzēja seno ēģiptiešu metodes kā, pareizi uzspiežot, likt izkustēties lielam smagumam. Plaukts nožverkstēja un kopā ar durvīm pabīdījās par sprīža tiesu. Dabūju spraugā roku, kāju un plecu un stūmu no visa spēka. Plaukts, strauji sakustināts, sašūpojās un apgāzās uz mutes, bet durvis līdz pusei atvērās. Biju brīva! Pārsteigta par to, ka neviens nav dzirdējis troksni, piesardzīgi zagos uz pagraba durvju pusi. Tās bija vaļā! Ilgi nedomājot, tāpat kā stāvējusi, metos uz ārdurvīm, lūdzot Dievu, lai slēdzenē būtu atslēga, citādi tās nevar atvērt, bet pa logiem no Robežniekiem izkļūt nevar visiem priekšā restes. Tā nav māja, tas ir cietoksnis. Cietums! pēdējos vārdus viņa burtiski izkliedza.

Durvju spraugā parādījās daktera Konrāda seja, taču Anna Elizabete viņu ar smaidu aizraidīja prom. Drusku nomierinājusies, Dzidra turpināja savu stāstu. Ārdurvis nebija aizslēgtas. Pa galvu pa kaklu metos prom pa ceļu. Gribēju skriet pie jums uz Pūču salu, vai pie ģenerāļa Basa uz Mazkalniņiem, bet tad sapratu, ka naktskreklā, halātā, čībās un ar rūtainu deķi rokās

izskatos kā izbēgusi no trakomājas un man neviens neticēs. Apjuku. Tad nolēmu bēgt uz Lielo Mežu pie vecā bitenieka Miķeļa. Zināju, ka viņa ģimene cietusi no Akmeņa tēva rokas, un cerēju, ka, par spīti manai gļēvulībai, viņš neatteiksies palīdzēt. Sāka krēslot, un es pārgurumā apmaldījos aizgāju pa neīsto taku. Attapos pie pamestās mednieku būdas. Tā nebija aizslēgta. Nolēmu pārlaist nakti tur, bet no rīta meklēt ceļu pie vecā bitenieka.

-Jūs varējāt nosalt… Anna klusi noteica. Labi, ka šī nedēļa padevusies tāda siltāka…

-    Tajā brīdī man bija vienalga. Vairāk uztraucos par dēla likteni. Akmens viņu ienīda vēl niknāk nekā mani. Jau kopš mazotnes centās padarīt sev līdzīgu lamāja, kliedza, pazemoja, visādi izņirgājās. Laikam jau viņa tēvs tieši tā bija darījis ar pašu, ja galā sanāca tāds zvērs… Uģis izrādījās no citas raudzes klusāks, maigāks, sirsnīgāks. Viņam, tāpat kā man un savulaik arī Arnoldam, patīk mūzika, dziesmas, dejas. Arnis mums nenovēlēja pat vislētāko radioaparātu, kontrolēja, ko lasām, ko rakstām. Pārbaudīja Uģa atzīmes. Reizi nedēļā drīkstējām viesu istabā paskatīties kādu filmu vai raidījumu, bet tikai tā, lai viņš nejustos traucēts. Uz vietējo veikalu iepirkties sūtīja Uģi un pēc tam prasīja precīzu atskaiti, bet pēc lielajiem pirkumiem pats brauca uz Melnpils tirdzniecības centru. Viņš mums nekā nenovēlēja jūs jau redzējāt manas skrandas…

Interesanti, bet no kurienes tad augu istabā visi tie dārgie eksotiskie augi, bet Uģim viņa modernie džinsi? Kaut kas te īsti nesakrīt…

-    Akmenes kundze, es klausos, jūtu līdzi, taču brīnos un nesaprotu, kāpēc jūs visus šos gadus to pacietāt? ierunājās Miks. Vai tiešām jūs visu laiku turēja aiz atslēgas? Ne reizi neizgājāt uz veikalu, dārzu, lauku, nesatikāt nevienu citu cilvēku? Ne reizi gandrīz divdesmit gadu laikā neradās iespēja aizbēgt? Jūsu dēls Uģis taču gāja skolā ne jau sasiets vai

važās saslēgts. Tāpat kā citi, ari viņš runājās ar klasesbiedriem, skolotājiem, skolas bibliotēkā ņēma lasīšanai grāmatas, avīzes, žurnālus, nesa mājās lasīt. Nav taču vairs viduslaiki, pēdējos gados prese daudz rakstījusi par ģimeniskās vardarbības upuriem, ko viņiem darīt un kā sev palīdzēt. Vai tiešām jūs par to neko nezinājāt? Jā, Uģis mums stāstīja, ka jūs nespējāt uzticēties ne skolas darbiniekiem, ne abiem Graudniekiem, ne Melnpils policijai. To es spēju saprast. Nu, bet ģenerālis Bass, mans krusttēvs? Viņš jau septīto gadu dzīvo Mazkalniņos. Krietnāka vīra par viņu neatrast, un jūs viņu pazīstat no kolhoza laikiem. Dzidra, lūdzu, esiet atklāta, vai jūsu ieslodzījumam nebija vēl kāds cits iemesls?

-    Viņš… Arnis teica ja viens no mums mēģinās bēgt vai kādam ziņot, viņš otru nogalinās. Ja ne uzreiz, tad pēc laiciņa. Viņam visur esot sakari. Garas rokas… Zināju, ka tas… nelietis to spēj, jo mūsu acu priekšā viņš pret stenderi nosita grūsnu kaķenīti. Uģa kaķīti… Tāpat vien. Lai parādītu, ka to spēj. Viņa iešņukstējās.

Kārtējā sačakarētā paaudze, Anna nodomāja. Vectēvs īsts monstrs, tēvs morāls kroplis un sadists, tad kādam būt dēlam…? Labi, Uģis nav Arņa Akmeņa īstais dēls, taču arī Arnolds Lejiņš nav nekāda Dieva dāvana…

-   Dzidra, kas jums beidzot lika runāt? Miks Kaķītis ieurbās Akmeņa sievas piesārtušajā sejā.

-   Es… man… dēls pārliecināja, viņa nenoteikti novilka. Melo. Irjābūt vēl kādam iemeslam!

-   Akmenes kundze, vai jūs varat iedomāties, kāpēc vīrs tā izteicās par jums un Edgaru Pīlāgu? Anna Elizabete klusi ievaicājās.

-    Es… mēs… kamēr Arnis atradās ieslodzījumā, Edgars Robežniekos atbildēja par visiem darbiem. Ļoti mierīgs un strādīgs cilvēks, arī pret mums ar dēlu labi izturējās nesa

no veikala kārumus, ļāva skatīties televīziju, runājās… Vienbrld man pat šķita… Mūžā neviens nebija ar mani tik sirsnīgi runājies! Dzidra iesaucās, un šajā brīdī Annai Elizabetei viņas naivums izraisīja reizē dusmas un žēlumu.

Edgars un mierīgs, sirsnīgs, strādīgs? Nesa kārumus? Runājās? Jautājums ko viņam vajadzēja?

-   Dzidra… Piedodiet, ka uzdošu tik intīmu jautājumu, bet vai jums ar Edgaru bija seksuālas attiecības?

-    Es… nē, mēs tikai runājāmies! Viņš man stāstīja par savu ticību, ko iepazinis, strādājot Amerikā. Tā nav reliģija, bet tāds kā domāšanas veids atteikties no mašīnām, traktoriem, indīgās sadzīves ķīmijas, dzīvot tuvāk dabai, pašiem audzēt sev iztiku, netērēt naudu, bet ziedot tiem, kam tā nepieciešama. Viņš man iemācīja nepieķeries nekam, jo tevi gaida gaismas stars! Mēs… plānojām bēgt un dzīvot pie viņa ticības brāļiem.

Tātad attiecības tomēr bija. Lai cik netalantīgs aktieris būtu bijis Edgars Nomnieks, uz sievietēm viņš mācēja atstāt iespaidu. Protams, ja gribēja. Protams, līdz brīdim, kad maska krita. Tagad uzmanīgi!

-   Dzidra, jūs patiešām cerējāt izsprukt no Akmeņa nagiem un aizbraukt uz Ameriku? Anna iesaucās.

-   Nē, nē, nekādu Ameriku! Viņi dzīvo tepat, Mežāju nomalē, tur, kur reiz bija Meža skola, Meža muzejāI

Lūk, ari trūkstošā saikne: Jirži Edgars Akmens. Un pārējie. Vēl tikai jāpārliecina Dzidra Akmene to pašu atkārtot oficiāli un ideālā gadījumā arī liecināt tiesā.

-   Bet… sakiet… vai ar Edgaru viss kārtībā? Dzidra pavērās viņos lielām, tumšām, asarainām acīm.

Anna un Miks atkal saskatījās. Teikt neteikt? Ko teikt?

-   Viņš ir miris, vai ne? negaidīti mierīgā balsī izsecināja Dzidra Akmene. Tas nelietis viņu ir nogalinājis.

-         Jā, Edgars Pīlāgs ir miris, apstiprināja Miks Kaķītis.

-   Bet par kuru nelieti jūs runājat?

-   Par savu viru Arni Akmeni, protams! viņa dusmīgi atcirta. Vairs ne vēsts no trausluma, bikluma vai asarām. Par to kropli un izdzimteni, kurš mums ar dēlu divdesmit gadus neļauj dzīvot. Ak, kaut man būtu pieticis prāta neklausīties viņa solījumos! Tikai vēlāk sapratu, ka viņš mani bildinājis, tēva sakūdīts, vienkārši tāpat vien, lai ieriebtu vecākajam brālim. Vecajam Lejiņam jūs viņu zināt kā Bambānu-Divupu lielu prieku sagādāja noraudzīties citu mocībās. Arnis ir tāds pats. Bildināja mani, zinot, ka gaidu cita bērnu. Aplidoja, teica skaistus vārdus, vadāja uz koncertiem un teātriem. Biju kā sapni, tomēr cerēju, ka Arnolds vēl attapsies. Bet, nē, viņš nolīda pavisam malā. Aiz spīta apprecējos. Un tūlīt pat nožēloju viņš to man neļāva aizmirst, ik bridi uzsvērdams, cik samaitāta esmu un cik pateicīgai man jābūt, ka neesmu pamesta ar meitas bērnu kaklā.

Tas pats, kas ar Uģa vecvecmāti bērns no viena, vīrs cits, bērns aug negribēts… Un tomēr vai tikai tas?

-   Dzidra, sakiet, lūdzu, vai pēdējo gadu laikā virs nav licis jums parakstīt kādu svarīgu dokumentu?

-Dokumentu… Ziniet, neatceros. Pēdējos gadus esmu vadījusi kā miglā. Uģim pat bija aizdomas, ka Arnis mani ar kaut ko zāļo, viņš dēlam teicis, ka man esot problēmas ar bezmiegu, tāpēc sagādājis man vieglas miega zālītes. Visu pudelīti dot man nevarot, jo es esot garīgi un psihiski nestabila, tāpēc zāles izsniedza pats. Kad vajadzēja… viņa rūgti iesmējās.

Tu atkal melo, Dzidra! Tu ļoti labi zini, kas tas par dokumentu, un tikai tāpēc vēl esi šeit.

-   Akmenes kundze, šķiet, būs labāk, ja es tagad pastāstīšu pasaciņu, bet jūs mani palabosiet, ja kļūdīšos, Anna Elizabete klusu ierunājās. Iespējams, jaunībā pieļautās neapdomības dēļ jūsu dzīve patiešām izveidojās ne tāda, kādu būtu gribējies, taču neticu un nekad neticēšu, ka visu šo gadu laikā jums nebija nevienas, uzsveru nevienas, iespējas izglābties.

Tālāk. Iespējams, jūsu vīrs pret jums patiešām izturējās kā pret grēcinieci, kāju pameslu un kalponi, bet viņam bija kaut kas tāds, kā nebija jums, taču varētu būt…

-   Par ko jūs runājat? nobālušām lūpām čukstus pārjautāja Dzidra.

-    Manta, Dzidra, manta. Māja, saimniecība, kapitāldaļas dažādos uzņēmumos. Šī bagātība Akmenim pieder jau krietnu laiku, un, domāju, tieši tikpat ilgu laiku jūs plānojāt atriebību. Gudru atriebību kā novākt viņu no ceļa tā, lai īpašums paliktu jums ar dēlu, pie viena atriebjoties par pāridarījumiem. Viņš jums bija labs skolotājs, no kura diendienā varēja mācīties, vai ne? Kāpēc jūs mums nepateicāt, ka līdz šim esat pildījusi arī sava vīra lietvedes un grāmatvedes pienākumus, jo viņš bija pārāk piesardzīgs, lai šim nolūkam algotu kādu no malas? Tas nozīmē, ka jums bija itin skaidrs priekšstats par Arņa Akmeņa īpašumiem un finansiālo stāvokli…

-   Runā, ka reizi mūžā pie ikvienām durvīm pieklauvē veiksme, tikai jābūt mājās, Miks Kaķītis turpināja Annas iesākto domu. Akmens pats atnāca pie jums ar šo veiksmes dokumentu tas bija tipveida Laulības līgums ar pielikumiem, kas noteica viena laulātā nāves vai rīcībnespējas (juridiskās vai faktiskās, ieskaitot atrašanos cietumā pēc tiesas sprieduma) gadījumā otrs laulātais ir tiesīgs rīkoties ar viņa mantu, kapitālu un bankas kontiem. Domāju, ka Akmens šādi bruģēja taciņu uz kārtīgu naudas atmazgāšanu vai tamlīdzīgu darījumu, kam sekotu viņa saslimšana un īslaicīga rīcībnespēja, jūsu ģimenes pārcelšanās uz citu dzīvesvietu, nost no acīm, un, visticamāk, pēc neilga laika viņš sāktu jaunu, skaistu dzīvi bez jums un Uģa, toties ar Olgas Putānes jaunkundzi no Melnpils. Pats reiz teica notiek taču visādi… Turpretī jums viņa iesēdināšana uz ilgu laiku pavērtu iespēju pārņemt vadību, piekļūt finansēm un beidzot kļūt brīvai, kamēr viņš sapūtu cietumā.

-   Tā nebija… Dzidra Akmene izdvesa, taču gan Anna, gan Miks redzēja, ka bija gan.

-   Redziet, Dzidra, ar modernajām tehnoloģijām ir kāda nelaime tās pasauli padara mazāku, bet datus pieejamus visiem, Miks nopūtās. Šī saruna bija izvērtusies pavisam citāda, nekā bija domāts. Tie paši tipveida laulības līgumi, ja vien nav speciālas atrunas, ir atrodami vienotā datubāzē. Jūsu vīrs, saprotams, nekādu aizliegumu nebija uzlicis, jo viņam bija svarīgi, lai visi redz, kā viņš mīl, rūpējas un gādā par savu sievu.

-  Es nesaprotu ko citu kāda bija Edgara loma? pavaicāja Anna. Izskatās, ka jūs trīs esat spēlējuši katrs savu spēli ar atšķirīgiem noteikumiem.

-   Edgars pret mani… mums bija labs, viņam bija manis žēl. Viņš gribēja man palīdzēt sākt jaunu dzīvi!

-   Protams, protams. Jaunu dzīvi bez mantas, naudas un, iespējams, arī bez jūsu dzīvības, vēsi noteica Miks Kaķītis.

-    Dzidra, jūsu Edgars Pīlāgs bija noziedznieks, kuru meklēja vairāku valstu policija un kurš Latvijā dzīvoja ar svešu uzvārdu. Mēs viņu pazīstam kā Edgaru Namnieku, un, ticiet man, jūs negribētu nekā kopīga ar šo cilvēku, jo atšķirībā no jums viņš savus alkatīgos plānus ne tikai izplānoja, bet arī īstenoja.

-   Jūs melojat! Dzidra Akmene iekliedzās tik skaļi, ka dakteris Konrāds atkal pavēra durvis.

-   Viss kārtībā, Arvi, Anna Elizabete apstiprinoši pamāja ar galvu, tad atkal pievērsās Dzidrai. Starp citu, kur jūs likāt savu līguma eksemplāru? Noslēpāt? Iedomājos, ka visu šo laiku tas jums deva zināmu neatkarības apziņu, lai gan faktiski nekādas lielās jēgas no tā nebija, jo, kā jau majors Kaķītis minēja, jūsu laulības līgums ir publiski pieejams un izlasāms ikvienam, kurš to vēlas. Arī jūsu labajam draugam Edgaram.

Neesat padomājusi, kas būtu noticis, ja viņš iedomātos atgriezt vaļā jūsu apdilušā augu kataloga divkārt pārlīmēto vāciņu? Ja viņa rīcībā būtu nonācis jūsu laulības līgums, kas Akmeņa notiesāšanas gadījumā dod jums pilnvaras pārvaldīt un rīkoties ar visu īpašumu, kā jūs domājat, cik ilga būtu jūsu idilliskā draudzība? Ari viņam, starp citu, ļoti patika ieslodzīt, pazemot un sist sievietes… Domāju, ka, finanšu kontrolei pārejot viņa vai, precīzāk, ticības brāļu rokās, jūsu un, iespējams, arī jūsu dēla dzīvībai vairs nebūtu nekādas vērtības.

