Kolinss Vilkijs

Mēness akmens

VILKIJS KOLINSS

MĒNESS AKMENS

Prologs

Triecienuzbrukums Seringapatamai 1799

Izraksts no ģimenes dokumentiem

I

Sīs rindas es no Indijas rakstu saviem tuviniekiem Anglijā.

Mans nolūks ir paskaidrot cēloni, kas mani mudināja liegt draudzīgu roku manam brālēnam Džonam Hērnkās- lam. Manu līdzšinējo atturēšanos apspriest šo jautājumu pārpratuši daži mūsu ģimenes locekļi, kuru labās domas l>(ir sevi nekādā ziņā nevēlos zaudēt. Tādēļ es lūdzu viņus neizdarīt nekādus secinājumus, iekams viņi nebūs izlasījuši manu stāstu. Ar savu goda vārdu apliecinu, ka viss, ko rakstīšu, būs tīra un neapšaubāma patiesība.

Šimbrīžam vēl vārdos neizpaustās nesaskaņas starp manu brālēnu un mani sākās laikā, kad risinājās kāds ļoti svi- iīgs notikums, kurā arī mēs abi bijām ierauti, — proti, triecienuzbrukums Seringapatamai ģenerāļa Bērda vadībā 1799. gada 4. maijā.

Lai visi notikuma apstākļi kļūtu skaidri saprotami, man ii/. īsu brīdi jāatgriežas pie laika Јosma pirms uzbrukuma un nostāstiem, kas klīda apkārt pa mūsu nometni, vēstīdami par milzīgajiem dārgakmeņu un zelta krājumiem, kuri glabājas Seringapatamas pilī.

II

Vienā no pašiem pārsteidzošākajiem stāstiem runa bija par Dzelteno dimantu — dārgakmeni, kas tiek daudzināts vietējās indiešu annālēs. Vissenākajās teiksmās sacīts, ka akmens mirdzējis indiešu Mēness dieva četrroča pierē. Daļēji neparastās krāsas dē), daļēji tāpēc, ka nostāstos akmenim piedēvēta spēja pakļauties četrroces dievības ietekmei un vai nu kļūt spožākam, vai arī nobālēt atkarā no mēness augšanas vai dilšanas, — tas iemantojis nosaukumu, ar kuru vēl šobaltdien pazīstams Indijā, — Mēness akmens. Līdzīgs nostāsts, kā man gadījies dzirdēt, esot bijis izplatīts arī senajā Grieķijā un Romā, taču tajā runa ir nevis par dievam ziedotu dimantu kā Indijā, bet gan par puscaurspīdīgu akmeni, kurš pieskaitāms pie zemākas kategorijas dārgakmeņiem un kuru it kā tāpat ietekmējot mēness, — arī šis akmens savu nosaukumu iemantojis no mēness, un ar šo nosaukumu tas kolekcionāriem pazīstams līdz mūsu dienām.

Dzeltenā dimanta piedzīvojumi sākās kristīgās ēras vienpadsmitajā gadsimtā.

Tai laikā muhamedāņu iekarotājs Mahmuds Gizni iebruka Indijā, sagrāba svēto Somnautas pilsētu un izlaupīja milzīgās vērtības no gadu simteņiem vecā slavenā tempļa — indiešu svētceļotāju ilgotā mērķa un īsta austrumzemju brīnuma.

No visām dievībām, kas šai templī tika pielūgtas, vienīgi Mēness dievam laimējās paglābties no muhamedāņu iekarotāju mantkārības. Neaizskarto dievību ar dzelteno dimantu pierē trīs bramini naktī aizgādāja uz otru svēto Indijas pilsētu Benaresu.

Tur Mēness dievs tika novietots jaunā svētnīcā — plašā telpā, kuras sienas klāja dārgakmeņu mozaīka un jumts balstījās uz zelta pīlāriem, un atkal cilvēki bariem vien plūda šurp viņu pielūgt. Seit kādā naktī pēc tempļa uzcelšanas trim braminiem sapnī parādījās Višnu Sargātājs.

Višnu uzpūta savu dievišķo dvašu dimantam Mēness dievības pierē. Un bramini nokrita ceļos un paslēpa vaigu savās drānās. Višnu pavēlēja, lai kopš tās dienas Mēness akmeni trīs priesteri cits pēc cita sargā dienu un nakti līdz sava mūža galam. Bramini uzklausīja dieva balsi un pakļāvās viņa gribai. Višnu vēl pareģoja neglābjamu postu tam pārdrošniekam mirstīgajam, kas pieliktu rokas svētajam akmenim, un visiem viņa pēctečiem, kuri mantotu šo akmeni. Un bramini lika pareģojumu zelta burtiem ierakstīt svētnīcas vārtos.

Aizritēja gadi, gadu desmiti un simti, taču trīs braminu pēcteči paaudzi pēc paaudzes dienu un nakti sargāja nenovērtējamo Mēness akmeni. Aizritēja gadi, gadu desmiti un simti, līdz kristīgās ēras astoņpadsmitā gadsimta pirmajos gados pie varas nāca mongoļu imperators Auran- gisebs. Pēc viņa pavēles atkal tika postīti un izlaupīti templi, kur pielūdza Bramu. Cetrroces dievības svētnīcu apgāni ja, apkaujot svētos dzīvniekus; dievu tēli tika sadauzīti gabalu gabalos. Mēness akmeni pievāca kāds augstāks Aurangzeba armijas virsnieks.

Nespēdami zaudēto dārgumu atgūt atklātā cīņā, trīs dargakmens sargātāji priesteri pārģērbušies tam sekoju Paaudzes nomainīja cita citu; karavīru, kas bija apgānījis svētumu, piemeklēja bēdīgs gals; Mēness akmens (nesdams sev līdzi lāstu) no vienām muhamedāņu rokām pārgāja citās tāda paša nelikumīga īpašnieka rokās, bet, lai naktu kādi notikumi nākdami, trīs sargpriesteru pēcteči joprojām nenolaida no dimanta acis, gaidīdami dienu, kad Višnu Sargātāja griba atkal atdos viņiem svēto dārgakmeni. Tā no pirmās līdz pēdējai dienai pagāja kristīgās ēras astoņpadsmitais gadu simtenis. Dimants nokļuva Sc- ringapatamas sultāna Tipū īpašumā, un tas dārgakmeni lika iekalt par rotājumu dunča spalā un glabāja to starp visvērtīgākajiem savas ieroču noliktavas dārgumiem. Arī tur — paša sultāna pilī — trīs priesteri arvien vēl slepus apsargāja akmeni. Tipū gvardē bija trīs svešzemju virsnieki, kas bija iemantojuši sava valdnieka uzticību, pieņemdami vai izlikdamies pieņemam musulmaņu ticību; klīda baumas, ka tieši šie trīs vīri esot pārģērbušies sargpriesteri.

III

Tāds mūsu nometnē apkārt klīda fantastisks stāsts par Mēness akmeni. Neviens šim stāstam nepievērsa nopietnu uzmanību, tam noticēja vienīgi mans brālēns, kurš tiecās pēc visa brīnumainā. Vakarā pirms trieciena Seringa- patamai viņš aplam pārskaitās uz mani un citiem virsniekiem tikai tāpēc vien, ka mēs šo stāstu uzņēmām kā pasaku. Izraisījās muļķīgs strīdiņš, un Hērnkāsls deva vaļu savai nesavaldīgajai dabai. Uzpūtīgs kā arvien viņš mums paziņoja: ja angļu armija ieņemšot Seringapatamu, dimantu mēs ieraudzīšot viņam pirkstā. Šie kvēlie vārcli tika uztverti ar skaļu smieklu šalti, un ar to pašu, kā mums tovakar šķita, temats bija izsmelts.

Bet tagad atļaujiet jums pastāstīt par dienu, kad devāmies triecienā.

Mēs abi ar brālēnu tikām izšķirti jau pašā kaujas sākumā. Neredzēju viņu ne tad, kad mēs bridām pāri upei, ne tad, kad, pirmoreiz lauzdamies cauri cietokšņa mūrim, pacēlām tur Anglijas karogu, ne tad, kad šķērsojām aiz- sarggrāvi mūra otrā pusē, ne arī pēcāk, kad, cīnīdamies par katru pēdu zemes, iegājām pilsētā. Tikai vakaram satumstot, kad pilsēta jau atradās mūsu rokās un ģenerālis Bērds zem veselas nogalināto grēdas pats bija atradis Tipū līķi, es beidzot sastapu Hērnkāslu.

Mēs abi bijām piekomandēti nodaļai, kurai, izpildot ģenerāļa pavēli, vajadzēja rūpēties par to, lai pēc mūsu uzvaras pilsētā nesāktos laupīšana un nekārtības. Marki- tanti pastrādāja neiedomājamas neģēlības, taču pats ļaunākais bija tas, ka mūsu karavīri pa kādu neapsargātu ieeju iekļuva pils dārgumu krātuvē un izlaupīja tur zeltu un dārgakmeņus. Brālēnu sastapu pagalmā pie dārgumu krātuves, kur bijām ieradušies, lai mūsu kareivjus atkal pakļautu armijas disciplīnai. Tūdaļ skaidri redzēju, ka šausmīgais slaktiņš, ko nule bijām piedzīvojuši, jau tā ātrsirdīgo Hērnkāslu satraucis līdz neprātam. Man šķita, ka brālēns nekādi vairs nespēj veikt viņam uzticēto pienākumu.

Dārgumu krātuvē patiešām valdīja galīgs sajukums, taču nekādu vardarbību es nemanīju. Vīri apkaunoja sevi gaužām labsirdīgā garā (ja tā varētu izteikties). Darbā tika laisti rupji joki un dažādi izteicieni, līdz pēkšņi kāda kareivja trāpīga asprātība atsauca atmiņā leģendu par slaveno dimantu. Zobgalīgais sauciens: «Kurš atradis Mēness akmeni?» — atkal uzjundīja mantkārības garu, un laupīšana, tikko beigusies vienā vietā, ar jaunu sparu atsākās citā vietā. Veltīgi pūlēdamies ieviest kārtību, es pagalma viņā pusē izdzirdēju drausmīgu brēcienu un bailēs no jaunām jukām tūdaļ metos turp.

Pieskrējis pie kādām atvērtām durvīm, uz sliekšņa ieraudzīju guļam divus beigtus indiešus (pēc abu apģērba sapratu, ka tie bijuši pils sardzes virsnieki).

Pilī atkal atskanēja kliedziens, un es ieskrēju kādā telpā, kura, kā izrādījās, bija ieroču noliktava. Trešais indietis, nāvīgi ievainots, bija saļimis pie kājām cilvēkam, kurš stāvēja ar muguru pret mani. Tieši tai mirkli, kad gāju iekšā pa durvīm, cilvēks pagriezās, un es ierauti.'.iju Džonu Hērnkāslu ar lāpu vienā un asinīm notašķītu dunci otrā rokā. Kad brālēns pagriezās pret mani, dunča •pola pašā galā iestrādātais apaļais akmens lāpas gaismā Iemirdzējās kā liesma. Mirstošais indietis noslīga uz celiņu un, rādīdams uz dunci Hērnkāsla rokā, savā dzimtajā valodā sacīja:

P — Mēness akmens lāsts kā atriebība nāks pār tevi un , loviem pēctečiem! — Izteicis šos vārdus, viņš miris no- ki ita uz grīdas.

Iekams paguvu kaut ko teikt vai darīt, kareivji, kuri nāca man līdzi, jau bija ieskrējuši iekšā. Brālēns, kā prātu /«udējis, metās tiem pretī.

I* — Vāciet visus ārā! — viņš man uzkliedza. — Un noliet iet pie durvīm sargus!

Viri atkāpās, jo Hērnkāsls nāca tiem virsū ar lāpu un dunci rokās. Durvis apsargāt norīkoju divus uzticamus vīrus no savas rotas. Atlikušajās nakts stundās brālēnu ! »h vairs neredzēju.

Nakamajā dienā laupīšana vēl arvien turpinājās un ģi'tierālis Bērds agri no rīta ar bungu dārdiem publiski noziņoja, ka ikviens zaglis, kuru pieķers noziegumā, lai • kdsarī viņš būtu, tiks tūdaļ pakārts. Kara policijas priekšnieka klātbūtne pierādīja, ka ģenerālis nedomā jokot, un poli, kas noklausījās paziņojumu, es atkal sastapos ar I lei nkāslu.

1 Viņš kā parasti sniedza man roku un sacīja:

-         Labrīt!

[ Es nesteidzos satvert pretī pastiepto roku.

Vispirms, — es teicu, — pastāsti, kādēļ ieroču no- llklavā nomira indietis un ko nozīmē pēdējie vārdi, kūlim viņš izrunāja, norādīdams uz dunci tavā rokā?

-        Indietis nomira, man šķiet, tādēļ, ka bija nāvīgi (•vainots, — atbildēja Hērnkāsls. — Un, ko nozīmē viņa

IpCdejie vārdi, par to man nav vairāk noģidas kā tev. b,I's cieši palūkojos brālēnā. Iepriekšējās dienas neprāts Viņa jau bija pilnīgi norimis. Nolēmu dot Hērnkāslam |t»poju attaisnoties.

-        Vai tas ir viss, ko tu man vari sacīt? — es jautāju.

-        Viss, — viņš atbildēja.

lis uzgriezu viņam muguru, un kopš tā brīža mēs neēdini runājuši vairs ne vārda.

Ludzu mani saprast, ka viss, ko es šeit rakstu par savu brālēnu (ja vien neradīsies īpaša nepieciešamība darīt to zināmu atklātībai), ir domāts tikai mūsu ģimenei. Hērnkāsls nepateica nekā tāda, kas dotu man tiesības runāt ar mūsu pulka komandieri. Džonu dzēlīgiem vārdiem bieži vien apveltīja tie, kas atcerējās viņa dusmu uzliesmojumu pirms triecienuzbrukuma, taču, kā to ikviens viegli sapratīs, mana brālēna paša atmiņas par apstākļiem, kādos es viņu pārsteidzu ieroču noliktavā, lika viņam klusēt. Dzirdamas pat runas, ka viņš gribot pāriet uz citu pulku un pamatojot šo nolūku ar vēlēšanos nebūt vairs kopā ar mani.

Vai nu tas ir, vai nav tiesa, es nekādi nespēju uzmesties par viņa apsūdzētāju, un tam, manuprāt, ir dibināts iemesls. Ja es šo notikumu darītu zināmu atklātībai, manā rīcībā nebūtu nekā cita kā tikai morālas dabas pierādījumi. Man ne vien trūkst jebkādu pierādījumu par to, ka viņš nogalinājis divus vīrus pie ieroču noliktavas durvīm: es pat nevaru apgalvot, ka viņš nonāvējis trešo — pašā noliktavā, jo nespēju apliecināt to, ko neesmu redzējis pats savām acīm. Tiesa, es gan dzirdēju mirstošā indieša teiktos vārdus, taču, ja šos vārdus kāds nosauktu par pirmsnāves murgiem, kā es šo apgalvojumu varētu atspēkot ar to, ko tiku redzējis? Tādēļ lai mūsu dzimtas locekļi paši pārdomā visu, ko esmu šeit uzrakstījis, un paši izšķir, vai pretīgums, kuru vēl arvien jūtu pret šo cii vēku, ir vai nav pamatots.

Lai gan es nepavisam neticu fantastiskajai indiešu leģendai par dārgakmeni, man tomēr,' pirms beidzu savu stāstu, jāatzīst, ka arī pats šai jautājumā esmu pakļāvies zināmai māņticībai. Vai nu man ir taisnība, vai arī es nialdos, — domāju, ka noziegumam allaž seko sods. Es ne tikai esmu pārliecināts par Hērnkāsla vainu, es pat cieši ticu — viņš nožēlos, ja ir paturējis dimantu, un, ja viņš dimantu atdos citiem, tie nožēlos, ka ir dārgakmeni pieņēmuši.

PIRMĀ DAĻA

DIMANTA PAZUŠANA

NOTIKUMUS ATSTĀSTA GABRIELS BETERIDŽS, LĒDIJAS DŽOLIJAS VERINDERES NAMZINIS

.

I NODAĻA

«Robinsona Krūzo» pirmajā daļā, simt divdesmit devītajā lappusē stāv rakstīts: «…tagad pārāk vēlu atģidis, cik neprātīgi ir uzsākt darbu, iekams neesam apsvēruši, kādus pūliņus tas prasīs, un pareizi novērtējuši mūsu pašu spēkus, vai to pietiks iesāktā veikšanai.»

Tikai vakar es atšķīru savu «Robinsonu Krūzo» šai Vietā. Tikai šorīt (tūkstoš astoņsimt piecdesmitā gada divdesmit pirmajā maijā) pie manis atnāca milēdijas brāļadēls misters Frenklins Bleiks un uzrunāja mani šādiem Vārdiem.

— Beteridž, — sacīja misters Frenklins, — biju iegriezies pie advokāta sakarā ar dažiem jautājumiem, kas skar mūsu fcimeni, un mēs, starp citu, runājām arī par Indijas dimantu, kas pirms diviem gadiem pazuda no manas krust- males nama Jorkšīrā. Misters Brafs domā, un tāpat domāju arī es, ka patiesības interesēs viss šis notikums būtu ja uzraksta — un, jo drīzāk, jo labāk.

Vel neizprazdams mistera Frenklina domu gaitu un prātodams, vai mīļā miera labad allaž nebūtu derīgāk turēties

advokāta pusē, es sacīju, ka arī manas domas ir tādas pašas. Misters Frenklins turpināja aizsākto sarunu.

—     Šai notikumā ar dimantu, — viņš teica, — kā jums zināms, vairāku nevainīgu cilvēku reputācija dabūja ciest nelāgu aizdomu dēj. Un nevainīgu cilvēku piemiņai arī nākamībā varbūt iznāks ciest, ja nebūs pierakstīti fakti, pie kuriem varēs griezties tie, kas nāks pēc mums. Nav ne mazāko šaubu, ka šis dīvainais mūsu ģimenes notikums ir jāpastāsta. Un man šķiet, Beteridž, ka mēs ar misteru Brafu esam atraduši pareizo ceļu, kā tas būtu darāms.

Viņiem abiem tas nudien pa prātam, šaubu nav. Toties es nekādi nespēju izprast, kāda tur būtu darīšana man.

—     Ir tādi notikumi, kas noteikti jāizstāsta, — turpināja misters Frenklins, — un ir tādi ar šiem notikumiem saistīti cilvēki, kuri spēj to izdarīt. Misters Brafs ņēma vērā šo nepārprotamo faktu, un tādēļ viņam radās doma, ka mums pēc kārtas par Mēness akmeni vajadzētu uzrakstīt visu, ko esam pieredzējuši paši, bet ne vārda vairāk. Jāsāk ar to, kā dimants vispirms nonāca mana tēvoča Hērnkāsla rokās, kad viņš pirms piecdesmit gadiem dienēja Indijā. Šādu ievadstāstījumu esmu jau sameklējis, — tas ir kāds sens ģimenes dokuments, kurā fiksētas jo sīkas aculiecinieka sniegtas ziņas par notikušo. Nākamais uzdevums — pastāstīt, kā dimants pirms diviem gadiem nokļuva manas krustmātes mājās Jorkšīrā un kā tas pēc divpadsmit stundām un dažām minūtēm no turienes pazuda. Neviens labāk par jums, Beteridž, nezina, kā tobrīd tur risinājās notikumi. Tādēļ jums jāņem rokā spalva un jāuzsāk stāsts.

Šādos vārdos man tika pavēstīta mana loma notikumā ar dimantu. Ja jums gribas zināt, kā es šais apstākļos rīkojos, atļaujos paskaidrot, ka darīju tieši to pašu, ko droši vien manā vietā būtu darījuši arī jūs. Es kautrīgi paziņoju, ka neesmu spējīgs veikt šādu uzdevumu, bet pats klusībā nodomāju, ka prāta man pietiktu atliku likām, ja vien es laistu darbā visu savu māku. Misters Frenklins manas slepenās domas acīmredzot izlasīja manā sejā. Viņš manus kautrīgos vārdus neuzņēma nopietni un neatlaidīgi apgalvoja, ka man jāliek lietā visa sava māka.

Bija pagājušas divas stundas kopš tā brīža, kad misters Frenklins aizgāja. Līdzko viņš pagrieza man muguru, es devos pie savas rakstāmpults, lai sāktu savu stāstu. Ta nu es vēl arvien bezpalīdzīgi te sēžu (lai cik liela ir mana māka), pārliecinādamies par to pašu, par ko liija pārliecināts Robinsons Krūzo, kā jau pirmāk citēju,— cik neprātīgi ir uzsākt darbu, iekams neesam apsvēruši, kādus pūliņus tas prasīs, un pareizi novērtējuši savus pašu spēkus, vai to pietiks iesāktā paveikšanai. Lūgšu jūs .itminēties, ka grāmatu tieši šai vietā es atšķīru gluži nejauši tikai vienu dienu pirms tā brīža, kad neapdomāti uzņēmos darbu, kam patlaban grasos ķerties klāt, — un <ilļaujiet jums vaicāt — vai tas no tiesas nav bijis pravietojums?

Ar māņticību es nenoņemos, garajā mūžā esmu izlasījis milzum daudz grāmatu, un savā ziņā mani var uzskatīt par mācītu cilvēku. Kaut arī esmu pārkāpis septiņdesmito j'.ulu slieksni, atmiņa man kalpo nevainojami un arī kāļus dūšīgi vien turas tai līdzi. Lūgšu neuzskatīt mani par neprašu, kad es izsaku savas domas par to, ka tāda grāmata kā «Robinsons Krūzo» nekad nav tikusi un arī nekad nākamībā netiks uzrakstīta. Ilgus gadus esmu radis mierinājumu šai grāmatā, palaikam izkūpinādams turklāt krietnu pīpi tabakas, un tā man allaž bijusi uzticams di augs visās šais bēdu lejas likstās un nelaimēs. Ja ir nelāga oma — «Robinsons Krūzo». Ja vajadzīgs padoms — «Robinsons Krūzo». Agrākus gadus, kad sieva mani nokaitināja, vai pēcāk, kad biju ieņēmis kādu lieku lasīti, — vienmēr «Robinsons Krūzo». Savā mūžā šķirstīdams un lasīdams esmu nolietojis veselus sešus pamatīgi Iesietus «Robinsonus Krūzo». Savā pēdējā dzimšanas dienā tullēdija uzdāvināja man septīto «Robinsonu». Par godu fclm notikumam es toreiz atkal ieņēmu lieku lāsīti, un «Robinsons Krūzo», kā parasts, saveda mani kārtībā. Maksā četri šiliņi seši pensi, iesiets zilos vākos, piedevām vel bilde līdzi.

Taču viss, ko es te aprakstu, nemaz neizskatās pēc sākuma stāstam par dimantu, vai jums tā neliekas? Laikam htiAu novirzījies no temata, meklēdams dievs vien zina ko un dievs vien zina kur. Ar jūsu laipnu atjauju paņemsim jaunu papīra loksni un ar manu vislielāko cieņu pret Jums sāksim visu no paša sākuma.

II NODAĻA

Pirms pāris rindiņām ieminējos par milēdiju. Dimants nemūžam nebūtu nonācis mūsu mājās, no kurienes tas paguva arī pazust, ja netiktu uzdāvināts milēdijas meitai; milēdijas meita nemūžam nebūtu varējusi saņemt šo dāvanu, ja milēdija (mokās un ciešanās) nebūtu viņu laidusi pasaulē. Taču, ja mēs gribam sākt ar milēdiju, mums katrā ziņā jāsāk ar krietni vien senākiem laikiem. Un tas, atļaujiet sacīt, ja cilvēks uzņēmies veikt tādu uzdevumu, pie kāda patlaban esmu ķēries es, vismaz sākumam ir patiess iepriecinājums.

Ja jums kaut drusku ir pazīstama augstākā sabiedrība, jūs noteikti esat šo to dzirdējuši par trim daiļajām mis Hērnkāslām. Mis Adelaide, mis Karolīna un mis Džūlija— trešā, pati jaunākā un, manuprāt, pati daiļākā no māsām; man netrūka izdevību viņas novērtēt, kā jūs paši tūdaļ pārliecināsieties. Kalpot Hērnkāsliem sāku vecā lorda — trīs māsu tēva — laikā (paldies dievam, ka sakarā ar dimantu mums nevajadzēs pieskarties viņam, jo ne augstākās, ne zemākās aprindās savu mūžu neesmu sastapis nevienu citu cilvēku ar tik garu mēli un tik ātru dabu), — tātad, sasniedzis piecpadsmit gadu vecumu, sāku kalpot pie vecā lorda par trīs godājamo jauno dāmu pāžu. Pie viņiem es dzīvoju tikām, līdz mis Džūlija apprecējās ar nelaiķi seru Džonu Verinderu. Tas bija lielisks cilvēks, kuram tikai vajadzēja kāda, kas ar viņu prastu apieties; starp mums runājot, viņš šo «kādu» arī atrada, un droši varu teikt, ka tas viņam varen nāca par labu, — lords apvēlās miesās, dzīvoja priecīgi un nomira bez raizēm, — īsi sakot, dzīvoja cepuri kuldams kopš tās dienas, kad milēdija aizveda viņu uz baznīcu salaulāties, līdz tai dienai, kad tā atviegloja viņa pēdējo dvašas vilcienu un uz mūžiem aizspieda viņam acis.

Aizmirsu piebilst, ka es atbraucu jaunlaulātajai līdzi šurp uz viņas vīra mājām.

—    Ser Džon, — viņa sacīja, — es nevaru iztikt bez Gabriela Beteridža.

—    Mana dārgā, — atbildēja sers Džons, — arī es bez viņa nevaru iztikt.

Tā viņš allaž izturējās pret savu laulāto draudzeni, un tieši tā sākās mana kalpošana viņiem. Man bija vienalga, kurp braukt, lai tikai es paliktu kopā ar savu pavēlnieci.

Vērodams, ka lēdija Verindere interesējas par saimniecības darbiem, fermu un lauku dzīvi vispār, arī es sāku par to interesēties, jo vairāk tādēļ, ka pats biju sīka fermera septītais dēls. Milēdija nodeva mani mācībā pie muižas pārvaldnieka, es pūlējos cik spēdams un drīz vien tiku paaugstināts amatā. Pēc dažiem gadiem, ja nemaldos, kādā pirmdienā, milēdija sacīja:

—     Ser Džon, jūsu muižas pārvaldnieks ir vecs muļķis. Atbrīvojiet viņu no darba, piešķiriet viņam krietnu pensiju, un lai Gabriels Beteridžs stājas viņa vietā.

Otrdien, ja nemaldos, sers Džons sacīja:

—     Mana dārgā, muižas pārvaldnieks ir no darba atbrīvots, viņam piešķirta krietna pensija, un Gabriels Beteridžs ieņēmis viņa vietu.

Cik bieži gadās dzirdēt par laulātiem draugiem, kuru kopdzīve nav izveidojusies laimīgi! Mani kungi rāda gluži pretēju paraugu. Lai viņu dzīve noder par brīdinājumu vieniem un par iedrošinājumu citiem. Taču nu jau pienācis laiks turpināt manu stāstījumu.

Jūs droši vien nodomāsiet, ka es nu gan dzīvoju kā niere pa taukiem. Ieņēmu godpilnu amatu, baudīju savu pavēlnieku uzticību, manā rīcībā bija nodots vesels namiņš, no rītiem pārlūkoju muižas īpašumus, pēcpusdienās savedu kārtībā rēķinus, pa vakariem pakšķināju pīpi un lasīju «Robinsonu Krūzo», — kā man vēl trūka, lai es varētu justies laimīgs? Atcerieties, kā pietrūka Adāmām Ēdenes dārzā, un, ja jūs par to nenopeļat Ādamu, nepeliet arī mani.

Sieviete, pie kuras apstājās mans skatiens, vadīja saimniecību manā namiņā. Viņu sauca Selina Gobija. Par sievas nolūkošanu esmu pilnīgi vienis prātis ar nelaiķi Viljamu Kobetu. Raugies tikai, lai tā kārtīgi sagremotu barību un stingri spertu kājas uz zemes, un viss būs labākajā kārtībā. Selinai Gobijai šai ziņā viss nudien bija labā kārtībā, un tas arī ir viens no iemesliem, kāpēc es viņu apprecēju. Tomēr bija vēl kāds cits iemesls, un to es atskārtu pavisam patstāvīgi. Iekams Selina vēl nebija apprecēta, man vajadzēja izdot tā pavairāk naudas, lai viņu uzturētu un atalgotu viņas darbu. Kļuvusi par manu sievu, Selina naudu uzturam vairs neprasīs un arī kalpos man par velti. Sāku uz šo pasākumu raudzīties no šāda redzes viedokļa. Ietaupījums ar nelielu mīlestības piejaukumu. Palikdams uzticīgs savam pienākumam, visu to izstāstīju milēdijai, gluži tāpat kā to biju klāstījis pats sev.

— Esmu savā prātā apsvēris visu par Selinu Gobiju, — es sacīju, — un domāju, milēdij, ka lētāk man iznāks Selinu apprecēt nekā maksāt viņai algu.

Milēdija pēkšņi iesmējās un teica, ka nezinot, par ko viņai vajadzētu just vairāk sašutuma — vai par maniem vārdiem, vai par maniem uzskatiem. Kas tur bija tik smieklīgs, to, manuprāt, saprast var vienīgi cilvēks, kas pieder pie augstākajām aprindām. Es vismaz sapratu tikai to, ka man ir atjauts tūdaj klāt visu vaļā Selinai, un es devos pie Selinas un klāju vajā. Un ko Selina atbildēja? Ak kungs, cik maz jūs pazīstat sievietes, ja varat tā jautāt. Skaidrs, ka viņa sacīja «jā».

Kad tas brīdis tuvojās un jau sākās runas par to, ka man derētu pašūdināt jaunus svārkus laulību ceremonijai, man dūša saskrēja papēžos. Apmainījos domām ar citiem vīriešiem, cenzdamies izzināt, kā viņi jutušies šai savdabīgajā situācijā, un viņi visi vienprātīgi atzinās, ka turpat nedēju pirms kāzām esot slepus vēlējušies ņemt doto vārdu atpakaļ. Es aizgāju drusku tālāk, saņēmu dūšu un, lai notiek kas notikdams, pūlējos dabūt doto vārdu atpakaļ. Un ne jau par velti! Galva man darbojas pārlieku labi, lai es noticētu, ka viņa par velti laidīs mani vajā. Izmaksāt sievietei atlīdzību par to, ka vīrietis ņem atpakaj viņai doto vārdu, — tas paredzēts vienā no Anglijas likumiem. Pakjaudamies likumiem un prātā visu rūpīgi apsvēris, es Selinai Gobijai piedāvāju pēli un piedevām piecdesmit šiliņus sāpju naudas. Jūs varbūt pat negribēsiet ticēt, taču tiesa paliek tiesa — šī sieviete bija tik stulba, ka atteicās.

Pēc tam, kā jūs paši sapratīsiet, neko vairs nevarēja grozīt. Iegādājos jaunus svārkus, cik lēti vien varēdams, un arī visu pārējo nokārtoju, cik lēti vien varēdams. Diez kāds laimīgais pāris no mums neiznāca, taču nelaimīgs pāris ari mēs nebijām. Pietika gan laimes, gan nelaimes. Kā tas varēja notikt, es lāgā nesaprotu, bet, lai cik labi būtu mūsu nodomi, mēs allaž gadījāmies viens otram cejā. Ja es gribēju doties pa kāpnēm augšā, mana sieva noteikti kāpa zemē, un, ja mana sieva gribēja kāpt zemē, es noteikti nācu pa kāpnēm augšā. Tādu es uz savas ādas esmu izbaudījis laulātu Jaužu dzīvi.

Pēc pieciem gadiem, ko pavadīja mūžīga nesaprašanās uz kāpnēm, visgudram liktenim labpatika atbrīvot mūs vienu no otra, pieņemot manu sievu pie sevis. Paliku viens ar mazo meitiņu Penelopi, jo vairāk bērnu mums nebija. Drīz nomira sers Džons, un arī milēdija palika viena pati ar savu mazo meitiņu Reičelu, jo viņiem tāpat vairāk bērnu nebija. Esmu gaužām nepilnīgi aprakstījis milēdiju, ja man vēl jums jāstāsta, ka mana augstsirdīgā pavēlniece rūpējās par mazo Penelopi, ka meitene auga kundzes krietnajā uzraudzībā, tika sūtīta skolā, apmācīta un izveidojās par spriganu jaunavu un, sasniegusi pienācīgus gadus, tika iecelta par mis Reičelas personisko istabeni.

Par sevi varu teikt, ka muižas pārvaldnieka amatā sabiju līdz 1847. gada Ziemsvētkiem, kad man^ dzīvē ienāca kāda pārmaiņa. Todien milēdija pati pieteicās uz tasīti tējas manā namiņā. Sarunas gaitā viņa ieminējās, ka no tās dienas, kad vecā lorda laikā iestājos darbā par pāžu, esmu nostrādājis pie viņas jau vairāk nekā piecdesmit gadus, un ielika man rokās skaistu vilnas vesti, ko pati bija darinājusi, lai man saltajos ziemas vējos allaž būtu silti.

Es saņēmu šo lielisko dāvanu, neatrazdams vārdus, kā pateikties milēdijai par man parādīto godu. Taču, sev par lielu pārsteigumu, pēcāk sapratu, ka man tiek nevis parādīts gods, bet gan pasniegts kukulis. Milēdija bija pamanījusi, ka pamazām kļūstu vecs, iekams to atskārtu es pats, un manu namiņu apciemoja tāpēc, lai ar glaimiem mani pierunātu (ja atļauts lietot šādu izteicienu) atteikties no grūtajiem pienākumiem, kas saistīti ar plašās muižas saimniecības pārvaldnieka amatu, un atlikušās mūža dienas vadīt vieglāk, uzņemoties namziņa pienākumus. Turējos pretī kā mācēdams, lai tikai noraidītu apvainojošo piedāvājumu vadīt vieglākas dienas. Taču mana pavēlniece zināja, kur meklējama mana vājā vieta, — viņa izlikās, it kā šo piedāvājumu būtu izteikusi pati sevis labad. Strīdiņš tādējādi tūdaļ izbeidzās, es kā vecs muļķis ar jauno vilnas vesti izberzēju acis un sacīju, ka apsvēršu piedāvājumu.

Kad milēdija bija aizgājusi un mans pagalam satrauktais prāts atteicās apsvērt viņas piedāvājumu, es kā parasti ķēros pie līdzekļa, kas vēl ne reizes mani nav pievīlis ne šaubu brīžos, ne arīdzan likstās. Aizkūpināju pīpi un atšķīru «Robinsonu Krūzo». Biju labi ja piecas minūtes iedziļinājies šai brīnišķīgajā grāmatā, kad pēkšņi uzdūros šādiem mierinošiem vārdiem (simt piecdesmit astotajā lappusē): «Šodien mēs mīlam to, ko rīt jau ienīdīsim …» Tūdaļ kļuva skaidrs, kas man darāms. Šodien es no visas sirds vēl gribu palikt muižas pārvaldnieks; rīt, kā tas pārliecinoši apgalvots «Robinsonā Krūzo», es jau no visas sirds kārošu'kaut ko citu. Iedomāšos rītdienu jau rītdienas noskaņojuma garā, un nekāda galvas lauzīšana vairs neiznāks. Tādējādi nomierinājis sevi, es tovakar lļkos gulēt, vēl palikdams lēdijas Verinderes muižas pārvaldnieka lomā, bet nākamajā rītā pamodos, jau būdams lēdijas Verinderes namzinis. Viss iznāca brīnišķīgi, un viss tikai «Robinsonā Krūzo» nopelns!

Mana meita Penelope tikko palūkojās man pār plecu, lai redzētu, ko līdz šim brīdim esmu paveicis. Viņa saka — viss esot ļoti jauki uzrakstīts, turklāt ik vārds — tīrā patiesība. Tomēr viņai esot arī kaut kas iebilstams. Viņa saka — līdz šim es nepavisam neesot rakstījis to, ko no manis gaidot. Mani lūdza pastāstīt visu, ko zinu par dimantu, taču es visu laiku noņēmos, stāstīdams par sevi. Dīvaini, un pats es nesaprotu, kā tas noticis. Interesanti zināt, — vai džentlmeņi, kuri no tā vien pārtiek, ka sacer grāmatas, arī dažkārt atrod sevi pašus iesaistītus aprakstāmajos notikumos? Ja tā, jūtu viņiem līdzi. Taču atkal esmu sācis runāt gluži par ko citu un tikai veltīgi tērēju labu rakstāmpapīru. Ko man atliek darīt? Nezinu, varu vienīgi jūs lūgt — nezaudējiet pacietību — un pats sev ieteikt, ka trešo reizi jāsāk viss no paša sākuma.

III NODAĻA

Jautājumu par to, kā iesākt stāstu, esmu mēģinājis izšķirt divējādi. Pirmkārt, pakasīdams galvu, taču no tā nekādas jēgas nebija. Otrkārt, aprunājoties ar savu meitu Penelopi, un tādējādi nonācu pie gluži jaunas domas.

Penelopes ieskats ir tāds, ka vajadzētu aprakstīt visus notikumus pēc kārtas, sākot no tās dienas, kad mēs saņēmām vēsti par mistera Frenklina Bleika gaidāmo viesošanos mūsu mājās. Kad cilvēks šādi piesaista savu uzmanību zināmai dienai, taisni brīnums, kas tikai viss neuzvandās atmiņā. Grūtības rodas vienīgi tad, kad notikumi jāsaista noteiktā secībā. To nu Penelope nosolās izdarīt manā vietā, ņemot talkā pati savu dienasgrāmatu, ko viņai iemācīja rakstīt skolā un ko viņa raksta vēl šobaltdien. Par atbildi uz manis izteikto saprātīgo priekšlikumu, ka labāk būtu, ja manā vietā pie stāsta uzrakstīšanas ķertos viņa, izmantodama savu dienasgrāmatu, Penelope, tumši pietvīkusi, uzmeta man niknu skatienu un atcirta, ka dienasgrāmata esot domāta tikai viņai pašai un ka neviena cita dzīva radība nemūžam neuzzināšot, kas tanī rakstīts. Kad es apjautājos, ko tas viss nozīmē, Penelope noburkšķēja:

•— Blēņas!

Bet es saku, ka tur iejaukta mīlestība.

Sākot visu pēc Penelopes plāna, izlūdzos atļauju pieminēt, ka trešdienas rītā īpaši tiku ieaicināts milēdijas viesistabā; tas bija tūkstoš astoņsimt četrdesmit astotā gada divdesmit ceturtajā maijā.

—     Gabriel, — sacīja milēdija, — esmu saņēmusi kādu vēsti, kas jūs noteikti pārsteigs. Frenklins Bleiks atgriezies no ārzemēm. Viņš apmeties pie sava tēva Londonā un rit brauks šurp, lai nosvinētu Reičelas dzimšanas dienu un kādu mēnesi paviesotos pie mums.

Ja es rokās būtu turējis cepuri, tad nekas cits kā tīrā cieņa pret manu pavēlnieci nebūtu aizkavējis mani uzmest cepuri līdz griestiem. Misteru Frenklinu nebiju redzējis kopš tiem laikiem, kad viņš, vēl zēns būdams, dzīvoja pie mums šai mājā. No visiem viedokļiem (cik vien spēju atminēties) misters Frenklins bija visjaukākais puisēns, kas jebkad rotaļājies ar vilciņu vai izdauzījis logu. Toties mis Reičela, kura arī piedalījās mūsu sarunā un kurai īstenībā bija domāta mana piezīme, apgalvoja, ka viņa gan misteru Frenklinu atceroties kā pašu nežēlīgāko 1 irāņu un leļļu mocītāju un neiedomājami cietsirdīgu mazu meiteņu izdzinēju, kuram līdzīga nav visā Anglijā.

—    Es kvēloju sašutumā un krītu no kājām aiz noguruma, — ar šādiem vārdiem mis Reičela pabeidza savu sakāmo, — kad Frenklinu Bleiku iedomājos vien.

Uzzinājuši to, ko jums patlaban stāstu, jūs, dabiski, jautāsiet, kā gan tas iespējams, ka misters Frenklins visus šos gadus kopš bērna kājas līdz tam brīdim, kad nobrieda par vīrieti, dzīvojis kaut kur projām no savas dzimtenes. I!s jums atbildēšu: tāpēc ka viņa tēvs nelaimīgā kārtā bija kāda hercoga titula tiešais mantinieks, bet nekādi nespēja to pierādīt.

īsumā pastāstīšu, kā tas viss notika.

Milēdijas vecāko māsu noprecēja visiem pazīstamais misters Bleiks, kas slavu vienlīdz droši iemantoja gan ar savu bagātību, gan nebeidzamajām tiesas prāvām. Cik ilgus gadus viņš nomocīja daždažādas tiesas instances savā tēvzemē, pieprasīdams, lai hercogam atņem tā tiesības un viņu ieceļ hercoga kārtā, cik daudziem advokātiem viņš piepildīja kabatas, ka tās plīsa vai pušu, un cik daudz nevainīgu cilvēku nesalaida citu ar citu ragos, kamēr tie pūlējās izšķirt, vai viņam ir vai nav taisnība, — to nu es nekādi nespēju pateikt. Mistera Bleika sieva nomira, un arī divi no viņa trim bērniem nomira, iekams tiesu iestādes nolēma parādīt viņam durvis un vairs nepieņemt viņa naudu. Kad tas viss bija beidzies un hercogs pats paturēja savu hercoga titulu, misters Bleiks nosprieda, ka vienīgais ceļš atmaksāt tēvzemei par to, kā tā apgājušies ar viņu, — atņemt savai zemei godu audzināt viņa dēlu.

«Kā gan lai es varētu uzticēties savas tēvzemes iestādēm,» savu domu viņš izteica šādos vārdos, «pēc tam, kad manas tēvzemes iestādes šādi apgājušās ar mani?»

Ja vēl piebildīsim, ka misteram Bleikam vispār nepatika zēni, arī pašam savējais ne, jums tāpat būs jāatzīst, ka tas viss varēja beigties tikai tā, kā tas arī beidzās. Jaunais misters Frenklins tika aizvests prom no mums un no Anglijas un aizsūtīts uz iestādēm, kurām viņa tēvs varētu uzticēties, tādā augstākā labuma zemē kā Vācija; pats misters Bleiks savukārt, kā jūs tūdaļ pamanīsiet, ērti un omulīgi palika Anglijā, lai parlamentā rūpētos par saviem tautiešiem un lai uzrakstītu par hercogu ziņojumu, kurš gan līdz šai baltai dienai vēl nav ticis pabeigts.

Paldies dievam, tas nu ir izstāstīts. Ne jums, ne man vairs nav jālauza galva par misteru Bleiku-vecāko. Lai viņš dzīvo vesels un ņemas ar savu hercoga titulu, bet mēs ķersimies atkal pie dimanta.

Dimants mūs aizved atpakaļ pie mistera Frenklina, kuram bez jebkāda Jauna nolūka vajadzēja šo nelaimīgo dārgakmeni ienest mūsu mājā.

Mūsu jaukais zēns, arī aizbraucis uz ārzemēm, mūs tomēr neaizmirsa. Lāgu lāgiem viņš rakstīja mums vēstules, — dažkārt tās tika adresētas milēdijai, dažkārt mis Reičelai, dažkārt arī man. Pirms pašas viņa aizbraukšanas mums iegrozījās tāds neliels darījums — viņš aizņēmās no manis kamolu auklas, nazi ar četriem asmeņiem un septiņus šiliņus sešus pensus naudā, kurus pēc tam acīs neesmu redzējis un ari vairs neceru ieraudzīt. Vēstulēs, ko viņš rakstīja man, runa galvenokārt bija par jauniem aizņēmumiem. Tomēr no milēdijas uzzināju, kā misteram Frenklinam ārzemēs klājas, kopš viņš kļuvis par pieaugušu cilvēku. Iemācījies visu, ko viņam varēja iemācīt Vācijas iestādes, viņš devās uz Franciju un pēc tam uz Itāliju. Cik nu es no visa tā apjēdzu, viņu tur pataisīja par kaut ko universālam ģēnijam līdzīgu. Viņš mazliet rakstīja, mazliet gleznoja, viņš dziedāja un spēlēja un mazliet komponēja, — aizņemdamies, kā man šķiet, visos šais gadījumos tāpat, kā bija aizņēmies no manis. Savas mātes atstāto mantojumu (septiņsimt mārciņu gadā) misters Frenklins saņēma, kļuvis pilngadīgs, un tas viņam izbira cauri kā sietam. Jo vairāk naudas viņam bija, jo vairāk viņam tās pietrūka, — mistera Frenklina kabatā bija caurums, ko nekādiem diegiem nevarēja aizšūt. Lai kur misters Frenklins arī dotos, jautrais un bezrūpīgais prāts viņu visur padarīja par gaidītu viesi. Viņš dzīvoja gan šur, gan tur, un viņa adrese (tā viņš pats rakstīja) bija: «Eiropā, pastā pēc pieprasījuma.» Divas reizes viņš bija nodomājis atgriezties Anglijā un apciemot mūs, un divas reizes (piedodiet manu vaļību) kāda vārdā nenosaukta sieviete nostājās viņam ceļā un aizkavēja nabadziņu. Trešais viņa mēģinājums vainagojās panākumiem, kā jums jau ir zināms no tā, ko man pastāstīja milēdija. Ceturtdien, divdesmit piektajā maijā, mums būs lemts pirmo reizi savām acīm skatīt, par kādu vīru izaudzis mūsu jaukais puisēns. Viņš ir nācis no labas ģimenes, pēc dabas drosmīgs, turklāt divdesmit piecus gadus vecs, vismaz es tā lēsu. Nu jūs par misteru Frenklinu Bleiku zināt tikpat daudz, cik zināju es, iekams misters Frenklins Bleiks ieradās mūsu mājās.

Ceturtdien bija iegadījušies brīnum jauka vasaras diena, un milēdija un mis Reičela (negaidīdamas misteru Frenklinu ierodamies pirms pusdienlaika) brauca brokastīs pie kādiem draugiem turpat kaimiņos.

Līdzko viņas bija aizbraukušas, es devos pārlūkot guļamistabu, kas bija sagatavota mūsu viesim, un redzēju, ka tur viss ir labākajā kārtībā. Pēc tam, veikdams ne tikai namziņa, bet ari virssulaiņa pienākumus (tos es pats lūdzu man uzticēt, iegaumējiet, galvenokārt tāpēc, ka nevarētu paciest, ja kāda cita pārziņā nonāktu nelaiķa sera Džona pagraba atslēgas), — pēc tam, kā jau iesāku teikt, uznesu dažas pudeles mūsu slavenā Latūras sarkanvīna un noliku tās siltajā vasaras saulē, lai līdz pusdienām mazliet apsilst. Nolēmis arī pats pasēdēt siltajā vasaras saulītē, jo, kas nāk par labu vecam sarkanvīnam, nāks tāpat par labu vecam vīram, paņēmu savu pīto krēslu un devos uz mājas viņu pusi, kad pēkšņi mani apturēja savādas skaņas, kas nāca no terases pie milēdijas apartamentiem — it kā klusām kāds grabinātu bungas.

Apgājis apkārt terasei, izraudzīju baltās drānās tērpušos tumšādainus indiešus, kas lūkojās augšup uz namu.

Vērīgāk ieskatījies, pamanīju, ka visiem trim indiešiem pār plecu pārmestā siksnā iekārtas mazas rokas bundžiņas. Aiz muguras viņiem stāvēja sīks, trausls, gaišmatains angļu puisēns, kas turēja somu. Nospriedu, ka šie cilvēki ir apkārtklejojoši burvju mākslinieki un zēns ar somu nes viņu darba rīkus. Viens no trim indiešiem, kurš prata runāt angliski un kuram, jāatzīstas, bija sevišķi smalkas manieres, apstiprināja, ka mans spriedums ir pilnīgi pareizs. Viņš lūdza atļauju parādīt savus trikus nama īpašnieces klātbūtnē.

Atklāti runājot, neesmu jau nekāds vecs īgņa. No visas sirds protu priecāties par ikvienu laika kavēkli, un man prātā nenāk neuzticēties kādam cilvēkam tikai tāpēc vien, ka viņa ādas krāsa padevusies mazliet tumšāka par manējo. Taču arī labākajiem no mums piemīt vājības, un man tāpat ir sava vājība — proti, ja es zinu, ka grozs ar ģimenes sudraba galda piederumiem nolikts trauku glabātavā, tad es šo grozu atceros tūdaļ, līdzko gadās ieraudzīt apkārtklejojošu svešinieku, kura manieres ir labākas par manējām. Šai sakarā darīju indietim zināmu, ka nama īpašniece ir izbraukusi, un ļoti pieklājīgi ieteicu viņam -un viņa ceļabiedriem taisīties drīzāk projām no manām acīm. Par atbildi viņš man eleganti paklanījās un kopā ar visiem saviem ceļabiedriem pazuda no manām acīm. Es savukārt atgriezos pie pītā krēsla, apsēdos pagalma saules pusē un ieslīgu (ja jau jāteic patiesība) ne nu gluži miegā, bet miegam līdzīgā jaukā jutoņā.

Mani pamodināja mana paša meita Penelope, kas pie- drāzās man klāt ar tādu steigu, it kā mājās būtu izcēlies ugunsgrēks. Un kāda, jūsuprāt, vajadzība viņu dzina? Izrādījās, Penelope izdomājusi, ka visi trīs indiešu kumēdiņu rādītāji tūdaļ jāņem ciet; arī iemesls tika minēts, proti, viņi esot zinājuši, ka pie mums no Londonas brauc ciemiņš, un grasījušies misteram Frenklinam Bleikam nodarīt kaut ko ļaunu.

Mistera Frenklina vārds lika man atmosties. Atvēru acis un pavēlēju meitai, lai viņa paskaidro savu domu.

Izrādījās, ka Penelope tikko nākusi no vārtu sarga namiņa, kur bija tērzējusi ar vārtu sarga meitu. Abas mellenes redzējušas, kā manis izdzītie indieši mazā puisēna pavadībā izgājuši pa vārtiem. Ieņēmušas galvā, ka svešinieki noteikti dara puisēnam pāri — nekāda cita iemesla šādai domai neredzēju, vienīgi to, ka zēns bija glīts un trausls, — abas meitenes bija aizlavījušās indiešiem līdzi nar iekšpusi dzīvžogam, kas nošķir dārzu no ceļa, un vērojušas, ko svešinieki dara dzīvžoga viņā pusē. Viņu izda- i d>as beigušās ar pavisam dīvainiem trikiem.

Vispirms viņi noskatījuši ceļu gan uz vienu, gan otru pusi, lai pārliecinātos, vai ir vieni paši. Tad visi trīs apgriezušies apkārt un ņēmušies neatlaidīgi blenzt uz mūsu māju. Pēc tam sākuši tarkšķēt un strīdēties savā dzimtajā valodā, raudzīdamies cits citā kā šaubu pārņemti. Tad visi trīs griezušies pie angļu puisēna, it kā gaidītu palīdzību no viņa. Un tad galvenais indietis, tas, kurš runāja angliski, sacījis zēnam:

—    Sniedz roku!

Mana meita Penelope nekādi nevarēja saprast, kā pēc šiem drausmīgajiem vārdiem viņai sirds nav izlēkusi no krūtīm. Es savā prātā nospriedu, ka viņas sirdi no izlēk- A.mas laikam gan būs aizkavējusi korsete. Taču skaļi izteicu tikai dažus vārdus:

—    Arī man tirpas skrien pa kauliem!

(Nota bene: sievietēm tīk šādi mazi glaimi.)

Tātad, kad indietis sacījis: «Sniedz roku!» — puisēns atrāvies atpakaļ, papurinājis galvu un teicis, ka negribot to darīt. Indietis savukārt apvaicājies (pavisam laipni), vai zēnam varbūt gribētos atgriezties Londonā un nokļūt atpakaļ tur, kur viņi to atraduši — guļam tukšā grozā uz Iligus laukuma — izsalkušu, skrandainu un visu pamestu. Ar to pašu acīmredzot pretestība tikusi salauzta. Zeperis negribēdams sniedzis pretī roku. Indietis izvilcis no azotes pudeli un Uzlējis zēnam uz plaukstas tintei līdzīgu melnu

šķidrumu. Tad, pieskardamies zēna galvai un rādīdams gaisā virs tās kaut kādas zīmes, sacījis:

—    Skaties!

Zēns kļuvis gluži stīvs, stāvējis kā tāds tēls un lūkojies uz plaukstā ielieto tinti.

(Līdz šai vietai man tas viss šķita tīrie māži ar muļķīgu tintes šķērdēšanu. Laidos jau atkal miegainā gurdenumā, taču nākamie Penelopes vārdi izrāva mani no snaudas.)

Indieši vēlreiz noskatījuši ceļu gan uz vienu, gan otru pusi, un tad galvenais indietis sacījis puisēnam šādus vārdus:

—           Vai tu redzi angļu džentlmeni, kas ieradies no svešām zemēm?

Zēns atbildējis:

—     Es viņu redzu.

Indietis sacījis:

—           Vai angļu džentlmenis šodien brauks šurp pa šo ceļu, nevis pa kādu citu ceļu?

Zēns atbildējis:

—           Angļu džentlmenis šodien brauks šurp pa šo ceļu, nevis pa kādu citu ceļu.

Brīdi vilcinājies, indietis uzdevis otro jautājumu. Viņš teicis:

—    Vai angļu džentlmenis to ir paņēmis līdzi?

Zēns atbildējis, arī vispirms brīdi vilcinādamies:

—    Jā.

Indietis uzdevis trešo — pēdējo jautājumu:

—           Vai angļu džentlmenis ieradīsies, kā bija solījis, dienas novakarē?

Zēns atbildējis:

—    Nevaru to pasacīt.

Indietis jautājis, kādēļ viņš nevarot.

Zēns atbildējis:

—           Esmu noguris. Acu priekšā man metas migla, un viss sajūk kopā. Šodien vairs neko nespēšu saskatīt.

Ar to arī izprašņāšana beigusies. Galvenais indietis dzimtajā valodā kaut ko pateicis abiem pārējiem, rādīdams uz zēnu un uz pilsētu, kur (to mēs uzzinājām pēcāk) viņi bija apmetušies. Pēc tam, atkal virs zēna galvas parādīdams gaisā kaut kādas zīmes, viņš uzpūtis tam dvašu uz pieres un puisēns satrūkdamies atjēdzies. Tad visi barā devušies pa ceļu uz pilsētu, un meitenes viņus vairs nav redzējušas.