Dzidra Akmene no šoka bija nobālējusi un zaudējusi valodu, taču Anna spītīgi turpināja:

-   Un tagad pēdējais jautājums ko jūs gribējāt pateikt ar vārdiem “sapratu, ka viņš grasās mani nogalināt, tāpat kā iznīcināja manus augus un nobeidza to veco vīru”? Par kādu veco vīru jūs runājat?

-   Par to vecīti, kuru atrada muižas zālē zem egles! atguvusi runas spējas, Dzidra iesaucās. Es to zinu tāpēc, ka todien, kad Arnis tik neglīti uzvedās koncerta mēģinājumā, viņš, Edgars un vēl kāds nepazīstams pusmūža vīrs jau agri no rīta ilgi sēdēja virtuvē, dzēra un skaļi smējās. Runāja kaut ko par izjokošanu un labu samaksu. Pēc tam Arnis mums ar Uģi lika saģērbties un piespieda braukt viņam līdzi uz Mežmuižu. Tā bija pirmā reize nez cik gados, kad tiku laukā no tā cietokšņa… viņa atkal iešņukstējās. Kad atgriezāmies mājās, nepazīstamais viesis bija pazudis, Uģis salamājās ar tē… Arni, tas viņam iesita pa seju ar skrūvatslēgu. Uģis uzlēca uz kvadracikla un kaut kur aiznesās. Vēlāk man pačukstēja aizskrējis līdz Mežmuižai, lai atvainotos jums. Arnis, melns kā negaisa mākonis, virtuvē sēdēja un dzēra un no mājas vairs neizkustējās, toties pie vakara atbrauca Antons, un viņi ar Edgaru aiztriecās vizināties. Atminos, vēl nodomāju kam viņiem piekabe? Bet viņi jau bieži tā darīja nēsājās apkārt kā dulli, kamēr Arnis ar veco Donātu virtuvē spēlēja šahu…

Dzidra apklusa un uzvilka segu līdz pat acīm. Bija skaidrs, ka viņa šobrīd ir pateikusi visu, ko gribējusi. Par nožēlu pašai arī to, ko gribējusi noslēpt. Un tikpat skaidrs bija arī tas, ka Dzidrai Akmenei, rūdītai divdesmit gadu ilgā kopdzīvē ar visīstāko neģēli, pašsaglabāšanās instinkts bija iemācījis ļoti daudz ko noklusēt…

-   Anna, lūdzu, pasakiet, vai es kaut kā spēju jums palīdzēt? Likās, Dzidrai ļoti svarīgi izdzirdēt atbildi tieši no Annas Elizabetes. Taču viņa klusēja.

Anna nespēja tikt galā ar savām izjūtām it kā vajadzētu just līdzi, tomēr kaut kur dziļi brieda dusmas un sarūgtinājums par cilvēkiem, kuri tā spēj izrīkoties ar citiem; kuri zinot, redzot un saprotot vienaldzīgi un gļēvi klusē. Tajā pašā laikā viņa nespēja atbildēt uz jautājumu: Ko darītu viņa pati, nonākot līdzīgā situācijā? Bēgtu? Mēģinātu padarīt sev galu? Cīnītos? Bet vai viņa nebija atradusies līdzīgā situācijā? Cīnījusies, bēgusi un… izrāvusies?

-      Paldies, Dzidra, nesagaidījis Annas atbildi, noteica Kaķītis. Jūsu stāsts mums palīdzēja aizpildīt vienu otru robu. Veseļojieties, jums nekas nedraud, jūs tiksiet apsargāta, bet drīzumā pārvesta uz privātu klīniku, kur strādā mana kolēģa tēvs, izcils psihiatrs. Ceru, ka tur jūs pilnībā atkopsieties. Tikai atcerieties ja jūs būtu pie mums vērsusies jau vasarā, šodien četri cilvēki, lai kādi viņi bijuši, vēl būtu dzīvi. Tagad jums jāizlemj vai izstāstīsiet redzēto, dzirdēto un piedzīvoto arī protokolam un vai piekritīsiet sniegt oficiālu liecību tiesā?

-  Saprotu, ka jūs alkstat atriebes un esat iepotējusi šis jūtas ari dēlā, klusi ierunājās Anna Elizabete, taču padomājiet, vai savā naidā nesagrausiet Uģa nākotni, kā to ar saviem dēliem reiz izdarīja vecais Bambāns…

Viņi abi jau vēra durvis promiešanai, kad aiz muguras nošvīkstēja segas un, apsēdusies uz gultas malas, Dzidra Akmene skaļi un skaidri izteica: Es liecināšu! Un Uģis arī.

23.   nodaļa. Baumu karuselis

29.  decembris

Bergu namā valdīja pieklusums, aizdomīgi atgādinot mirkli, kad dabā viss sastingst un aiztur elpu, lai pēc brīža ļautos vētras nestajai atbrīvošanās sajūtai. Aizvadītās nedēļas notikumi vispirms bija sagriezušies tādā virpuli, ka galva gāja riņķi, bet nu centrifūgas efekts pierima un viss nostājās savās vietās.

Profesoru pāris, aizmirsuši visu pasauli, aizrautīgi būrās cauri Bergu ģimenes arhīvam. Šķiet, vecās baroneses Annas Rozes dusmas un patiesības terapija Rozmarijai bija nākusi par labu viņa ne tikai vairs nemēģināja kādu pazemot, bet reiz, kad visi bija sapulcējušies pie galda, bija saņēmusi dūšu un atvainojusies par savām izdarībām, tiesa gan, neko sīkāk nepaskaidrojot. Tā ari palika. Nevienam nebija vēlēšanās meklēt izskaidrojumus profesores kundzes dīvainajai rīcībai vai preparēt viņas dvēseli, jo vairāk tāpēc, ka vienīgais cilvēks, uz kuru tas attiecās vistiešāk, Anna Elizabete beidzot bija atguvis dzīvesprieku un ar lielu aizrautību pievērsies Omltes kāzu organizatoriskajiem darbiem.

Savā ziņā par to bija jāpateicas Mika stingrajai nostājai viņš bija uzstājis, lai Anna Elizabete uz bridi atiet malā no izmeklēšanas lietām un ļauj strādāt tieslbsargājošajām struktūrām. “Tu esi mums devusi ļoti daudz vielas pārdomām, un tavas versijas ir vērā ņemamas, tikai plika teorija bez pierādījumiem nav nekā vērta!”

Tā nu majors Kaķītis ar savu grupu jau vairākas dienas pastiprināti rosījās, braukājot apkārt un iztaujājot mežājniekus par cūku zādzībām, pārmaiņus sēžot slēpnī pie Meža muzeja vai Damberga pārvietojamajā auto laboratorijā veicot dažādas analīzes. Visu iepriekšējo diennakti Dambergs bija pavadījis Rīgā pie tiesu medicīnas un kriminālistikas ekspertiem dīkdams, dusmodamies un lūgdamies, līdz dabūja prasīto.

Pūču Mājā vīri parādījās tikai ēdienreizēs un arī tad uz īsu brīdi paēda, pateicās un izgaisa.

Ģenerālis Bass, ar Ievas Saulītes laipnu atļauju okupējis darbistabu, kaut ko būrās datorā un nepārtraukti zvanījās pa telefonu, par spīti cieši aizvērtajām durvīm, lielajā hallē viņa balss ik pa brīdim bija dzirdama paaugstinātos toņos, kas šo divu gadu laikā līdz šim netika novērots.

Ģirts, Zane un Kārļa māte Ieva līdz ar abiem studentiem Uģi un Andri bija devušies palīgā Priežu Miķelim pabeigt Dravu māju otrā stāva guļamistabā iesākto remontu, kas nu jau bija izvērsies gandrīz par pilnīgu mājas iekštelpu pārbūvi. Vecais vīrs bija ieņēmis galvā līdz kāzām atsvaidzināt namiņu, lai savu mīļoto Meldermeitiņu ievestu ja ne jaunā, tad atjaunotā mājā, taču veicamo darbu vienam darītājam izrādījās daudz par daudz iesākot kaut ko vienu, atklājās, ka vajadzīgs vēl tas, tas un tas… Tagad nu viņi tur rāvās sešatā.

Anna Elizabete bija uzzīmējusi dažas skices telpu labiekārtošanai, un pretēji viņas bažām vecajam biteniekam tās bija iepatikušās atlika vien īstenot dzīvē. Te lieti noderēja Ievas Saulītes lielā viesnīcu biznesa pieredze viņa, būdama vairāk racionāla nekā emocionāla, aši vien izprātoja, kā to dabūt gatavu, izrādījās, ne viss jāpērk, ļoti daudz var izdarīt ar vecu zingeru un nedaudz fantāzijas.

Par pirmo gādāja Anna Elizabete, pat otro Ģirts, kurš, kā izrādījās, tīri labi spēj vadīt remonta brigādi, savukārt Uģis

un Andris lieliski tiek galā ar urbjiem, skrūvgriežiem, skrūvēm un dlbeļiem. Dažu dienu laikā Dravu guļbūves spartiski kailās sienas ieguva jaunus, krāšņus akcentus, logi dienas un nakts aizkarus, istabu durvis dekoratīvās portjeras vēja aizturēšanai, bet guļamās un sēžamās mēbeles pieskaņotu krāsu pārklājus. Visomulīgākā izdevās guļamistaba Miķeļa paša būvēto lielo gultu puiši, pēc Annas ieceres, papildināja ar vieglu baldahīna karkasu, kam Zane un Kārļa māte Ieva uzšuva krāšņas drapērijas, neaizmirstot ari par moskītu tiklu.

Omitei vienprātīgi tika noteikts stingrs atpūtas režīms, taču viņa, kā parasti, nebija pierunājama un iebarikādējās virtuvē, nobubinādama kaut ko līdzīgu tad jau jūs visi badā nomirsiet…

Šķiet, Omīte bija nolēmusi vēl pirms svinīgā notikuma izmēģināt visu Grāfa pavārgrāmatu, jo katrā ēdienreizē cēla galdā agrāk vēl neredzētu un nebaudītu kulinārijas brīnumu, pagatavotu no vietējām izejvielām.

Un katru reizi ēdāji krita kārdinājumā un nolocīja visu līdz pēdējai kripatiņai. Tiesa gan, pēc tam ikviens vainīgi meklēja dažādus attaisnojumus savai apetītei, kamēr Omīte, savilkusi krunkainos vaidziņus mazos sārtos ābolīšos, tikai apmierināti smaidīja.

Annai Elizabetei un Kārlim, kurš izmežģītās potītes dēļ nekāds dižais staigātājs nebija, nekas cits neatlika kā sastādīt milzum garu sarakstu ar pirmskāzu darbiem un pedantiski iet tam cauri, sazvanot, pārbaudot, sarunājot, atsakot, sūtot pieprasījumus, apstiprinot un maksājot rēķinus.

Ķeksīšu vilkšanā ir zināma poēzija, pasmīnēja Anna Elizabete, tomēr es negribētu būt profesionāla kāzu plānotāja pārāk daudz kas atkarīgs no citiem un pārāk maz no pašas, taču paveikt visus darbus vienai nav ko domāt…

Viņa ar šausmām domāja par Kārļa vecmāmiņas kāzu kleitu. Tā bija katastrofa.

Baroneses Annas Rozes no Londonas atvestais tērps bija burvīgs jūgendstila atdarinājums smaga, maigi zaļa, slīpā diegā piegriezta, pieguloša zīda kleita ar pusgarām piedurknēm, lēzeni ovālu kakla izgriezumu, izšūta spodršuvumā, ar sīku pērlīšu akcentiem un tāda paša materiāla kurpēm. Tērpu papildināja rīta miglai līdzīga, gandrīz caurspīdīga šalle, ko uz krūtīm bija paredzēts saturēt ar ziedu piespraudi. Tāds pats pušķītis rotās līgavaiņa smokinga atloka stūrīti. Omīte nevēlējās nekādu galvas rotu, tikai nelielu ziedu akcentu. Tā arī palika.

Taču neviens nebija paredzējis citu apstākli kopš pēdējās mēru noņemšanas un tērpa šūdināšanas Omīte bija ieguvusi sievišķīgākas formas, kas gan burvīgi izskatījās, taču… kleita vairs nederēja, respektīvi, uzvilkt to varēja, taču ciet dabūt ne skaistais tērps uz muguras veidoja ap desmit centimetru platu spraugu. Trako notikumu jūklī viņas par pielaikošanu bija iedomājušās tikai šorīt, un nu baroneses Annas Rozes guļamistabā sēdēja noraudājusies astoņdesmitgadīga līgava un kreņķīga baronese, bet Anna Elizabete, iegājusi savā istabā, izmisīgi pūlējās sazvanīt Zani, lai noskaidrotu, cik ilgi vēl Dravu remontbrigādei būs vajadzīgs zingers.

Kaut kas bija jādara, un vienīgais, ko Anna spēja izdomāt, uzmanīgi atārdīt sānu vīles un šķēlumos ielaist pieskaņota auduma gabalus, tādus pašus akcentus pievienojot arī piedurknēm. Lai šo juveliera darbu paveiktu, bija nepieciešamas trīs lietas šujmašīna, audums un laiks. Lieki piebilst, ka abu pēdējo katastrofāli trūka, bet pirmo vēl vajadzēja atgādāt no Dravām uz Pūču Māju.

-   Sapratu. Mums vēl tikai jāapdarina un jāpieliek virtuves aizkari, tad tūliņ varēsim vest šujmašīnu atpakaļ. Neķer kreņķi mēs ar Ievu tev nāksim palīgā! Saki Omltei, lai neraud, būs labi! Tikai kur tu rausi audumu?

-   Kur kur? Kāpšu Ķirša kundzē un braukšu uz Melnpili, bet, ja tur nebūs, tad uz Rīgu.

Labi, tātad viņai vēl ir vismaz stunda vai divas, lai aizskrietu līdz Melnpilij un izķemmētu trīs konkurējošos audumu veikalus! Anna bija vairāk nekā pārliecināta, ka meklēto izdosies atrast MelnpilI un uz Rīgu braukt nevajadzēs, jo sīvā konkurence ar mazpilsētas veikalu piedāvājumu darīja brīnumus.

Viņa pati, tikai pirms kādas nedēļas attapusies, ka joprojām nav sarūpējusi savu vedējmātes tērpu, jau pirmajā audumu veikalā bija atradusi skaistu klusināti plūmju violetu zīda audumu ar gandrīz neredzamu ieaustu austrumniecisku faktūru un pieskaņotas krāsas mežģīnes. Neko vairāk ari nevajadzēja. Ģirtam mugurā būs smokings, tauriņu viņa uzšūs no šī paša violetā zīda, un galu galā kāzās taču galvenā ir līgava!

Sākumā Anna Elizabete bija domājusi ceremonijas laikā vilkt klasiski melno vai vīnsarkano vakarkleitu, tomēr pēc pielaikošanas un nelielām pārdomām no šīs domas atteicās abi tērpi bija pārāk… izaicinoši, labāk lieku reizi neprovocēt Mātes kundzi. Tobrīd vēl maģiskās pārmaiņas viņas uzvedībā nebija notikušas. Galu galā Anna izlēma kleitu šūt pati, stilistiski pieskaņojot to Omītes tērpam, un, rūpīgi pētīdama vectēva zīmētajā Bergu ciltskokā iekļauto Veckundzes kāzu fotogrāfiju, izšķīrās par labu vienkāršam, atturīgam jūgendstila tērpam ar sirdsveida kakla izgriezumu, smalku mežģīņu apdari un nelielu trīsceturtdaļapmetni muguras daļā.

Tērps jau bija piegriezts, sadiegts un pirmo reizi pielaikots izskatījās cēli, vienkārši un lepni.

Pēkšņi Annai iešāvās prātā doma pielaikot to vēlreiz ja nu gadījumā arī viņai Omītes plātsmaizes gājušas labumā? Ja nu kaut kas jālabo, labāk visu vajadzīgo iegādāties šodien nekā pēdējā brīdi jukt prātā.

Veckundzei senajā bildē bija augstu sacelti, nedaudz uzkasīti mati, ko saturēja smalka pērļu rota. Anna Elizabete izlīdzējās ar divām greznām matu sprādzēm, ļaujot dažām tumši rudajām sprogām krist uz kakla.

Un tādu viņu ieraudzīja Miks…

Majors Kaķītis ienāca Annas Elizabetes istabā bridi, kad viņa, ietērpusies jaunajā kleitā, vilka kājās veclaicīgas, melnas laiviņkurpes. Ienāca un apstulba no istabas stūri slīpi stāvošā lielā trisdaļu spoguļa raudzījās trīs svešādas, it kā no pagājušā gadsimta nākušas būtnes, bet ceturtā ar muguru pret viņu stāvēja istabas vidū.

Ja tāda jaunībā izskatījusies Veckundze Anna Marija Berga, tad viņš saprata, kāpēc jaunais barons Bergs zaudēja galvu… Ari Miks Kaķītis, uz Annu Elizabeti skatīdamies, labprāt bildinātu viņu tepat un tūlīt…

-   Anna… Līzbet… es… man ar tevi jārunā!

-   Kaut kas saistībā ar izmeklēšanu? Viņa graciozi palūkojās pār plecu.