Stāsta, ka it visur varot atrast morāli, ja vien drusku papūloties. Taču kāda morāle būtu atrodama šai notikumā? Manuprāt, morāle ir šāda:

Pirmkārt, no kalpotāju sarunām pagalmā galvenais kumēdiņu rādītājs bija saklausījis kaut ko par mistera l ienklina atbraukšanu un nospriedis, ka te nu varēs taisīt mazliet naudas. Otrkārt, indietis, abi viņa ceļabiedri un zēns (ar nolūku taisīt iepriekš minēto naudu) bija nolēmuši paslaistīties tepat apkārt, kamēr mājās pārbrauks milēdija, un tad nākt atpakaļ, lai ar burvestībām pareģotu mistera Frenklina ierašanos. Treškārt, Penelope bija dzirdējusi, kā viņi izmēģina savus trikus, gluži tāpat kā aklieri mēģina lugu. Ceturtkārt, es pats rīkotos slavējami, |<i tovakar paturētu acīs sudraba galda piederumus. Piektkārt, Penelope arī rīkotos slavējami, ja nomierinātos un atstātu mani, savu tēvu, saulgozī mazliet nosnaužamies.

Tas man šai brīdī likās pats prātīgākais. Ja jūs cik necik pazīstat jaunas sievietes, jūs it nemaz nebrīnīsieties, uzzinājuši, ka Penelope manus ieskatus ir nemēģināja Izprast. Mana meita bija ieņēmusi galvā domu, ka notikumi mūsu mājās ir milzum nopietni. īpaši viņa man lika pie sirds indieša trešo jautājumu: «Vai angļu džentlmenis lo ir paņēmis līdzi?»

—    Ak, tēt! — sasizdama plaukstas, iesaucās Penelope. — Tie nav nekādi joki! Ko nozīmē šis «tas»?

—     Pavaicāsim misteram Frenklinam, dārgumiņ, — es nāciju, — ja vien tu vari nociesties, kamēr misters Frenklins atbrauc.

Es pamirkšķināju aci, skaidri parādīdams, ka jokoju, lāču Penelope manus vārdus uztvēra kā no visas tiesas teiktus. Meitēna nopietnība mani vai sasmīdināja.

—    Kā gan, dieva dēj, misters Frenklins to varētu zināt? — es iejautājos.

—     Pavaicā viņam! — sacīja Penelope. — Un paraugies, vai arī viņam «tas» šķitīs kaut kas smieklīgs. — Izšāvusi šos vārdus kā atvadu zalvi, mana meita pameta mani vienu.

Pēc viņas aiziešanas es savā prātā nospriedu, ka miste- iam Frenklinam patiešām par to pavaicāšu, galvenokārt tāpēc, lai nomierinātu Penelopi. Kāda bija mūsu saruna lai pašā dienā, kad es izteicu misteram Frenklinam savu lautajumu, jūs pienācīgajā reizē uzzināsiet visā pilnībā. Met, tā kā es nepavisam nevēlos iesvelt jūsu ziņkārību un pēc tam atstāt jūs neziņā, izlūgšos atjauju brīdināt — iekams turpinu stāstu —, ka mūsu sarunā par kumēdiņu rādītājiem jūs neatradīsiet ne miņas no jokiem. Man par lielu pārsteigumu, misters Frenklins, gluži tāpat kā Penelope, uztvēra šo jautājumu gaužām nopietni. Cik nopietni, to jūs paši sapratīsiet, kad es pastāstīšu, ka «tas», viņaprāt, nozīmēja Mēness akmeni.

IV NODAĻA

Man nudien jāatvainojas par to, ka aizkavēju jūs ar runām par sevi un savu pīto krēslu. Miegains večuks saules apspīdētā pagalmā nav nekas ievērības cienīgs, to es it labi pats saprotu. Taču viss, kā allaž mēdz būt, notika zināmā secībā, un jums vajadzēs vēl mazlietiņ paciesties un nogaidīt, līdz vēlāk ieradīsies misters Frenklins Bleiks.

Iekams es pēc savas meitas Penelopes aiziešanas paguvu atkal tā īsti iesnausties, mani iztraucēja bļodu un šķīvju šķinda saimes galā, un tas nozīmēja, ka pusdienas ir gatavas. Pats es ēdu savā istabā, tādēļ man nav nekādas daļas gar kalpotāju pusdienām, un es varēju vienīgi novēlēt viņiem labu ēstgribu un no jauna ērti iekārtoties savā krēslā. Grasījos patlaban izstaipīt kājas, kad pa durvīm izmetās un man gandrīz virsū uzskrēja kāda sieviete. Šoreiz tā bija nevis mana meita, bet gan trauku mazgātāja Nensija. Sēdēju Nensijai tieši ceļā, un, kad viņa lūdza, lai palaižu viņu garām, pamanīju, cik saīgusi ir viņas seja, — un kaut ko tādu es, kā jau visu kalpotāju galva, nekad principa pēc vien nepalaižu garām bez attiecīgas iztaujāšanas.

—    Kāpēc jūs pametat pusdienu galdu? — es jautāju. — Vai kaut kas gadījies, Nensij?

Nensija mēģināja neatbildējusi aizspraukties man garām, bet es piecēlos un saņēmu viņu aiz auss. Viņa ir piemīlīga, tukla jauna meiča, un es šādā veidā esmu iemanījies parādīt, ka arī protu novērtēt glītas meitenes.

—    Vai kaut kas atgadījies? — es vēlreiz jautāju.

—    Rozanna atkal nokavējusi pusdienas, — sacīja Nensija. — Un mani sūta viņu meklēt. Visi grūtākie darbi šais mājās vienmēr tiek uzgrūsti man. Laidiet mani vaļā, mister Beteridž!

Tikko pieminētā persona, vārdā Rozanna, bija mūsu otrā apteksne. Tā kā es savā sirdī jutu žēlumu pret mūsu olio apteksni (kādēļ, to jūs tūdaļ uzzināsiet) un pēc Nen- tujas sejas nopratu, ka viņa Rozarunu apveltīs ar krietni vien skarbākiem vārdiem, nekā tai brīdī būtu vajadzīgs, pēkšņi iedomājos, ka man patlaban nekas īpašs nav dalāms un es it labi pats varu sameklēt apteksni un dot viņai mājienu turpmāk nenokavēties, turklāt mani viņa labprāt uzklausīs.

—    Kur ir Rozanna? — es noprasīju.

—    Smiltājā, kur citur! — galvu atmetusi, noteica Nensija. — Šorīt viņai atkal uznāca kārtējais ģībonis, un viņa Izprasījās ieelpot svaigu gaisu. Man ir apnicis ar viņu noņemties!

—    Ej atpakaļ pie galda, meitēn! — es teicu. — Man Vēl nav apnicis noņemties ar Rozannu, un es aiziešu un viņu atvedīšu.

Nensija (viņai ir laba ēstgriba) likās apmierināta. Apmierināta viņa izskatās piemīlīga. Un, kad viņa izskatās piemīlīga, es viņai paplikšķinu zem zoda. Nekā netikumīga tur nav — tik vien kā paradums.

Tā nu es paņēmu spieķi un devos uz smiltāju.

Nē, stāstīt par to vēl ir pāragri. Man vēlreiz jāatvainojas, ka aizkavēju jūsu uzmanību, taču jums noteikti jāuzklausa gan stāsts par smiltāju, gan arī stāsts par Ro- 7.annu, jo kā vienam, tā otram ir zināms sakars ar dimantu. Cik uzcītīgi es pūlos nenovirzīties no temata un ne apstāties sīkumu dēļ, un cik grūti man tas padodas! lāču ko lai dara! Cilvēki un notikumi šai pasaulē dažkārt ir tik dīvaini un neaptverami, ka paši prasās, lai mēs tiem pievēršam uzmanību. Tādēļ lieki nesatrauksimies, centīsimies izteikties īsi un drīz vien jau būsim tikuši no- siēpumam pie pašas saknes, to es jums apsolu.

Rozanna (sāksim vispirms ar dzīvu cilvēku, pēc tam mnāsim par nedzīvu vietu, jo to prasa parasta pieklājība) mūsu mājās bija vienīgā jaunā kalpone. Kādus četrus mēnešus pirms tā brīža, par kuru patlaban rakstu, milēdija bija aizbraukusi uz Londonu un iegriezusies kādā labošanas iestādē, kuras vadība rūpējās par to, lai no cietuma atbrīvotās nelaimīgās sievietes vairs neatgrieztos uz slidena ceļa. Iestādes pārzine, redzēdama, ka milēdija patiesi interesējas par šo vietu, pievērsa viņas uzmanību kādai meitenei, vārdā Rozanna Spīrmena, un izstāstīja tik skumju stāstu, ka man pietrūkst drosmes to šeit atkārtot, jo nepiederu pie tiem cilvēkiem, kas labprāt sevi veltīgi satrauc, un arī jums tas droši vien nepatīk. Svarīgākais ir tas, ka Rozanna Spīrmena bijusi zagle — ne jau no tiem zagļiem, kas Sitijā apvienojušies veselās kompānijās un aplaupa nevis vienu cilvēku, bet veselus tūkstošus, — nonākusi saskarē ar likumu, pēc tiesas tikusi ieslodzīta cietumā un vēlāk labošanas iestādē. Pārzine izteicās par Rozannu (lai arī meitene izdarījusi noziegumu), ka otru tādu meiteni starp tūkstošiem grūti atrast un vajadzīgs tikai piemērots gadījums, lai viņa pierādītu, ka ir pelnījusi ikvienas kristīgas sievietes līdzjūtību. Milēdija (būdama īsti kristīga sieviete, ja tādas vispār ir šai pasaulē) pārzinei sacīja:

— Rozannai Spīrmenai šāds piemērots gadījums ir radies, es viņu pieņemu darbā.

Pēc nedēļas Rozanna Spīrmena ienāca mūsu mājās un sāka strādāt par otro apteksni.

Nevienai dzīvai dvēselei netika bilsts ne vārds par meitenes iepriekšējo dzīvi, vienīgi mis Reičelai un man. Milēdija bieži pagodināja mani, prasīdama padomu dažādos jautājumos, un arī šoreiz viņa ar mani apspriedās par Rozannu. Pēdējā laikā iemantojis nelaiķa sera Džona paradumu allaž piekrist milēdijai, es labprāt piekritu viņai arī par Rozannu Spīrmenu.

Reti kādai meitenei gadās tik laba izdevība kā šai mūsu nabadzītei. Neviens no kalpotājiem nevarēja mest Rozannai acīs viņas pagātni, jo neviens nekā par šo pagātni nezināja. Viņa saņēma algu un baudīja tādas pašas priekšrocības kā visi pārējie, un milēdija lāgu lāgiem iedrošināja viņu ar kādu draudzīgu vardu. Rozanna, jāatzīst, savukārt pierādīja, ka ir šās laipnības cienīga. Lai gan veselībā meitene nebija pārāk stipra un dažkārt, kā jau minēju, krita ģībonī, pie darba viņa allaž ķērās centīgi, nekurnēdama un veica to rūpīgi un labi. Taču viņai nekādi neizdevās sadraudzēties ar citām kalponēm, un vienīgi mana meita Penelope allaž izturējās laipni pret Rozannu, lai ari pārāk tuvas draudzenes viņas nekļuva.

Man grūti iedomāties, kas īsti meitenē kaitināja pārējos. Rozannai nepiemita nekāds skaistums, kas citās kalponēs varētu izraisīt skaudību; viņa bija visneizskatīgākā mūsu mājās, turklāt viens plecs viņai bija augstāks par otru. Manuprāt, galvenais, kas kalpotājiem nepatika, bija viņas nerunīgums un tieksme pēc vienlulības. Brīvajos Imižos, kad citi noņēmās ar tenkošanu, viņa vai nu lasīja, vai strādāja. Kad pienāca Rozannas kārta izmantot brīvdienu, deviņos gadījumos no desmit viņa klusi uzlika palvā cepurīti un viena pati aizgāja pastaigāties. Nekad viņa nestrīdējās, nekad neapvainojās, tikai stūrgalvīgi un tomēr pieklājīgi turējās savrup no pārējiem. Teikta- |.im jāpiebilst, ka ar visu neizskatīgumu meitenē jautās kaut kas tāds, kas viņu darīja līdzīgu nevis kalponei, bet gan augstdzimušai dāmai. Varbūt tas izpaudās viņas balsī, varbūt ari viņas sejā. Vienīgais, ko varu teikt, — pārējās sievietes kā negudras uzklupa šai Rozannas īpatnībai jau pirmajā dienā, kad viņa ienāca mūsu mājās, un apgalvoja (pavisam bez jebkāda pamata), ka Rozanna Spīrmena esot ļoti augstprātīga.

Pastāstījis par Rozannu visu, ko zinu, gribu vēl piebilst kādu vārdu par vienu no šās savādās meitenes dīvainībām, un pēc tam stāstīšu par smiltāju.

Mūsu māja atrodas augstā vietā Jorkšīras piekrastē, pašā jūras malā. Visapkārt plešas brīnišķīgas pastaigu vietas, cilvēks var iet, uz kuru pusi grib, vienīgi viens i eļš nav ieteicams. Tas, pēc manām domām, aizved briesmīgā pastaigā. Kāda ceturtdaļjūdze jāiet cauri skum- jai egļu audzei, tad ceļš, izvīdamies starp zemām klin- lim, nonāk pie visvientuļākā un neglītākā līča visā mūsu luras piekrastē.

Smilšu kāpas aizsniedzas līdz pašai jūrai un kā divas klinšu mēles ūdenī paceļas viena otrai pretī, līdz pagaist • katienam. Vienu sauc par Ziemeļu, otru — par Dienvidu /omesmēli. Starp abām šīm klinšu strēlēm, līdz ar gadalaiku maiņu pavirzīdamās gan uz priekšu, gan atpakaļ, plešas visā Jorkšīras piekrastē vispretīgākās plūstošās Miūltīs. Kad paisumu nomaina bēgums, zemes dzīlēs notiek kāda neizprotama kustība, kas dīvainā kārtā satri- (ina un sadrebina smilšu virskārtu, un vietējie iedzīvotāji smiltāju tādēļ iedēvējuši par Trīsuļojošajām smiltīm. Augsts krasts pusjūdzes garumā gar pašu līča grīvu no- Iiii atklātā okeāna ūdeņus, kas laužas iekšā no selgas. Gan ziemu, gan vasaru, kad paisums pārplūdina smiltāju, jūra, i. ii ai šūpodamās, it kā pamet te savus viļņus aizmirstībai. Vientuļa un drūma vieta, kad es jums saku! Neviena pati laiva nekad neuzdrošinās iegriezties šai līcī. Neviens vienīgs bērns no mūsu zvejnieku ciema, ko sauc par Kobz- liolu, nekad nenāk šurp rotaļāties. Pat putni gaisā, maiļ rādās, met Trīsuļojošajām smiltīm apkārt lielu likumu Lai jauna meitene, kura var atrast desmitiem visjaukāko pastaigas vietu un allaž dabūt pavadoņus, kas tai dotos līdzi pēc pirmā uzaicinājuma: «Iesim!» — izraudzītos tieši šo vietu un viena pati brīvajos brīžos tur sēdētu un strā dātu vai lasītu, tas nudien ir kaut kas pavisam neticams. Un tomēr tiesa vien ir — varat to izskaidrot, kā jums tīk, — ka šī bija Rozannas Spīrmenas mīļākā pastaigu vieta, un tikai retumis viņa iegriezās arī Kobzholā, lai apciemotu savus vienīgos draugus mūsu apkaimē, bet par tiem es jums pastāstīšu vēlāk. Tāpat tiesa ir tas, ka es devos tieši uz turieni, lai pārvestu meiteni mājās pie pusdienu galda, un tad mēs laimīgi atkal varēsim atgriezties pie mūsu stāsta, kurš mūs vēlreiz aizvedīs atpakaļ smiltājā.

Eglājā no meitenes nebija ne miņas. Kad pāri smilšu kāpām iznācu krastmalā, ieraudzīju Rozannu ar salmu cepurīti galvā, vienkāršajā pelēkajā apmetnī, ko viņa allaž valkāja, lai noslēptu savu greizo plecu, — viņa sēdēja gluži viena un nolūkojās plūstošajās smiltīs un jūrā.

Kad piegāju klāt, viņa sarāvās un novērsa no manis seju. Kā visu kalpotāju galva es principa pēc nekad neatstāju neizmeklētu gadījumu, ja man kāds neskatās acīs, tādēļ pagriezu viņu pret sevi un ieraudzīju, ka meitene raud. Mans raibais Indijas mutautiņš — viens no sešiem brīnum skaistajiem mutautiem, ko man uzdāvināja milēdija, — atradās pa rokai kabatā. Es to izņēmu un sacīju Rozannai:

— Iesim apsēdīsimies, mana mīļā, kāpas nogāzē. Vispirms noslaucīsim asaras, un tad es iedrošināšos apjautāties. kādēļ jūs raudat.

Kad sasniegsiet manu vecumu, jūs sapratīsiet, ka apsēšanās kāpas nogāzē aizņem daudz vairāk laika, nekā jums patlaban šķiet. Kad beidzot iekārtojos, Rozanna jau pati bija paguvusi noslaucīt acis savā nēzdodziņā, kas ne tuvu nespēja mēroties ar manējo, jo bija lēta batista drā- niņa. Meitene bija ļoti klusa un izskatījās gaužām nelaimīga, taču, paklausīdama manam aicinājumam, apsēdās mah blakus kā rātns bērns. Ja gribat iespējami drīzāk nomierināt kādu sievieti, apsēdiniet viņu sev klēpī. Atcerējos šo zelta likumu! Taču ak vai! Rozanna nav vis nekāda Nensija, un tas allaž jāpatur prātā!

—    Un tagad, mana dārgā, pastāstiet, — kādēļ jūs raudat?

—    Par aizgajušajiem gadiem, mister Beteridž, — rāmi atbildēja Rozanna. — Agrākā dzīve reizumis atgriežas pie manis.

—    Nu, nu, mīļumiņ, — es sacīju. — Jūsu agrākā dzīve ir nodota aizmirstībai. Kādēļ jums tā vēl jāatceras?

Viņa saņēma mani aiz svārku stūra. Esmu nevīžīgs večuks, un it bieži gadās, ka notraipu apģērbu ar ēdienu un dzērienu. Viena vai otra no mūsu sievietēm lāgiem iztīra manas nosmulētās drānas. Iepriekšējā dienā Rozanna bija Izņēmusi traipu no mana svārku stūra ar kādu jaunu maisījumu, kas tīrīja jebkurus plankumus. Tauki bija izgā- |uši, bet vadmalā tai vietā palicis mazs tumšs laukumiņš. Meitene norādīja uz šo vietu un pakratīja galvu.

—    Traips ir izņemts, — viņa sacīja. — Taču vieta, kur l.is bijis, vēl arvien ir redzama, mister Beteridž, vieta vēl iirvien ir redzama!

Uz piezīmi, kas cilvēkam negaidot izteikta par viņa svārkiem, nemaz nav tik viegli tūdaļ atbildēt. Un arī pašā meitenē kaut kas tobrīd lika īpaši par viņu iežēloties. Lai gan citādi Rozanna bija pavisam neizskatīga, acis viņai bija skaistas, brūnas, un viņa lūkojās manī ar dziļu cieņu pret manu laimīgo, sirmo vecumu un godājamo reputāciju kā pret kaut ko tādu, ko viņai nekad nebūs lemts iegūt, un manā sirdī ielija skumjas par mūsu otro apteksni. Tā kā es jutu, ka nespēšu viņu nekādi mierināt, man atlika tikai viens ceļš. Un tas bija — vest viņu mājās uz pusdienām.

—    Palīdziet man piecelties, — es teicu. — Jūs esat nokavējusi pusdienas, Rozanna, un es atnācu jums pakaļ.

—    Jūs, mister Beteridž! — viņa iesaucās.

—    Nensijai lika jūs sameklēt, — es sacīju. — Taču man šķita, ka jūs, mana dārgā, daudz labprātāk uzklausīsiet rājienu no manis.

Nabadzīte nepalīdzēja vis man piecelties, bet klusītēm ielika savu rociņu manā plaukstā un viegli to saspieda. Meitene par varēm pūlējās atturēt asaras, un man ar cieņu jāatzīst, ka tas viņai izdevās.

—    Jūs esat ļoti laipns, mister Beteridž, — viņa teica

—   Taču man šodien nepavisam negribas iet pusdienās, — ļaujiet man vēl kādu brīdi šeit uzkavēties.

—    Kas jums te liekas tik patīkams? — es vaicāju

—    Kas jūs arvien dzen uz šo nožēlojamo vietu?

—    Kaut kas mani velk šurp, — sacīja meitene, ar pirkstu zīmēdama smiltīs. — Pūlos nenākt uz šo pusi, bet tas man neizdodas. Dažkārt, — viņa piebilda pavisam klur,u, it kā baidīdamās pati no savas iztēles, — dažkārt man, mister Beteridž, šķiet, ka mani šeit gaida kaps.

—     Mājās jūs gaida jēra cepetis un pudiņš ar nieru taukiem, — es teicu. — Ejiet tūdaļ pusdienās! Palūkojiet vien, Rozanna, kas iznāk, kad cilvēks ar tukšu vēderu nododas dažādām domām!

Es runāju bargi, no tiesas saskaities (savos cienījamos gados) par to, ka jauna sieviete divdesmit piecu gadu vecumā uzsāk runas par savu nāvi.

Rozanna. šķita mani nedzirdam. Viņa uzlika roku ma uz pleca, tā ka man vajadzēja palikt turpat sēžot viņaļ blakus.

—    Man liekas — šī vieta ir mani apbūrusi, — viņ^ sacīja. — Katru nakti redzu to sapnī, un tā neiziet man no prāta, kad sēžu pie sava šuvekļa. Jūs zināt, misteiļ Beteridž, ka es neesmu nepateicīga, jūs zināt, ka es cen šos attaisnot jūsu laipnību un milēdijas uzticēšanos. Tač dažkārt man jādomā par to, vai tikai dzīve šeit nav pāRĀK mierīga un pārāk laba tādai sievietei kā es pēc visa ko esmu izcietusi, mister Beteridž… pēc visa, ko esmu Izcietusi. Apzinādamās, ka neesmu tāda kā citi kalpotāji, «vi viņu vidū jūtos daudz vientuļāka nekā šeit. Milēdija nezina un arī labošanas iestādes pārzine nezina, cik briesmīgs pārmetums jebkurš godīgs cilvēks pats par sevi ir Itidai sievietei kā es. Nebariet mani, jūs taču esat tik labs. Vai tad es nepadaru savu darbu? Nesakiet, lūdzu, milēdijai, ka neesmu apmierināta, — esmu apmierināta. '1'ik.ai prāts man reizēm neliek mieru, un tas arī ir viss. — \ ii,īa noņēma roku man no pleca un pēkšņi norādīja uz plūstošajām smiltīm. — Palūkojieties, — viņa teica. — Vai . tas nav apbrīnojami? Vai tas nav briesmīgi? Desmitiem reižu esmu to redzējusi, un arvien tas man šķiet kaut kas Jauns, it kā ieraudzītu to pirmo reizi.

Pavēros turp, kur viņa rādīja. Bija sācies paisums, un baismās smiltis ietrīsuļojās. Plašā, brūnā virsma lēnām pacēlās, tad savirmoja un nodrebēja.

I — Vai jūs zināt, ko es tur saskatu? — iejautājās Rozanna, atkal satvērusi mani aiz pleca. — Man šķiet, ka tin smok simtiem cilvēku — viņi visi pūlas izkļūt virs- )Ušē, bet stieg arvien dziļāk un dziļāk šai baismīgajā ir/.dibenī! Iemetiet tur akmeni, mister Beteridž! Iemetiet akmeni, un tad palūkosimies, kā smiltis to aprīs!

Kādas bezjēdzīgas runas! Cik nejauki tukšs vēders (iedarbojas uz satrauktu prātu! Man uz mēles jau bija atbilde — diezgan skarba, taču tikai nabaga meitenes labā, varat man ticēt! — bet to atturēja no smilšu kāpu puses atskanējusi balss — kāds mani sauca vārdā, s — Beteridž! — skanēja balss. — Kur jūs esat? ļ — Seit! — es atkliedzu, lai gan nezināju, kas mani sauc.

Rozanna pielēca kājās un skatījās turp, no kurienes skanēja balss. Arī es jau grasījos celties augšā, bet tad mani pārsteidza pēkšņā pārmaiņa meitenes sejā.

Viņas vaigos ielija tīkams sārtums, ko nekad agrāk neliku manījis; viņa saspringa mēma un nekustīga kā brīnumā.

Kas mani sauc? — es iejautājos.

Rozanna atbildēja ar to pašu jautājumu. - Ak! Kas gan jūs sauc! — viņa klusu sacīja — drīzāk pali sev nekā man.

es pagriezos un atskatījos. No kāpām mums pretī n ira jauns džentlmenis mirdzošām acīņi, ģērbies skaistā

dzeltenīgi brūnā uzvalkā, ar pieskaņotiem cimdiem un platmali, rozi pogcaurumā un tādu smaidu sejā, kas liktu atsmaidīt pretī pat Trīsuļojošajām smiltīm. Iekams paguvu uzslieties kājās, viņš nometās man blakus smiltīs, pēc svešzemju modes aplika man roku ap kaklu un apskāva mani tik cieši, ka paliku gandrīz vai bez elpas.

—    Mīļais vecais Beteridž! — viņš sacīja. — Esmu jums parādā septiņus šiliņus un sešus pensus. Nu, vai jūs zināt, kas es tāds esmu?

Dievs, svētī mūs un pasargi no ļauna! Tas taču bija misters Frenklins Bleiks — krietnas četras stundas agrāk, nekā iriēs viņu gaidījām!

Nepaguvu izteikt ne pušplēsta vārda, kad pamanīju, ka misters Frenklins acīm redzami pārsteigts palūkojas Ro- zannā. Sekodams viņa skatienam, arī es paskatījos uz meiteni. Laikam uztvērusi mistera Frenklina skatienu, Rozanna pietvīka vēl sārtāka; viņa pagriezās un man gluži neizprotamā mulsumā pēkšņi mūs atstāja, pat nepalocī- damās misteram Frenklinam un neteikdama man ne vārda. Tas nu nepavisam nebija viņai raksturīgi, — grūti būtu atrast pieklājīgāku un labāk audzinātu kalponi.

—    Dīvaina meitene, — sacīja misters Frenklins. — Kas gan manī varēja viņu tik ļoti pārsteigt?

—    Manuprāt, ser, — es atbildēju, pajokodams par mūsu jaunā džentlmeņa kontinentā gūto izglītību, — viņu pārsteidza jūsu ārzemnieciskais spožums.

Mistera Frenklina vieglprātīgo jautājumu un savu muļķīgo atbildi pieminēju šeit par mierinājumu un iedrošinājumu visiem pārējiem muļķiem, jo, cik esmu novērojis, ikviens padumjāks cilvēciņš rod dziļu gandarījumu, uzzinājis, ka arī gaišākie prāti dažkārt nav ne par mata tiesu pārāki par viņiem. Ne misteram Frenklinam, lai kādu apbrīnojamu mācību viņš svešās zemēs izgājis, ne arī man pašam ar visiem saviem gadiem, pieredzi un dabas doto saprātu nebija ne mazākās miņas par to, ko īsti nozīmēja Rozannas Spīrmenas neizprotamā izturēšanās. Viņa, nabadzīte, pagaisa no mūsu domām, iekams viņas pelēkais apmetnītis pazuda mūsu skatienam aiz smilšu pauguriem. Kas gan tur sevišķs? — jūs, gluži dabiski, jautāsiet. Lasiet vien tālāk, mans krietnais draugs, un bruņojieties ar pacietību, varbūt jūs pārņems tāda pati līdzjūtība pret Rozannu Spīrmenu, kāda pārņēma mani, kad es uzzināju patiesību.

V NODAĻA

Kad mēs palikām divatā, es vispirms trešoreiz mēģināju piecelties no smiltīm. Misters Frenklins mani aizkavēja. ( — Sai briesmīgajai vietai ir kāda priekšrocība, — viņš Meija. — Neviens mūs te netraucē. Palieciet vien sēžam, beteridž, man ir kaut kas jums sakāms.

Kamēr misters Frenklins runāja, es lūkojos viņā un ulējos sev pretī sēdošajā vīrā saskatīt kaut ko no zēna, <ts bija palicis manā atmiņā. Taču pieaugušais vīrs izsita Uiani no sliedēm. Lai kā es skatījos, nespēju vairs ieraudzīt sārtos puisēna vaidziņus un glīto puisēna svārciņu. Seja viņam bija kļuvusi bālāka, tās apakšējo daļu, man par lielu pārsteigumu un nepatiku, aizsedza cirtaina, brūna barda un ūsas. Mistera Frenklina izturēšanās, tiesa gan, bija gaužām brīva, taču to nekādi nevarēja salīdzināt ar agrāko dabiskumu. Un kas vēl ļaunāk, — kādreiz šķita, ka viņš izaugs garš, bet nekas no tā nebija iznācis. Jaunais džentlmenis bija glīts, slaids un labi veidots, tomēr ne par mata tiesu nepārsniedza vidēju augumu. īsi sakot, viņš pievīla manas cerības. Aizritējušie gadi nebija atstājuši nekā no viņa kādreizējās būtības, vienīgi acis lūkojās 1 ik pat dzīvi un tieši. Mistera Frenklina skatienā es ieraudzīju mūsu senāko jauko zēnu un ar to arī nolēmu savus pētījumus beigt.

— Esiet sveicināts dzimtajā pusē, mister Frenklin! — es sacīju. — Vēl jo vairāk tādēļ, ka esat ieradies dažas Htundas agrāk, nekā tikāt gaidīts.

— Tam ir savs iemesls, kādēļ es atbraucu agrāk, nekā Jtis mani gaidījāt, — atbildēja misters Frenklins. — Man radušās aizdomas, ka pēdējās trīs vai četras dienas l.ondonā kāds mani izseko un novēro, un es atbraucu nevis ar vakara, bet ar rīta vilcienu, jo gribu nojaukt pēdas kādam noslēpumainam svešzemniekam.

Sie vārdi mani krietni vien satrauca. Prātā uzreiz iešāva! trīs kumēdiņu rādītāji un Penelopes iedoma, ka tie misteram Frenklinam Bleikam var nodarīt kaut ko ļaunu.

Kas jūs novēro, ser, un kālab? — es apvaicājos.

— Pastāstiet man par trim indiešiem, kas šodien bija Iegriezušies jūsu mājās, — nelikdamies ne zinis par manu laiitājumu, sacīja misters Frenklins. — Nav izslēgts, Beteridž, ka mans svešzemnieks un jūsu trīs kumēdiņu i adītāji nāk no vienas kompānijas.

—    No kurienes jums zināms, ser, par kumēdiņu rādītājiem? — es atbildēju ar pretjautājumu, skaidri apjauzdams, ka tas nekādi nepiedienas labām manierēm. Taču ko gan daudz vispār var gaidīt no nabaga cilvēka dabas, un tādēļ ari no manis neko nevajag gaidīt.

—    Mājās sastapu Penelopi, — teica misters Frenklins, — un viņa man visu izstāstīja. To jau varēja paredzēt, ka jūsu meita, Beteridž, izaugs par glītu jaunavu, un šis paredzējums ir piepildījies. Penelopei ir mazas austiņas un mazas kājiņas. Vai gan nelaiķa misis Beteridžai arī nepiemita šādas pašas nenovērtējamas īpašības?

—    Nelaiķa misis Beteridžai piemita daudz trūkumu, ser, — es atbildēju. — Viens no tiem (ja atļausiet man to pieminēt) — neprasme savaldīt mēli. Misis Beteridža drīzāk bija līdzīga mušai nekā sievietei — nemūžam viņa nespēja rimties.

—    Viņa būtu bijusi īsti piemērota man, — sacīja misters Frenklins. — Es arī nekad nespēju rimties. Jūsu atjauta, Beteridž, nav neko zaudējusi no sava asuma. To pašu teica arī jūsu meita, kad es apjautājos sīkāk par kumēdiņu rādītājiem. «Tētis jums visu pastāstīs, ser. Viņš savos gados ir tieši apbrīnojams un ārkārtīgi labi prot izteikt savas domas.» Tie ir Penelopes vārdi, ko viņa pasacīja, dievišķīgi pietvīkdama. Pat mana cieņa pret jums nespēja mani atturēt no … taču ko tur lieki runāt, — es Penelopi pazīstu jau kopš bērna gadiem, un viņa ir kļuvusi vēl jaukāka. Taču jokus pie malas. Ko tie kumēdiņu rādītāji šeit darīja?

Jutos mazliet neapmierināts ar savu meitu — ne jau tāpēc, ka viņa ļāva misteram Frenklinam sevi noskūpstīt, misteram Frenklinam arī tas ir atļauts, — bet gan tādēļ, ka viņas dēļ man vajadzēja vēlreiz atstāstīt šo muļķīgo notikumu. Taču citas izejas nebija, atlika vienīgi izteikt visu, ko zināju. Mistera Frenklina jautrība ar katru manu vārdu pamazām izgaisa. Viņš sēdēja, uzacis saraucis, un virpināja bārdu ap pirkstiem. Kad savu stāstījumu beidzu, viņš atkārtoja abus jautājumus, ko galvenais kumēdiņu rādītājs bija uzdevis zēnam, — acīmredzot tāpēc, lai tie labāk iespiestos atmiņā.

—    «Vai angļu džentlmenis šodien brauks šurp pa šo ceļu, nevis pa kādu citu ceļu?» — «Vai angļu džentlmenis to ir paņēmis līdzi?» Man ir aizdomas, — teica misters Frenklins, izvilkdams no kabatas mazu, aizzīmogotu, pa- ļilrā ievīstītu sainīti, — ka tas nozīmē šo te. Un «šis te», Beteridž, nozīmē mana tēvoča Hērnkāsla slaveno dimantu.

—    Debesu tēvs, ser! — es iesaucos. — Kā jūs tikāt pie nekrietnā pulkveža dimanta?!

—    Ar nekrietnā pulkveža testamentu šis dimants kā dzimšanas dienas dāvana novēlēts manai māsīcai Reiče- Ui, — sacīja misters Frenklins. — Un mans tēvs, būdams nekrietnā pulkveža testamenta izpildītājs, uzticēja man to nogādāt šurp.

Ja jūra, kas tobrīd rāmi pārplūdināja Trīsuļojošās smiltis, manu acu priekšā pēkšņi pārvērstos sauszemē, es I.likām gan nebūtu juties vairāk pārsteigts, kā izdzirdot mistera Frenklina vārdus.

—    Pulkveža dimants novēlēts Reičelai! — es iesaucos. — Un jūsu tēvs, ser, ir pulkveža testamenta izpildītājs? Nu vai zināt, mister Frenklin, es būtu licis kaut savu galvu ķīlā, ka jūsu tēvs nepieskartos pulkvedim pat ar knaiblēm.

—    Tas nu ir spēcīgi teikts, Beteridž! Ko jūs varat iebilst pret pulkvedi? Viņš piederīgs jūsu laikam, nevis manējam. Pastāstiet, ko jūs par viņu zināt, un es jums Izstāstīšu gan to, kā mans tēvs kļuva par viņa testamenta Izpildītāju, gan vēl dažu labu citu jaunumu. Londonā man Izdevās šo to noskaidrot par manu tēvoci Hērnkāslu un par viņa dimantu. Daudz kas no šiem faktiem manās acīs šķiet visai neglits, un es negribētu, lai jūs to apstiprināt. Jūs tikko nosaucāt viņu par «nekrietno pulkvedi». Mēģiniet atcerēties, vecais draugs, un pasakiet, kādēļ jūs viņu t.i saucat!

, Sapratu, ka viņš to domā nopietni, un pastāstīju visu, ko zinu.

Turpmākajās lappusēs jūs atradīsiet pašu galveno no mana stāstījuma, kas uzrakstīts īpaši jūsu dēļ. Lasiet labi uzmanīgi, jo citādi jūs galīgi apjuksiet, kad būsim vairāk iedziļinājušies šais notikumos. Izmetiet no galvas bērnus, pusdienu gatavošanu, jauno cepuri un visu pārējo. Ja varat, mēģiniet aizmirst politiku, zirgus, veikala darījumus un nepatikšanas klubā. Ceru, ka manu pārdrošību neņem- Hiet ļaunā, — tādējādi gribu tikai izraisīt sava godājamā l.r.itaja interesi. Ak dievs! Vai gan neesmu redzējis jūsu rokas visdiženākos autorus, un vai gan es nezinu, cik viegli jūsu uzmanība aizklīst sānis, kad to lūdz grāmata, nevis cilvēks?

Mazliet iepriekš es jau pieminēju milēdijas tēvu — veco lordu — cilvēku ar ātru dabu un garu mēli. Pavisam viņam bija pieci bērni. Vispirms piedzima divi dēli, tad, pēc krietna laika sprīža, viņa sieva atkal sadūšojās un pasaulē nāca trīs jaunās lēdijas cita pēc citas tik drīz, cik vien to atļāva daba, un mana pavēlniece, kā jau teikts, starp viņām bija pati jaunākā un pati labākā. Vecākais no diviem dēliem Artūrs mantoja lorda titulu un tēva īpašumus. Otrs dēls —? grāfs Džons saņēma no kāda radinieka krietnu bagātību un iestājās armijā.

Mēdz sacīt, ka tikai nelāgs putns pieķēza savu ligzdu. Dižciltīgo Hērnkāslu dzimtu es uzskatu par savu ligzdu, un tādēļ būšu ļoti pateicīgs, ja no manis negaidīs, lai ielai- žos sīkumos par grāfu Džonu. No visas sirds esmu pārliecināts, ka viņš bija viens no lielākajiem neģēļiem, kādi vien šai pasaulē dzīvojuši. Tas arī ir pats svarīgākais, ko par viņu varu sacīt. Savas karavīra gaitas grāfs Džons iesāka gvardē. Vēl nesasniedzis divdesmit divu gadu vecumu, viņš bija spiests gvardi pamest — nav svarīgi, kādēļ. Armijā valda liela stingrība, un šādu stingrību grāfs Džons nevarēja izturēt. Viņš devās uz Indiju palūkoties, vai arī tur tiek ievērota tāda pati stingrība, un izmēģināt roku aktīvajā dienestā. Drošsirdībā (tas jāatzīst par godu grāfam Džonam) viņš bija buldoga un cīņas gaiļa sajaukums ar zināmu mežonības piedevu. Grāfs Džons piedalījās Se- ringapatamas ieņemšanā. Drīz pēc tam viņš pārgāja uz otru pulku, vēlāk pameta ari to un iestājās trešajā. Tieši šai trešajā pulkā viņš tika iecelts par apakšpulkvedi un, dabūjis paaugstinājumu, dabūja arī saules dūrienu un atgriezās Anglijā.

Grāfs Džons pārbrauca mājās ar tādu reputāciju, ka visas Hērnkāslu dzimtas durvis viņam bija slēgtas; milēdija (tikko kā apprecējusies) rādīja visiem paraugu un paziņoja (ar sera Džona piekrišanu, protams), ka brālis nekad nespers kāju pār viņas nama slieksni. Pulkvedim netrūka kauna traipu, kuru dēļ cilvēki no viņa vairījās, taču mam šeit jāpiemin tikai viens viņa negods, kas saistīts ar dimantu.

Cilvēki runāja, ka Indijas dārgakmeni viņš ieguvis tādiem līdzekļiem, kurus, lai cik nekaunīgs būdams, nevienam neiedrošinoties atklāt. Nekad viņš nemēģināja di-r mantu pārdot, jo nauda viņam nebija vajadzīga un (tas nu atkal jāatzīst viņam par godu) viņš naudu arī nekādā

vērtē neturēja. Nevienam viņš dārgakmeni neatdeva un l»e reizi nevienai dzīvai dvēselei to pat neparādīja. Viens olis izteica domu, ka pulkvedis baidoties iekulties nepatikšanās, ja kaut kas nāktu ausīs pavēlniecībai; citi (tie jjoužām maz pazina šā vīra īsto dabu) apgalvoja — viņš dimantu slēpjot aiz bailēm, ka tā parādīšana varētu viņam lu.iksāt dzīvību.

Iespējams, ka pēdējā apgalvojumā arī bija kāds graudiņš patiesības. Maldīgi būtu sacīt, ka pulkvedis baidījās, taču nenoliedzams ir fakts, ka viņa dzīvība Indijā divreiz likusi apdraudēta, un neviens nešaubījās, ka tam par Iemeslu ir Mēness akmens. Kad pulkvedis atgriezās An- ļjlijā un visi no viņa izvairījās, tam atkal par iemeslu lik.i minēts Mēness akmens. Pulkveža mūža noslēpums Nostājās pulkvedim ceļā, un viņš, varētu teikt, tika iz- itumts pats no savas sabiedrības. Vīrieši nelaida viņu savos klubos; sievietes, ar kurām viņš gribēja apprecēties — un tādu netrūka —, viņu atraidīja; ieraudzījuši pulkvedi uz ielas, viņa draugi un tuvinieki pēkšņi kļuva iuvredzīgi.

Cits cifvēks, nonācis šādā nepatīkamā stāvoklī, būtu Ulējies attaisnoties pasaules acīs. Taču grāfs Džons nebija radis padoties pat tad, kad viņa pusē nebija taisnība un Visa sabiedrība nostājās pret viņu. Viņš nešķīrās no dimanta Indijā, nicinādams briesmas tikt nogalinātam. Viņš nešķirās no dimanta Anglijā, nicinādams sabiedrības naidīgo noskaņojumu. Jūsu priekšā kā glezna ir šā cilvēka portrets: raksturs, kas izaicinoši stājas visam pretī, un *e|d, lai arī skaista, tomēr velnišķīga.

Lugu lāgiem mūsu ausīs nonāca dažnedažādas baumas par grāfu Džonu. Dažkārt runāja, ka viņš nodevies opija lineķēšanai un krājot vecas grāmatas; dažkārt stāstīja, ka viņš nodarbojoties ar dīvainiem eksperimentiem ķī- lni|.i; dažkārt viņš bija redzēts dzīrojam un līksmojamies iii pašiem apšaubāmākajiem-ļautiņiem pašās apšaubāmāku). is Londonas pažobelēs. Lai kā tas arī būtu, pulkvedis il/ivoja vientuļu, izvirtušu, neizdibināmu dzīvi. Vienu iei/i — vienu vienīgu reizi pēc pulkveža atgriešanās Anglijā es pats viņu redzēju vaigu vaigā.

K.idus divus gadus pirms tā brīža, par kuru patlaban lakstu, un aptuveni pusotra gada pirms savas nāves pulkvedis negaidot ieradās milēdijas namā Londonā. Tas nolika mis Reičelas dzimšanas dienas vakarā divdesmit pirmajā jūnijā, kad mūsu mājās, kā parasti šai dienai paj godu, tika rīkotas viesības. Sulainis man paziņoja, ka mani vēloties satikt kāds džentlmenis. Izgājis vestibilā ieraudzīju pulkvedi — novārgušu, pagurušu, vecu u noplukušu, taču vēl arvien tikpat tramīgu un ļaunu.

—     Ejiet pie manas māsas, — viņš teica, — un sakiet ka esmu atnācis novēlēt savai māsasmeitai daudz laime dzimšanas dienā!

Pulkvedis jau vairākkārt bija mēģinājis rakstiski salabt ar milēdiju tikai tāpēc vien — vismaz es par to esmu cieši pārliecināts —, lai visus kaitinātu. Taču šī bij pirmā reize, kad viņš pie mums ieradās pats. Man jau mēles galā ieniezējās vārdi, ka milēdija vakarā gaida viesus. Bet viņa velnišķīgais skatiens mani nobiedēj Kāpu augšā pie milēdijas, atstādams pulkvedi gaidā vestibilā, jo viņš pats tā vēlējās. Kalpotāji turējās pa ga balu, blenzdami pulkvedī, it kā viņš būtu ar pulveri un lodēm pielādēta staigājoša iznīcināšanas ierīce, kas kuru katru brīdi var uzsprāgt gaisā.

Milēdijai tāpat piemita savs mazumiņš — pavisam nie cīgs, protams, — dzimtas straujuma.

—     Pasakiet pulkvedim Hērnkāslam, — teica milēdij kad es viņai nodevu brāļa sveicienu, — ka mis Verindere ir aizņemta un es atsakos viņu pieņemt.

Pūlējos izlūgties pieklājīgāku atbildi, zinādams, ka pulk vedis jau pēc savas dabas nespēj pakļauties normām, kas parasti savalda džentlmeņus. Taču veltīgi! Pret mani tū daļ tika raidīta dzimtas straujā daba.

—    Ja man vajadzīgs jūsu padoms, — sacīja milēdija — jūs zināt, ka es vienmēr pati pēc. tā jautāju. Šobrīd es jums padomu neprasu.

Kāpu lejā, lai paziņotu pulkvedim milēdijas atbildi atļaudamies to pasniegt jaunā, uzlabotā, paša apstrādātā variantā, kas skanēja šādi:

—    Milēdija un mis Reičela izsaka nožēlu, pulkvedi, ka ir aizņemtas, un lūdz viņas atvainot, jo ir spiestas atteik ties no goda jūs pieņemt.

Gaidīju, ka viņš pārskaitīsies pat par šādu pieklājīgā formā izteiktu noraidījumu. Man par lielu pārsteigumu nekas tamlīdzīgs nenotika; mani satrauca miers, ar kādu viņš uzņēma atbildi. Pulkveža pelēkās, spoži zvīļainās acis mirkli palika man pievērstas, tad viņš iesmējās — ne tā, kā smejas citi cilvēki, bet klusi, it kā sevī, taču |e bija baisi guldzoši, ļaunu vēstījoši smiekli.

Paldies jums, Beteridž, — viņš sacīja. — Savas mā- smeitas dzimšanas dienu es pieminēšu. — To pateicis, Iņš pagriezās uz papēža un izgāja no mājas. Pienāca kārtējā dzimšanas diena, un mēs uzzinājām, lca nlkvedis guļ slimības gultā. Pēc sešiem mēnešiem — roti, sešus mēnešus pirms tā laika, par kuru es rakstu,— īlēdija no kāda ļoti cienījama mācītāja saņēma vēstuli ttjā bija pavēstīti divi dzimtas dzīvē visai pārsteidzoši nolikumi. Pirmkārt, pulkvedis nāves gultā bija piedevis vdi māsai. Otrkārt, viņš bija piedevis arī visiem citiem sagaidījis nāvi patiesi ielīksmots. Es, piemēram, jūtu liekuļotu cieņu pret baznīcu (lai kādi būtu bīskapi un |ti garīdznieki) un tomēr esmu cieši pārliecināts, ka sāns, kas iemājoja grāfā Džonā, palika tur līdz pašam alam un ka pēdējais nešķīstais darbs šā nešķīstā cilvēka Ožā (piedodiet man šos vārdus!) bija apvest ap stūri acītāju.

Tas īsumā bija svarīgākais, ko man vajadzēja pastāstīt isteram Frenklinam. Manīju, ka ar katru manu vārdu ņš aizvien vērīgāk ieklausās šai stāstā. Tā vieta, kur i ja Verindere savas meitas dzimšanas dienā padzen Ikvedi no savām namdurvīm, ķēra misteru Frenklinu tiešs trāpījums mērķī. Lai gan jaunais cilvēks to ne- ļtzina, es pēc viņa sejas vien redzēju, cik dziļi šie vārdi Iņu satraukuši.

—          Jūs pastāstījāt visu, ko zinājāt, Beteridž, — viņš ci ja. — Tagad ir mana kārta runāt. Taču, pirms pa- cstišu, kādus atklājumus izdarīju Londonā un kā tiku •'laukts šai dimanta afērā, gribu noskaidrot vēl vienu Iniitājumu. Spriežot pēc jūsu izskata, tā vien šķiet, vecais di augs, ka jūs īsti labi neizprotat, kas mums šai sarunā Initu izdibināms. Vai varbūt es maldos?

— Nē, ser, — es atbildēju, — mans izskats, vismaz Inu nu šoreiz, jūs nav maldinājis.

—     Tādā gadījumā, — sacīja misters Frenklins, — vis- pltms es papūlēšos paskaidrot savu redzes viedokli, un līkai tad dosimies tālāk. Es saskatu trīs ļoti svarīgus jau- Iniumus, kas saistīti ar pulkveža dāvanu manai māsīcai Koičelai. Klausieties uzmanīgi, Beteridž, un skaitīšanai im 111 iet talkā pirkstus, ja jums tā ir vieglāk, — teica misiņš Frenklins, ar prieku izrādīdams savu gaišo prātu, un

tas man tīksmi atsauca atmiņā vecos laikus, kad viņš vēl bija mazs puisēns. — Pirmais jautājums: vai pulkvež dimants Indijā bija saistīts ar kaut kādu sazvērestību? Otrais jautājums: vai sazvērestība sekoja pulkveža dimantam arī Anglijā? Trešais jautājums: vai pulkvedi zināja, ka sazvērestība seko dimantam, un vai viņš tīšu prāt savai māsai nenovēlēja raizes un briesmas, par li dzekli sava nodoma piepildīšanai izraudzīdamies viņa^ nevainīgo bērnu? Redziet, kurp es tēmēju, Beteridž. Tikai nenobīstieties!

Labi gan, ka viņš mani brīdināja pēc tam, kad bija jau nobaidīj is.

Ja misteram Frenklinam ir taisnība, mūsu klusajā angju mājā pēkšņi bija ielauzies velnišķīgais Indijas dimants un līdz ar to arī dzīvu blēžu sazvērestība, ko mums par atriebību uzsūtījis mironis. Tāds, izrādās, bija mūsu stān voklis, kā to man atklāja pēdējie mistera Frenklina vārdi! Iedomājieties tikai — vai kāds kaut ko līdzīgu ir dzirdējis deviņpadsmitajā gadsimtā — progresa laikmetā,: turklāt zemē, kur visi bauda britu konstitūcijas sniegto® labumus! Neviens nemūžam neko tamlīdzīgu nav dzir-i dējis, tātad nevar arī gaidīt, lai kāds tam noticētu. Un tomēr, lai kā tas būtu, turpināšu savu stāstu.

Kad cilvēks pēkšņi tiek satraukts tā, kā tas tobrīd notika ar mani, viņš gandrīz vienmēr sajūt kaut ko nelāgu māgā. Bet, kad cilvēks jūt kaut ko nelāgu māgā, viņa uzmanība tiek izklaidēta, un viņš sāk dīdīties. Tā arī es, sē-; dēdams smiltīs, pamazītēm sāku dīdīties. Misters Frenklins nomanīja, ka cīnos ar uzbudinātu māgu vai varbūt uzbudinātu prātu — lai gan nekādas starpības tur nav —, un, pametis pusvārdā savu tikko iesākto stāstu, skarbi man noprasīja:

—    Kas jums lēcies?

Kas man bija lēcies? Viņam es to neteicu, toties jums

paklusām pasacīšu. Man gribējās ievilkt krietnu dūmu no pīpes un atšķirt attiecīgu «Robinsonā Krūzo» lappusi.

VI NODAĻA

Neizpauzdams savas jūtas, es goddevīgi palūdzu misteru Frenklinu turpināt stāstu. Misters Frenklins atbildēja:

—    Nedīdieties, Beteridž! — un turpināja.

Pirmie mūsu jaunā džentlmeņa vārdi darīja man zi- nfimu, ka ar nekrietno pulkvedi un tā dimantu saistīto loslēpumu atklāšanu viņš uzsācis, ierazdamies pie savas ģimenes advokāta Hempstedā (pirms braukšanas pie mums). Kad pēc pusdienām abi palikuši sēžam divi vien, misteram Frenklinam nejauši pasprucis kāds teikums par to, ka tēvs uzdevis nogādāt mis Reičelai dzimšanas dienas ilavanu. Vārds pa vārdam, līdz beidzot advokāts pa- Htastījis, kas šī dāvana īsti ir un kā nodibinājušās draudzības attiecības starp pulkvedi un misteru Bleiku-vecāko. Patiesība ir tik neparasta, ka es pat šaubos, vai mana inele spēs to pienācīgi apgaismot. Tādēļ labāk gan mēģināšu mistera Frenklina atklājumus izteikt iespējami luvāk viņa paša vārdiem.

— Vai atceraties tos laikus, Beteridž, — viņš sacīja, kad mans tēvs pūlējās pierādīt savas tiesības uz šo nelaimīgo hercoga titulu? Nu redzat, tieši tai pašā laikā arī tēvocis Hērnkāsls pārbrauca no Indijas. Tēvs uzzināja, ka pulkveža rīcībā ir kaut kādi dokumenti, kas viņam lieti varētu noderēt tiesas procesā. Viņš apciemoja pulkvedi it Ka tādēļ, lai apsveiktu ar atgriešanos no Indijas. Taču pulkvedi tik viegli vis nevarēja apmānīt.  — Jums kaut kas ir vajadzīgs, — viņš teicis, — jo citādi jūs nekad neriskētu ar savu reputāciju, ierazdamies pie manis.

Tēvs sapratis, ka vienīgais ceļš ir likt kārtis galdā, un tūdaļ atzinies, ka viņam vajadzīgi dokumenti. Pulkvedis lūdzis vienu dienu, lai apsvērtu atbildi. Atbilde pienākusi ārkārtīgi dīvainas vēstules veidā, un mans draugs advo- kfits man šo vēstuli parādīja. Pulkvedis sāka ar to, ka arī viņam kaut ko vajagot no mana tēva un viņš iedrošinoties izteikt priekšlikumu apmainīties ar draudzīgiem pakalpojumiem. Laimīgs gadījums karā (tieši tādu izteicienu viņš lietoja) ielicis viņam rokās vienu no lielāka- Jiem dimantiem pasaulē, un viņam esot pamats domāt, ka ne viņš pats, ne viņa dimants neatradīšot drošību nevienā mājā, nevienā zemeslodes daļā, kur tie abi palikšot kopā. Šādu satraucošu apstākļu spiests, viņš esot apņēmies nodot dimantu cita cilvēka glabāšanā. Šis cilvēks netikšot pakļauts nekādam riskam. Dārgakmeni varot nodot jebkurā īpaši apsargātā un noslēgtā vietā, kā, piemēram, baņķieru vai juvelieru seifos, kur drošībā tiekot 'turētas vislielākās vērtības. Tēva paša atbildība palikšot pa visam pasīva. Vienīgais, kas jāapņemas — vai nu viņam pašam vai kādam uzticamam pārstāvim —, ik gadus iepriekš norunātā dienā un pēc iepriekš norunātas adreses jāsaņem no pulkveža vēstule, kurā tikai apliecināts, ka pulkvedis attiecīgajā datumā vēl ir dzīvs. Ja šis datums paiet un vēstule netiek saņemta, pulkveža klusēšana jāsaprot kā zīme, ka viņš ir nogalināts. Tikai šādā gadījumā un nekādos citos apstākļos jāatver kopā ar dimantu glabāšanā nodotā aizzīmogotā aploksne, kurā ir norādījumi, kas bez ierunām izpildāmi. Ja mans tēvs uzņemtos šos dīvainos noteikumus, pulkveža dokumenti tūdaļ tiktu nodoti viņa rīcībā. Tāds bija vēstules saturs.