Kaķītim izkalta mute. M-mm, nē.. Tas ir, jā…

-   Vai tas nevar pagaidīt? Saproti, mums te baigais čēpē ar kleitām, mudīgi jāaizbrauc līdz Melnpilij pēc zaļa auduma, tūlīt atbrauks Zane ar Ģirtu, atvedīs šujmašīnu, jāpāršuj Omītes kleita, tad vēl jāaizskrien uz baznīcu, jāatdod mācītājam Liepām dokumenti, jāsarunā, kur likt puķes, ā, varētu iebraukt ari Melnpils puķu veikalā un…

-  Ievelc elpu! Miks viņu pārtrauca. Skaidrs, nekāda romantiskā saruna nesanāks.

-   Ko tu teici? Kā skrējienā apstādināts zirgs Anna Elizabete kampa pēc gaisa.

-   Es teicu ievelc elpu! Vai es tev kā varu palīdzēt? viņš gādīgi apvaicājās.

-   Tev… ir laiks? Viņa kā neticēdama palūkojās uz Kaķīti. Kaut kas nebija tā, kā vajag.

-   Biezā slānī un vēl mazliet! Mika atbilde nāca pārāk ātri un izskanēja uzspēlēti optimistiski.

-   Burrrvīgi! Tad varbūt tu varētu aizvest mani līdz Melnpilij? Tur jābūt atvestām lilijām pumpuros. Nekad vairs

neklausīšu, ja kāds mani mēģinās pierunāt izmantot Helmūta un viņa sievas pakalpojumus. Viņiem, redz, Mežmuižas viesnīcā esot ziedu piegādes serviss, bet nez kāpēc viņi nespēj tik elementāru lietu kā laikā izpildīt to, kas apsolīts. Bija noruna, ka lilijas, rozes un mūžzaļos augus atvedīs šorīt, lai varam izšķirot un saprast, ko likt līgavas pušķī, ko uz galda un ar ko dekorēt telpas. Bet nekā! Redz, tai sasodītajai mātītei Monikai esot bail ziemā braukt pa slideniem ceļiem.

-    Līzbet, nelamājies! Mikam pret paša gribu sanāca smiekli.

-   Bet kā tu nelamāsies?! Ja vēl tā būtu taisnība, bet šī uz veikalu, Pipardozi un pie Zintiņas uz frizētavu brauc, ka čīkst vien! Tad ne vairs sniegs, ne ledus traucē!

-   Tas ir krietni tuvāk…

-   Nūja, nūja. Es gan domāju, ka tur ir kas cits. Redz, padzirdējusi par gaidāmajām kāzām, Monika man jau laikus sāka pilināt ausīs medu, lai ziedu piegādi uztic viņai, bet dāmu frizūras Zintiņai. Tak jau māsa. Par ziediem vienojāmies, bet no frizieres pakalpojumiem es taktiski atteicos pateicu, ka mēs jau rudenī esam sarunājuši stilisti no Rīgas, tāpēc tagad būtu neērti atteikties.

-   Ak tad šitā… Kaķītis novilka.

Šis patiešām pilnīgi noteikti nebija īstais brīdis, lai runātu par jūtām. Anna Elizabete savās dusmās izskatījās lieliski, taču bija tik uzvilkta, ka Miks neriskēja viņu sakaitināt vēl vairāk. Attiecībā uz nenotikušo puķu piegādi viņam bija pamatotas aizdomas, ka tur darbojušies vismaz divi spēki ne tikai Monikas bailes.

Pēc šīsvasaras notikumiem, kad Omīte informācijas iegūšanas nolūkos bija ļāvusi savas dižciltīgi sirmās cirtas ar hennu pārvērst burkānrudā cietu sprogu ērkulī, Zinta bija paspējusi izkladzināt pa visiem Mežājiem, ka pie viņas frizējoties pat

Bergu dāmas. Liels un nepatīkams bija viņas pārsteigums, jau pēc nedēļas ieraugot Omоtes matus maigā, dūmakaini violetā tonī viens no smalkākajiem Rīgas friziersaloniem bija strādājis pusi dienas, lai, nesabojājot matu struktūru, tiktu vaļā no Zintas pašizgudrotā ticiāna rudā. Viņa to uztvēra kā pliķi sejā. Otru aizvainojumu Zinta piedzīvoja, kad, par spīti vairākkārtējiem ielūgumiem, neviena no Pūču salas dāmām tomēr neriskēja izmantot viņas jaunieguvumu pavecu, nomātu solāriju. Cenas nebija augstas, un daudzas vietējās daiļavas gan vecas, gan jaunas, glancēto žurnālu bildes saskatījušās, uzskatīja par goda lietu garajās, tumšajās rudens un ziemas novakarēs savām ādām piešķirt grilēta cāļa toni un pergamenta faktūru. Tas lieliski harmonēja ar sausiem, pārbalinātiem, Merilinas Monro stilā salokotiem matiem un piķa melnumā nokrāsotām skropstām un uzacīm. Acīmredzot par toņu paletes esamību Zinta joprojām neko nezināja.

Miks pasmīnēja acīmredzot tā bija sīki bābiska Zintas atriebība, pierunājot Moniku noraut piegādi.

-   Interesanti, kā tas nākas, Miks Kaķītis prātoja, rāmi grozīdams mašīnas stūri. Jo primitīvāks cilvēks, jo ļaunatminīgāks un riebīgāks…

Normāls cilvēks pēc šāda kurioza incidenta pasmietos, varbūt aizdomātos par iemesliem un personīgajām rakstura īpašībām, kas izprovocējušas šādu situāciju, bet Zinta bija piebļāvusi pilnu ciema bodi. “Es domāju, ka jūs esat kārtīga sieviete un nāksiet frizēties pie manis, bet, izrādās, jums tikai klačas vajadzēja izvilināt… Fui, jūsu gados un tā krāpties!” viņa reiz veikalā uzbruka Omītei. Kārļa vecmāmiņa neapjuka, bet skaļi uzsauca: “Škic, nešķīstā, beidz šķaudīt!” galīgi apstulbinot Zintu un izraisot apkārtējos īstu smieklu vētru.

Lieki piebilst, ka kopš tās reizes Pūču Mājas ļaužu vārdi un darbi tika regulāri malti un pārmalti Zintas baumu dzirnavās. Viņas teikto neviens gan pārāk nopietni neuztvēra, taču runas

klīda, arī visai neglītas… Par Annu Elizabeti, kas esot ieēdinājusi un piebūrusi visus Mežāju vīriešus, kuri agrāk godīgi sēdējuši mājās, bet tagad skraidot apkārt pa svētkiem un pat sākuši apmeklēt kinolektorijus un koncertus! Par Pūču Māju, kurā pastāvīgi uzturoties vismaz divi, ja ne vairāk, vīrieši un viņa pilnīgi noteikti ar tiem visiem… Un par abiem Mazkalniņu kārtībsargiem, veco un jauno, kurus tā ragana esot novārdojusi un pakļāvusi…

-   Kaķīt, atceries, kā Zinta īdēja un raudāja, kad jūs ar ģenerāli viņu piespiedāt uzrakstīt atvainošanās vēstuli? It kā nolasījusi viņa domas, Anna jautri ievaicājās. Nez vai nevajadzētu pie viņas iebraukt vēlreiz?

*   * *

Apmēram pirms nedēļas, Ziemas gadatirgus priekšvakarā, neglītās baumas un tenkas bija sasniegušas apogeju. Reiz, ieradušies uz jau pierastajām piektdienas vakariņām, Miks un ģenerālis Bass atrada abas Pūču Mājas sievietes galīgi drūmā noskaņojumā, bet Kārli un Ģirtu dusmīgi strīdamies.

-   Es tev saku tas ir vietējais, kurš to visu dara! Kārlis centās pārliecināt Ģirtu. Man tikai vajag drusku laika un neaizņemtu intemeta līniju.

Izrādās, Mežāju mājaslapā pie visiem notikumiem, gaidāmo pasākumu anotācijām un bilžu galerijām kāds regulāri pievieno neskaitāmus, ķengājošus komentārus. Pēdējie vispār ir ārpus katras kritikas, aizskarot visus gan pagasta vadību, gan Annu un visus viņai tuvos cilvēkus. Komentāru daudzums, ievietošanas laiks un vienādais rakstības stils vedināja domāt par vienu, varbūt diviem autoriem. Tagad to vajadzēja pārbaudīt. Tehniski to nebija sarežģīti izdarīt, jo Mežāju pagasta oficiālo interneta vietni administrēja Kārlis un viņam bija visas iespējas operatīvi noskaidrot ļaunprātīgā spamera datora unikālo IP adresi un arī atrašanās vietu.

Neviens nebija pārsteigts, kad pēc pārdesmit minūtēm Kārlis nosauca vienu vārdu frizētava.

Pārskaities un pilnā nopietnībā grasīdamies apgriezt Zintai sprandu, Miks Kaķītis jau pēc brīža iegāja vienīgajā ciema frizētavā, trāpot īstajā mirklī: Zinta, ar muguru pret durvīm stāvēdama un pervēdama balinātāju sava kārtējā upura jau tā pārdedzinātajos matos, čakli mēļoja: un tā Anna Elizabete! Par viņu visādi runā… Bergu namā notiekot tāāādas lietas pat vecais Mazkalniņu saimnieks dienu un nakti tik pa turieni vien grozās, nez kur šai tā medusmaize noslēpta? Un tas jaunais katru piektdienu skrien šurp no Rīgas! Redz, agrāk atbrauca labi ja reizi divos mēnešos, tagad ik nedēļu, it kā šim Rīgā pakaļa sviltu…”

Tobrīd ar skaļu dārdienu aizcirtās frizētavas ārdurvis. Smagi elsdams, tajās stāvēja ģenerālis Bass. Vecais vīrs bija ienācis klusiņām, durvis speciāli pieturot, bet tagad tīšuprāt tās noblīkšķināja.

Zinta, jaunu klientu gaidīdama, paraudzījās pār plecu un nobālēja, bet birstīte ar kodīgo supras maisījumu, pārslīdot pār klientes seju, trāpīja tai acīs, izraisot sašutuma pilnu brēcienu. Friziere pārbīlī nezināja, ko ķert, ko grābt, kliente bļaudama lēca augšā un skrēja pie izlietnes, bet abi nupat aprunātie Mazkalniņu vīrieši stāvēja un vienaldzīgi vērās notiekošajā.

-   Zinta, lūdzu, ģērbieties, jūs brauksiet mums līdzi, ledainā pieklājībā izskanēja ģenerāļa Basa pavēle.

-   Līdzi… Uz kurieni? Kāpēc? viņa pārbīlī stostījās.

-   Uz Melnpils policijas pārvaldes Īslaicīgās aizturēšanas izolatoru. Apzināta apmelošana, tenkošana un citas personas godu un cieņu aizskarošas darbības ir krimināli sodāms pārkāpums, kas paredz ilgstošu atpūtu valsts viesnīcā. Lūdzu, nomazgājiet rokas un pārģērbieties. Jums ir trīs minūtes. Ja ne, mēs izsauksim policiju šurp.

Zintas tuklie vaibsti acumirklī izplūda bezformīgā kukucī, sejā iesitās asinis, un viņa aizvilkdamās sāka skaļi gaudot un vaimanāt, gārdzoši kampdama gaisu un vienlaikus pūlēdamās kaut ko izteikt.

-   Ēēe… es… negribēju… man… li… tā… sanāaaca… eees vaaaairs… ne-ne-neeeeekad…!

-  Ko jūs vairs nekad? Miks Kaķītis, smieklus valdīdams, dusmīgi pajautāja.

-   Redzi nu, Zinta, kur tava garā mēle novedusi, nomazgājusi seju un steidzami izskalojusi no matiem zili balto ķiti, noteica Burlaku cūku fermas brangā saimniece Venta. Vienreiz mūžā, paklausot Zintas pļāpām, viņa bija gribējusi izveidot modernu frizūru. Tagad uz galvas bija pilnīga katastrofa, taču Ventas mazās, taukos iegrimušās ačteles uzjautrinājumā spīdēja vien. Piedod, mīļā, es pie tevis frizēties vairs nenākšu un arī Mežāju dāmu klubam pieteikšu to nedarīt. Tā jau tu par mums visām krustu šķērsu nevalodas laid. Bet nu gan tev būs mēle bluķi! Un, piedod, par šo pakalpojumu es tev nemaksāšu! Tad labāk krāsoju pati mājās! Burlakmadāma, cēli gorīdama brangos gurnus, aizlīgoja līdz drēbju pakaramajam, demonstratīvi uzsēja galvā lakatu un ar troksni aizcirta aiz sevis durvis. Zinta pārbijusies atkrita klientu izsēdētajā krēslā.

-   Tā, Zinta, lēni ierunājās ģenerālis. Tagad būs tā. Vai nu jūs brauksiet mums līdzi uz Melnpils policijas pārvaldi, kur mēs šo incidentu noformēsim ar iesniegumu un protokolu, vai sauksim policiju šurp. Vai arī… Viņš daudznozīmīgi iebāza roku kabatā.

-   Tik-k-kai ne-ne-šaujiet! tuklajai frizierei aiz šausmām sāka klabēt zobi.

Ģenerālis pasmīnēja un izvilka… bloknotu, izplēsa lapiņu un kopā ar pildspalvu pastiepa Zintai.

-… vai arī jūs tagad uzrakstīsiet vaļsirdīgu atzīšanos, ka tieši jūs un neviens cits izplatījāt nevalodas, pieklājīgā formā

atvainosieties un adresēsiet šo vēstuli Annai Elizabetei. Es viņai to nodošu. Bet jūs nekad dzirdiet mani, nekad! vairs neatvērsiet muti nevienam ļaunam vārdam ne par vienu šī pagasta iedzīvotāju vai jebkuru citu cilvēku! Un frizētavas datoru turpmāk izmantosiet tikai darba vajadzībām grāmatvedībai, nevis baumu un ķengu izplatīšanai tiklā. Redziet, ari to mēs zinām.

-   Be-bet k-kā…?

-   Tā, mana mīļā, tā. Rakstiet vien! Rakstiet un atcerieties: ja turpmāk tas vēl kaut reizi atkārtosies, šī vēstule acumirklī tiks publiskota un nodota tālāk policijā. Un tad var gadīties dažādas pārbaudes cik legāls un veselībai drošs ir jūsu aizvēsturiskais solārijs, kad pēdējoreiz maksāti nodokļi, kāpēc šeit nav kases aparāta…

Zintas veikalnieces prāts meklēja izeju no kļūmīgās situācijas. Bet es… ne-nevaru…

-   Ko nevarat?

-   Tā rakstīt! Kā es varu zināt, ka jūs nemānāties?

-   Zinta! Viens vienīgs Mika Kaķīša izteiktais vārds lika viņai salēkties.

-   Vai, es laikam ne to pateicu… Viņa burtiski izrāva ģenerālim no rokām lapiņu un, nikni švīkādama, ātri uzrakstīja trīs teikumus: “Annai Elizabetei. Esmu vainīga, jo tenkoju par jums. Piedodiet, es tā vairs nedarīšu.”

-   Lieliski, pirmās klases līmeni jūs esat sasniegusi. Tagad, lūdzu, parakstieties un uzlieciet datumu.

Rūpīgi salocījis lapiņu, ģenerālis Bass to noglabāja kabatas portfelī. Zintiņ, mēs par šodienas notikumu klusēsim, arī jūsu nekrietnie komentāri no pagasta mājaslapas ir izvākti. Tikai jūs pati vairs nedariet muļķības!

-Jā, bet tā… Burlaciene… atcerējusies aizbēgušo klienti, Zinta sāka tēloti šņukstēt.

-   Es ar viņu parunāšu.

-   Vai, paldies! Es… es… jūs par velti nofrizēšu!

Miks Kaķītis pasmaidīja: Nē, Zinta, paldies! Mēs tomēr labāk Rīgā…

Zinta tā kā gribēja kaut ko indīgu atcirst, bet ģenerāļa rāmais skatiens viņu ātri atsēdināja.

-   Arlabvakar, Zinta. Varbūt slēdziet šodien ciet un atpūtieties. Gana uztraukumu vienai dienai. Bet jaunajā gadā varbūt padomājiet par kādiem kvalifikācijas celšanas kursiem, varētu noderēt… Ar šiem ceļavārdiem viņi atvadījās, atstājot galīgi saīgušo friziereni dziļās eksistenciālās pārdomās.

-   Nu, blondā bestija vēl lēti tika cauri! Miks nopurpināja.

-   Nesaki vis. Šajā ciemā ziņas ceļo ar vēja ātrumu. Neko darīt braucam uz Burtākiem. Kas solīts, tas jāpilda, pat ja solīts tādai tenku vācelei kā Zinta…

Burlacienes auto viņi ieraudzīja pie ciema bodes.

-   Kaut tik nebūtu vēl paspējusi… Ģenerālis nosmīnēja, remšoties laukā no Mika auto. Iesteidzies veikalā, kur Burlakmadāma centās izvēlēties piemērotu matu krāsu, viņš tai labu brīdi kaut ko stāstīja, bet viņa purināja galvu. Galu galā abi iznāca no veikala zem rokas kā tāds brūtes pāris un šķīrās smiedamies.

-   Kārtībā. Nebija vis paspējusi. Pateikusi tikai, ka Zintai šodien trīcējušas rokas, trāpījusi ar pindzeli acī…

Annai mājās bija lielie prieki. Divreiz izlasījusi vēstulīti, viņa to iemeta ugunī.

Tobrīd likās, ciema baumu dzirnavas pārstājušas griezties, taču nu izskatījās, ka friziere atkal izgājusi uz kara takas un ar nepiegādātajām puķēm vēl nekas nebeigsies.

*   * *

Šorīt agri Kaķītim atkal bija zvanījis Bramanis un pieprasījis detalizētu atskaiti par novērošanas pasākumu rezultātiem, turklāt darījis to tik uzstājīgi, ka Kaķītis bija sapratis vai nu

kāds uz Veco pamatīgi spiež no augšas, vai sarunas bridi atrodas tieši blakus. Vai gan citādi pulkvedis atļautos tādu jēllbu: “Man tā vien šķiet, ka jums visiem tur, Mežājos, ir daudz patīkamākas nodarbes nekā noziedznieku tvarstīšana…”

Miks bija noklusējis, taču tagad viņā virda un kūsāja dusmas. Pēc šāda teksta viņš vairs nespēja un ari negribēja šefam stāstīt, ka viņi pietuvojušies operācijas beigu fāzei un faktiski atlicis vairs tikai pēdējais posms. Dambergam ar pilnīgi neiespējamām metodēm no Laukgaļa apvidnieka dubļainā bagāžnieka vāka bija izdevies izburt dažus neizsmērētus pirkstu nospiedumus, un, tos pārbaudot, atklājās vairāk nekā interesantas lietas Milzonis nebija ne Jirži Kepaneks, ne polis un pat ne Polijā dzimis, bet gan tlrasiņu pašmāju bāleliņš ar pavisam parastu vārdu un uzvārdu Juris Cepurnieks.

Viņa radošā darbība aptvēra gan plūdos slīkušo automašīnu dzīšanu pārdošanai no Vācijas un Francijas deviņdesmito gadu sākumā, gan biezo autiņu zādzības Latvijā tālākpārdošanai Krievijā deviņdesmito beigās. Dažus gadus atsēdējis un bezmaksas augstskolā apguvis iemaņas turpmākajai dzīvei, divtūkstošajos Juris pārkvalificējās uz smalkākām lietām alkohola un cigarešu kontrabandu, lēto preču un produktu, to skaitā saldētu cūku un govju liemeņu, transportēšanu no Polijas un Lietuvas tirgiem. Tieši ap to laiku viņš bija nonācis ari Interpola uzmanības lokā kā iespējamais narkotiku kontrabandas ķēdes atslēgas posms maršrutā Tuvie Austrumi-Vecā Eiropa-ASV. Pēdējos gados šo sasniegumu sarakstu papildināja ari tādi varoņdarbi kā prostitūtu vervēšana bijušajās austrumbloka valstis un uzdevums izveidot atbalsta centru dzīvā spēka jeb balto vergu tirdzniecības organizēšanai. Tādam mērķim nomaļie, Rīgai salīdzinoši tuvie Mežāji derēja lieliski.

Šobrīd viņi Jurim Cepurniekam Jirži Kepanekam bija piekļuvuši bīstami tuvu. Izskatījās, ka viņš savu pēdējo misiju uztvēris ārkārtīgi nopietni, jo, kā liecināja ārējie novērojumi,

Meža muzejs bija pārvērsts gandrīz par bastionu, visticamāk apsargātu un labi apbruņotu. Nakts aizsegā ložņājot ap uzsmailināto baļķu ieskauto guļbūvju kompleksu, Viktors ar Zorro mežā bija atraduši nesen noasfaltētu laukumu, gana lielu, lai tur pietiktu vietas pat piecām fūrēm ar visām piekabēm, savukārt Zorro izcilais deguns stāvlaukumā sazīmējis vietas, kur krauta un pārkrauta prece… cūkas. Damberga vērīgais skatiens un milzīgā pacietība pēc ilgas meklēšanas deva gaidīto rezultātu viņam izdevās atrast dažus etiķešu un cenu zīmju marķējuma stūrīšus, kas izskatījās drukāti tepat uz vietas, izmantojot krāsaino printeri, un, pēc visa spriežot, paredzēti cūkām Made in EU.

Ja mums jelkādā veidā izdotos tikt tur iekšā un savām acīm ieraudzīt, kādu zaļi miermīlīgo filozofiju viņi tur praktizē, Kaķītis prātoja. Un, ja mums izdotos atrast neapgāžamu, taustāmu apstiprinājumu aizdomām, ka Juris Cepurnieks -Jirži Kepaneks, Edgars Namnieks Pīlāgs, Arnis Akmens un diemžēl laikam arī abi Graudnieki bijuši savstarpēji saistīti, faktiski veidojuši labi organizētu un maskētu bandu, tad varētu ar tīru sirdsapziņu pieprasīt orderus gan Meža muzeja pārmeklēšanai, gan trīs dzīvo bandas locekju arestam. Aizturēšana jāplāno klusi un slepeni, bez specvienības neiztiks, jo šie tipini bez pretspara nepadosies. Viņiem nav, ko zaudēt.

Nez kāpēc Mikam Kaķītim ļoti nepatika doma par pulkveža Bramaņa informēšanu un pat minimālu iesaistīšanu šajā lietā. Kaut kas glums un neīsts bija šefa smaidā, jau pirmoreiz Rīgā tiekoties un apstiprinot Kaķīti par grupas vadītāju, bet šodien ar savu piezīmi Bramanis bija pamudinājis Miku iedarbināt dažas sviras…

Pakonsultējies ar ģenerāli Basu un ekspertu priekšnieku Egonu Dambergu, majors Kaķītis nolēma riskēt un apiet pulkvedi Bramani, neinformējot viņu par visiem izmeklēšanas un operatīvo darbību pasākumiem. Viņš izlīdzējās ar vispārīgām

frāzēm novērojam, pārbaudām, gaidām pārbaužu rezultātus, par jaunumiem ziņošu… Vecais parūca, taču norimās, bet Kaķītis ar savu grupu turpināja iesākto. Bass apsolīja sagādāt nepieciešamo tehnisko un administratīvo palīdzību pa saviem kanāliem. Neviens nejautāja kā, un ģenerālis arī nesteidza atklāt savas kārtis, tikai nobubināja vēl jau neesmu pavisam vecs kraķis, man ir savi trumpji un noslēpumi.

Jau kuro reizi pārdomādams turpmākās darbības, Miks Kaķītis Melnpils centrālā laukuma malā savā mašīnā gaidīja Annu Elizabeti, kura bija iegājusi audumu veikalā un pazudusi starp baķiem.

Ja izplānotā kombinācija neizdosies un Vecis uzzinās, ka viņi ar puišiem rīkojušies uz savu roku, darbam policijā nāksies teikt ardievas un, kā jau krusttēvs bija ierosinājis, pārkvalificēties uz privātdetektīva darbu.

Miks paredzēja, ka šādā gadījumā viņiem vismaz sākumā klātos pagrūti, jo ģenerālim, majoram un viņa puišiem nelabvēļu netrūka arī centrālajā aparātā, un tas nu bija droši kā bankā, ka tie darītu visu, lai traucētu šādas detektīvu aģentūras darbībai. Turklāt nebūtu vairs tik plašas piekļuves dažādām datubāzēm kā šobrīd…

Tomēr tā būtu iespēja atrasties tuvāk Annai Elizabetei. Miks nekad viņai nebija to teicis un arī negrasījās to darīt, taču, vadot kārtējo darba nedēļu Rīgā, pastāvīgi raizējās. Līzbete bija tik neparedzama un kā magnēts spēja pievilkt dīvainus notikumus…

Labi, nav ko zīlēt kafijas biezumos, vēl nekas slikts nav noticis. Jāstrādā tālāk, gan jau arī rezultāti neizpaliks. Atlūgumu vienmēr var pagūt uzrakstīt.

-    Mik, uz kuru slimnīcu aizveda Donātu Graudnieku? Laimīgi apkrāvusies ar pirkumu kaudzi, auto siltajā salonā

ievēlās Anna Elizabete vēsumā sasārtušiem vaigiem. Viņa izskatījās ļoti apmierināta jau pirmajā veikalā bija izdevies nopirkt dižciltīgi zaļu zīdu ar ieaustiem, mazliet tumšākiem mezgliņiem, kas atgādināja smalkas pērlītes, tādas pašas krāsas smalki tamborētas mežģīnes un nedaudz tumšākzaļas, parupjas aukliņas ar pušķīšiem. Nu viņa alka ķerties pie darba un pārvērst to visu krāšņā papildinājumā Omоtes senlaicīgajam kāzu tērpam.

Graudnieka vārds apziņā bija uzpeldējis pilnīgi nejauši, šķiet, graudu maizes reklāmas iespaidā.

-   Ja nemaldos, tepat uz Melnpili. Nopirki visu, ko vajadzēja? Majors Kaķītis šo divu gadu laikā bija pieradis pie lēkājošiem jautājumiem.

-   Jā. Vēl tikai ziedi no puķu veikala noliktavas jāpaņem. Tad varēsim braukt. Klau, bet varbūt aizejam apciemot Graudnieku? Apraudzīsim, kā jau tas godīgiem kaimiņiem klājas, apjautāsimies par veselību, pastāstīsim par Damberga interesanto atklājumu…

-   Tu gan esi mīļa un sirsnīga. Slimam cilvēkam… Miks Kaķītis paironizēja.

Bija jau arī iemesls uz Graudnieku mājas virtuvē atrastā nerūsējošā tērauda termosa virsmas ekspertīze bija atklājusi tikai abu Graudnieku pirkstu nospiedumus, savukārt termosa tvertnē vēl bija saglabājušās dažas pilītes kafijas, kurā iejaukta tā pati modernā, nāvējošā narkotika iešauj vienreiz… Loks šķita noslēdzies, un jau vairākas dienas Donāta Graudnieka palātas durvis neuzkrītoši tika novērotas un apsargātas. Neviens viņu nebija apmeklējis, zvanījis arī ne. Pat ne dzīvesbiedre Antoņina, kurai nekavējoties tika paziņots par dēla nāvi.

Steidzami atbraukusi uz Mežājiem, Antoņina taisnā ceļā ieradās pie ģenerāļa Basa un pieprasīja atdot dēla mirstīgās atliekas, lai varētu viņu pienācīgi apglabāt. Uzzinājusi, ka daudzo ekspertīžu un izmeklēšanas procesuālo darbību dēļ

tas tik drīz nebūs iespējams, sabruka sirdi plosošās raudās. Bass un Kaķītis apsolīja darīt visu iespējamo, lai bēres varētu notikt iespējami drīz, un nekavējoties dot viņai ziņu. Antoņina rāmi atvadījās un devās uz Rīgas autobusu. Ģenerālis pieteicās pavadīt. Par vīra eksistenci viņa šķita pavisam aizmirsusi, bet uz jautājumu vai neaizvest apciemot Donātu? pēkšņās dusmās nošņāca lai Akmens viņu apciemo!

*   * *

Donāts Graudnieks šo dažu dienu laikā bija pavisam sakrities. Agrāk tik brangais, sarkansejainais, skaļais vīrs tagad, ietērpts slimnīcas nomazgātajā uzsvārcī, pēkšņi bija kļuvis tikpat bezkrāsains un bezmiesīgs… kā rēgs. Annai Elizabetei, pirmoreiz uzmetot slimniekam skatienu, pārskrēja drebuļi. Viņš jau ir ceļā…

Viņa klusējot nolika uz Graudnieka naktsskapīša lielu, sārtu ābolu. Miks izbrīnījās pa kuru laiku…?

-   Sveiks, Donāt… viņš neskanīgi padeva labdienu. īpaši kušināties nevajadzēja, jo slimnieks palātā bija viens, taču nez kāpēc piedienīgāk likās tā — pusčukstus.

-   Ak tad atnācāt gan. Beidzot… Es… jūs gaidīju. Graudnieka balss bija aizsmakusi, asa un skanēja tā, it kā tālumā kāds ar smilšpapīru berztu no sienas vecu krāsu. Viņš ar mokām pagrieza galvu pret Annu Elizabeti un pavērās viņā smagu skatienu. Jums bija taisnība. Tikai es pats to varu izlemt… Gribu kaut ko pastāstīt.

Miks Kaķītis ar Annu saskatījās. Graudnieks patiešām izskatījās slikti. Viņš netēloja. Viņš lēnām dzisa.

-   Donāt, vai šī saruna būs par notikumiem Mežājos? Kaķītis lietišķi pavaicāja un izņēma no žaketes kabatas diktofonu. Tādā gadījumā man jābrīdina, ka tā tiks ierakstīta.

-   Raksti, major. Raksti visu, ko vēlies. Kaut vai protokolu. Es parakstīšu. Man vienalga. Vienīgais, no kā man tagad

jābaidās… Tur, augšā, tiesās pēc citiem likumiem… Graudnieks aizelsās un sāka klepot.

Kaķītis ieslēdza diktofonu un ierunāja ievadvārdus: “Saruna ar bijušo Mežāju pagasta policijas inspektoru Donātu Graudnieku 2012. gada 29. decembri Melnpils slimnīcā, klātesot policijas majoram Mikam Kaķītim, Mežāju pagasta Pūču salas īpašniecei Annai Elizabetei Bergai un (viņš atvēra durvis un palūdza kādu ienākt) kardioloģiskās nodaļas galvenajam ārstam Bruno Šteimanim. Donāt Graudniek, lūdzu, apstipriniet, ka jums nav iebildumu pret digitālā ieraksta veikšanu…”

-Iebildumu nav. Ierakstam piekritu. Jautājiet, es atbildēšu,nosēca Graudnieks.

-  Donāt, kas notika 22. decembri, kad jūs viesojāties Robežniekos pie Arņa Akmeņa?

-    Nekas īpašs. Dzērām šņabi un spēlējām šahu. Kā jau vakaros…

-  Kur tobrīd atradās jūsu dēls Antons Graudnieks un Robežnieku strādnieks Edgars PIlāgs?

-   Bija aizbraukuši vizināties ar Akmeņa kvadraciklu. Viņi tā bieži darīja.

-   Vai jums nešķita dīvaini, ka, aizbraucot vizināties, kvadraciklam bija piekabe, bet pirms neilga brīža, kad ar to brauca Arņa Akmeņa dēls Uģis, piekabes nebija? Kādēļ viņiem bija vajadzīga piekabe?

-   Nezinu. Varbūt gribēja kaut ko atvest? Mēs tā bieži pārvadājam sīkākas kravas.

-   Vai varbūt aizvest?

Graudnieks iekremšļojās. Likās, viņam uz mirkli pazudusi balss. Vai arī viņš centās iegūt laiku?

-   Donāt, ko jūs zināt par 22. decembra rīta pusē Robežniekos notikušo slepkavību, kad tika nogalināts nevienam nepazīstams pavecs vīrietis, kura līķi tās pašas dienas vakarā atrada zem egles Mežmuižas zālē?

-   Es… par to neko nezināju. Līdz brīdim, kad vakarā, mājās braucot, Antons sāka smieties no rīta būšot joki: visi pulcēsies uz mēģinājumu un aizslēgtā zālē zem eglītes atradīs aizmigušu Ziemassvētku vecīti.

-   Aizmigušu? Anna Elizabete iejaucās sarunā.

-   Aizmigušu. Edgars un Arnis bija viņu kārtīgi piedzirdījuši ar šņabi, večuks atslēdzies, tad Edgars un Antons viņu aizveduši uz Mežmuižu un nolikuši zem eglītes, lai izguļas. Tikai vēlāk sapratu, ka nav labi…

-   Donāt, netēlojiet muļķi! Miks Kaķītis cieši paraudzījās uz Graudnieku. Tad kā jūs izskaidrosiet faktu, ka tās pašas dienas vēlā vakarā, dodoties uzkopt zāli, apkopēja atrada šo jūsu minēto vecīti mirušu nogalinātu, ar trulu priekšmetu iesitot pa galvaskausa pamatni? Pirms tam viņš bija piedzirdīts un sazāļots ar spēcīgām narkotikām. Pārmeklējot Robežnieku pagrabu, mēs tur atradām dzelzs cauruli ar sakaltušām asinīm notraipītu galu. Kas jums būtu sakāms par to? Ko īsti jūsu dēls un Edgars aizveda piekabē piedzērušos cilvēku vai ar iepriekšēju nodomu nogalināta cilvēka līķi?

-   Es par to neko nezinu! Donāts, pēc elpas ķerdams, iesēcās. Arī Antons nezināja, kamēr jūs viņu vakarā neizsaucāt uz muižu un nenolikāt sardzē. Viņš bija domājis, ka tas cilvēks ir pilns kā mārks.

-   Nu, nu… Kas viņš par policistu, ja piedzērušu no miruša neatšķir? Starp citu, Donāt, no kurienes tas večuks uzradās? Viņš nebija ne mežājnieks, ne melnpilietis mēs jau pārbaudījām, Miks vēlējās zināt.

-   No Rīgas. Edgars viņu iepriekšējā vakarā, Rīgā būdams, noskatījis autoostā. Vecais klīdis gar miskastēm, pudeles lasīdams. Piedāvājis haltūru vajagot notēlot Ziemassvētku vecīti un izjokot dažus cilvēkus, tas ir jūs, Donāts ar nožēlu paraudzījās uz Annu Elizabeti. Apsolījis bomzim piecdesmit latus, ja viss izdosies, kā iecerēts. Vecais momentā piekritis tādam taču pussimts ir karaliska summa!