—    Ko jūsu tēvs darīja? — es vaicāju.

—     Ko darīja? — atjautāja misters Frenklins. — Tūliņ pateikšu, ko viņš darīja. Par atbildi uz pulkveža vēstuli viņš parādīja nenovērtējamas spējas, ko sauc par veselo saprātu. Viss šis pasākums, viņš paziņoja, ir galīga bezjēdzība. Savās klaiņu gaitās pa Indiju pulkvedis sadabūjis kaut kādu nekam nederīgu kristāla gabaliņu, ko iedomājies par dimantu. Ja patiešām pastāv draudi, ka viņš var tikt nogalināts, un jāveic zināmi pasākumi, lai nosargātu viņa dzīvību un kristāla gabaliņu, tad ir taču deviņpadsmitais gadu simtenis un ikviens saprātīgs cilvēks noteikti lūgtu palīdzību policijā. Pulkvedis jau gadiem ilgi bija bēdīgi slavens kā opija lietotājs, un, ja vienīgais ceļš, kā tikt pie pulkveža rīcībā esošajiem dokumentiem, bija opija murgus uzskatīt par tīru patiesību, mans tēvs mīļu- prāt uzņēmās viņam piedāvāto smieklīgo atbildību, jo vairāk tādēļ, ka pašam nekādas rūpes tā nesagādāja. Dimants un apzīmogotā aploksnē ievietotie norādījumi nonāca mana tēva baņķiera vērtību glabātavā, un pulkveža vēstules, kas noteiktajā laikā vēstīja, ka viņš vēl ir dzīvs, kā mana tēva pārstāvis saņēma un atvēra mūsu ģimenes advokāts misters Brafs. Neviens saprātīgs cilvēks līdzīgā gadījumā nebūtu raudzījies uz to savādāk. Nekas šai pasaulē, Beteridž, neliekas iespējams, iekams mēs paši to neizbaudām uz savas ādas, un piedzīvojumu romānam mēs ticam vienīgi tad, kad ieraugām to iespiestu avīzē.

Man kļuva skaidrs, ka misteram Frenklinam viņa tēva domas par pulkvedi šķiet pārsteidzīgas un nepareizas.

—    Kādas ir jūsu pašu domas par šo notikumu, ser? —• es apvaicājos.

—     Vispirms pabeigsim to, kas sakāms par pulkvedi, — teica misters Frenklins. — Angļu spriedumiem, Beteridž, raksturīgs dīvains sistēmas trūkums, un jūsu jautājums, mans vecais draugs, tam var noderēt par raksturīgu paraugu. Ja vien neesam aizņemti ar mašīnu būvēšanu, mēs (runājot par gara dzīvi) esam pati nesakarīgākā tauta visā universā.

«Te nu mēs redzam,» es savā prātā nodomāju, «šo svešzemju izglītību! Acīmredzot Francijā iemācījies mūs apsmiet.»

Misters Frenklins atkal ķērās pie pārtrūkušā domu pavediena un turpināja savu stāstu.

— Mans tēvs, — viņš sacīja, — dabūja vajadzīgos dokumentus un kopš tā laika ar savu svaini vairs nav ticies. (!adu pēc gada iepriekš norunātajā dienā pienāca iepriekš norunātā pulkveža vēstule, un ikreiz to atvēra misters Hrafs. Pats savām acīm redzēju veselu kaudzi šo vēstuļu, un visas tās bija rakstītas vienā un tai pašā lakoniskajā, lietišķajā formā: «Ser, ar šo apliecinu, ka vēl arvien esmu ilzivs. Dimants lai paliek, kur bijis. Džons Hērnkāsls.» las bija viss, ko viņš rakstīja, un vēstules pienāca precīzi noteiktajā dienā, līdz pirms kādiem sešiem vai septiņiem mēnešiem to forma pirmo reizi bija mainījusies. Pēdējā vēstulē bija rakstīts: «Ser, man teica, ka es miršot. Atnāciet pie manis un palīdziet sastādīt testamentu.» Misters Hrafs aizbrauca pie pulkveža un atrada viņu mazā piepilsētas vasarnīcā plaša zemes īpašuma vidū, kur viņš viens pats bija dzīvojis kopš tā brīža, kad atgriezās no Indijas. Laiku viņam kavēja suņi, kaķi un putni, bet no cilvēciskām būtnēm viņa tuvumā bija vienīgi apteksne, kas ik dienas nāca apdarīt mājas darbus, un ārsts, kurš rūpējās par viņa veselību. Testaments bija pavisam vienkāršs. Lielāko sava īpašuma dalu pulkvedis bija iztērējis pētījumiem ķīmijas laukā. Testaments sākās un beidzās ar Irim pantiem, ko viņš nodiktēja, gultā gulēdams, pie pilnas saprašanas. Pirmais pants paredzēja viņa dzīvnieku uzraudzību un apgādi. Ar otro pantu pulkvedis nodibināja eksperimentālās ķīmijas profesūru kādā ziemeļu universitātē. Trešajā pantā viņš novēlēja Mēness akmeni savai masasmeitai kā dzimšanas dienas dāvanu, noteikdams, ka manam tēvam jāpaliek par testamenta izpildītāju. Tēvs sākumā atteicās pildīt šo noteikumu. Tomēr, mazliet padomājis, viņš piekrita arī tam — dajēji aiz pārliecības, ka testamenta izpildītāja pienākums nesagādās nekādas inpes, daļēji mistera Brafa dēļ, jo tas Reičelas interesēs izteica domu, ka dimantam galu galā varbūt arī esot kāda vērtība.

—    Vai pulkvedis nav minējis iemeslu, ser, — es iejautājos, — kādēļ viņš dimantu novēl mis Reičelai?

—    Viņš ne tikai minējis iemeslu, bet pat ierakstījis to testamentā, — atbildēja misters Frenklins. — Man ir testamenta izraksts, ko jums tūlīt parādīšu. Domājiet sakarīgi, Beteridž. Nevar taču visu uzreiz. Pastāstīju jums par pulkveža testamentu, un tagad jūs uzzināsiet, kas notika pēc pulkveža nāves. Lai viss norisētu likumīgi, dimantu vajadzēja novērtēt, iekams nav atvērts testaments. Visi juvelieri, kuriem lūdza konsultāciju, vienā balsī apstiprināja pulkveža apgalvojumu, ka viņa dimants ir viens no lielākajiem pasaulē. Jautājums par precīzu novērtēšanu radīja vairākas nopietnas grūtības. Dimanta lielums padarīja to par ārkārtēju parādību jebkuru citu dārgakmeņu vidū, krāsa to izvirzīja pavisam īpašā kategorijā, turklāt novērtēšanu vēl vairāk sarežģīja tas, ka dimantā atklājās defekts — mazs plankumiņš pašā akmens centrā. Pat ar visu šo nopietno trūkumu pats zemākais novērtējums dimantam bija divdesmit tūkstoši mārciņu. Iedomājieties mana tēva pārsteigumu! Vēl mata tiesa, un viņš būtu atteicies kļūt par testamenta izpildītāju, tādējādi pieļaujot, ka brīnišķīgais dārgakmens izslīd no mūsu dzimtas rokām. Ieinteresējies par šo pasākumu, tēvs atvēra aizzīmogotos norādījumus, kas glabājās kopā ar dimantu. Advokāts līdz ar citiem papīriem parādīja man arī šo dokumentu, un tas (manuprāt) sniedz atrisinājumu mīklai par sazvērestību, kas apdraudēja pulkveža dzīvību.

—    Tātad jūs ticat, ser, — es sacīju, — ka tāda sazvērestība ir bijusi?

—     Lai gan nevaru lepoties ar savam tēvam raksturīgo apbrīnojamo veselo saprātu, — atbildēja misters Frenklins, — es tomēr ticu, ka pulkveža dzīvība patiešām bija apdraudēta, tieši tā, kā viņš pats domāja. Aizzīmogotajos norādījumos, man šķiet, rodams izskaidrojums tam, kādēļ pulkvedis galu galā mierīgi sagaidīja nāvi savā gultā. Ja viņš nomirtu varmācīgā nāvē (proti, ja iepriekš norunātajā datumā netiktu saņemta kārtējā viņa vēstule), manam tēvam vajadzētu Mēness akmeni slepus nogādāt Amster- damā.Tur tas būtu jānodod kādam slavenam dārgakmeņu slīpētājam, kas to sadalītu četros vai sešos atsevišķos akmeņos. Tad šos akmeņus vajadzētu pārdot par jebkuru cenu un ienākumus izmantot tās eksperimentālās ķīmijas profesūras dibināšanai, ko pulkvedis bija paredzējis savā testamentā. Un tagad, Beteridž, lieciet lieta visu savu atjautību un mēģiniet pateikt, pie kāda secinājuma noved pulkveža norādījumi.

Es tūdaļ bku lietā savu atjautību. Taču tā patiešām bija īsti angliski nesakarīga, un viss sajuka vienā jūklī, līdz misters Frenklins nepārprotami norādīja, kas man būtu secināms.

—    Ievērojiet, — teica misters Frenklins, — dimanta kā vesela akmens saglabāšana mākslīgi ir padarīta atkarīga no tā, lai pulkvedis nemirtu varmācīga nāvē. Viņam nepietika ar to, ka ienaidniekiem, no kuriem baidījās, varēja pateikt: «Nogaliniet mani — un jūs nesoli netiksiet tuvāk dimantam; tas atrodas tur, kur jūs nevarat piekļūt, — stingri apsargātā bankas vērtību glabātavā.» Viņš izteica to mazliet savādāk: «Nogaliniet mani — un dimants vairs nebūs nekāds dimants, tā identitāte tiks iznīcināta.» Ko tas liecina?

Tai brīdī (vismaz man pašam tā likās) mani kā zibsnis apspīdēja brīnumainais ārzemnieku prāta gaišums.

—    Zinu, — es sacīju. — Tas nozīmē, ka dārgakmens vērtība tiek pazemināta un blēži tādējādi apvesti ap stūri.

—    Nekā tamlīdzīga, — teica misters Frenklins. — Es par to jau apvaicājos. Sadalīts vairākās daļās, dimants ar plankumiņu ienestu daudz vairāk naudas nekā tāds, kā ir pašlaik; iemesls gaužām vienkāršs — četri vai seši no tā izslīpēti nevainojami briljanti maksātu vairāk nekā viens liels akmens ar defektu. Ja sazvērestības mērķis būtu laupīšana ar nolūku iedzīvoties, pulkveža norādījumi dimantu padarītu laupītājiem daudz vērtīgāku. Par dimantu varētu saņemt vairāk naudas, un arī pārdot to varētu nesalīdzināmi vieglāk, ja tas būtu gājis caur Amsterdamas amatnieku rokām.

—     Pasargi dievs, seri — es iesaucos. — Kāds tad bija sazvērestības mērķis?

—    Sazvērestību organizējuši indieši, kuriem kādreiz piederējis dimants, — sacīja misters Frenklins, — un tā pamatā ir kāds sens indiešu ticējums. Tāds ir mans ieskats, ko apstiprina kāds ģimenes dokuments, kas arī šobrīd man ir līdzi.

Nu es sapratu, kāpēc trīs indiešu kumēdiņu rādītāju ierašanās mūsu mājās misteram Frenklinam bija šķitis ievērības cienīgs notikums.

—     Negribu jums uztiept savu ieskatu, — turpināja misters Frenklins. — Doma par izraudzītajiem, kas, nebīdamies nekādu grūtību un briesmu, apņēmušies ziedot sevi, lai uzticīgi kalpotu seniem indiešu ticējumiem un gaidītu pirmo izdevīgo gadījumu, kad varēs atgūt savu svēto dārgakmeni, man šķiet pilnīgi saskanam ar visu, ko mēs zinām par austrumu tautām un austrumu reliģiju ietekmi. Tā kā man ir bagāta iztēle, es miesnieku, maiznieku un nodokju iekasētāju neuzskatu par vienīgo ticamo realitāti. Taču, lai mans minējums par to, kā viss bijis īstenībā, tiek vai netiek atzīts, pašlaik pievērsīsimies vienīgajam praktiskajam jautājumam, kas tieši skar mūs. Vai sazvērestība sakarā ar Mēness akmeni pārdzīvos pulkveža nāvi? Un vai pulkvedis to zināja, atstādams savai māsasmeitai dzimšanas dienas dāvanu?

Galu galā es sāku saprast, ka tam visam ir ciešs sakars ar milēdiju un mis Reičelu. Neviens mistera Frenklina teiktais vārds nepaslīdēja man gar ausīm.

—     Kad uzzināju visu par Mēness akmeni, — sacīja misters Frenklins, — man nepavisam negribējās uzņemties tā nogādāšanu šeit. Taču misters Brafs man aizrādīja, ka tomēr kādam vajadzēšot manai māsīcai novēlēto mantojumu ielikt viņas rokās un to varot izdarīt tiklab es, kā arī kāds cits. Kad izņēmu dimantu no bankas, tā vien rādījās, ka man ielās seko kāds noplucis melnīgsnējs svešzemnieks. Devos uz sava tēva mājām sakravāt ceļasomu, un tur bija pienākusi vēstule, kas mani negaidot aizkavēja Londonā. Atgriezos ar dimantu bankā, un atkal šķitu redzam to pašu noplukušo vīru. Šorīt, izņemot dimantu no bankas, es šo cilvēku ieraudzīju trešo reizi, aizlavījos no viņa un braucu šurp nevis ar vakara, bet ar rīta vilcienu (iekams viņš bija ticis man uz pēdām). Šeit nu es esmu sveiks un vesels, ar visu dimantu — un kādas ir pirmās ziņas, kas mani te sagaida? Es uzzinu, ka pie jums iegriezušies trīs klejojoši indieši un ka mana atbraukšana no Londonas un tas, kam it kā vajadzētu būt man līdzi, bijuši divi galvenie viņu intereses objekti, kad viņi domājuši, ka ir vieni paši. Negribu tērēt ne laiku, ne vārdus, lai apcerētu to, kā viņi lējuši tinti zēnam saujā un likuši tur^saskatīt kādu vīru tālumā un to, kas šim vīram kabatā. Tāda izdarība (ko bieži esmu redzējis Austrumos), pēc manām domām, gluži tāpat kā pēc jūsējām, ir tikai triks. Jautājums, kas mums patlaban jāizlemj, ir šāds — vai es maldīgi piešķiru nozīmi nejaušam gadījumam, vai arī mūsu rokās patiešām ir pierādījums, ka indieši nonākuši Mēness akmenim uz pēdām tai brīdī, kad tas izņemts no drošās glabātavas bankā?

Ne viņam, ne man tobrīd negribējās nodarboties ar šādas problēmas risināšanu. Paskatījāmies viens otrā, un pēc tam abi paskatījāmies uz paisuma ūdeņiem, kas rāmi cēlas arvien augstāk un augstāk pār Trīsuļojošajām smiltīm.

—    Par ko jūs domājat? — pēkšņi iejautājās misters Frenklins.

—    Domāju, ser, — es atbildēju, — ka labprāt iemestu dimantu plūstošajās smiltīs un tādējādi atrisinātu šo jautājumu.

—    Ja jums kabatā ir šā dārgakmens vērtība, — atbildēja misters Frenklins, — sakiet tikai vienu vārdu, Beteridž, un būs darīts.

Interesanti piebilst, cik ļoti gan cilvēku atvieglina tāds pavisam mazs jociņš mirklī, kad prāts tam nemierīgs. Tobrīd mūs milzīgi uzjautrināja doma iznīcināt mis Rei- čelas likumīgo īpašumu un sagādāt misteram Bleikam kā testamenta izpildītājam šausmīgas nepatikšanas, bet tagad nekādi nevaru atjaust, ko mēs tur saskatījām tik uzjautrinošu.

Misters Frenklins pirmais atkal pievērsās mūsu sarunas īstajam tematam. Viņš izņēma no kabatas aploksni, atplēsa to un pasniedza man kādu papīru.

—     Beteridž, — viņš sacīja, — manas krustmātes labad mums jāapsver jautājums par to, kāda iemesla dēļ pulkvedis šo mantojumu novēlējis savai māsasmeitai. Atcerieties, kā lēdija Verindere izturējās pret brāli kopš viņa atgriešanās Anglijā līdz pat tam brīdim, kad viņš jums sacīja, ka pieminēs māsasmeitas dzimšanas dienu. Un izlasiet šo te!

Viņš pasniedza man izrakstu no pulkveža testamenta. Tas guļ man tepat blakus, kamēr izlieku visu uz papīra, un es to norakstu jūsu zināšanai.

«Treškārt un pēdējokārt, es dāvinu un atstāju mantojumā savai māsasmeitai Reičelai Verinderei, manas māsas — atraitnes Džūlijas Verinderes vienīgajai meitai —, ja viņas māte, iepriekš minētā Džūlija Verindere, vēl būs dzīva iepriekš minētās Reičelas Verinderes nākamajā dzimšanas dienā pēc manas nāves, — man piederošo dzelteno dimantu, kas Austrumos pazīstams ar nosaukumu Mēness akmens; noteikums tātad, ka viņas mātei, iepriekš minētajai Džūlijai Verinderei, jābūt dzīvai. Ar šo lūdzu sava testamenta izpildītāju vai nu pašu, vai ar viņa izraudzīta uzticama pārstāvja starpniecību nodot dimantu personiski manai iepriekš minētajai māsasmeitai Reičelai viņas nākamajā dzimšanas dienā pēc manas nāves un, ja iespējams, manas māsas — iepriekš minētās Džūlijas Verinderes — klātbūtnē. Un es lūdzu, lai manai iepriekš minētajai māsai ar šā trešā un pēdējā mana testamenta panta apstiprinātu norakstu tiktu paziņots, ka es dimantu dāvinu viņas meitai Reičelai, apliecinādams pilnīgu piedošanu par to pārestību, ko viņa nodarīja manai reputācijai manas dzīves laikā, un īpaši, lai pierādītu, ka es, kā jau mirējam pienākas, piedodu aizvainojumu, kas tika vērsts pret mani — virsnieku un džentlmeni —, kad manas iepriekš minētās māsas kalps pēc viņas pavēles nelaida mani pār slieksni viņas meitas dzimšanas dienā.»

Minētajam sekoja vēl daži vārdi, kas noteica, ko darīt tad, ja pēc testamenta atstājēja nāves milēdija vai mis Reičela būtu mirušas; tādā gadījumā dimantu saskaņā ar apzīmogotajiem noteikumiem, kas glabājas kopā ar dārgakmeni, vajadzētu nosūtīt uz Holandi. Ienākumi, ko saņemtu, pārdodot dimantu, tiktu pievienoti naudai, kas testamentā bija novēlēta ķīmijas profesūrai ziemeļu universitātē.

Atdevu dokumentu misteram Frenklinam, nepavisam ne- apjauzdams, ko lai viņam saku. Līdz tam brīdim mana pārliecība bija tāda (kā jums jau zināms), ka pulkvedis nomiris tikpat nekrietni, cik nekrietni bija dzīvojis. Neņemos apgalvot, ka testamenta izraksts būtu grozījis manu pārliecību, gribu teikt vienīgi tik daudz, ka tas mani pārsteidza.

—    Nu, — sacīja misters Frenklins, -1 - ko jūs teiksiet tagad, kad esat izlasījis pulkveža paša paziņojumu? Vai, ienesdams Mēness akmeni savas krustmātes mājā, es akli kalpoju viņa tieksmei atriebties vai arī attaisnoju viņu kā kristieti, kas nožēlojis savus grēkus?

—     Grūti apgalvot, ser, — es atbildēju, — ka viņš nomiris ar drausmīgu atriebību sirdī un ar drausmīgiem meliem uz lūpām. Patiesību zina vienīgi dievs. Man to nejautājiet!

Misters Frenklins sēdēja, burzīdams un virpinādams pirkstos testamenta izrakstu, it kā tādējādi gribēdams izspiest no tā patiesību. Turklāt viņš gaužām uzkrītoši pārvērtās. Mundrais, jautrais jaunais cilvēks neizprotamā kārtā kļuva gauss, nopietns un domīgs.

—     Šim jautājumam ir divas puses, — viņš sacīja. •— Objektīvā un subjektīvā puse. Kuru mums vajadzētu izvēlēties?

Misters Frenklins bija ieguvis tiklab franču, kā vācu izglītību. Līdz šim viņu pilnām bija ietekmējusi (manuprāt) viena no tām. Bet nu (ja es pareizi sapratu) tās vietu ieņēma otra. Kāds no manas dzīves likumiem — nekad nelikties zinis par to, ko es nesaprotu. Tālab izvēlējos vidusceļu starp objektīvo un subjektīvo pusi. Skaidrāk izsakoties — es stīvi blenzu misterā Frenklinā un nebildu ne vārda.

—    Mēģināsim iedziļināties šai jautājumā, — sacīja misters Frenklins. — Kādēļ tēvocis dimantu novēlēja Reičelai? Kādēļ viņš to nenovēlēja manai krustmātei?

—     Vismaz tas gan, ser, nav tik grūti atrisināms, — es teicu. — Pulkvedis Hērnkāsls pietiekami labi pazina milēdiju, lai saprastu, ka tā no viņa nekādu mantojumu nepieņems.

—     Kā viņš varēja zināt, ka arī Reičela neatteiksies to pieņemt? >

—    Vai gan pasaulē atradīsies kāda jauna dāma, ser, kas spēs turēties pretī kārdinājumam saņemt tādu dzimšanas dienas dāvanu kā Mēness akmens?

—    Tas ir subjektīvais redzes viedoklis, — teica misters Frenklins. — Jums patiešām dara godu tas, ka spējat raudzīties uz notikumiem no subjektīva viedokļa. Taču ir vēl kāds ar pulkveža atstāto mantojumu saistīts noslēpums, kas pagaidām nav atminēts. Kā mēs varam izskaidrot faktu, ka viņš dzimšanas dienas dāvanu Reičelai pasniedz tikai ar noteikumu, ka tās mātei jābūt dzīvai?

—     Negribu celt neslavu aizgājējam, ser, — es atbildēju. — Taču, ja viņa nolūks bijis ar mantojumu uzvelt savai māsai raizes un briesmas, kas apdraud viņas bērnu, tad šādam mantojumam katrā ziņā vajadzīgs noteikums, lai māsa būtu dzīva un izbaudītu visas šīs nepatikšanas.

—     Ahā! Tātad jūs šādi izskaidrojat viņa nolūkus? Atkal jau subjektīvs skaidrojums. Vai esat kādreiz bijis Vācijā, Beteridž?

—    Nē, ser. Un kāds ir jūsu skaidrojums, ja atļauts jautāt?

—    Manuprāt, — sacīja misters Frenklins, — pulkveža nodoms, ļoti iespējams, bijis nevis apdāvināt savu māsasmeitu, ko viņš nekad nav pat redzējis, bet gan pierādīt māsai, ka viņš mirdams tai visu piedevis, turklāt pierādīt to ļoti jauki — apdāvinot māsas meitu. Redziet, cik ļoti mans skaidrojums atšķiras no jūsējā, Beteridž, jo tam pamatā ir subjektīvi objektīvs redzes viedoklis. Taču man tā vien šķiet, ka tikpat pareizs var būt kā viens, tā otrs skaidrojums.

Nonācis pie šāda tīkama un nomierinoša secinājuma, misters Frenklins acīmredzot nosprieda, ka paveicis visu, ko no viņa var gaidīt. Viņš nolikās smiltīs augšpēdus un jautāja, ko lai darot.

Viņš likās tik gudrs un gaišprātīgs (iekams neuzsāka svešzemniecisko muldēšanu) un visu laiku turēja savās rokās apspriežamā jautājuma vadību, tā ka es jutos pavisam nesagatavojies šai pēkšņajai pārmaiņai, kad viņš bezpalīdzīgā paļāvībā griezās pie manis. Tikai vēlāk nācu pie atziņas — ar mis Reičelas palīdzību, jo viņa pirmā izdarīja šo atklājumu, — ka mistera Frenklina dīvainā nepastāvība un pārvērtības nāk no viņa ārzemnieciskās apmācības. Tai vecumā, kad mēs visi esam spējīgi savu īpatnību iegūt kā citu tautu īpatnības atspulgu, misters Frenklins tika aizsūtīts uz ārzemēm un tur klīda no vienas nācijas pie otras un tā tālāk, neiedzīvodamies nevienā tik ilgi, lai kādas tautas īpatnība spētu viņu ietekmēt paliekoši. Sekas bija tādas, ka dzimtenē viņš atgriezās ar tik dažādām rakstura iezīmēm, kas nekādi nesaderējās cita ar citu, un tā vien šķita, ka visa viņa dzīve paiet mūžīgā nesaskaņā pašam ar sevi. Viņš spēja būt gan darbīgs, gan laisks, gan skaidru prātu, gan pavisam neprātīgs, gan apņēmības paraugs, gan īsts bezpalīdzības iemiesojums, turklāt tas viss bija vērojams vienlaikus. Viņā parādījās kā franču, tā vācu un itāliešu ietekme, un dažkārt visam cauri rēgojās pirmējais angliskais pamats, it kā sacīdams: «Te nu es esmu, bezdievīgi sagrozīts, kā jūs paši redzat, un tomēr kaut kas no manis vēl ir palicis pāri.» Mis Reičela apgalvoja, ka itāliešu ietekme misterā Frenklinā ņemot pārsvaru tais gadījumos, kad viņš negaidot padodas un maigā paļāvībā lūdz citus noņemt viņam atbildību un uzkraut to saviem pleciem. Man šķiet, misteram Frenklinam netiks nodarīts pāri, ja mēs secināsim, ka tai brīdī pārsvaru viņā bija ņēmusi itāliešu ietekme.

—     Vai gan jums pašam, ser, — es vaicāju, — nevajadzētu izšķirt, ko darīt turpmāk? Es taču to nevaru izlemt.

Misters Frenklins acīmredzot nesamanīja manu vārdu svarīgumu, jo tobrīd atradās tādā stāvoklī, ka spēja saskatīt vienīgi debesis virs savas galvas.

—    Negribu bez jebkāda iemesla satraukt krustmāti, — viņš sacīja. — Un negribu arī atstāt viņu nebrīdinātu. Pasakiet, Beteridž, divos vārdos, — ko manā vietā darītu jūs?

Es viņam atbildēju vienā vārdā:

—    Nogaidītu.

—    No visas sirds piekrītu, — teica misters Frenklins.

—    Cik ilgi?

Mēģināju paskaidrot savu domu.