-   Sev par nelaimi… noteica Miks. Donāt, jūs reiz bijāt policists. Jūsu domas kurš viņu nogalināja?

-   Zināms, kurš. Edgars! No rīta, kad atbraucu pie dēla un atvedu viņam termosā kafiju, pats man pateica.

-    Ap cikiem tas notika? Anna Elizabete paliecās uz priekšu un ieurbās ar skatienu Donāta sejā.

-    īsi pēc sešiem. Biju mājās un centos atjēgties pēc tās smagās dzeršanas. Dēls mani vēl vakarā paspēja atvest mājās un nolikt gulēt, tad viņu aizsauca uz notikuma vietu, uz muižu… Viņš man piezvanīja un pateica, ka nakti jāpaliek postenī. Solīja no rīta būt mājās. Kopš Antoņina aizgāja, viņš… Antons… par mani dikti rūpējās.

-    Donāt, vai tas bija jūsu termoss, ko tovakar atradām Graudnieku virtuvē? Liels, spožs, no metāla?

-    Nē, mums ir tikai lielais, trīslitrīgais, ar ko strādniekiem uz lauka vest pusdienas. Bet bleķinieku man agri no rīta atveda Arnis. Garāmbraucot. Teica esot ceļā uz Rīgu, vakarā būšot atpakaļ. Kamēr dzēris rīta kafiju, atcerējies par mums ar Antonu. Tas, nabags, visu nakti postenī nosēdējis bez ēšanas, bez dzeršanas. Lai aizvedot viņam kafiju un pie viena apraugot, kas tur un kā… Aizbraucu pie Antona, parunājāmies, atstāju termosu redziet, nu jau gadu es šo dzērienu vispār nelietoju sirds… bet pats braucu mājās izgulēties.

-    Graudnieka kungs, jūsu slimā sirds ir izglābusi jums dzīvību. Termosā bija kafija, papildināta ar to pašu narkotiku, ar ko tika sazāļots vecais vīrs, turklāt tādā devā, ka nāves iestāšanās bija vairs tikai laika jautājums. Ir tikai viens “bet” kā termoss nokļuva uz jūsu izdemolētās virtuves galda, kas to izdarīja un kāpēc uz tā atrodami tikai jūsu un Antona pirkstu nospiedumi? Šobrīd viss liecina, ka jūs esat nogalinājis pats savu dēlu…

24.   nodaļa. Balta sega pāri visam…

30.  decembra vakars

Cik gan dīvaini tāds cilvēks iekārtots, Anna Elizabete prātoja, kārtodama, gludinādama un pēdējo reizi pārlūkodama rītdienas ceremonijai paredzētos tērpus. Kamēr sliktais notiek citiem un ar citiem, viņš dzīvo un vairumā gadījumu ne pirksta nepakustina, jo, lai cik ciniski, tā ir statistika. Bet pietiek tikai nelaimes melnajam spārnam skart paša vai tuvinieku galvas, kā ieslēdzas pavisam cits mehānisms par ko, kāpēc tas notiek ar mani?

Viena daļa ļaužu, parasti aktīvākie, ieņem prasigu, reizēm pat agresīvu nostāju nāciet, palīdziet, sargājiet, glābiet mani un manējos, turpretī otra daļa, nereti patiešām likteņa stūri iedzītie, mēmie cietēji slīgst bailēs, izmisumā un depresijā, cenšoties neizrādīt ne mazākās pretošanās pazīmes, nedarīt neko sevis labā, jo tā visu var vērst tikai ļaunāku… Bet ir vēl kāda cilvēku grupa klusie slepkavas, slēptie noziedznieki, kuri, ilgstoši piedzivojuši pret sevi un tuviniekiem vērstu vardarbību, varmācību, pazemojumus un ierobežojumus, ar laiku iemācās dzīvot it kā divas dzīves, spēlēt divas pakļāvīgā upura un tālredzīgā atriebēja lomas. Tāds cilvēks var gadiem ciest un pieciest, sevi pa kripatiņai krājot naidu, izpētot apstākļus un iemidzinot modrību, līdz viņam izdodas sagaidīt piemērotu izdevību, lai beidzot atbrīvotu savu otro es un atriebtos mocītājam.

Domājot par Mežāju iedzīvotāju traģiskajiem dzīves stāstiem, Anna ilgi bija lauzījusi galvu, kāpēc daudzu ģimeņu likteņi veidojušies tik šķībi un greizi kā koki ar kropliem stumbriem.

Tāpēc, ka saknes slimas un galotne netiecas pēc saules, bija atbildējis mācītājs Pēteris Liepa, kad viņa pirms neilga brīža, rītdienas ceremonijai baznīcā ziedus kārtodama, bija šo jautājumu izteikusi skaļi.

Šodien viss bija beidzies. Faktiski jau vakar. Pēc ilgās sarunas slimnīcā ar Donātu Graudnieku tagad tai jau bija oficiālas liecības statuss Miks Kaķītis, steigšus atvedis Annu Elizabeti ar pirkumiem mājās, kā velna plēsts bija aiznesies organizēt aizturēšanas operācijas.

Ģenerālis Bass bija kādam piezvanījis, aiz slēgtām kabineta durvīm ilgi un pārliecinoši runājis pa telefonu, un, kad ārā sāka krēslot, Mežājos no dažādām pusēm nemanāmi iebrauca četri melni busiņi, no kuriem vairāku stundu garumā neviens nekāpa laukā. Ne Anna, ne pārējie pat nemēģināja izrādīt viesmīlību vai piedāvāt uzkodas tā bija noteicis ģenerālis, stingri piekodinot nemeklēt piedzīvojumus.

Tie nav mūsējie, var nesaprast, garāmskrienot bija izmetis Miks Kaķītis, un šoreiz Anna viņu klausīja.

Klusās, melnās mašīnas Pūču Mājas pagalmā, kur, Kārlim pieturot saliekamās kāpnes un spīdinot kabatas lukturīti, Ģirts lodāja gar sienām, pie galvenās ieejas stiprinot mūžzaļo augu vītnes un sudrabainu gaismiņu virtenes, izskatījās sirreāli un draudīgi. Viņi centās uz tām neskatīties un izslēgt no apziņas, taču tās tur bija.

Brīdī, kad melnie auto pēkšņi izkustējās un kā saniknotas vaboles aizdūca dažādos virzienos viena uz Robežniekiem, otra uz Pipardozi un divas pārējās uz Meža muzeju, Bergu nams atviegloti uzelpoja.

Vēlu nakti bija atbraukuši Miks Kaķītis, ģenerālis un Viktors ar Zorro. Egons Dambergs bija steigšus devies uz Rīgu, lai saceltu kājās savējos un tiktu galā ar jauniegūto pierādījumu kaudzēm.

Bergu namā, jaušot drīzo notikumu atrisinājumu, aiz sasprindzinājuma neviens nespēja aizmigt, jo, tā vai citādi, notikušais kaut nedaudz, tomēr attiecās uz ikvienu. Visi gaidīja viru atgriešanos. Taču viņi ieradās tik drūmā noskaņojumā un tik pārguruši, ka pat Omītes pīrādziņi un apelsīnu kūka nespēja neko līdzēt.

-   Visu rīt. Rīt pie vakariņām. Labi, Omīt? Ģenerālis Bass, sakopodams pēdējos spēkus, pasmaidīja.

-   Protams, mīļie. Tikai pasakiet vienu vai jums izdevās visus noķert?

Iestājās nogaidošs klusums. Miks, saprazdams, ka krusttēvs nerunās, nopūtās: Operācija bija veiksmīga. Likvidēta narkotiku ražotne, aizturēti divdesmit trīs cilvēki, ari ražotnes vadītājs, recidlvists Juris Cepurnieks jeb Jirži Kepaneks.

-   Un Akmens? Anna Elizabete uzdeva jautājumu, kas bija visiem uz mēles. Kas ar Akmeni?

-   Arnis Akmens aizturēšanas brīdi gāja bojā bēgot. Nelaimes gadījumā. Viss. Detaļas rit. Braucam gulēt!

Vakarnakt Anna Elizabete tā ari neaizmiga. Pārējie gan, noklausījušies īso ziņojumu viss beidzies! -, dusēja saldi kā bērni. Nelaimes gadījums? Varbūt tomēr iejaucies Liktenis? Kur nelīdz cilvēku tiesa, nāk talkā…

Šodiena vilkās un stiepās kā veca zeķgumija. Tā vien šķita, ka Laika vecis katrā stundā sabēris vismaz pa simts minūtēm, jo tik garu rīta cēlienu, dienu un pievakari neviens neatcerējās redzējis. Vienas dienas laikā pūčmājnieki paspēja apdarīt tik daudz darbu, kam citkārt būtu patērēta visa nedēļa.

Miķeļa Priedes vecā Dravu māja, uzposta, atjaunota, izberzta un uzspodrināta, bija gatava uzņemt jauno pāri. Kārlis

un Ģirts pat bija paguvuši atgādāt un uzstādīt savu kāzu dāvanu jaunu datoru ar interneta pieslēgumu. Bija gan nācies pasvīst, rāpjoties priedē un stiķējot klāt mastu, lai uztvērējs varētu ieraudzīt Mežāju raidītāju, kas atradās Melnā akmens estrādes kalna galotnē, taču viss izdevās signāls bija izcili labs un spēcīgs, un nu Omlte ar Miķelīti varēs netraucēti pļāpāt ar Ievu Anglijā kaut vai katru vakaru.

Arī vecais Bergu nams, izberzts un uzspodrināts, mirdzēja kā jauns sudraba pieclatnieks. Mirdzošās Ziemassvētku lampiņas, egļu zarus un sveces papildināja liliju, rožu un mūžzaļo augu kompozīcijas, piešķirot vienkāršajām, atturīgajām telpām pārlaicīgu greznumu. Ieva Saulīte, Kārlim, Ģirtam un Zanei piepalīdzot, bija paveikusi titānisku darbu, pusotrā dienā nospodrinot visas Pūču Mājas mēbeles un apdares koka daļas. Tas bija pilnībā un ar uzviju atmaksājies beidzot bija atradusies pazudusī ieeja Bergu nama pagrabā!

Kā teiktu Kārlis, vecu mēbeļu pulēšana var nest milzu pārsteigumus. Šo atziņu kopš ierašanās Pūču Mājā viņš bija paudis divreiz kad Annas vecāmāte atklāja, ka, uzspiežot bibliotēkas kamīnmalas apdares rozēm, atveras slepenā eja uz Bergu lielo seifu, un kad Anna Elizabete, nejauši atspiežoties pret kokgriezumiem rotāto sienas paneli savā istabā, bija atklājusi kāpnes uz mazo bēniņu istabiņu. Likās pilnīgi loģiski, ka tamlīdzīgs mehānisms varētu slēpt ari noeju pagrabā, taču, par spīti Kārļa pūlēm un izdomai, neko nebija izdevies atrast.

Šorīt viņa mātes vērīgā acs bija pamanījusi atlupušu sienas apdares līstīti lielās halles labajā stūrī, gandrīz pie ieejas viesu labierīcību telpā. Tā gan atradās pie pašas grīdas un paviršākam vērotājam nebija saredzama, taču Ievas perfekcionistes daba neļāva to tā astāt, un Kārlis saņēma uzdevumu līstīti piedarināt agrākajā vietā. Gribēdams, kā ātrāk, viņš nolēma likt lietā mazās mēbeļu apdares nagliņas, taču pietika

ar pāris uzsitieniem, lai no sienas čikstēdams un grabēdams, turēdamies uz vertikālas ass, atdalītos vesels tumškoka apdares panelis cilvēka augumā, atklājot nelielas, zemas durtiņas, kuru slēdzene aizdomīgi atgādināja kaut ko jau redzētu.

Steigšus sasauktie mājinieki uzbudināti un satraukti sarunājās, gaidīdami galvenās personas vecās baroneses for Bergas ierašanos. Cēli notipinājusi pa kāpnēm, pa ceļam demonstratīvi pārmetoši pačīkstinot piekto pakāpienu, viņa piegāja pie jaunatrastajām durvīm.

-   Nu re, jūs paši esat visu atraduši, mūsu palīdzība nemaz nebija vajadzīga. Bet mēs ar Rozmariju tā studējām mājas plānus! Es zināju, ka ieejai pagrabā jābūt kaut kur mājā, taču tēvs man to nerādīja, biedēdams ar tumsu un bubuļiem, bet pēc tam, kad es, viņam nezinot, iekļuvu pagrabā pa ārējo lūku, lika to aizmūrēt. Tā arī neuzzināju, kāpēc, jo, noejot pa kāpnītēm lejā, neko citu kā tumšu telpu, kas šķita bezgalīga, neredzēju.

-   Šķiet, es varēšu jums palīdzēt. Profesors Rožkalns izvilka no žaketes kabatas mazu piezīmju grāmatiņu un atšķīris parādīja kādu zīmējumu. Protams, tā var būt kļūda, taču, iespējams, dolomīta slāņos zem salas ir tukšums, varbūt pat ala. Tīri hipotētiskā līmenī tā var turpināties zem Melnupes līdz otram krastam. Vismaz tādas ziņas es uzgāju neoficiālos informācijas avotos… Varbūt barons Voldemārs to zināja un, baidīdamies par ģimenes drošību, lika ārējās pagraba durvis aizmūrēt, bet iekšējās noslēpt aiz biezā sienas paneļa?

-  Vecmāmiņ, vai tad Veckundze pagrabā neglabāja ne konservus, ne kompotus, ne dārzeņus un saknes? Ko jūs ēdāt? Anna Elizabete izbrīnīti vaicāja. Viņa nebija paraudzījusies uz senču sadzīvi no šāda viedokļa. Pūču Mājas pieliekamais bija gana vēss, ledusskapis ietilpīgs un virtuves skapīši pietiekamā skaitā, lai tur satilptu viss ikdienā nepieciešamais, bet viņu kartupeļu un sakņu krājumi glabājās Mazkalniņu ērtajā pagrabā.

-   Mums bija ārējais pagrabs tur, iepretim virtuves ieejai, tēvs lika izrakt jaunu, modernu dārzeņu novietni. Vecmāmiņa norādīja uz tukšo pļaviņu. Tajā bija pat elektrība un ūdens sūknis, lai novadītu gruntsūdeņus.

-   Interesanti gan, cik esam pļāvuši zāli, nekas neliecina, ka tur jelkad bijusi kāda būve, Anna skaļi prātoja.

-   Bija, bija, apstiprināja vecā baronese. Kara pēdējos gados tur trāpīja bumba, un no pagrabkalniņa nekas nepalika pāri tikai akmeņi un ķieģeļi. Mazkalniņu ļaudis, mūsu māju pieskatīdami, gruvešus novāca, bet derīgos akmeņus izmantoja, lai nostiprinātu savu pagrabu. Man tas liekas tikai taisnīgi, vai ne?

-   Vai mēs iesim tur iekšā vai ne? Kārlis nepacietībā dīdījās kā puišelis, kam apsolīta jauna rotaļlieta.

-   Kā tu domā tur iekļūt? Pa atslēgas caurumu? Ģirts paironizēja, taču, papētījis vērīgāk, sāka skaļi smieties. Līzbet, izrādās, visu šo laiku noslēpuma atslēga ir bijusi pie tevis!

-   Kā, pie manis?

-   Nu tā. Deru, uz ko vien vēlies, ka tavas bēniņu paradīzes atslēga spēs atvērt arī šīs durvis!

Anna Elizabete vairs neko nejautāja, bet metās augšā pa kāpnēm. Zinot abu baronu Bergu mīlestību pret tehniskiem jauninājumiem, visādiem knibučiem un dīvainām labierīcībām, viņa nešaubījās, ka Ģirtam taisnība. Atslēga tiešām derēja. Spalgi čerkstot, lēni un negribīgi vērās gandrīz gadsimtu nevirinātās durvis. Aklajā tumsā varēja saprast tikai tik, ka eja diezgan stāvus ved lejup. Gar sienām plivinājās zirnekļu tīkli, pretim dvesmoja sauss gaiss ar pazemei raksturīgo zemes un akmens smārdu. Kā kapličā, laikam pēdējo dienu notikumu iespaidā Annai prātā iešāvās netīkama doma, taču viņa steidza to atvairīt. Pūču Māja bija drošs patvērums.

Tikmēr vīrieši strīdējās, kurš ies izlūkos. Par spīti izmežģītajai, cieši apsaitētajai kājai, visenerģiskāk savas tiesības

pieteica Kārlis tieši viņš taču bija izdarījis liktenīgo sitienu ar āmuru! Galu galā lejā kāpa visi trīs Annas tēvs un Ģirts ar spēcīgiem kabatas lukturiem un Kārlis ar savu neiztrūkstošo fotokameru. Piecas dāmas palika nepacietīgi gaidot viņām nokāpšana pagrabā tika apsolīta tikai pēc elektrības ievilkšanas.