—    Cik es saprotu, ser, — es sacīju, — kādam šis sasodītais dimants jānodod mis Reičelas rokās viņas dzimšanas dienā — un to varat izdarīt tiklab jūs, kā arī kāds cits. Ļoti jauki. Šodien ir divdesmit piektais maijs, un dzimšanas diena ir divdesmit pirmajā jūnijā. Mūsu rīcībā ir turpat četras nedējas. Nogaidīsim un paraudzīsimies, kas pa šo laiku notiks, un atkarība no apstākļiem vai nu brīdināsim, vai nebrīdināsim milēdiju.

—     Lieliski, Beteridž, tiktāl lieliski, — teica misters Frenklins. — Taču ko lai dara ar dimantu no šā brīža līdz dzimšanas dienai?

—    To pašu, ko darīja jūsu tēvs, ser, — es atbildēju.

—    Jūsu tēvs nodeva to drošā glabāšanā Londonas bankā. Jūs to nodosiet drošā glabāšanā Frīzingliolā. (Frīzinghola ir mūsu tuvākā pilsēta, un Anglijas banka nepavisam nav drošāka par Frīzingholas banku.) Jūsu vietā, ser, — es pifebildu, — es jātu tiešā ceļā uz Frīzingholu, iekams dāmas vēl nav atgriezušās.

Iespēja kaut ko darīt — turklāt darīt šo «kaut ko» jāšus zirgā — trāpīja misteru Frenklinu taisni kā zibens spēriens mugurā. Viņš pielēca kājās un arī mani, daudz nedomādams, uzrāva stāvus.

—    Beteridž, jūs esat zelta vērts, — viņš sacīja. — Nāciet, ejam, un tūlīt pat apseglojiet vislabāko zirgul

Tai brīdi (lai slavēts dievs!) cauri visam svešzemniecis- kajam spožumam beidzot parādījās pirmējais angliskais pamats! Tas nu bija tas pats jaunais misters Frenklins, kādu es viņu atcerējos, tieši tāds pats, līdzko pavērās iespēja doties izjādē, un man atmiņā atausa vecie, labie laiki! Apseglot viņam zirgu? Es apseglotu veselu duci zirgu, ja vien viņš spētu uzsēsties tiem visiem mugurā!

Steigšus atgriezāmies mājās, steigšus likām apseglot pašu žiglāko zirgu, un misters Frenklins steigšus aizau- ļoja uz pilsētu, lai sasodīto dimantu vēlreiz nodotu glabāšanai bankas seifos. Kad viņa zirga pakavu dipoņa beidzot izgaisa piebraucamā ceja galā un, atgriezies pagalmā, es atkal biju palicis viens, man nudien gribējās pašam sev apjautāties, vai tikai nupat neesmu atmodies no sapņa.

VII NODAĻA

Kamēr es samulsumā nezināju, ko iesākt, gauži ilgodamies pēc īsa miera brītiņa, lai cik necik nāktu atkal pie ļogās, ceļā man pagadījās mana paša meita Penelope (gluži tāpat kā viņas māte allaž man gadījās ceļā tieši uz kāpnēm) un tūdaļ uzstāja, lai es izstāstot visu, par ko mēs abi ar misteru Frenklinu esot sprieduši. Tais apstākļos atlika vienīgi tūdaļ apdzēst Penelopes ziņkārības liesmu. Tādēļ es atbildēju, ka ar misteru Frenklinu pārrunājam ārpolitikas jautājumus un runājām tikām, līdz abi saules svelmē aizmigām. Izmēģiniet šādu atbildi, kad jūsu sieva vai meita nereizē uzplīsies jums ar kutelīgu jautājumu, un varat man ticēt, ka pirmajā izdevīgajā gadījumā viņas ar īsti sievišķīgu maigumu jūs noskūpstīs un lūkos pielabināties.

Diena gāja uz vakara pusi, un milēdija un mis Reičela pārbrauca mājās.

Nav ne mazākās vajadzības sacīt, cik pārsteigtas viņas kļuva, izdzirdējušas, ka misters Frenklins Bleiks ieradies un atkal aizjājis uz pilsētu. Tāpat nav vajadzības sacīt, ka arī viņas tūdaļ uzdeva kutelīgus jautājumus un ka «ārpolitika» un «aizmigšana saules svelmē» otrreiz nebija izmantojama, lai atbildētu viņām. Nespēdams izgudrot neko saprātīgāku, es sacīju, ka mistera Frenklina atbraukšana ar rīta vilcienu izskaidrojama tikai kā mistera Frenklina kārtējais untums. Kad viņas apvaicājās, vai mistera Frenklina pēkšņā aizauļošana arī esot tāds pats jaunā cilvēka untums, es atbildēju: «Jā, untums gan,» — tādējādi, manuprāt, izgudrēm atvairīdams turpmāku tincināšanu.

Pārvarējis grūtības ar dāmām, sadūros ar vēl lielākām grūtībām, kas mani gaidīja, kad atgriezos savā istabā. Ienāca Penelope, lai īsti sievišķīgā maigumā mani noskūpstītu, lūkotu pielabināties un īsti sievišķīgā ziņkārībā uzdotu nākamo jautājumu. Šoreiz viņa tikai gribēja uzzināt, kas lēcies mūsu otrajai apteksnei Rozannai Spīr- menai.

Izrādās, ka Rozanna, pametusi mūs abus ar misteru Frenklinu Trīsuļojošajās smiltīs, atgriezusies mājās gaužām dīvainā noskaņojumā. Viņa esot mainījusies (ja vien varu ticēt Penelopei) kā dardedze saules staros. Brīžam priecājusies bez jebkāda iemesla, brīžam skumusi bez jebkāda iemesla. Vienā elpas vilcienā uzdevusi simtiem jautājumu par misteru Frenklinu Bleiku, bet nākamajā elpas vilcienā jau sirdījusies uz Penelopi, ka tā varot pieļaut kaut domu, it kā svešs džentlmenis viņā spētu izraisīt interesi. Rozanna tikusi pat pārsteigta mirklī, kad smaidīdama skrāpējusi mistera Frenklina vārdu savas rokdarbu kārbiņas vāka iekšpusē. Citureiz viņa pārsteigta brīdī, kad raudādama aplūkojusi spogulī savu greizo plecu. Vai Rozanna un misters Frenklins jau agrāk viens par otru būtu kaut ko zinājuši? Pavisam neiespējami! Vai viņi būtu viens par otru kaut ko dzirdējuši? Tikpat neiespējami! Varēju apliecināt, ka mistera Frenklina pārsteigums bija patiess, kad viņš pamanīja, cik cieši meitene viņā noraugās. Penelope savukārt varēja apliecināt, ka meitenes ziņkārība bijusi patiesa, kad tā viņu izjautājusi par misteru Frenklinu. Mūsu pārrunas turpinājās šādā apnicīgā garā, līdz beidzot mana meita pēkšņi izteica visaplamāko pieņēmumu, kādu vien savā mūžā esmu dzirdējis.

—    Tēt! — gluži nopietni sacīja Penelope. — Tam visam ir tikai viens izskaidrojums. Rozanna iemīlējusies misterā Frenklinā Bleikā no pirmā acu uzmetiena!

Ir dzirdēts par daiļām jaunām dāmām, kas iemīlas no pirmā acu skatiena, un tas šķiet gluži dabiski. Taču lai kalpone, kas nākusi no labošanas iestādes un kurai ir tik neizteiksmīga seja un kropls plecs, no pirmā acu uzmetiena iemīlētos džentlmenī, kurš ieradies viesos viņas pa- vēlnieces namā, — nē, ja varat, sameklējiet man kaut ko tik ačgārnu no jebkura stāstu krājuma šai kristīgajā pasaulē! Es smējos, līdz asaras sāka ritēt pa vaigiem. Penelope manu jautrību ņēma ļaunā, turklāt savu aizvainojumu pauda visai dīvaini.

—     Nekad agrāk neesmu manījusi, tēt, ka jūs varat būt arī cietsirdīgs, — viņa ļoti maigi sacīja un izgāja no istabas.

Meitas vārdi mani apšļāca kā ar aukstu ūdeni. Pārskaitos uz sevi, ka biju juties tik neērti tai mirklī, kad viņa izteica šos vārdus, bet tā nu tas bija. Labāk ar jūsu laipnu atļauju mainīsim sarunas tematu, neņemiet ļaunā, ka vispār sāku par to rakstīt, taču visam ir savs iemesls, kā jūs paši redzēsiet, kad ar manu stāstu būsim pavirzījušies mazliet tālāk.

Pienāca vakars, un zvans aicinaja pārģērbties pusdienām, pirms vēl misters Frenklins bija atgriezies no Frī- zingholas. Es pats uznesu viņa istabā karstu ūdeni, cerēdams izdzirdēt, ka pēc tādas neparastas nokavēšanās kaut kas viņam būs lēcies. Man par smagu vilšanos (un ļiims droši vien tāpat), tomēr nekas nebija noticis. Indiešus misters Frenklins nebija sastapis, ne turp jājot, ne arīdzan atpakaļceļā. Mēness akmeni viņš bija nodevis glabāšanai bankā, pateikdams tikai, ka tā ir sevišķi vērtīga dārglieta, un kvīts par saņemšanu droši gulēja viņam kabatā. Nfokāpu lejā ar tādu sajūtu, ka šārīta satraukumam, kas izcēlās sakarā ar dimantu, šādas beigas ir gaužām pliekanas.

Kā norisēja mistera Frenklina tikšanās ar viņa krustmāti un māsīcu, to jums diemžēl nemāku pastāstīt.

Es nez ko būtu devis, lai tovakar apkalpotu kungus pie galda. Taču manā namziņa stāvoklī apkalpot pie gaida (izņēmums bija vienīgi lielas ģimenes svinības) nozīmētu pazemot savu cieņu citu kalpotāju acīs, bet milēdija domāja, ka man tāpat jau esot tieksme sevi pazemot, kāpēc gan vēl meklēt īpašus gadījumus. Vēstis, ko tovakar saņēmu no augšējiem stāviem, man atnesa Penelope un sulainis. Penelope sacīja, ka vēl nekad neesot manījusi mis Reičelu tā rūpējamies par savu matu sasukājumu, ne arīdzan redzējusi viņu tik līksmu un daiļu kā tai brīdī, kad jaunā dāma gāja uz viesistabu, kur viņu gaidīja misters Frenklins. Sulainis apgalvoja, ka saglabāt cieņas pilnu mieru augstākstāvošu cilvēku klātbūtnē un vienlaikus apkalpot misteru Frenklinu Bleiku pie pusdienu galda esot pats grūtākais uzdevums, ko viņš piedzīvojis savās dienesta gaitās. Pēcāk vakarā mēs dzirdējām viņus abus dziedam un spēlējam, turklāt misters Frenklins vilka arrgstus toņus, mis Reičela vilka vēl augstākus toņus, bet milēdija, spēlēdama klavieres, it kā dzinās tiem pakaļ pāri žogiem un grāvjiem un izvadīja tos droši cauri visām grūtībām, tā ka bija brīnum patīkami noklausīties viņos pa atvērtajiem logiem uz naksnīgās terases. Vēl vēlāk es aiznesu misteram Frenklinam uz smēķējamo istabu viskiju ar sodu un atklāju, ka dimantu mis Reičela viņam pilnīgi izdzinusi no galvas.

— Viņa ir visburvīgākā meitene, ko man gadījies redzēt, kamēr esmu atgriezies Anglijā, — tas bija viss, ko es spēju izvilkt no mistera Frenklina, kad pūlējos sarunu pievērst nopietnākiem jautājumiem.

Ap pusnakti es kā parasti sava tiešā vietnieka (sulaina Semjuela) pavadībā apstaigāju māju. Kad visas durvis bija aizslēgtas un vaļā palika vairs vienīgi sānu ieeja no terases, aizsūtīju Semjuelu gulēt un pats devos laukā ieelpot svaigu gaisu, jo arī man drīz vajadzēja doties pie miera.

Nakts bija rāma un tveicīga, un pie debesīm spīdēja pilns mēness. Arā valdīja tāds klusums, ka lāgu lāgiem, kad kāda lielāka banga dzina ūdeni pret smilšu sēkli pie mūsu mazā līča grīvas, es saklausīju pavisam klusus jūras šļakstus. Māja stāvēja tā, ka terase atradās tumšajā pusē, taču mēnesnīca spoži apgaismoja grantēto celiņu, kas aizvijās viņpus terases. Nolaidis skatienu no debesīm un pievērsies celiņam, es ieraudzīju ēnu, ko mēness gaismā meta kāds aiz mājas stūra aizslēpies cilvēks.

Tā kā esmu vecs un viltīgs, kliedziens man nepaspruka, bet, tā kā, par nelaimi, esmu arī vecs un neveikls, kājas mani pievīla uz grantētā celiņa. Iekams paguvu, kā biju nodomājis, nemanot aizlavīties aiz stūra, izdzirdēju vieglākas kājas par manējām — turklāt, man šķita, ne tikai vienu pāri vien — steigšus attālināmies. Kamēr aizkļuvu līdz stūrim, iebrucēji, lai kas arī būdami, jau bija iemukuši viņpus celiņa krūmājā un pazuduši skatienam starp kuplajiem kokiem un krūmiem šai parka nostūrī. No krūmāja viņi pāri žogam it viegli varēja nokļūt uz lielā ceļa. Bijis es savus četrdesmit gadus jaunāks, varbūt man arī izdotos bēgļus notvert, iekams viņi izkļūst ārpus mūsu robežām. Lai nu kā, es devos atpakaļ sadabūt kādu jaunāku kāju pāri. Nevienu citu neiztraucēdami, abi ar Semjuelu paņēmām katrs pa šautenei, apgājām apkārt mājai un izmeklējām visu krūmāju. Pārliecinājušies, ka mūsu parkā neviens nekur neslēpjas, atgriezāmies mājās. Ejot pāri taciņai, kur biju pamanījis ēnu, es uz mēnesnīcas pielietās gaišās grants pēkšņi ieraudzīju kādu sīku, spožu nieciņu. Pacēlis nieku, ieraudzīju, ka tā ir maza pudelīte ar biezu, saldi smaržojošu šķidrumu tintes melnumā.

Semjuelam es neko neteicu. Taču, atcerējies, ko Penelope bija stāstījusi par kumēdiņu rādītājiem un mazo zēnu, kam tie saujā ielējuši tinti, es pēkšņi apjautu, ka esmu iztraucējis trīs indiešus, kas uzglūnēja mūsu na^ mam un pēc savas pagānu modes pūlējās tonakt izzināt, kur atrodas dimants.

VIII NODAĻA

Te nu man katrā ziņā mazliet jāapstājas. Apkopojis pats savas atmiņas un talkā ņēmis Penelopi ar viņas dienasgrāmatu, esmu nonācis pie secinājuma, ka mēs it žigli varam pārskatīt laika posmu starp mistera Frenklina Bleika atbraukšanu un mis Reičelas dzimšanas dienu, jo dienas šai laikā lielākoties pagāja, nenesdamas nekā pieminēšanas vērta. Ar jūsu laipnu atļauju un Penelopes palīdzību es pievērsīšos tikai atsevišķiem notikumiem, atstādams sev iespēju pēcāk stāstu atsākt dienu secībā, līdzko sasniegsim brīdi, kad Mēness akmens kļūs par galveno notikumu mūsu mājās,

Kad nu esmu to izteicis, varam stāstu atkal turpināt, pirmām kārtām, protams, pievēršoties pudelītei ar saldi smaržojošo tinti, ko es tonakt atradu uz grantētā celiņa.

Nākamajā rītā (tas bija divdesmit sestajā datumā) es misteram Frenklinam parādīju šo māžošanās līdzekli un izstāstīju to pašu, ko jau esmu stāstījis jums. Viņš bija pārliecināts, ka indieši ne tikai[1] uzglūnējuši dimantam, bet ka tie ir arī pagalam stulbi, ja spēj ticēt paši savām burvestībām — ar to misters Frenklins domāja zīmju rādīšanu zēnam virs galvas, tintes liešanu viņam plaukstā, it kā puisēns varētu ieraudzīt cilvēkus un lietas, kas nav pieejamas parastu ļaužu skatieniem. Kā mūsu zemē, tā arī Austrumos, misters Frenklins man paskaidroja, esot cilvēki, kas nodarbojoties ar šādiem dīvainiem trikiem (iztikdami gan bez tintes), un saucot to īpašā franču vārdā, kas nozīmējot apmēram to pašu, ko gaišredzība.

—    Varat man ticēt, — sacīja misters Frenklins, — indieši bija pārliecināti, ka dimantu mēs glabāsim tepat, tādēļ viņi atveda līdzi šo clairvoyant1 zēnu, lai tas parāda ceļu, ja vien viņiem izdotos iekļūt namā.

—    Vai jūs domājat, ser, ka viņi vēlreiz izmēģinās šo gājienu? — es ievaicājos.

—    Viss atkarīgs no tā, — atbildēja misters Frenklins, — ko zēns īsti spēj izdarīt. Ja viņš dimantu spēj saskatīt cauri Frīzingholas bankas tērauda seifam, indieši ar saviem apciemojumiem mūs pagaidām vairs netraucēs. Ja puisēns to nevar, mums vēlreiz radīsies iespēja ķerstīt viņus krūmājā, un nemaz ilgi uz to nebūs jāgaida.

Es visā nopietnībā gaidīju šo iespēju, taču, lai cik dīvaini tas izklausītos, nekas tamlīdzīgs vairs nenotika.

Vai nu kumēdiņu rādītāji pilsētā bija saklausījuši, ka misters Frenklins redzēts bankā, un izdarījuši attiecīgus secinājumus, vai arī zēns patiešām spēja ieraudzīt dimantu tur, kur tas bija novietots (es gan tam, protams, neticu), vai arī tā bija tikai sagadīšanās, taču taisnības labad jāsaka — ne miņas no indiešiem mūsu mājas tuvumā nebija visas tās nedēļas, kas pagāja līdz mis Reičelas dzimšanas dienai. Kumēdiņu rādītāji palika pilsētā vai arī klaiņoja pa tās apkārtni, rādīdami savus trikus, mēs abi ar misteru Frenklinu gaidījām, kas notiks, nolēmuši neizaicināt viņu modrību, pārak agri izrādot savas aizdomas. Ar šo ziņojumu par abu pušu rīcību arī beidzas viss, ko pagaidām varu pateikt par indiešiem.

Divdesmit devītajā datumā mis Reičela un misters Frenklins uzgāja jaunu paņēmienu, kā nosist laiku, kas citādi tiem būtu uzgūlies kā smags slogs. Ir savi iemesli, kādēļ īpaša vērība veltījama nodarbībai, kas viņus abus aizrāva. Jūs paši sapratīsiet, ka tam ir sakars ar kaut ko citu, kas notika vēlāk.

Dižciltīgos, patiesību sakot, pastāvīgi apdraud tādas dīvainas briesmas — pašu dīkdienības briesmas. Tā kā viņu mūžs lielākoties paiet kaut kādas nodarbības meklējumos, interesanti ir novērot — it īpaši tad, ja šiem augstdzimušajiem piemīt slieksme uz to, ko mēdz saukt par gara dzīvi, — cik bieži viņi kā ar aizvērtām acīm ļaujas ierauties kādā nelāgā pasākumā. Deviņos gadījumos no desmit viņi ņemas vai nu kādu mocīt, vai kaut ko samaitāt, paši it cieši ticēdami, ka izglīto savu prātu, lai gan, taisnību sakot, tikai saceļ mājās jezgu. Esmu pieredzējis, kā šādi aristokrāti (tiklab lēdijas, kā džentlmeņi, diemžēl man jāpiebilst) diendienā, piemēram, iziet no mājas ar tukšām pilulu kārbiņām un ķersta tritonus, vaboles, zirnekļus un vardes, bet, mājās pārradušies, uzdur nabaga nelaimīgos radījumus uz kniepadatām vai arī bez mazākajiem sirdsapziņas pārmetumiem sagraiza sīkos gabaliņos. Jūs ieraugāt savu jauno kungu vai jaunkundzi nolīkušu pār zirnekļa iekšām ar palielināmo stiklu vai arī sastopat vardi bez galvas ļepatojam lejup pa kāpnēm, un, kad izsakāt izbrīnu par to, ko nozīmē šāda derdzīga cietsirdība, saņemt atbildi, ka jaunajam kungam vai jaunkundzei patīk dabas zinības. Citkārt jūs atkal novērojat, kā tie stundām ilgi ar asiem daiktiem maitā skaistu ! uķi — tikai aiz stulbas ziņkārības izpētīt, no kā šāda puķe taisīta. Vai zieda krāsa kļūs skaistāka vai tā smarža laukāka, ja jūs to zināsiet? Taču ko tur runāt! Nabadziņiem kaut kā jānosit laiks — viņiem, raugiet, noteikti jānosit laiks. Bērnībā jūs kašņājāties pretīgos dubļos un cepāt smilšu kūciņas, pieaudzis jūs kašņājaties pretīgās zinībās, šķēržat zirnekļus un maitājat puķes. Kā vienā, tā otrā gadījumā noslēpums ir pavisam vienkāršs — jūsu nabaga tukšajai galvai nav nekā, par ko domāt, un jūsu dīkajām rokām nav nekā, ko darīt. Un viss beidzas tādējādi, ka jūs ar krāsām maitājat audeklu un piesmirdināt visu māju vai arī stikla kārbā ar glemainu ūdeni turat kurkuļus, izraisīdami visiem nelabu dūšu, vai arī kur vien varēdami atdauzāt akmens šķembas. un piebārstāt ar smiltīm visus pārtikas produktus, vai arī, aizrāvies ar fotogrāfiju, notriepjat pirkstus un bez žēlastības parādāt ikvienu seju īstajā gaismā. Nav viegli, protams, tiem cilvēkiem, kuriem jānopelna sev iztika, kuri spiesti strādāt, lai sagādātu drēbes, ar ko apsegt kailumu, pajumti, kas sniedz patvērumu, un barību, kas uztur pie dzīvības. Taču salīdziniet pašu grūtāko darbu, ko jebkad esat strādājis, ar dīkdienību, kura šķaida puķes un lien zirnekļiem ķidās, un pasakiet paldies savai laimes zvaigznei par to, ka jūsu galvai ir par ko domāt un jūsu rokām ir ko darīt.

Par misteru Frenklinu un mis Reičelu es ar prieku varu sacīt, ka viņi nevienu nemocīja. Viņi aprobežojās ar to, ka sacēla mājās jezgu, bet viss, ko viņi samaitāja, taisnības labad jāteic, bija kādu durvju apšuvums.

Mistera Frenklina universālais ģēnijs, kas ķēpājies ar visu, aizķēpājās pat līdz tam, ko sauc par «dekoratīvo glezniecību». Jaunais džentlmenis bija izgudrojis jaunu maisījumu, ar ko atšķaidīt krāsas, un pats to lepni sauca par «šķīdinātāju». No kā tas bija taisīts, nezinu. Kā to raksturot, varu pateikt divos vārdos — tas nelāgi smirdēja. Tā kā mis Reičela vai dega aiz nepacietības izmēģināt roku jaunajā nodarbībā, misters Frenklins aizsūtīja kadu kalpu uz Londonu pēc materiāliem, visu samaisīja, un tad nu sacēlās tāda smirdoņa, ka, ienākuši istabā, šķaudīja pat suņi; viņš aizsēja mis Reičelai priekšautu ar lādu kā lācīti un lika jaunkundzi pie darba — izdaiļot viņas pašas mazo dzīvojamo istabu, ko aiz angļu vārda trūkuma sauca par «buduāru». Darbu sāka ar durvju iekšpusi.

Visu glīto lakojumu misters Frenklins ar pumeku nokasīja nost, sagatavodams to, ko pats nosauca par darba virsmu. Tad mis Reičela šo darba virsmu pēc mistera Frenklina norādījumiem un ar viņa palīdzību noklāja ar dažādiem rakstiem un ornamentiem — greifiem, putniem, ziediem, kupidoniem un tamlīdzīgiem ērmiem, kas bija ņemti un nokopēti no slavena itāliešu gleznotāja darbiem, vārds gan pašreiz izslīdējis no atmiņas, taču man šķiet, tas pats vīrs, kas apgādāja pasauli ar Jaunavām Marijām, bet pats sev mīļoto izraudzījās no maiznīcas. Šis izrotāšanas darbs virzījās uz priekšu gaužām lēni un bija briesmīgi netīrs. Toties mūsu jauno lēdiju un džentlmeni tas nekad nenogurdināja. Kad viņi nedīdījās zirga mugurā, nepieņēma viesus, nesēdēja pie azaida galda un nevilka savus meldiņus, abi cieši blakus čakli kā bites maitāja durvis. Kurš dzejnieks teicis, ka sātans arvien atrod kādu nedarbu pat dīkām rokām? Ja šis dzejnieks būtu ieņēmis .šai namā manu vietu un redzējis mis Reičelu ar otu rokā un misteru Frenklinu ar viņa paša šķīdinātāju, neko labāku par abiem viņš nebūtu varējis uzrakstīt.

Nākamā ievērības cienīgā diena bija svētdiena, ceturtais jūnijs. s

Tai vakarā mēs saimes galā pirmoreiz apspriedām kādu mūsu mājai svarīgu jautājumu, kurš, tāpat kā durvju izrotāšana, saistās vēl ar kaut ko citu, kas vēl tikai notiks.

Redzēdami, ar kādu prieku misters Frenklins un mis Reičela uzturas viens otra sabiedrībā, un saprazdami, kāds no visiem viedokļiem viņi būtu jauks pāris, mēs itin dabiski izprātojām, ka abi saliks galvas kopā, ne tikai durvis izrotājot vien. Dažs labs jau izteica domu, ka vasara vēl nebūs galā, kad mūsu mājās tiks svinētas kāzas. Citi (ar mani priekšgalā) piekrita, ka mis Reičela droši vien apprecēsies, toties šaubījās (tādu iemeslu dēļ, kas tūdaļ tiks paskaidroti), vai viņas līgavainis būs misters Frenklins Bleiks.

Ka misters Frenklins ir iemīlējies, par to savukārt nešaubījās neviens, kas viņu redzēja un dzirdēja. Grūtības bija izdibināt mis Reičelas prātu. Atļaujiet man to godu iepazīstināt jūs ar jauno dāmu, un tad, ja vien jūs to spēsiet, ļaušu jums pašiem viņu izdibināt.

Mūsu jaunkundzes gaidāmā dzimšanas diena divdesmit

pirmajā jūnijā bija viņas astoņpadsmitā dzimšanas diena. Ja jums patik tumšmatainas sievietes (tās gan, cik esmu dzirdējis, pēdējā laikā izgājušas no augstāko aprindu modes) un ja jums nav īpašu aizspriedumu pret maza auguma cilvēkiem, ņemos apgalvot, ka mis Reičela ir viena no daiļākajām meitenēm, ko vien jebkad esat redzējuši. Viņa ir maza un tieva, toties no galvas līdz kājām brīnum samērīgi veidota. Redzot, kā viņa apsēžas vai pieceļas un īpaši kā viņa iet, ikviens vīrietis, kam visi pieci mājās, tūdaļ apjauš, ka pievilcība ir pašā augumā, nevis drānās. Tik melnus matus neesmu redzējis nevienam cilvēkam. Acis tādas pašas kā mati. Deguns, jāatzīst, varbūt pārāk mazs. Mute un zods (atkārtoju mistera Frenklina vārdus) — īsta dieva dāvana, bet sejas krāsa (izmantojot to pašu neapšaubāmo autoritāti) — silta kā saules stars, tikai ar to lielo atšķirību, ka šai sejā cilvēks var lūkoties neatņemdamies. Atliek pie visa iepriekš teiktā vēl piebilst, ka galvu viņa dedzīgi, enerģiski un cēli tur taisnu kā šautru, ka viņai ir dzidra balss, kurā ieskanas tīrs metāls, smaids, kas vispirms tīkami atplaukst acu kaktiņos un tikai tad parādās uz lūpām, — un jūs ieraudzīsiet mis Reičelas portretu dabiskā lielumā, ko esmu uzzīmējis cik labi vien prazdams.