Pēc kādas ceturtdaļstundas izlūki, putekļiem un zirnekļu tīkliem aplipuši, atgriezās, nesot divas prāvas, cieši aiznaglotas kastes. Trūkstošā Bergu arhīva daļa? Annai iešāvās prātā. Tikai ne kārtējos noslēpumus…

Taču īstenība bija jaukāka katrā rūpīgi darinātajā un aizdrīvētajā kastē, guldītas joprojām smaržojošās egļu skaidās, gulēja sešas vīna pudeles ar pašdarinātām etiķetēm. Veckundzes izcili skaistajā rokrakstā uz tām bija rakstīti vienkārši vārdi Mahjas Vihns, Kirsh, 1910, b.1915 un Mahjas Vihns, Zustren, 1910, b.1915. Toties cik daudz tie izteica zinātājam! Par godu meitas piedzimšanai jaunie baroni pirms simts gadiem savām rokām bija darinājuši mājas vīnu no ķiršiem un upenēm, ļāvuši tam rūgt un fermentēties piecus gadus un tad gadā, kad visa pasaule notrīcēja Pirmā pasaules kara dārdos, sapildījuši to pudelēs un noglabājuši priekšdienām.

Lūk, tā ir ticība rītdienai, Anna Elizabete nodomāja. Vecā baronese aizkustinājumā slaucīja asaras.

-   Vecmāmiņ, ko darisim ar atradumu? Anna klusu iejautājās. Šādam atradumam jau pašam par sevi šodien ir milzīga vēsturiska vērtība, bet, ja vīns joprojām būtu dzerams, tad, pirmkārt, tam vajadzētu garšot izcili, otrkārt, maksāt tūkstošus… Vīna kolekcionāri par vienu šādu pudeli būtu gatavi pārdot velnam dvēseli.

-    Kā ko? Ņemsim pa vienai no katras kastes, pārējo nonesiet atpakaļ. Taisīsim vaļā un paskatīsimies, kas tajās mājo dižciltīga vīna elpa vai ļoti dārgs ogu etiķis.

-   Bergas kundze… Tur ir vēl desmit kastes, īsti nespēdams dabūt vārdus pār lūpām, bilda Ģirts.

-   Lieliski! Mums galu galā rit ir lielas svinības! Arī šovakar paredzams interesants vakars…

Opā! Tā var atļauties pateikt tikai simtgadīga kundzīte, kura dzīvē redzējusi un piedzīvojusi tik daudz, ka nauda kā tāda viņas acīs zaudējusi vērtību. Tās vietā viņa dod priekšroku piedzīvojumiem un labai kompānijai.

Pēdīgi ilgi gaidītais vakariņu laiks tomēr pienāca, un pie viesistabas ovālā galda bija sapulcējusies visa omulīgā kompānija pilnā sastāvā pavisam divdesmit; Omīte bija uzstājusi, ka jāuzaicina arī dakteris Konrāds un viņa jaukā asistente Ilze. Un, protams, šis bija tas vakars, kad arī mājas četrkājaiņi Zorro, Grāfs, Figaro un rudais Barons drīkstēja omulīgi izlaisties un sildīties kamīna priekšā.

Mazie stirnulēni šorīt kopā ar Dzidru Akmeni bija pārvesti uz Rīgu. Dzīvniekus uzņēma zooloģiskais dārzs, bet Dzidra nonāca Viktora tēva, profesora Mihailova, aprūpē. Acīmredzot dēls viņam bija izstāstījis par Mežāju notikumiem, jo profesors tik dzīvi ieinteresējās par Akmeņu dzimtas likteni un raksturu īpašību pārmantojamību, ka apsolīja rūpēties par Dzidru bez atlīdzības, tikai palūdza atļauju pieaicināt uz konsultācijām dažus kolēģus.

Uzzinājusi par vīra nāvi, Dzidra ne priecājās, ne bēdājās, bet iegrima tādā kā rezignācijā. Dīvaina šķita arī Uģa reakcija viņš likās tāds kā izbijies, kā pazudis. Nespēdams viens palikt Robežniekos, pārvācās pie Andra uz lauksaimniecības skolas kopmītnēm skolas vadība izrādīja sapratni un pretimnākšanu.

Interesanti, kas šādā situācijā rīkos Arņa Akmeņa bēres? Anna Elizabete iedomājās. Laikam to darīt nāksies pagastam vai kādam no kaimiņiem, jo maz ticams, ka pēc visa piedzīvotā un pārciestā to vēlētos darīt Uģis, savukārt Dzidra vēl ilgi nebūs adekvāti komunicējama. Todien, apsolījusi sniegt

oficiālu liecibu un parunāt ari ar dēlu, viņa jau nākamajā dienā savu solījumu izpildīja, videokameras priekšā sīki un smalki, visās detaļās izstāstot to pašu, ko iepriekš Annai un Mikam. Izstāstīja un… iegāja sevī, it kā aizverot un aizslēdzot durvis.

-   Nu, mīļie, ar ko sāksim? piepildot kafijas tasi un atlaižoties ērtāk izsēdētajā atpūtas krēslā pie kamīna, šķelmīgi pavaicāja ģenerālis Kārlis Bass. Viņš jau nu labāk par citiem zināja, ko Pūču Mājas ļaudīm maksājusi pēdējo dienu neiejaukšanās notikumos un mierīgā dzīves ritma uzturēšana. Visi alka uzzināt, kas vainojams aizvadīto nedēļu baisajos noziegumos un kā to izdevies atklāt… Līzbetei acis spīdēja vien!

-   Kā jau Omīte reiz prātīgi norādīja, viss sākās ar cūkām… nesteidzīgi pildot apsvilušajā pīpītē profesora Rožkalna dāvāto ķiršu tabaku, ģenerālis iesāka. … pareizāk, ar atjautīgu izdomu, kas vienam uzņēmīgam poļu panam mums jau pazīstamajam Janekam Savickim ļāva atvērt jaunu nelegālās uzņēmējdarbības virzienu, līdzšinējo cūkgaļas kontrabandu papildinot ar pildītas cūkgaļas tranzītu. Gan nāvējošās pildvielas atsevišķās sastāvdaļas, gan vērtīgais galaprodukts tiktu piegādāts un aizgādāts tālāk jau pārbaudītā veidā saldētos cūkgaļas liemeņos, kas ievalcēti plastikāta vakuumiepakojumā. Vajadzēja tikai atrast ērtu vietu kādā no bijušā austrumbloka valstīm, kur iegādāties nomaļu īpašumu pildvielas ražošanai un cūku rumpju pārpakošanai.

Vēlīgais liktenis uzņēmīgo panu Savicki saveda kopā ar mūsu tautieti Juri Cepurnieku, kurš tobrīd Vecās Eiropas plašumos slapstījās no piecu valstu, tostarp Latvijas, policijas. Starp citu, Cepurnieka kungs ir Meža muzeja bijušā pirmā saimnieka Kocēna attāls radinieks, tiesa gan, nokavējis visus likumā paredzētos zemes un nekustamo īpašumu atgūšanas termiņus, taču atpircis to no pēdējā īpašnieka par skaidru

naudu. Ja Mežāju pagasta lietvedībā nevaldītu tāds… hmm, radošs haoss, kur neviens neko nezina un neviens ne par ko neatbild, tad par šo radniecību un īpašnieku maiņu mēs būtu uzzinājuši agrāk.

Uzņēmīgais pans Savickis gādāja, lai Juris Cepurnieks pārtaptu par puspoļu panu Jirži Kepaneku, un nosūtīja viņu uz senču zemi misijā radīt jaunu, zaļi domājošu kopienu un pienācīgu intrigu ap to, bet faktiski tās aizsegā izveidot laboratoriju un narkotiku ražotni, ko papildināja gaļas fasējamā iekārta.

Juris Jirži uz Mežājiem pirmoreiz atbrauca pirms kādiem diviem gadiem, taču pagāja zināms laiks, līdz, īpaši neafišējot, tika nokārtoti īpašuma dokumenti, uzmeklēti un savākti jaunie ķīmiķi, kuriem bija jākļūst par zaļiem vientuļniekiem, visa dzīvā aizstāvjiem un gaļas neēdājiem. Faktiski tieši kāre pēc cūkgaļas viņus arī iegāza, jo mūsu draugs Gunārs, kad nestrādā divos darbos, mēdz apceļot dzimto pagastu ar velosipēdu, čakli visu novērodams un pierakstīdams; tā nu viņš pāris reižu bija piefiksējis, ka no gaļu neēdošo kokrunātāju cietokšņa jumtiem ceļas biezi, dzelteni dūmi, bet no ārpuses norobežotajā pagalmā uz griliem jautri čurkstinās šašliks. To, cik tālu jūtama labi izcepta šašlika smarža, zinām mēs visi, vai ne?

-  Nu labi, viņiem bija atstrādāta pildītās cūkgaļas importaeksporta shēma “narkotiku sastāvdaļas iekšā, gatavo produkciju prom”, nolīgtas fūres, kas cūkgaļas produktu izvadā dīleriem, kuri savukārt to attiecīgi piegādā tālāk, bet kamdēļ viņiem bija vajadzīgas vietējās Mežāju cūkas? Anna Elizabete gribēja zināt.

-    Redzi, Līzbet, šeit parādās cilvēka alkatīgā daba jo vairāk ir, jo vairāk gribas! ierunājās majors Kaķītis. Un mūsu Jirži gribējās vairāk par visiem! Starp citu, viņš tiešām ir milzonis liels un nikns kā trisgalvu pūķis, neparko nevēlējās

sarunāties pa labam, tik sparīgi vicināja savas divpudu bumbas man gar degunu, ka nācās arī man pavingrot. Miks izteiksmīgi norādīja uz pārsisto vaigu, kur sāka veidoties jauks, skaists zilums.

Anna Elizabete pasniedzās līdz augļu traukam, paņēma ābolu, ātri pārgrieza uz pusēm, nogrieza no vidus biezu šķēli, drusku sabakstīja ar naža galu un pasniedza Mikam: Pieliec pie vaiga un paturi, izvilks zilumu, citādi rīt baznīcā izskatīsies pēc lielceļa laupītāja!

Kaķītis, krietni uzjautrināts, bez iebildumiem paklausīja.

-   Jiržiks izdomāja jau esošo narkotiku ražošanas un transportēšanas shēmu uzlabot, papildinot tirgus piedāvājumu ar dažiem jaunievedumiem, piemēram, jau sadalītiem, lielākiem un mazākiem cūkgaļas gabaliem un subproduktiem, kuros tāpat bija iestrādāts zināmais pildījums. Arī šie vietējā ražojuma cūkgaļas izstrādājumi tika ievalcēti tādā pašā vakuumiepakojumā kā tālu ceļu mērojušie un apgādāti ar līdzīgām etiķetēm un cenu zīmēm, taču ienākumus par to realizāciju Jirži savāca pats.

-   Padomājiet paši, kāds jauks papildienākums! Ģenerālis Bass apcerīgi pakšķināja pīpīti. Nočiepj citu audzētu cūku, nomiedz, sadala, nelielu daļu atstāj sev ēšanai, pārējā iepako citu produkciju un aizlaiž tikai sev vien zināmiem klientiem. Nekādu izdevumu, viens vienīgs prieks un patikšana. Taču, kā jau Miks teica, apetīte rodas ēdot, un mūsu draugs Jirži kļuva pārāk badīgs. Mēs saskaitījām pusotra gada laikā Mežājos no kūtiņām vai āra aplokiem nozagtas četrdesmit trīs cūkas.

-   Vai tad apzagtie vietējie iedzīvotāji policijai neziņoja? pārsteigta iesaucās Annas māte Rozmarija.

-   Ziņoja, Rozmarij, ziņoja. Arī iesniegumus rakstīja. Taču velti. Mūsu pagasta toreizējais inspektors Donāts Graudnieks visu mūžu ir bijis slinkāks par slinku ja vien varēja kaut ko nedarīt, viņš godprātīgi nogaidīja…

-   Bet tā taču nevar! Tā ir kaitniecība! Rozmarija nerimās.

-   Es būtu sūdzējusies!

-   Daži uzņēmīgākie cieminieki mēģināja, taču Graudnieki atrakstījās novēla vainu uz apkārtceļojošiem viesmāksliniekiem, kuri, gadskārtu svētkiem tuvojoties, stihiski parādoties un pazūdot kā strazdi, paskaidroja Kaķītis. Es lasīju viņu paskaidrojumus tāda jaunrade, ka Andersens ar savām pasakām var iet atpūsties. Bet pats galvenais iemesls neviens taču neies izmeklēt noziegumus, kurus pats pastrādājis, vai ne? Jo tieši to viņi darīja Donāts ar Antonu, vispirms it kā profilakses nolūkos apbraukājot saimniecības, lai nobrīdinātu par lopu zagļu sirojumiem un nolūkotu, kurās kūtiņās rukšķ brangākie suķi, bet pēc tam jau ar Arņa Akmeņa kvadraciklu un piekabi pēc laupījuma. Sākumā to darīja abi Graudnieki, bet, kad pie Akmeņa sāka strādāt Edgars, cūku medībās tika iesaistīts ari viņš. Jirži tas bija tīri pa prātam, jo ļāva aptvert plašāku teritoriju ari kaimiņpagastos pēdējā pusgada laikā reģistrēts straujš sīklopu zādzību skaita kāpums. Turklāt cūkas zagtas pēc ģeogrāfiskā principa vienā reizē kādas trīs četras no mājām, kurām viegli piebraukt un kurās vai nu nav suņa, vai arī to uz nakti ielaiž mājā. Vairākas reizes tika apzagtas ari attālākās lielās cūku fermas.

-    Bet tad jau viņiem tur, Meža muzejā, jābūt tādam kā nelegālam gaļas pārstrādes ceham, domīgi bilda Omīte,

-    nav nemaz tik vienkārši apstrādāt un sadalīt lielu cūku.

-   Nav gan, Omlt, piekritu, nosmaidīja Bass. Tieši tāpēc jau Jiržikam tik ļoti bija vajadzīgs Edgars, kurš, Amerikā kādā Teksasas rančo strādādams, šos darbus bija lieliski iemācījies un faktiski bija noderīgāks par abiem Graudniekiem, kopā ņemtiem, viens gan tika galā gaļas cehā, gan pieskatīja laboratorijas strādniekus. Galu galā mūsu kokrunātāji ar palīgiem bija sarūpējuši vērā liekamu saldētās gaļas krājumu, ko bija paredzēts realizēt, izmantojot gadu mijas pasākumu radīto burzmu.

-   Tomēr Jirži, Edgars un Antons, kļuvuši pārāk bezrūpīgi, pieļāva vairākas kļūdas, turpināja majors Kaķītis. Acīmredzot Akmens bija pārāk daudz uzzinājis par viņu darbības aizkulisēm, jo kādu dienu sāka pilnīgi atklāti draudēt ar nepatikšanām, pieprasot ņemt viņu daļā. Daļā viņu paņēma gan, taču Akmens jau bija paguvis nodrošināties mēs vēl īsti neesam tikuši skaidrībā, kur un kā viņi varētu būt satikušies un iepazinušies, kādas un cik regulāras varētu būt Arņa Akmeņa un Janeka Savicka biznesa attiecības, taču, lai nu kā, Akmens Savickim bija devis mājienu, ka Mežāju ražotnē un tranzīta punktā notiek kas divains. Mēs pieļaujam, ka viņu sadarbība varētu būt politiski ekonomiskā lobija līmenī, jo Akmenim attiecībā uz savām politiskā darboņa nākotnes izredzēm bija lieli plāni, kas… nerealizējās. Pans Janeks Savickis nebija no muļķu mājām un tūliņ nojauta, ka krustdēls Jirži cenšas uzsākt savu biznesu un nobīdīt viņu pie malas, tāpēc, iepriekš nebrīdinājis, kādudien vienkārši ieradās ciemos. Ieraudzījis kreiso gaļas pārstrādes cehu un neplānotās gaļas rezerves, visu saprata. Izcēlās skandāls.

-  Un to visu jums Jirži izstāstīja? degošām acīm pavaicāja Zane. Domās viņa jau rakstīja stāstu.

-   Tas tev stāstīs! iesmējās Kaķītis. Tad jau drīzāk no mūsu saldētā zagļa liecību varētu izspiest…

-   Nē, meit, tas bija Donāts, skumji noteica Bass. Dēla nāve viņu pavisam satriekusi. Sēž gultā, veras vienā punktā un nebeidz atkārtot es viņu nogalināju, es viņu nogalināju… Skaidrs, ka ne jau viņš termosā pie kafijas piepilināja to briesmīgo indi, taču tieši viņa rokas bija tās, kas dēlam šo termosu pasniedza… Šī apziņa viņu vienkārši saēd kā pavasara saule trauslu ledu. Nebrīnīšos, ja Donāts drīz sekos dēlam aizsaulē viņš jau vairākas dienas neko nav ēdis, dzer tikai ūdeni; nodaļas galvenais ārsts bija spiests dot rīkojumu ievadīt dzivlbai svarīgās barības vielas intravenozi, taču vecais Graudnieks spītīgi rauj laukā katetrus…

-    Ar ko beidzās uzņēmīgā pana Janeka Savicka slepenā audita vizīte Mežājos, mēs zinām, Miks turpināja padrūmo, taču aizraujošo stāstu. Divi šāvieni pierē un nogriezts labās rokas rādītājpirksts. Pieļauju, ka šāvējs bija Jirži, bet griezējs Edgars: lai jauktu pēdas un iespējamajam atradējam liktu domāt par pasūtījuma slepkavību un savstarpēju rēķinu kārtošanu. Līķis ar visu pirkstu tika uz vairākām dienām ielikts dziļsaldēšanas kamerā, lai Ziemas gadatirgus rītā to ieraktu krustceļu milzīgajā sniega kupenā, kas, visticamāk, nenokustu līdz pavasarim. Taču Jirži lielisko plānu iegāza tieši jauninājumi agrāk viņi pildītās cūkas nakts aizsegā bija veduši ārpus Mežāju robežām un tad iekrāvuši zināmā fūrē, kas tumsā gaidīja bez gaismām un atplombētām durvīm. Pēdējā laikā savas jauniegūtās varenības apziņā viņš bija licis fūrēm braukt uz Meža muzeju, bet gadatirgus dienas rītā kolonnā izbraukt loku cauri Mežājiem. Parādei gan bija vēl viens iemesls lēni braucot garām Pūču salas krustojumam, Antonam no vaļējās refrižeratora kravas kastes bija žigli jāizmet sasaldētais Savickis un jāizlec arī pašam, bet pēc tam abiem ar Edgaru zaglis jāaprok. Iespējams, viņi ļoti steidzās, varbūt bija bail, taču apbedījums iznāca seklāks, nekā plānots, ari pirksts kaut kur pazuda. Un viņi pilnīgi noteikti nebija gatavojušies tam, ka jēgu pārdzērušais greiderists ar savu divdesmittonnīgo mašīnu ietrieksies tieši tajā pašā kupenā. Tagad nelaiķa jaunākā inspektora tāvakara panika kļūst pilnīgi saprotama un izskaidrojama.

-   To pašu fūri ar sārto Ziemassvētku vecīti uz sāna savos novērojumos piemin ari Gunārs, kurš todien dežurējis benzīntankā, piebilda Bass. Iebraucis stāvlaukumā, šoferis ilgi ņēmies gar aizmugures durvīm.

-   Skaidrs, lika plombes! iesaucās Kārlis. Ja nu gadījumā mašīnu pa ceļam apturētu policija.

-  Tieši tā, pareizi domā! Dambergs atzinīgi uzsita Kārlim uz pleca. Izmantojot izdevību, gribu visu mūsu ekspertu

vārdā pateikt paldies Kārlim par lieliskajām fotogrāfijām tu tiešām māki saredzēt nianses! Ja Anna Elizabete kādreiz tevi met laukā no mājas un darba, droši vari nākt pie mums tev vietu vienmēr atradīsim!

Kārlis, negaidītās uzslavas un neviennozīmīgās situācijas apmulsināts, noslēpās aiz tējas tases.

-   M-jā, par drošu vietu mierīgai dzīvei es šo pagastu laikam vis nesauktu, ierunājās profesors Rožkalns.

-    Toties par interesantu gan, vai ne? sev neraksturīgā jautrībā atteica Rozmarija un piemiedza aci.

Tā, no viena grāvja otrā tagad māmuķīte būs safanojusies par detektīvu darbu! Anna satraucās.

-   Bet tomēr izskaidrojiet, lūdzu, man vienu lietu, pavisam nopietni turpināja Annas māte. Kam un kāpēc bija vajadzīga tā nabaga Ziemassvētku vecīša nāve zem eglītes, turklāt vēl dienu pirms paredzētā koncerta? Tā dīvaini sanāk… Loģiskāk būtu, ja viņu atrastu mirušu pēc ballītes, tad aizdomās varētu turēt simtiem cilvēku.

-          Rozmarij, jums taisnība, Miks Kaķītis apstiprināja.

-    Taču Arņa Akmeņa izmežģītajā prātā velti meklēt loģiku. Jau gadiem ilgi Mežājos viss bija noticis tā, kā izplānojuši viņi ar tēvu, sarkano vilkaci Bambānu-Lejiņu-Divupu, un pēkšņi vasarā viss sagriezās kājām gaisā uzpeldēja tēva septiņdesmitgadīgie grēki, notika vairāki it kā savstarpēji nesaistīti noziegumi, kuru izmeklēšana sakustināja rāmo pīļu dīķi, un Akmens zaudēja ne vien tēvu, kurš noslīka bebru alā, un pusbrāli, kurš, uzņēmies viņa vainu, sēdēs vēl ilgi, bet ari ciema kultordzi Sofiju, kas viņam pienesa ziņas no pagasta valdes sanāksmēm. Par neatbilstību ieņemamajam amatam no darba tika atbrīvots pagasta policijas inspektors Donāts Graudnieks, kura pašapziņai un tik pierastajai visvarenības sajūtai tas bija milzu trieciens. Tēva vietā par pagasta inspektora pienākumu izpildītāju kļuva dēls Antons. Savā ziņā gan Arnim Akmenim,

gan Jirži šī maiņa bija pat izdevīgāka mazāk lieku ausu un acu, taču Akmens joprojām pieturēja Donātu savā tuvumā, iesaistot lielākās un mazākās afērās.

-   Triks ar Ziemassvētku vecīti savā ziņā bija ģeniāls, Bass apcerīgi izpūta no pīpes galviņas trīs identiskus dūmu gredzenus. Vispirms viņš aizsūtīja Edgaru uz Rīgu, lai atrod piemērotu večuku, tad visu rītu dzirdīja to ar šņabi, pamazām pievienojot kokteilim iecienītās zālītes. Pēc tam, atstājis Edgaru mājās, lai pabeidz iesākto, Akmens piespieda ģimeni doties uz Mežmuižu, lai Uģis un Dzidra pret savu gribu kļūtu par lieciniekiem tam, ka brīdī, kad iestājusies vecīša nāve, Akmens atradies tiešā policijas darbinieku uzraudzībā, tātad ne pie kā nav vainīgs. Bet vēlāk vakarā, kad mēs pēc mēģinājuma jau bijām devušies mājās, Akmens pavēlēja Edgaram un Antonam nogādāt večuka līķi tur, kur mēs to atradām. Viņam kā Mežmuižas viesnīcas akcionāram nebija grūtību dabūt jebkuru atslēgu, turklāt man joprojām šķiet, ka ari Helmūts nav pateicis visu…

-   Vai tiešām Donāts neko nezināja par dēla izdarībām? Omīte satriekta nočukstēja.

-   Zināja, Anniņ, zināja. Dzirdēji taču, ko Kārlis teica ne tikai zināja, bet ari pats piedalījās! dusmīgi iesaucās vecais bitenieks Miķelis Priede, kurš visu laiku bija klusējis. Redz, klausos un domāju kāds glumiķis bija Donāta tēvs, arī bijušais pagasta policists, tādi paši viņi abi ar dēlu. Antoņinas gan žēl viņa ir krietna sieva.

-  Bet… tad jau tas nozīmē, ka to večuku nositis Edgars…? satriekts ierunājās Ģirts. Viņam joprojām bija grūti samierināties ar faktu, ka paša jaunības draugs un studiju biedrs nogājis no ceļa un kļuvis par slepkavu.

-   Diemžēl. Ģirt, nepārdzīvo! Anna uzlika plaukstu uz Ģirta delnas. Viņš vienmēr bija… tāds, tikai toreiz mēs to neredzējām un nesapratām. Ziniet, bet vienu labu darbu Edgars Namnieks-Pīlāgs savā mūžā tomēr paveica!

-   Par ko tu runā? cenzdamies neredzēt, kur atrodas Annas roka, pavaicāja Miks Kaķītis.

-   Par Dzidru. Edgara uzmanības apliecinājumi, draudzīgā izturēšanās un pat lenkšanas mēģinājumi, kuru pamatā, esmu pārliecināta, bija vēlēšanās dabūt pie malas Akmeni un ar Dzidras palīdzību pārņemt kontroli pār viņa īpašumiem, atmodināja nabaga sievietē drosmi un pašapziņu. Edgars bija nolēmis uzsākt pats savu spēli, neatkarīgu no Antona un Akmeņa, un lika saprast, ka gatavs plānot kopīgu nākotni ar viņu. Nezinu, protams, kas no tā visa būtu sanācis. Varbūt nekas. Varbūt jau pēc neilga laika Dzidra ar lauztu galvaskausu gulētu kādā grāvī. Bet varbūt… varbūt viņa Edgaram patiešām patika, kas to vairs pateiks… Dzīvē visādi gadās.

-   Hmm… Miks nokremšļojās. Tā vai citādi, jau tajā pašā rītā, kad Akmens ar saindēto kafiju dabūja pie malas pirmo liecinieku, klusībā cerot uzreiz uz diviem beigtiem zaķiem, taču piemirstot, ka Donāts kafiju vispār nedzer, Edgars nopietni gatavojās vakara misijai jau krietnā tumsā viņš aizbrauca uz Burlaku fermu, kur visu laiku piestrādāja par gadījuma darbu veicēju, piedzirdīja dvīņus ar ķiršu liķieri un sazāļoja Dižcūku Burlaku ciltsmāti, kas, protams, bija neprātīgi darīts, jo vaislas cūkas nekauj. Aizmigušo cūku, ietītu palagā un melnā plēvē, viņš pa taisno aizveda uz Pipardozi pie Jirži. Varu iedomāties, cik sajūsmināts tas jutās par šādu afišēšanos un piesardzības noteikumu pārkāpumu! Kas notika tālāk, var tikai iedomāties…

Edgara drosmīgais solis beidzās… Mežezera āliņģī. Eksperti noskaidroja, ka viņam pirms noslīcināšanas pārlauzts sprands tvērienā, kas raksturīgs bijušajiem desantniekiem. Glītā drēbju kaudzīte uz āliņģa malas bija domāta tikai acu apmānīšanai. Pirms tam gan Milzonis licis Edgaram nogādāt cūku Meža muzejā tālākai apstrādei un steigšus atgriezties (starp citu, man ļoti žēl, bet Burlaku Dižcūku izglābt mēs

nepaspējām kokrunātāji to jau bija apēduši). Tad abi kopā braukuši cauri mežam un pāri ezeram uz Robežniekiem, taču līdz galam aizbraucis tikai Jirži. Viņiem ar Akmeni bijusi nopietna saruna par turpmākajiem sadarbības principiem. Vienojušies par partnerību, lai gan, cik nu pratināšanā nopratu no Jirži sejas izteiksmes, nebūt ne labprātīgi. Pēc tam Akmens ar mašīnu aizvedis Jirži uz Pipardozi, bet atceļā iebaucis Graudniekos pēc Donāta lai aicinātu kopīgi braukt meklēt pazudušos dēlus. Faktiski viņam vajadzēja alibi noteiktai diennakts stundai. Droši vien jau tobrīd viņš nolika uz virtuves letes termosu ar saindētās kafijas atliekām, ko no rīta bija paņēmis no komā esošā Antona mašīnas. Izdemolēja virtuvi, bet viesistabā uz žurnālgaldiņa atstāja trīs niknos ar zālīšu piedevām. Viņš bija izskaitļojis, kā risināsies turpmākie notikumi, un paredzēja, ka pēc aizturēšanas un atlaišanas mājās Graudnieks vispirms metīsies uz viesistabu pie bāriņa, lai ierautu kādu šļuku. Tur mēs viņu arī atradām. Pilnīgā bezfilmā.

-   Bet… kāpēc viņiem vajadzēja šaut stirnas? ierunājās Kārļa māte Ieva Saulīte. Nesaprotu…

-   Pirmkārt, lai nodzītu stresu. Otrkārt, lai piespiestu Uģi paņemt rokās bisi, no kuras tikko šauts un uz kuras nav nevienu citu pirkstu nospiedumu. Treškārt, lai gūtu prieku… Mika vietā atbildēja Anna Elizabete. Šie cilvēki nav mērāmi ar vesela cilvēka prāta olekti.

-   Annai taisnība, noteica ģenerālis. Donāts, jau kuro dienu uz dzīvības un nāves sliekšņa balansēdams, man vakar atzinās pēc atlaišanas no darba kļuvis pilnīgi atkarīgs no alkohola; ja dienā nav izdzēris divas trīs pudeles, vairs nejūtas kā cilvēks, nespēj ne dzīvot, ne domāt, ne atslābināties. Esot kļuvis ļoti viegli vadāms un manipulējams, un Arnis Akmens nevilcinājies to izmantot. Nav taču jāatgādina, kuru Maskavas augstskolu šis cilvēks pabeidzis un cik lieliski pieprot dažādas psihotehnikas, lai piespiestu cilvēkus darīt tieši to, ko vēlas viņš. Akmeņa sieva Dzidra un dēls Uģis ir vislabākie piemēri. Starp citu, ari Donāts… Tieši viņš bija tas, kurš iemeta to balto, aprakstīto akmeni jūsu viesistabas logā…

-   Briesmīgs cilvēks tas Akmens… nomurmināja Rozmarija Berga. Manipulators bez dvēseles!

Iestājās apmulsuma pilns klusums. Ikviens vēl tīri labi atcerējās kādu profesori manipulētāju.

-   Vai esat padomājuši, kas turpmāk notiks ar Uģi? Dzīvot ar tādu mantojumu… baroneses Annas Rozes balsi jautās dīvains sajūtu kokteilis līdzjūtība, dusmas, nepatika un… sirsnība?

-Jā, vecmāmiņ, ar Uģi nav tik vienkārši, Anna Elizabete, domīgi raugoties kamīna liesmās, piekrītoši pamāja ar galvu. Uģis kopš mazotnes ļoti mīlējis un mīl savu māti. Piespiedu ieslodzījums viņus padarīja vienu par otra balstu, draugu un reizē ienaidnieku. Redzēdams, kā Akmens par māti ņirgājas, pazemo un izturas vardarbīgi, zēns centās viņu aizstāvēt, cik nu paša spēki ļāva. Manuprāt, to, ka Akmens nav viņa īstais tēvs, Uģis saprata, jau krietni pirms māte to pateica. Uģa aizstāvības labad jāteic, viņš vairākkārt centās Dzidru pierunāt bēgt uz Rīgu, kur dzīvo viņas māsa, taču māte bijusi iebaidīta nav spējusi noticēt, ka citur būs drošāk. Manīdams, ka sieva un padēls sāk dumpoties, Arnis Akmens laidis darbā visefektīvāko taktiku Uģim pateicis: ja viņš posīsies uz bēgšanu, ciest nāksies mātei, savukārt Dzidrai apsolījis ja iedomāsies sūdzēties vai meklēt palīdzību, viņš nogalinās TĀ bastarda dēlu.

-   Arī es uztraucos par Uģi, atzinās Omīte. Man tas puika iepatikās lādzīgs, lai gan nevar nepamanīt, ka gluži kā šūpolēs viņā šobrīd zvārojas labais pret ļauno. Viņš ir daudz cietis, redzējis daudz netaisnību un uzkrājis sevī lielu rūgtumu. Tagad nu ir jautājums vai spēs tikt tam visam pāri?

Diemžēl Dzidra viņam šobrīd nav nekāds balsts, viņai pašai vajadzīgs spēcīgs koks, ap ko vīties, Omīte nopūtās.

-   Saulīt, man gan šķiet, ka tā sieviete ir stiprāka par ikvienu no mums. Pavadīt divdesmit gadus līdzās tādam tirānam un palikt pie skaidra prāta…? Ziemā pusotru dienu izturēt mežā, ģērbtai tikai naktskreklā, halātā un čībās, to ne katrs spēj! Miķelim Priedem par Dzidru Akmeni bija savas domas un vērojumi.

Arī Anna Elizabete sliecās piekrist vecajam biteniekam. Sevišķi pēc tam, kad Dzidras skatienā aiz šķietamās apātijas uz pavisam īsu brītiņu bija uzliesmojušas sīkas, gandrīz nemanāmas naida uguntiņas.

-   Mik, Krusttēv, kā jūs domājat, vai Arnis Akmens tiešām grasījās nogalināt savu sievu? viņa ievaicājās.

-   Kas to lai zina… Kārlis Bass paplūkāja ūsas. Varbūt viņš gatavojās izspēlēt kādu no savām ierastajām trīspakāpju kombinācijām? Vai ievērojāt lai kas notiktu, vienalga, kādas neģēlības un asinsdarbi, Akmens vienmēr spējis no visiem apvainojumiem un apsūdzībām izpeldēt cēli kā balts gulbis? Es joprojām neesmu pārliecināts, kuras smadzenes Jirži vai Akmeņa izauklēja un vadīja pēdējā pusgada traģiskos notikumus. Akmens ir radis visu izplānot, tad, kā zirneklis nekustīgi sava tīkla centrā sēdēdams, nolūkot vajadzīgo upuri un lēkt, lai iekostos tam rīklē un nelaistu vaļā, iekams nebūs izsūkta pēdējā asins lāsīte.

-   Tādā gadījumā kāpēc viņš pieļāva, ka Dzidra Akmene izmūk no gūsta? iebilda Miks.

-    Nezinu, krustdēl. Spriežot pēc tā, ka viņš bija nonesis Dzidrai tikai sausas maizes gabaliņu un ūdeni gūstekņu pēdējo vakarēdienu -, viņš netaisījās to atbrīvot. Taču mēs todien bijām paguvuši viņu satramināt, un skaļais zvans pie durvīm varēja izraisīt apjukumu. Varbūt viņš tobrīd iekšēji jau gatavojās slepkavībai? Lai gan ja godīgi, šaubos, jo

visus netīros darbus Akmens allaž pamanījies uzkraut citiem. Iespējams, viņš gribēja izrēķināties ar sievu, izmantojot par ieroci Edgaru, taču algotņa pēkšņā patstāvības lēkme ieceri izjauca. Bet negaidītā Jirži vizīte nostādīja nepielūdzama fakta priekšā Edgars bija miris. Iespējams, tobrīd Akmens apjuka pa īstam un, steigā prom braukdams, piemirsa par neaizbīdīto bultu… Bet Dzidra bija dzirdējusi pietiekami, lai saprastu, ka nākamā būs viņa, tāpēc izšķīrās par pirmo drosmīgo soli savā mūžā un bēga… Izmisums un dusmas dod milzu spēku…

-   Kārļonkul, Mik, es gribu jums kaut ko pajautāt… Anna uzmanīgi iesāka. Kas galu galā notika ar Arni Akmeni? Viņš ir miris, jā, bet kā tas notika? Vakar jūs tikai pateicāt gājis bojā bēgot, nelaimes gadījumā…

Miks, ģenerālis Bass, Dambergs un Viktors saskatījās. Nebija ko cerēt izsprukt sausā bez atbildes uz šo jautājumu, kurš interesēja visus. Punkts bija jāpieliek.