Ko var sacīt par viņas raksturu? Vai šai burvīgajai būtnei nepiemita nekādi trūkumi? Viņai bija tieši tikpat daudz trūkumu, cik jums, cienītā, — ne vairāk un ne mazāk.

Nopietni runājot, manai mīļajai, daiļajai mis Reičelai ar visu viņas neaprakstāmo jaukumu un pievilcību bija kāda vaina, ko man atzīt liek nelokāms taisnīgums. No citām sava vecuma meitenēm viņa atšķīrās ar to, ka allaž turējās pie saviem ieskatiem un bija tik stūrgalvīga, ka pat neievēroja modi, ja tā neatbilda viņas viedoklim. Sīkumos šāda patstāvība šķita ciešama, toties svarīgos jautājumos viņa aizgāja pārāk tālu (vismaz tā domāja milēdija, un arī es domāju tāpat). Spriedumus viņa izteica tādus kā reti kāda divreiz par viņu vecāka sieviete, pēc padoma nekad nejautāja, nekad iepriekš nesacīja, ko nodomājusi darīt, nekad un nevienam neuzticēja savus noslēpumus, pat pašas mātei ne. Gan sīkumos, gan svarīgos jautājumos pret cilvēkiem, ko viņa mīlēja, un cilvēkiem, ko ienīda (un viņa mīlēja un nīda vienlīdz dedzīgi), mis Reičelai allaž bija pašai sava attieksme, kā priekos, tā bēdās viņa pati tika galā ar sevi. Lāgu lāgiem es dzirdēju milēdiju sakām:

— Reičelas labākā draudzene un Reičelas ļaunākā ienaidniece ir viņa pati.

Vēl tikai viena piebilde, un es savu sakāmo būšu pabeidzis.

Lai cik noslēgta un patvarīga bija mis Reičela, nekad viņā nemanīja ne mazākās nepatiesīguma ēnas. Neatceros, ka viņa kādreiz būtu lauzusi doto vārdu, neatceros viņu nekad sacījušu «nē», ja viņa domājusi «jā». Prātā nāk dažs labs gadījums, kad šī lāga dvēsele uzņēmās vainu un pacieta sodu par nedarbu, ko bija pastrādājusi tās labākā draudzene. Neviens nekad nav dzirdējis meiteni atzīstamies arī pēcāk, kad patiesība nāca gaismā un viņa tika apvainota melos. Un tomēr neviens nekad nav pieķēris viņu melos. Viņa skatījās taisni acīs, purināja savu iecirtīgo galviņu un atbildēja pavisam vienkārši: «Neteikšu!» Nosodīta par to, viņa izsacīja nožēlu par šo «neteikšu!», bet, nolikta pie maizes un ūdens, tomēr neatzinās, letie-

piga — dažbrīd velnišķīgi ietiepīga, tam es piekrītu — un tomēr visjaukākā būtne, kas jebkad mitusi šai grēcīgajā pasaulē. Varbūt jums šķiet, ka manos vārdos saskatāt zināmas pretrunas? Tādā gadījumā atļaujiet jums kaut ko iečukstēt ausī. Rūpīgi nopētiet savu sievu nākamo divdesmit četru stundu laikā! Ja jūsu laulātajā draudzenē likām neparādīsies nekādas pretrunas — lai debesis stāv jums klāt! — jūs esat apprecējis izdzimteni!

Kad nu esmu jūs iepazīstinājis ar mis Reičelu, mums vaigu vaigā jāsaduras ar jautājumu, kādi ir šās jaunās dāmas uzskati par laulību.

Divpadsmitajā jūnijā mana pavēlniece aizsūtīja kādam džentlmenim Londonā ielūgumu atbraukt pie mums uz mis Reičelas dzimšanas dienas svinībām. Šis nu bija tas laimīgais, kuram, manuprāt, slepus bija atdota viņas sirds. Tāpat kā misters Frenklins, viņš bija mis Reičelas brālēns. Viņu sauca misters Godfrijs Eiblvaits.

Milēdijas otra māsa (neuztraucieties, šoreiz mēs ģimenes darīšanās pārāk dziļi neielūkosimies) — tātad milēdijas otrā māsa bija piedzīvojusi vilšanos mīlestībā un pēcāk, iziedama pie vīra saskaņā ar principu «grāb, ko vari», iekūlās, kā mēdz sacīt, mezaliansē. Visā dzimtā sākās šausmīgs satraukums, kad augstdzimusī Karolīna pēkšņi paziņoja, ka ir cieši nolēmusi apprecēties ar nedižcil- tīgo Frīzingholas baņķieri misteru Eiblvaitu. Viņš bija ļoti bagāts un ļoti cienījams cilvēks, un viņam bija milzum liela ģimene, — tas pagaidām par šo cilvēku liecina tikai labu. Taču viņš bija ieņēmis galvā no sava zemā stāvokļa izsisties uz augšu — un tas liecina sliktu par viņu. Tomēr laiks un progress mūsdienu izglītībā visu izlīdzināja, un nesaderīgā laulība galu galā izvērtās itin laimīga. Mēs visi pamazām kļūstam liberāli (pēc principa «roka roku mazgā, abas baltas»), un kāda man daļa, vai jūs sēžat parlamentā vai esat atkritumu aizvācējs vai hercogs? Tādi ir modernie uzskati, un arī es turos pie moderniem uzskatiem. Eiblvaiti dzīvoja netālu no Frīzingholas lieliskā mājā ar lielisku parku. Ļoti cienījami ļaudis, kas visā apkaimē lika augstu vērtēti. Šais lappusēs mēs viņiem daudz uzmanības neveltīsim, pievērsīsimies vienīgi misteram Godfrijam, kurš bija mistera Eiblvaita otrais dēls un kuram ar jūsu laipnu at|auju mis Reičelas dēļ te ierādāma pienācīga vieta.

Lai cik attapīgs, gudrs un visādām citām teicamām īpašībām apveltīts bija misters Frenklins, viņa izredzes pārspēt misteru Godfriju mūsu jaunās dāmas acīs, manuprāt, bija gaužām vājas.

Misters Godfrijs, pirmkārt, jau garumā bija pārākais no abiem. Viņa augums sniedzās pāri sešām pēdām, ādas krāsa bija sārti balta, seja maiga un apaļa, noskūta gludi kā delna, skaistie, garie, linu dzeltenie mati nevērīgi slīga pār pakausi. Taču kādēļ es viņu tik sīki aprakstu? Ja jūs jelkad esat iegriezušies kādā Londonas dāmu labdarības biedrībā, misteru Godfriju Eiblvaitu jūs pazīstat tikpat labi kā es. Pēc profesijas viņš ir advokāts, pēc temperamenta — dāmu cienītājs, pats pēc savas izvēles — žēlsirdīgais samarietis. Palīdzības biedrības nabaga dzemdētājām, Madaļas glābšanas biedrības nabaga kritušām sievietēm, darba apgādes biedrības, kas enerģiski rīkojas, lai nabaga sievietes ieliktu nabaga vīriešu vietā, ļaudamas nabaga vīriešiem rūpēties pašiem par sevi, — visās šais biedrībās misters Godfrijs bija viceprezidents, rīkotājs, arbitrs. Kur vien ap galdu sapulcējās kāda dāmu komiteja, tur arī misters Godfrijs bija klāt un, cepuri rokās saņēmis, uzturēja komitejas garu un izvadīja jaukās būtnes pa ērkšķainajiem darīšanu ceļiem. Es pat domāju, ka misters Godfrijs ir viens no izcilākajiem filantropiem (ar nelieliem ienākumiem), kāds jebkad Anglijā redzēts. Labdarības sanāksmēs grūti būtu atrast otru runātāju, kas tā prot izspiest cilvēkiem asaras un naudu. Tas bija īsts sabiedrisks darbinieks. Kad es pēdējo reizi iebraucu Londonā, mana pavēlniece man sagādāja divas izpriecas. Viņa aizsūtīja mani uz teātri noskatīties kādu dejotāju, kas bija jaunākais modes kliedziens, un vēl viņa mani aizsūtīja uz Ekseterholu paklausīties misteru Godfriju. Dejotāja uzstājās ar orķestri. Runātājs uzstājās ar nēzdodziņu un ūdens glāzi. Pūļiem ļaužu izrādē, kur darbā tika laistas kājas. Tas pats izrādē, kur darbā tika laista mēle. Un tomēr viņš bija pats jaukākais cilvēks (es runāju par misteru Godfriju) — pats vienkāršākais, patīkamākais un dabiskākais cilvēks, kādu vien man gadījies sastapt. Viņš mīlēja visus. Un visi mīlēja viņu. Kādas izredzes gan bija misteram Frenklinam — kādas izredzes vispār bija jebkuram citam ar viduvēja cilvēka slavu un viduvējām spējām, ja blakus nostājās šāds vīrs?

Četrpadsmitajā pienāca mistera Godfrija atbilde.

Viņš pieņēma milēdijas ielūgumu no dzimšanas dienas trešdienā līdz piektdienas vakaram, kad pienākumi dāmu labdarības biedrībā aicināšot viņu atpakaļ uz pilsētu. Aploksnē viņš bija ielicis arī dzejoli sakarā ar viņa māsīcas «šūpuļa svētkiem», kā viņš pats eleganti izteicās. Man stāstīja, ka mis Reičela piebiedrojusies misteram Frenklinam, kad tas pie pusdienu galda apsmējis dzejoli, un Penelope, kura allaž nostājās mistera Frenklina pusē, ar lielu sajūsmu apjautājās man, ko es par to domājot.

— Mis Reičela, mana dārgā, novirzījusi tevi uz maldīgām pēdām, — es atbildēju, — toties manu degunu tik viegli nevar apvest ap stūri. Pagaidi, kad te nopakaļ mistera Eiblvaita dzejoļiem ieradīsies arī pats misters Eiblvaits!

Mana meita atbildēja, ka misters Frenklins varot iejaukties un izmēģināt laimi, iekams nopakaļ mistera Eiblvaita dzejoļiem vēl neesot ieradies pats misters Eiblvaits. Par labu šai domai man jāatzīst, ka misters Frenklins nepalaida garām nevienu izdevībur lai iemantotu mis Reičelas labvēlību.

Lai arī misters Frenklins bija viens no lielākajiem smēķētājiem, ko man jebkad gadījies sastapt, viņš atteicās no cigāra, jo mis Reičela kādudien ieminējās, ka nevarot ciest tabakas smaku, ar ko piesūcies viņa apģērbs. Pēc šās pašaizliedzīgās rīcības viņš slikti gulēja, jo trūka ierastās nomierinošās tabakas iedarbības, un ik rītus nāca lejā tik nonīcis un paguris, ka mis Reičela pati lūdza viņu atkal ķerties pie cigāriem. Nē, viņš negribot ķerties ne pie kā tāda, kas varētu kaut īsu mirkli izraisīt mis Reičelā nepatiku, viņš galīgi izskaudīšot šo nelāgo paradumu un pats ar saviem spēkiem, pacietīgi gaidīdams, agri vai vēlu atkal atgūšot miegu. Jūs varbūt sacīsiet (tāpat kā mūsu kalpotāji), ka šādai padevībai noteikti vajadzēja iedarboties uz mis Reičelu, jo vairāk tālab, ka to vēl atbalstīja ik- dienējais durvju izrotāšanas darbs. Tas viss būtu labi, taču jaunās dāmas guļamistabā bija novietota mistera Godfrija fotogrāfija, kur viņš bija redzams runājot kādā lielā sanāksmē, — pats staro, savas daiļrunības aizrauts, bet acis mīļi un maigi izvilina naudu no klausītāju kabatām. Ko jūs man uz to atbildēsiet? Ik rītus — par to Penelope man pati atzinās — vīrietis, pret kuru vienaldzīga nespēja palikt neviena sieviete, no portreta noraudzījās, kā mis Reičelai tiek sukāti mati. Nepaies ilgs laiks, un viņš šādu ainu uzlūkos īstenībā, — tādas bija manas domas.

Sešpadsmitais jūnijs atnesa tādu notikumu, kas mistera Frenklina izredzes, manuprāt, vēl vairāk samazināja.

Torīt mūsu mājās ieradās kāds nepazīstams džentlmenis, kas angliski runāja ar svešzemnieka akcentu, un gribēja satikt misteru Frenklinu sakarā ar kādu darījumu. Darījumam nevarēja būt nekā kopīga ar dimantu divu iemeslu dēļ: pirmkārt, misters Frenklins man par to neteica ne vārda, un, otrkārt, viņš par to pastāstīja milēdijai (droši vien pēc tam, kad svešais džentlmenis bija aizbraucis). Milēdija acīmredzot par to bija ieminējusies savai meitai. Lai kā tas būtu, man nāca ausīs, ka mis Reičela, tovakar, sēžot pie klavierēm, esot izteikusi misteram Frenklinam bargus pārmetumus par cilvēkiem, ar kuriem viņš satiekas, un paražām, ko viņš iemantojis svešās zemēs. Nākamajā dienā pirmoreiz neviens neķērās pie durvju izrotāšanas. Man ir tādas aizdomas, ka varbūt dažs labs pārsteidzīgs mistera Frenklina solis kontinentā — vai nu tam pamatā kāda sieviete, vai parāds — tagad atskanējis līdz Anglijai. Taču tie ir tīrie minējumi. Sai reizē ne tikai misters Frenklins, bet arī milēdija atstāja mani neziņā.

Septiņpadsmitajā datumā tā vien rādījās, ka negaisa mākonis izklīdis. Jaunie ļaudis atgriezās pie durvju izrotāšanas darba un šķita tikpat draudzīgi kā senāk. Ja var ticēt Penelopei, misters Frenklins esot veikli izmantojis samierināšanos un bildinājis mis Reičelu, bet neesot saņēmis ne piekrišanu, ne atraidījumu. Mana meita izteica pārliecību (pēc dažādām zīmēm un pazīmēm, ar kurām es jūs neapgrūtināšu) — viņas pavēlniece izlocījusies no atbildes, atteikdamās ticēt, ka misters Frenklins bildinājumu domājis nopietni, bet vēlāk klusībā šādu savu rīcību nožēlojusi. Lai gan Penelopei pret jaunkundzi bija atļauts izturēties draudzīgāk, nekā tas parasti kalponēm ļauts, jo abas kopš bērnības bija audzinātas gandrīz kopā, es tomēr mis Reičelas atturīgo raksturu pazinu pārāk labi, lai noticētu, ka viņa spēj kādam tik atklāti paust savas domas. Tas, ko par notikušo pastāstīja mana meita, drīzāk gan, manuprāt, pauž viņas vēlēšanos nekā īstenībā uzzināto.

Deviņpadsmitajā jūnijā atkal gadījās neparasts notikums. Mūsu mājās bija ieradies ārsts. Viņš tika uzaicināts, lai parakstītu zāles kādai personai, ar kuru esmu jūs šais lappusēs jau iepazīstinājis, — mūsu otrajai apteksnei Rozannai Spīrmenai.

Nabaga meitene, kura, kā jums zināms, mani bija samulsinājusi Trīsuļojošajās smiltīs, laika posmā, ko patlaban aprakstu, paguva mani samulsināt vēl vairākkārt. Pe- nelopes izteiktās aizdomas, ka otrā apteksne iemīlējusies misterā Frenklinā (šīs aizdomas Penelope, paklausot manai pavēlei, turēja stingrā slepenībā), man vēl arvien šķita tikpat aplamas. Tomēr man jāatzīst, ka mūsu otrās apteksnes uzvešanās gan pēc maniem, gan manas meitas vērojumiem kļuva taisni neizprotama, lai neteiktu vairāk.

Meitene, piemēram, pastāvīgi manījās misteram Frenklinam ceļā — darīja to viltīgi un klusi, bet vienmēr gadījās ceļā. Viņš tai nepievērsa vairāk uzmanības kā kaķim, ne reizi viņam pat prātā neienāca uzmest skatienu Rozannas neizteiksmīgajai sejai. Jau tā niecīgā nabadzītes ēstgriba pavisam pazuda, un viņas acis no rītiem skaidri rādīja, ka nakti viņa nevis gulējusi, bet gan ļāvusi vaļu asarām. Kādudien Penelope izdarīja dīvainu atklājumu, ko mēs tūdaļ nolēmām noklusēt. Viņa bija pieķērusi Rozannu no mistera Frenklina galda slepus paņemam rozi, ko mis Reičela tam devusi, lai iesprauž pogcaurumā, un tās vietā noliekam citu, līdzīgu ziedu, tikai pašas plūktu. Pēc šā notikuma viņa man pāris reižu bezkaunīgi atbildēja, kad es viņai devu labi domātu mājienu uzvesties mazliet piesardzīgāk; vēl ļaunāk, viņa neizrādīja pienācīgo cieņu mis Reičelai, kad tā nejauši viņu uzrunāja.

Milēdija pamanīja pārmaiņu un apvaicājās, ko es par to domājot. Centos meiteni izpestīt, atbildēdams, ka, pēc manām domām, viņa nejūtas vesela, un viss beidzās tādējādi, ka deviņpadsmitajā datumā, kā jau minēju, tika izsaukts ārsts. Ārsts sacīja, ka vaina meklējama nervos, un šaubījās, vai Rozanna spēj veikt savus pienākumus. Milēdija domāja, ka noderētu gaisa pārmaiņa, un ierosināja aizsūtīt apteksni uz kādu no mūsu tuvākajām fermām. Rozanna negribēja braukt un asarām acīs lūdzās, lai ļauj viņai palikt, un es, kā nelabā dīdīts, ieteicu milēdijai vēl kādu laiku nogaidīt. Kā rādīja turpmākie notikumi un kā jūs drīz paši pārliecināsieties, sliktāku padomu vairs nevarēja dot. Ja vien es būtu spējis ielūkoties priekšdienās, es tai pašā stundā un tai pašā brīdī ar savu roku būtu izvedis Rozannu Spīrmenu no mūsu mājām.

Divdesmitajā jūnijā pienāca vēstule no mistera Godfrija. To nakti viņš bija nolēmis pavadīt Frīzingholā, lai, izmantodams gadījumu, ar savu tēvu apspriestos par veikala darījumiem. Nākamās dienas pēcpusdienā viņš un divas viņa vecākās māsas jāšus ieradīšoties pie mums krietni pirms pusdienu laika. Vēstulei bija pievienots elegants porcelāna šķirstiņš — dāvana mis Reičelai — ar brālēna sūtītiem mīļiem sveicieniem un laba vēlējumiem. Misters Frenklins māsīcai bija uzdāvinājis vienkāršu, uz pusi lētāku medaljonu. Mana meita Penelope — tāda ir tā sieviešu stūrgalvība! — vēl arvien tomēr bija pārliecināta, ka uzvarēs viņš.

Lai slavēts dievs debesīs, beidzot mēs esam tikuši līdz dzimšanas dienas priekšvakaram! Jums, manuprāt, jāatzīst, ka šoreiz esmu jūs izvedis cauri notikumiem, pārlieku ne- tūļodamies. Galvu augšā! Varu jūs nomierināt — sāksim jaunu nodalu, un šī jaunā nodala ievedīs jūs tieši pašā notikumu būtībā.

IX NODAĻA

Divdesmit pirmajā jūnijā, mis Reičelas dzimšanas dienā, laiks, saulei lecot, bija apmācies un grozīgs, bet ap pusdienas laiku pilnīgi noskaidrojās.

Mēs kalpotāju galā šo līksmo svētku dienu kā parasti iesākām, pasniegdami mis Reičelai savas nelielās dāvaniņas, un es kā īsts kalpotāju galva teicu gadskārtējo runu. Rīkojos pēc tāda paša plāna, kādu izmanto karaliene, atklājot parlamentu, — citiem vārdiem sakot, ik gadus runāju gandrīz vienu un to pašu. Pirms šā notikuma mana runa (tāpat kā karalienes runa) tiek nepacietīgi gaidīta, it kā nekas tamlīdzīgs nekad iepriekš nebūtu dzirdēts. Pēc runas, kad atklājas, ka tanī nav nekā jauna, visi, mazliet pakurnējuši, raugās priekšdienās, cerēdami izdzirdēt kaut ko jaunu nākamajā gadā. Viegli šādus ļautiņus valdīt gan parlamentā, gan virtuvē, — tāda morāle izriet no sacītā.

Pēc brokastīm mēs ar misteru Frenklinu noturējām slēpi-nu apspriedi par Mēness akmeni, jo bija pienācis laiks Izņemt to no Frīzingholas bankas un nodot tieši mis Reičelas rokās.

Vai viņš bija mēģinājis atzīties māsīcai mīlestībā un saņēmis atraidījumu vai arī sapostītais naktsmiers jo dienas bija pastiprinājis viņa rakstura dīvainās pretrunas un nenoteiktību, nezinu teikt. Skaidrs bija vienīgi tas, ka dzimšanas dienas rītā misters Frenklins nespēja sevi parādīt no labākās puses. Divdesmit minūšu laikā viņš vismaz divdesmit reižu mainīja savus nodomus, kā rīkoties ar dimantu. Es savukārt turējos pie mums zināmajiem nepārprotamajiem faktiem, j Nebija noticis nekas tāds, kas dotu mums iemeslu satraukt milēdiju sakarā ar dārgakmeni, tāpat kā nekas nevarēja grozīt misteram Frenklinam likumīgi uzticēto pienākumu — nodot dimantu savas māsīcas īpašumā. Tāds šai jautājumā bija mans ieskats, un, lai kā misters Frenklins šaubījās un šaudījās, beigu beigās arī viņam vajadzēja palikt pie tāda paša ieskata. Mēs nospriedām, ka pēc lenča viņš jāšus dosies uz Frīzing- holu, lai pārvestu dimantu, un mājupceļā viņam droši vien piebiedrosies misters Godfrijs ar abām jaunajām dāmām.

Kad tas bija izlemts, jaunais džentlmenis atgriezās pie mis Reičelas.

Visu rīta cēlienu un vēl pusi dienas abi pavadīja mūžīgajā durvju izrotāšanas darbā, un Penelope stāvēja viņiem klāt, pēc mistera Frenklina norādījumiem jaukdama

krāsas, bet milēdija ap lenča laiku, mutautiņu pie de-; guna piespiedusi, brīžiem gāja šai istabā iekšā, brīžiem nāca no tās ārā (jo todien mistera Frenklina šķīdinātāju viņi patērēja lielos vairumos), veltīgi pūlēdamās atraut māksliniekus no aizsāktā darba. Tikai ap pulksten trim viņi noraisīja priekšautus, atlaida Penelopi (pagalam apdullušu no šķīdinātāja) un nomazgāja netīrumus. Taču abi bija paveikuši, ko gribēja, — pabeiguši durvju izrotāšanu līdz dzimšanas dienai un paši ar to ļoti lepojās. Greifus, kupidonus un tā tālāk bija tīri patīkami uzlūkot, taču visa šķita tik daudz, viss bija tik bagātīgi savīts ar ziediem un emblēmām un tik juceklīgs gan kustībās, gan ķermeņa stāvokļos, ka iegūla kā nepatīkams smagums galvā vēl ilgi pēc tam, kad jums bija laimējies to apskatīt. Ja vēl piebildīšu, ka pēc rīta darbu cēliena Penelopei kalpotāju virtuvē sametās nelabi ap dūšu, nedomājiet, ka pret sastāvu esmu noskaņots īpaši nelabvēlīgi. Nē! Nē! Nožuvis tas nepavisam vairs nesmirdēja, un, ja māksla prasa šādus upurus — kaut arī Penelope ir mana paša meita —, manis pēc lai mākslai tiek šie upuri!

Misters Frenklins pie lenča galda ieķēra pāris kumosu un devās uz Frīzingholu, lai pavadītu šurp brālēnu un māsīcas — tā viņš stāstīja milēdijai. Lai atvestu Mēness akmeni — kā bija zināms tikai viņam un man.

Tā kā šī bija viena no tām lielajām svētku reizēm, kad es ieņēmu vietu pie bufetes un izrīkoju viesu apkalpošanu pie galda, man pietika rūpju, ar ko aizņemt savas domas mistera Frenklina prombūtnes laikā. Parūpējies par vīniem un pārlūkojis savus ļaudis, kā vīriešus, tā sievietes, kam vajadzēs pasniegt ēdienus pusdienu galdā, devos uz savu istabu, lai sakopotu domas, iekams ierodas viesi. Krietns dūms — jūs jau zināt, kāds, un mazs ieskats attiecīgajā grāmatā, par kuru šais lappusēs jau esmu ieminējies, — un es atguvu mieru kā miesīgi, tā garīgi. Mani pamodināja nevis no snaudas, bet gan no apceres — par to esmu pārliecināts — pakavu dipoņa durvju priekšā, un es devos saņemt veselu kavalkādi, kuras sastāvā ietilpa misters Frenklins, viņa brālēns un abas māsīcas un kuru pavadīja viens no vecā mistera Eiblvaita grūmiem.

Misters Godfrijs negaidot pārsteidza mani ar to, ka savā ziņā šķita līdzīgs misteram Frenklinam — proti, nejutās savā parastajā omā. Kā parasti viņš laipni paspieda

man roku un ļoti pieklājīgi izteica prieku par to, ka viņa vecais draugs Beteridžs vēl arvien tik labi turas. Taču viņā jautās kaut kāda neapmierinātība, ko es nespēju izskaidrot, un, kad apjautājos par viņa tēva veselību, misters Godfrijs visai strupi atbildēja:

—    Kā parasti.

Toties abas mis Eiblvaitas bija nepārspējami jautras, un līdzsvars tādējādi tika atjaunots. Jaunās dāmas augumā bija gandrīz tikpat lielas kā viņu brālis, spēcīgas, gaišmatainas, sārtas meičas, — kā saka, piens un asinis, un gandrīz vai plīsa aiz veselības un moža gara. Nabaga zirgiem kājas taisni trīcēja no tik smagas nešļavas, un, kad mis Eiblvaitas izlēca no segliem (negaidīdamas neviena palīdzības), ticiet man, abas atlēca no zemes kā gumijas bumbas. Viss, ko sacīja mis Eiblvaitas, sākās ar lielo «O», viss, ko viņas darīja, tika darīts ar lielu troksni; abas ķiķināja un spiedza vietā un nevietā, ja vien tam radās kaut niecīgākais iemesls. Gaisagrābsles — tā es viņas nosaucu.

Jauno dāmu saceltā trokšņa aizsegā es misteram Frenklinam paguvu vestibilā pateikt pāris slepenu vārdu.

—    Vai dimants jums ir rokā, ser?

Viņš pamāja ar galvu un uzsita ar delnu pa svārku krūšu kabatu.

—    Vai indiešus nekur nemanījāt?

—    Ne tuvumā.