-   Labi, es izstāstīšu. Miks iedzēra malciņu kafijas. Rīkles galā kņudināja nepatīkama sajūta it kā kakls būtu sauss, saspurojies un izberzts ar smilšpapīru. Kad reizē ar specvienību nedzirdami piebraucām pie Robežniekiem, mājas logos dega gaisma, bet iekšā neviena nebija. Arni Akmeni atradām garāžā līkņājam gar kvadraciklu. Specvienibas puiši un Viktors ar suni palika ārā, bet mēs trīs krusttēvs, Egons un es iegājām iekšā.

No mūsu sejām nopratis, ka spēle beigusies un mēs zinām gan par bomzi zem eglītes, gan Antonu, gan Edgaru, Akmens pārvērtās. Likās, viņā iemājoja tas pats dēmons, ko aresta brīdī redzējām vecā Bambāna pāršķiebtajā vieplī. Tādu seju es vēl nebiju redzējis acis izvalbītas, lūpas atkārušās, zobi atžņiebti kā trakam sunim. Putas šķiezdams, viņš iebļāvās vājprātīgā balsī: “Jūs neko nepierādīsiet! Jums nav neviena liecinieka! Dzidra ir…” Es viņu pārtraucu. “Jūsu sieva Dzidra

Akmene nav ne nosalusi, ne noslīkusi purva akacī, tieši pretēji sveika un vesela atrodas drošā vietā. Viņa jau sniegusi liecību un piekritusi liecināt arī tiesā. Tāpat kā jūsu padēls Uģis. Un ari jūsu draugs Donāts Graudnieks. Viņš beidzot sapratis, kurš nogalināja viņa dēlu.”

Akmens ierēcās kā sašauts zvērs un, paķēris uzgriežņu atslēgu, metās man virsū. Atlēcu malā, bet viņš tikmēr, ielēcis kvadras sēdeklī un kaucinādams motoru, drāzās laukā pa durvīm tieši virsū specvienības puišiem, kuri bija pacēluši ieročus šaušanas gatavībā. “Nešaut!” nobļāvu un skrēju uz savu mašīnu. Uzreiz no Robežnieku pievedceļa Akmens nogriezās pa labi, izbraucot uz šosejas, kas ved uz Rīgu caur Purvājiem. Pa to var aizbraukt arī uz Burlaku fermu, taču jebkurā gadījumā jāšķērso krustojums ar Mežāju ceļu. Šo vietu sauc arī par Pašnāvnieka krustcelēm pirms daudziem gadiem kāds te uzslējis lielu, pelēku Latvijas granīta krustu.

īsi pirms krusta Akmenim priekšā uz ceļa lēni iznāca stirnu māte ar diviem stimēniem un, kā izaicinot uz cīņu, pielieca galvu. Kvadracikls kūleņodams palēcās gaisā un pilnā ātrumā ietriecās akmens krustā.

-   Dīvaini, ka viņš pat nemēģināja bremzēt, klusi piebilda ģenerālis. Kvadracikla gaismās stirnas taču varēja saredzēt pa gabalu. Droši vien baidījās, ka notversim, tiklīdz piebremzēs. Vai arī atcerējās…

-    Neesmu pārliecināts, ka nebremzēja, negribīgi ierunājās Dambergs. Apskatē izrādījās, ka kvadracikla bremžu troses ir tīši sabojātas, un viņš vienkārši nespēja nobremzēt. Nemaz neskatieties nezinu, kurš un kad to izdarījis! Varēja jebkurš Dzidra, Uģis, Jirži, galu galā arī pats Akmens. Ja godīgi… Man vienalga, viņš gribēja teikt. Pārējie klusēdami piekrita.

Epilogs

Ziemas blūzs

1. janvāra rīts

Jaunā gada pirmās dienas rīts uzausa mierīgs un kluss. Uzlecošās saules staros gaisā priecīgi mirguļoja vieglas sniegpārsliņas un uz jumta malas mazi ledus kristāliņi. Anna Elizabete, ietinusies siltajā kamieļvilnas pledā, stāvēja uz balkona un vērās pāri Melnupes aizsalušajam spogulim. Pa atvērtajām balkona durvīm no istabas atplūda smeldzīgas saksofona skaņas. Viņa klausījās Mika dāvāto izlasi Ziemas blūzs.

Tāds miers!

Kārļa vecmāmiņas Annas Līzes Saulītes un vecā bitenieka Miķeļa Priedes kāzas bija izdevušās godam no brīža, kad pie Bergu nama piebrauca balts limuzīns, kurā pietika vietas visiem pūčmājniekiem (profesoru pāra dāvana), līdz mācītāja Pētera Liepas īsajai, sirsnīgajai laulību uzrunai par mīlestību cauri gadsimtam, kas neatstāja sausu nevienu aci; no trim krāšņiem zirgu kamanu pajūgiem ar dūnu segām ekskursijai pa Mežājiem (Annas un Zanes dāvana) līdz pusnakts salūtam pār Pūču salu (likumsargu sveiciens). Iepriekšējā dienā kopīgi meistarotā Grāfa torte izrādījās lieliska, lai gan Annai bija aizdomas, ka tam ir zināms sakars arī ar simtgadīgā Bergu vīna baudīšanu. Pretēji baroneses Annas Rozes bažām vīns izrādījās izcils, un svinētāji to novērtēja.

Pēc laulībām Priežu pāris bija lūdzis Annu Elizabeti, ģenerāli Basu, profesoru Rožkalnu, mācītāju Liepu un dakteri Konrādu kļūt par lieciniekiem Dravu īpašuma atdāvināšanai Ievai

un Kārlim: Mēs negribam, lai Zaļacainais Dēmons jelkad rastu vietu mūsu dzimtas mājās…

Pagaidām jaunais pāris saldi šņākuļoja Omites istabā. Šovakar viņi pārcelsies uz Dravām.

Kārļa māti Ievu Saulīti Ģirts jau agri no rīta bija aizvedis uz lidostu. Viņas atvaļinājums bija beidzies. Gaidīja darbs. Ari Annas Elizabetes vecāki, samulsuši un sakautrējušies, sadevušies rokās kā pusaudži, bija devušies projām reizē ar Ģirtu un Ievu. Ģirts gan solīja atgriezties Grāfa torte vēl nebija apēsta.

Baronese Anna Roze bija nolēmusi vēl kādu laiku uzturēties savā jaunības dienu mājā kas zina, vai vēl sanāks. Simtu divi ir nopietns cipars… Vēl viņa vēlējās vismaz vienu nakti pārlaist ari Dravās pie Annas Līzes Saulītes-Priedes, lai pārbaudītu, kā viņiem tur meža vidū dzīvojas un vai ko nevajag…

Kārļonkulis, Egons un Viktors mazā gaismiņā bija devušies bļitkot, atstādami Zorro pie Annas.

Viņa pasmaidīja, atcerēdamās skatu, kā Egons Dambergs, pliks kā eņģelis, tikai zābakos un piesedzies ar Omītes gādīgi pasniegto egles zaru, īsi pirms pusnakts trīsreiz bija jozis ap Bergu namu. Godīgs cilvēks būdams, viņš turēja savu neapdomīgi doto solījumu. Pārējie bija cēlsirdīgi un atļāva salas vietā skriet ap māju.

No virtuves uzvēdīja svaigi maltas kafijas aromāts. Zane brīvprātīgi bija pieteikusies šorīt dežurēt virtuvē. Pēc ilgām pārdomām Anna Elizabete bija nolēmusi ļaut Zanei palikt Pūču salā vismaz līdz pavasarim. Tālāk tad redzēs. Izskatījās, ka Zane drīzumā varētu kļūt par daktera Arvja Konrāda kundzi…

Vakar vakarā Mikam Kaķītim bija piezvanījis viņa tiešais priekšnieks Bramanis, stīvi apsveicis ar veiksmīgi atrisinātu komplicētu lietu un piešķīris apmaksātu divu nedēļu

atvaļinājumu. Nu tad beidzot varēsi izgulēties un atpūsties, dzirdēju, ka jums tur gājis krietni karsti. Sveicini veco lapsu Megrē!

Ģenerālis, to izdzirdot, bija izsludinājis detektīvaģentūras dibināšanas sapulci. Tai bija jānotiek šodien pusdienlaikā.

Aiz muguras noklaudzēja durvis, kaut kas nočaukstēja un uzvēdīja rožu smarža. Uz balkona ar milzīgu rožu klēpi rokās stāvēja ļoti samulsis Miks Kaķītis: LIzbet, man ar tevi jārunā!

Skaļi un uzstājīgi iezvanījās Annas Elizabetes mobilais tālrunis. Zvanītāja bija Daina, bijusī kursabiedrene, tagad SPA viesnīcas Kaijas īpašniece Kurzemes jūrmalā, nopietna biznesa lēdija, kura par niekiem laiku netērēja.

-  Anna, vai tu varētu steidzami atbraukt? Šodien. Un padzīvot te. Viņš grib mani nogalināt…

-   Mik, šķiet, mūsu saruna būs jāatliek uz vēlāku laiku. Mēs tikko esam uzņēmušies jaunu lietu.

BEIGAS

Dace Judina,

© 2012-2013, Priedaine-Mazzeltiņi

Nobeiguma vietā

Nu jau trešo gadu mēs ar Annu Elizabeti un viņas draugiem raibi jautrā kompānijā ceļojam pa Latviju ciemos pie lasītājiem. Esam bijuši tuvākos un tālākos pagastos, novados, pilsētās un ciemos. Tiekoties ar jums, lasītāji, kas ir katra rakstoša autora lielākais sapnis, cerība un brīžam arī bieds, esmu sapratusi jūs protat mīlēt! Un, ja kādu esat iemīļojuši, viņš / viņa jums kļūst par savējo. Ticiet, šī mīlestība ir abpusēja!

Limbažnieki, cēsinieki, valmierieši, piebaldzēni, ventspilnieki, jūrkalnieši, liepājnieki, nīcenieki, dobelnieki, svitenieši, ķekavieši, daugmalieši, balvēnieši, sēļi un kuldīdznieki…

Brīdī, kad zem kājām ritinās gludi asfaltēta, baismi bedraina vai jauki nogreiderēta zemes ceļa kilometri, saproti cik gan mūsu mazā Latvija liela! Un cik dažādi ļaudis tajā dzīvo! Lepni, atturīgi un klusi, visu jauno sevī noglabājot bez liekiem vārdiem un skaļām emocijām. Smējīgi un jautri, raduši dalīties savā pāri plūstošajā jautrībā. Nopietni, gudri un dzīves vēju rūdīti, vērīgi raugoties pasaulē puspiemiegtām acīm, nepieņemot ik spožu, tukšu nieku par tīru zeltu.

lādi jūs esat. Tik dažādi un tik līdzīgi. Jūs esat sadraudzējušies ar Annu Elizabeti, un arī viņa ikvienu no jums ieslēgusi dziļi savā sirdī. Kas zina, kurp aizvedīs viņas ceļš un piedzīvojumi, izmeklējot nākamos noziegumus, uz Kurzemi, Vidzemi, Zemgali vai Latgali, pāri jūrai, okeānam vai turpat netālu, uz kaimiņu pagastu?

Nav svarīgi kilometri, bet apziņa lai kur mēs atrastos, dzīvotu un strādātu, mūs vieno trīs vārdi “šeit un tagad”. Jo ikvienam no mums laiks un vieta, kur esam, ir “šeit un tagad”.

Un laimīgs tas, kuram šajā īsajā laika un telpas nogrieznī, ko par dzīvi sauc, līdzās ir labi draugi un sirdsmīļi cilvēki.

Tāpēc šis paldies. Savējiem. Manai ģimenei: mammai Pārslai un Ritas tantei par nemainīgi drošu patvērumu, dzimtas sakņu sajūtu un absolūtu beznosacījumu mīlestību, lai kas notiktu visapkārt; Varim un Kristam par sirsnību, ikdienas rūpēm, gādību un spēju stoiski pārlaist visas viesuļvētras. Draugiem Andrai, Antrai, Zandai, Liānai, Agrim, Jurim un diviem Jāņiem. Trīs īpaši paldies Inetai, kuru redzu reti, bet kura nemainīgi spēj mani iedvesmot un izkurbulēt no panīkuma; Ingai, kuras veselīgais optimisms ir lipīgāks par Pūka dungādziesmiņām, un ģenerāļa Aloiza Blonska mazmeitai Laurai, kuras gaišums un labvēlība līdzēja sasiet pārtrūkušo pavedienu, lai stāstu kamolītis spētu ritināties tālāk.

Tāpat sirsnīga pateicība visam izdevniecības Zvaigzne ABC radošajam kolektīvam, bet jo īpaši Vijai, Bārbalai, Gundegai, Laimai, Kristīnei un Arnim.

Taču vislielākais paldies jums, lasītāji! Tiem, kuri, par spīti lietainam rudenim un aukstai ziemai, atrod laiku un spēku aizkļūt līdz bibliotēkai, siltās delnās sargājot trauslu ziediņu, pirmo pūpolzaru vai durstīgu kaktusu… Tiem, kuri pierakstās rindā uz grāmatām un pacietīgi gaida nedēļu, divas vai trīs, lai izlasītu. Tiem, kuri pārvar latvisko kautrību un raksta vēstules, uzticot papīra lapai visslēptāko: “Lasot Jūsu grāmatas, es aizmirstos un rodu patvērumu no ikdienas realitātes.” Paldies no visas sirds!

Tiksimies pie jūras -

Dace

-

Daces Judinas detektīvromānu sērijā “Izmeklē Anna Elizabete”

jau iznākušas divas grāmatas.

Pirmajā grāmatā rakstniece lasītājam pasniedz galvenās varones vizītkarti: Anna Elizabete Berga ir sieviete, kas apveltīta ar asu, analītisku prātu, dzēlīgu ironiju un apskaužamu intuīciju.

Romāna Tase melnas kafijas intriga, protams, ir slepkavība. Smalkas dzimšanas dienas ballītes saimnieks nākamajā rītā savā viesnīcas istabā tiek atrasts miris. Aizdomas krīt uz visiem un ikvienu…

Anna Elizabete kopā ar draugiem policijas majoru Miku Kaķīti un atvaļināto policijas ģenerāli Kārli Basu uzsāk izmeklēšanu.

Detektīvromānā Dīvainais Līgovakars attēloto noziegumu pēdas ved vairāk nekā pusgadsimtu senā vēsturē. Svētku priekšvakarā Annas draugi Pūču salā atrod pusgadsimtu vecus kaulus. Pagasta ļaudis par pagātni nerunā, lai nenotiek kāda nelaime… Bet ir jau par vēlu… Jāņu nakti neilgi pēc pusnakts bez vēsts pazūd Annas draudzene Zane, bet nākamajā dienā tiek nogalināts pagasta šoferis…

Dace Judina ZIEMAS BLŪZS Izmeklē Anna Elizabete. Trešā grāmata

Redaktore Gundega Sēja

Apgāds Zvaigzne ABC, SIA, K. Valdemara ielā 6, Rīgā, LV-1010. Red. nr. L-3310.

SIA Preses nams Baltie

Content

Judina Dace Ziemas blūzs

Lasītāju atsauksmes par romānu “Ziemas blūzs”

SATURS

Ievads

1.   nodaļa Kā tas nākas ?

2.   nodaļa, Lācis

3.   nodaļa. Nakts bez miega

4.   nodaļa, Nekas nav beidzies…

5.   nodaļa. Vecmāmiņā precas!

6.   nodaļa. Kanēlis un krustnagliņas

7.   nodaļa. Solo balsij bez orķestra

8.   nodaļa. Ģenerālmēģinājums

9.   nodaļa. Zem eglītes… mazs vecītis

10.    nodaļa. Pēdas mežā

11.    nodaļa. Tu man vēl dabūsi!

12.   nodaļa. Četri šāvieni nakti

13.    nodaļa. Kā nogalināt cilvēcību?

14.   nodaļa. Kam viņa vajadzīga?

15.    nodaļa. Priecīgus svētkus!

16.   nodaļa. Teiksma par Zaļacaino dēmonu

17.    nodaļa. Āliņģī, ar cilpu ap kaklu

18.    nodaļa. Cūku būšana

19.   nodaļa. Vakardienas ēnas

20. nodaļa. Strupceļš

21. nodaļa. Mazajā istabiņā

22. nodaļa. Es liecināšu!

23.   nodaļa. Baumu karuselis

24.   nodaļa. Balta sega pāri visam…

Epilogs

Nobeiguma vietā