Pēc šīs atbildes viņš apjautājās, kur atrodas milēdija, un, izdzirdējis, ka viņa meklējama mazajā viesistabā, taisnā ceļā devās turp. Vēl nebija pagājusi ne minūte, kopš viņš spēra kāju pār šās istabas slieksni, kad atskanēja zvans un Penelope tika sūtīta pie mis Reičelas ar ziņu, ka misters Frenklins Bleiks vēlas runāt ar viņu.

Pēc kādas pusotras stundas šķērsodams halli, es paliku kā zemē iemiets, jo mazajā viesistabā pēkšņi sākās skaļa brēkšana. Nevaru sacīt, ka būtu izbijies, jo brēcienos saklausīju abu mis Eiblvaitu iecienītos lielos «O». Tomēr es iegāju viesistabā (izlikdamies, ka man vajadzīgi norādījumi par pusdienām), lai noskaidrotu, vai nav atgadījies kas nopietns.

Pie galda kā apburta stāvēja mis Reičela ar pulkveža nelaimīgo dimantu rokā. Viņai katrā pusē ceļos nometušās abas gaisagrābsles, acīm vai aprīdamas dārgakmeni un sajūsmā iespiegdamās ik reizi, kad tas uzzvīļoja viņām jaunā gaismā. Galda otrā pusē stāvēja misters Godfrijs, plaukšķināja rokas kā liels bērns un klusām dudināja:

—    Brīnišķīgi! Brīnišķīgi!

Misters Frenklins sēdēja krēslā pie grāmatu skapja, raustīja pats sevi aiz bārdas un bažīgi lūkojās uz loga pusi. Bet tur, pie loga, klātesošajai sabiedrībai muguru uzgriezusi, stāvēja viņa apceres objekts — milēdija un turēja rokā izrakstu no pulkveža testamenta.

Kad apjautājos, kādi būs milēdijas rīkojumi, viņa pagriezās pret mani, un es ieraudzīju viņai virs acīm savel- kamies ģimenes rievu un mutes kaktiņos ietrīcamies ģimenes temperamentu.

—    Pēc pusstundas ienāciet manā istabā, — viņa teica — Man būs kaut kas jums sakāms.

Pateikusi šos vārdus, viņa izgāja no istabas. Skaidrs, ka viņu sagrābušas tās pašas šaubas, kas uzmācās misteram Frenklinam un man, kad mēs apspriedāmies Trīsuļojošajās smiltīs. Vai Mēness akmens novēlēšana mis Reičelai pierādīja, ka milēdija izturējusies pret brāli cietsirdīgi un netaisni? Vai arī tas noder par pierādījumu, ka brālis bijis vēl sliktāks, nekā viņa domāja? Milēdijai vajadzēja noskaidrot nopietnus jautājumus, kamēr viņas meita, par pulkveža raksturu nenieka nezinādama, stāvēja ar tā atsūtīto dzimšanas dienas dāvanu rokās.

Iekams es savukārt paguvu iziet no istabas, mis Reičela, kura allaž bija uzmanīga pret veco vīru, kas kalpoja šai namā jau tad, kad viņa vēl tikai nāca pasaulē, aizkavēja mani.

—    Paskatieties, Gabriel! — viņa teica, un manu acu priekšā uzzibsnināja dimantu saules starā, kas krita pa logu istabā.

Kungs, pasargi mūs! Tas nu gan bija dimants! Gandrīz tik liels kā tārtiņa ola! No tā plūda rudens pilnmēness gaismai līdzīgs mirdzums. Kad dimantā ielūkojās ciešāk, tā dzeltenās dzīles pievilka acis tik neatvairāmi, ka tās cita nekā vairs neredzēja. Tas šķita bezgalīgs, šis dārgakmens, ko varēja saņemt starp rādītāja pirkstu un īkšķi, šķita bezgalīgs kā pašas debesis. Mēs nolikām to saules staros un tad nolaidām aizkarus, bet akmens tumsā spīdēja pats savā spožumā, izplatīdams mēness gaismai līdzīgu starojumu. Nav nekāds brīnums, ka mis Reičela jutās kā apburta; nav nekāds brīnums, ka viņas māsīcas aizgūda- mās spiedza. Dimants arī mani ietekmēja tik spēcīgi, ka es palaidu izsaucienu ar tādu pašu lielo «O» kā gaisagrābsles. Vienīgais, kas no mums nezaudēja savaldību, liija misters Godfrijs. Viņš aplika roku savām māsām ap vidukli un, līdzjūtīgi nomērodams skatieniem gan dimantu, gan mani, sacīja:

—    Ogleklis, Beteridž! Ogleklis, mans labais draugs, un vairāk nekas!

Viņa nolūks, jādomā, bija mani izglītot. Taču viss, ko viņš panāca, — es atcerējos, ka jārīkojas uz pusdienām. Klunkuroju lejā pie savas viesmīļu armijas. Kad atrados jau pie durvīm, misters Godfrijs sacīja:

—    Mīļais, vecais Beteridžs, es viņu patiešām dziļi cienu.

Apkampis savas māsas un sirsnīgi uzlūkodams mis Rei-

čelu, viņš pagodināja mani ar šādu jūtu apliecinājumu. Cik daudz mīlestības, kas varēja aizraut jebkuru cilvēku! Salīdzinājumā ar viņu misters Frenklins šķita pēdīgais mežonis.

Tieši pēc pusstundas es, kā pavēlēts, ierados milēdijas istabā.

Tas, par ko mana pavēlniece tai reizē runāja ar mani, visumā bija tieši tas pats, par ko ar mani runāja misters Frenklins Trīsuļojošajās smiltīs, — tik vien starpības, ka es neizpaudu ne vārda par kumēdiņu rādītājiem, jo nebija noticis nekas tāds, kas dotu iemeslu ar šādu ziņu satraukt milēdiju. Kad tiku atkal palaists pie saviem pienākumiem, sapratu, ka viņai ir visļaunākās domas par iemesliem, kas vadījuši pulkveža rīcību, un ka viņa nolēmusi pirmajā izdevīgajā gadījumā Mēness akmeni meitai atņemt.

Atgriezdamies uz savu mājas galu, sastapu misteru Frenklinu. Viņš gribēja zināt, vai es neesot redzējis viņa māsīcu Reičelu. Nebiju gan jaunkundzi redzējis. Vai es nevarot pateikt, kur palicis viņa brālēns Godfrijs? Arī to es nezināju, taču man radās aizdomas, ka brālēns Godfrijs nevarētu atrasties diez cik tālu no māsīcas Reičelas. Mistera Frenklina aizdomas acīmredzot vērsās tai pašā virzienā. Viņš ņēmās dūšīgi vien raustīt bārdu, pēc tam iegāja bibliotēkā un ieslēdzās tur, aizcirzdams durvis ar tādu troksni, kas pats par sevi runāja skaidru valodu.

Mani neviens vairs netraucēja, un es mierīgi varēju gatavoties dzimšanas dienas pusdienām, līdz pienāca brīdis pārģērbties viesu saņemšanai. Līdzko biju apvilcis balto vesti, talkā ieradās Penelope, it kā lai sasukātu tos pāris matus, kas man vēl bija palikuši uz galvas, un sakārtotu baltās kaklasaites mezglu. Mana meita likās labā garastāvoklī, un es jutu, ka viņai ir kaut kas man sakāms. Viņa noskūpstīja mani uz plikā paura un iečukstēja ausī:

—    Jaunas ziņas, tēt! Mis Reičela viņam atteica.

—     Kādam «viņam»?

—    Dāmu komitejas loceklim, tēt, — sacīja Penelope.

—     Pretīgi slīpēts tips! Nevaru viņu ciest, jo viņš grib izgriezt misteram Frenklinam pogas.

Ja es būtu spējis ieraut pietiekami daudz dvašas, noteikti būtu iebildis pret šādu necienīgu izrunāšanos par ievērojamu filantropu. Taču mana meita tieši tobrīd kārtoja manas kaklasaites mezglu, un viss viņas jūtu spēks izpaudās viņas pirkstos. Manā mūžā nav bijis otra tāda brīža, kad tik tikko neesmu ticis nožņaugts.

—     Redzēju, kā viņš mis Reičelu vienu pašu ieveda rožu dārzā, — sacīja Penelope. — Un es gaidīju, paslēpusies aiz aslapainās palmas, lai palūkotos, kā viņi atgriezīsies. Abi izgāja, rokās saķērušies, smiedamies. Atgriezās, turēdamies viens no otra pa gabalu, drūmāki par drūmu un skatījās katrs uz savu pusi, tā ka maldīties nekādi nebija iespējams. Savu mūžu neesmu jutusi tādu prieku, tēt! Ir taču pasaulē kaut viena sieviete, kas spēj pretoties misteram Godfrijam Eiblvaitam, un, bijusi es augstdzimusi dāma, es noteikti kļūtu par otru šādu sievieti!

Te nu es atkal gribēju celt iebildumus. Taču mana meita tobrīd bija paņēmusi matu suku, un viss viņas jūtu spars saplūda tanī. Ja arī jūs esat plikpauris, jūs sapratīsiet, kā viņa mani saskrāpēja. Ja neesat plikpauris, pārleciet šim gabaliņam pāri un tenciniet dievu, ka jums ir kāds aiz- sargslānis starp matu suku un galvas ādu.

—    Misters Godfrijs apstājās, — turpināja Penelope,

—      tieši otrā pusē aslapainajai palmai. «Jūs ierosināt,» viņš teica, «lai es palieku šeit, it kā nekas nebūtu noticis?» Mis Reičela zibenīgi pagriezās pret viņu. «Jūs pieņēmāt manas mātes ielūgumu,» viņa sacīja, «un jums šeit jāsagaida citi viņas viesi. Ja negribat dot vielu tenkām, jūs, protams, paliksiet!» Viņa paspēra vēl dažus soļus un tad likās mazliet atmaigstam. «Aizmirsīsim to, kas bijis, God- frij,» viņa sacīja, «un paliksim brālēns un māsīca.» Mis Reičela sniedza viņam roku. Misters Godfrijs roku noskūpstīja — es to būtu uztvērusi kā vaļību —, un viņa aizgāja. Viņš kādu brīdi vēl pastāvēja, galvu nodūris, ar papēdi lēnām urbinādams bedrīti grantētajā celiņā: savu mūžu neesmu redzējusi otru cilvēku, kas būtu tik traki izsists no sliedēm. «Nepatīkami!» viņš izspieda caur zobiem, pacēla galvu un devās uz mājas pusi. «Ļoti nepatīkami!» Ja ar to tika izteiktas domas par viņa paša stāvokli, tad viņam nudien bija taisnība. Saprotams, ka diezgan nepatīkami. Un viss beigsies ar to, tēt, ko es sen jau jums apgalvoju, — iesaucās Penelope, pabeigdama manu apstrādāšanu ar visspēcīgāko sukājienu. — īstais vīrs ir misters Frenklins!

Es atņēmu viņai matu suku un pavēru muti, lāi izteiktu rājienu, ko manas meitas valoda un uzvešanās pilnām bija pelnījusi, — domāju, arī jums tas jāatzīst.

Taču, iekams paguvu bilst kaut skaņu, mājas priekšā norībēja ratu riteņi, un tā es pie vārda netiku. Bija atbraukuši pirmie viesi. Penelope tūdaļ aizskrēja prom. Es uzvilku svārkus un palūkojos spogulī. Pauris man bija sarkans kā vārīts vēzis, bet citādi vakara ceremonijai es šķitu apģērbies bez jebkādas vainas. Ierados vestibilā īsti laikā, lai pieteiktu pirmos divus viesus. Jūs šie viesi īpaši nevar interesēt. Tie bija tikai mūsu filantropa tēvs un māte — misters un misis Eiblvaiti.

X NODAĻA

Pārējie viesi ieradās ļoti drīz cits aiz cita tūdaļ pēc Eiblvaitiem, un beidzot visi bija sapulcējušies. Kopā ar mājiniekiem pavisam sanāca divdesmit četri cilvēki. Tas bija varens skats, kad visi sasēdās savās vietās ap galdu un Frīzingholas rektors [2] (apbrīnojams daiļrunātājs) piecēlās un teica galda lūgšanu.

Nav nekādas vajadzības apgrūtināt jūs ar viesu uzskaitīšanu. Ar viņiem jūs otrreiz vairs nesastapsieties — vismaz manā stāstā ne —, pieminēšu vienīgi divus no tiem.

Šie divi sēdēja katrs savā pusē mis Reičelai, kura, kā jau šo svinību karaliene, dabiski, piesaistīja visas sabiedrības ievērību. Šoreiz viņa vēl vairāk nekā citkārt izvirzījās uzmanības centrā, viņai tika pievērsti visu skatieni, jo (milēdijai par slepenu nepatiku) viņa bija piespraudu- sies brīnišķīgo dzimšanas dienas dāvanu, kas aizēnoja visu pārējo, — Mēness akmeni. Dāvana viņas rokās tika nodota bez ietvara, taču misters Frenklins, šis visaptverošais ģēnijs, bija paguvis ar saviem veiklajiem pirkstiem un ar mazu sudraba stieplīti piespraust to kā brošu pie mis Reičelas baltā tērpa krūts. Visi, bez šaubām, nevarēja vien nobrīnīties par dimanta neparasto lielumu un daiļumu. Taču vienīgi divi no klātesošajiem spēja pateikt par dārgakmeni kaut ko neparastu, — tie bija abi iepriekš minētie viesi, kas sēdēja mis Reičelai pa labi un kreisi.

Viesis pa kreisi no viņas bija mūsu Frīzingholas ārsts misters Kendijs.

Misters Kendijs bija patīkams, sabiedrisks neliela auguma cilvēks, kuram tomēr, jāatzīstas, piemita kāds trūkums, — viņam pārlieku patika savi vietā un nevietā izmestie joki, un viņš pa kaklu pa galvu iesaistījās sarunā ar jebkuru svešinieku, iepriekš nemaz nepārdomādams savus vārdus. Sabiedrībā viņš pastāvīgi sarunāja kaut ko nelāgu un, pats to negribēdams, bieži salaida cilvēkus matos. Ārsta praksē misters Kendijs bija stipri piesardzīgāks, tur viņš atturību saglabāja kaut kāda instinkta vadīts (tā stāstīja viņa ienaidnieki), un parasti izrādījās, ka viņam ir taisnība tur, kur daudz uzmanīgāki ārsti kļūdījās. Tas, ko viņš mis Reičelai pateica par dimantu, kā parasti tika teikts, it kā visus maldinot, it kā jokojoties. Viņš nopietni lūdza mis Reičelu (zinātnes labad) iedot viņam dimantu līdzi uz mājām, lai to sadedzinātu.

— Vispirms mēs to sakarsēsim, mis Reičela, — sacīja doktors, — līdz tādai un tādai pakāpei, pēc tam laidīsim tam virsū gaisa plūsmu, un dimantu mazpamazām — puff! — izgaisināsim, atbrīvojot jūs no bezgalīgām rūpēm par tik vērtīga dārgakmens saglabāšanu.

Milēdija, klausīdamās ar rūpju nomākta cilvēka izteiksmi sejā, tā vien likās vēlamies, lai ārsts runātu nopietni un lai viņam izdotos aizraut Reičelu tiktāl, ka viņa savu dzimšanas dienas dāvanu ziedotu zinātnes labā.

Otrs viesis, kas sēdēja mūsu jaunkundzei pa labi roki, ievērojams sabiedrības darbinieks, nebija neviens cits kā slavenais Indijas apceļotājs misters Mērtvets, kurš pārģērbies, riskēdams ar savu dzīvību, bija iekļuvis tur, kur līdz tam neviens eiropietis kāju netika spēris.

Tas bija garš, kalsns, stiegrains, tumši iededzis, nerunīgs cilvēks. Misters Mērtvets izskatījās noguris, bet viņa acis raudzījās vērīgi un neatlaidīgi. Klīda baumas, ka viņam apnikusi vientujā dzīve starp ļaudīm mūsu pusē un viņš alkstot atgriezties Austrumos un atkal aizklīst turienes mežonīgajās takās. Šaubos, vai viņš pie pusdienu galda izdzēra kaut vienu pašu glāzi vīna un izrunāja kaut sešus vārdus — tikai mis Reičelai viņš ieteicās par viņas dārgakmeni. Mēness akmens bija vienīgais, kas viņu kaut cik interesēja. Dimanta slava acīmredzot bija aizsniegusi ari viņu tais bīstamajos Indijas nostūros, kur viņu tika aizvedušas klaiņu gaitas. Tik ilgi raudzījies dimantā, ka ar savu klusēšanu apmulsināja mis Reičelu, viņš, kā parasts, vēsi un nelokāmi ierunājās:

—     Ja jūs kādreiz brauksiet uz Indiju, mis Verindere, sava tēvoča dzimšanas dienas dāvanu līdzi neņemiet. Indijā dimants dažkārt mēdz būt indusu reliģijas atribūts. Zinu kādu pilsētu un kādu templi šai pilsētā, kur jums šādā izskatā nebūtu izredžu pat piecas minūtes saglabāt savu dzīvību.

Mis Reičela, pieradusi pie drošības Anglijā, gluži sajūsmināta klausījās, kādas briesmas draud Indijā. Vēl lielāka sajūsma pārņēma gaisagrābsles; viņas ar blīkšķi nometa nazi un dakšiņu un abas aizrautīgi iesaucās:

—    O! Cik interesanti!

Milēdija sarosījās savā krēslā un mainīja sarunas tematu.

Pusdienām turpinoties, es pamazītēm nācu pie atziņas, ka šīs svinības nav izdevušās tik lieliskas kā parasti šādās reizēs.

Šobrīd, kad pametu skatienu atpakaļ un aplūkoju dzimšanas dienu tai sekojošo notikumu gaismā, man tā vien vedas domāt, ka jau toreiz nolādētais dimants visai sabiedrībai uzvēdīja tādu kā bezcerību. Es uzmācos viņiem ar vīnu un, kā jau privileģēta persona, staigāju līdzi sulaiņiem, kuri nesa ēdienu, kam neviens negribēja ķerties klāt, un slepus čukstēju ausī:

—    Pārdomājiet, lūdzu, un nogaršojiet šo te; es zinu, ka jums tas gaumēs.

Deviņos gadījumos no desmit viņi pārdomāja un nogaršoja — tikai aiz cieņas pret savu veco savādnieku Bete- ridžu, kā viņiem labpatika mani saukt, — taču nekādas jēgas tāpat nebija. Sarunā pie pusdienu galda lāgiem iestājās klusums, tā ka pat man sametās neomulīgi ap dūšu. Kad valodas atkal atraisījās, tās gribot negribot aizklīda kaut kur necejos un nekā laba nedeva. Ārsts misters Kendijs, piemēram, sarunāja daudz vairāk aplamību, nekā es jebkad agrāk no viņa esmu dzirdējis. Atstāstīšu jums tikai vienu viņa izlēcienu, un jūs sapratīsiet, ko pie bufetes vajadzēja pārciest man, kas sava amata pienākumu dēļ vien no visas sirds vēlēja svinībām panākumus.

Viena no dāmām pie mūsu pusdienu galda bija godājamā misis Tredgola, profesora Tredgola atraitne. Mūžīgi runādama par savu nelaiķa vīru, šī jaukā dāma nezinātājiem nekad nepateica, ka viņš jau sen šķīries no šīs pasaules. Viņa iedomājās, man šķiet, ka Anglijā ikvienam pieaugušam cilvēkam ar cik necik attīstītu prātu to vajadzētu zināt. Vienā no kārtējiem klusuma brīžiem kāds ieminējās par visai sausu un pat ne sevišķi pieklājīgu tematu, proti, par cilvēka anatomiju, un lāga misis Tredgola, kā parasts, tūdaļ pat iepina sarunā savu nelaiķa vīru, nepiebilzdama, ka viņš ir miris. Viņa pavēstīja, ka anatomija profesoram esot bijusi iemīļots laika kavēklis vaļas brīžos. Misters Kendijs, kurš sēdēja viņā galda pusē pretī misis Tredgolai (un par nelaiķa džentlmeni nenieka nezi- naja), kā par nelaimi, izdzirdēja viņas vārdus. Pēc dabas būdams sevišķi pieklājīgs cilvēks, viņš izmantoja šo gadījumu, lai tūdaļ piedāvātu profesoram savu palīdzību anatomiskajās izpriecās.

—    Kara medicīnas akadēmijā nesen saņemti vairāki ārkārtīgi labi skeleti, — skaļā, līksmā balsī pāri galdam sacīja misters Kendijs. — No visas sirds, kundze, iesaku profesoram, kad viņam iegadīsies nākamais vaļas brīdis, tos aplūkot.

Varētu dzirdēt adatu nokrītam. Visi klātesošie (aiz cieņas pret profesora piemiņu) sēdēja kā bez vaiodas. Es tai brīdī stāvēju tieši pie misis Tredgolas krēsla, paslepen piedāvādams viņai glāzi Reinas vīna. Viņa nokāra galvu un pavisam klusām sacīja:

—    Mana mīļotā vīra vairs nav.

Misters Kendijs, nelaimīgā kārtā neko nesadzirdēdams un nepavisam nenojauzdams patiesību, turpināja pāri galdam skaļāk un pieklājīgāk nekā jelkad.

—    Profesors varbūt nezina, — viņš sacīja, — ka ar akadēmijas locekļa apliecību tur var ierasties ik dienas starp pulksten desmitiem un četriem, vienīgi svētdienās ne.

Misis Tredgola nokāra galvu tik zemu, ka zods atdūrās pret krūtīm, un vēl klusākā balsī atkārtoja svinīgos vārdus:

—    Mana mīļotā vīra vairs nav.

Pāri galdam es nikni pamirkšķināju misteram Kendijam. Mis Reičela pieskārās viņa dilbam. Milēdija uzlūkoja viņu neizsakāmās šausmās. Viss veltīgi! Ārsts tikai turpināja tādā sirsnībā, ka tam visam vairs neredzējām gala.

—    Ar lielu prieku aizsūtīšu profesoram savu apliecību, ja vien jūs aplaimosiet mani, pateikdama viņa pašreizējo adresi.

—    Viņa pašreizējā adrese, ser, ir kaps, — sacīja misis Tredgola, pēkšņi zaudēdama savaldību un runādama ar tādu sparu un niknumu, ka glāzes iedžinkstējās. — Profesors ir miris jau desmit gadus!

—    Ak dievs debesīs! — iesaucās misters Kendijs.

Pie galda iestājās tāds klusums, it kā visa sabiedrība grasītos doties profesora pēdās, lai sūtītu sveicienus no kapa, un tikai abas gaisagrābsles nenoturējās skali ne- iesmējušās.

Tas nu pagaidām būtu viss par misteru Kendiju. Pārējie, kā nu katrs prazdams, izturējās tikpat kaitinoši kā ārsts. Kad vajadzēja runāt, viņi turēja muti ciet, bet, ja vēra muti vaļā, tad aizrunājās līdz visādiem pārpratumiem. Misters Godfrijs, allaž tik daiļrunīgs publikas priekšā, nelielā sabiedrībā nepavisam nevēlējās piepūlēties. Vai viņu bija pārņēmis īgnums vai kautrība pēc sakāves rožu dārzā, to es nemāku pateikt. Nekā cita neievērodams, viņš nodevās klusai sarunai ar dāmu, kas sēdēja viņam blakus (mūsu ģimenes locekli). Tā bija viena no viņa komitejas dāmām — reliģiski noskaņota persona, kurai kakls bija atsegts līdz atslēgas kaulam un kurai gaužām garšoja šampanietis — sausais, kā jūs paši sapratīsiet, turklāt lielos daudzumos. Tā kā es stāvēju pie bufetes cieši abiem aiz muguras, pēc tā, ko saklausīju no viņiem, varu apliecināt, ka pārējā sabiedrība zaudējusi ļoti daudz, nedzirdēdama dzīvei tik ļoti noderīgo sarunu, ko man laimējās uztvert, kamēr korķēju vaļā pudeles, griezu jēra cepeti un tā joprojām. Ko viņi izteicās par saviem labdarības pasākumiem, to es nedzirdēju. Kad beidzot varēju viņos ieklausīties, abi sen jau bija tikuši pāri kā sievietēm, kam jāpalīdz dzemdībās, tā ari sievietēm, kurām jāglābj dvēsele, un apsprieda daudz nopietnākas problēmas. Reliģija (tā vismaz es sapratu misteru Godfriju sakām, kamēr korķēju pudeles un griezu gaļu) esot tas pats, kas mīlestība. Un mīlestība tas pats, kas reliģija. Un zeme esot tā pati debess, tikai mazliet apvalkāta. Un debess esot tā pati zeme, tikai mazliet atsvaidzināta, lai izskatītos kā jauna. Zemes virsū dzīvojot gaužām netīkami cilvēki, toties, lai izlabotu šo aplamību, debesīs sievietes tikšot uzņemtas par loceklēm kādā neparastā komitejā, kur neviens nekad nestrīdēšoties, bet vīrieši kā tādi kalpeņģeļi viņas aprūpēšot. Lieliski! Lieliski! Taču kāda velna pēc misters Godfrijs visu to veltīja tikai savai galda dāmai un sev?!

Misters Frenklins savukārt — jūs noteikti nodomāsiet — misters Frenklins droši vien pūlējās sapurināt sabiedrību, lai vakars izvērstos patīkams.

Nekā tamlīdzīga! Viņš bija pilnīgi atguvies un kā miesīgi, tā garīgi jutās brīnumaini labi, jo Penelope, man tā vien šķiet, bija viņam izpļāpājusi mistera Godfrija neveiksmi rožu dārzā. Taču, ik reizes uzsākdams sarunu, viņš deviņas reizes no desmit vai nu izvēlējās aplamu tematu, vai arī pievērsās aplamai personai un galu galā vienus apvainoja, pārējos iedzina nesaprašanā. Sī ārzemnieciskā audzināšana — šī franču, vācu un itāliešu ietekme, par kuru jau iepriekš ieminējos, pie milēdijas viesmīlīgā galda parādījās jo nelāgā gaismā.

Ko jūs, piemēram, varat teikt par to, ka viņš atļāvās apcerēt jautājumu, cik tālu precēta sieviete drīkst iet savās jūtās pret vīrieti, kas nav viņas vīrs, — turklāt īsti asprātīgā franču manierē ar vēsu prātu plādams to vaļā Frīzingholas vikāra neprecētajai krustmātei? Un ko jūs domājat par tādu izlēcienu, ka viņš nosvērās vācu pusē, pūlēdamies iestāstīt kādam muižas īpašniekam — izcilam lopkopības speciālistam, kurš stāstīja par savu pieredzi buļļu audzēšanā, — ka pieredze, patiesību sakot, neko neesot vērta un ka pareizais ceļš buļļu audzēšanā esot tāds, ka vajagot dziļāk ielūkoties pašam sevī, izvērst paraugbuļļa ideju un pēc tam šo bulli izaudzināt? Bet ko jūs teiksiet par tādu gadījumu? Kāds no mūsu grāfistes pārstāvjiem parlamentā tobrīd, kad pasniedza sieru un salātus, iekaisis par demokrātijas izplatīšanos Anglijā, izsaucās:

— Ja mēs zaudēsim mūsu senseno piesardzību, mister Bleik, atļaujiet jautāt, — kas mums paliks pāri?

Ko jūs teiksiet par to, ka misters Frenklins, likdams lietā itāliešu viedokli, atbildēja:

— Mums pāri paliks kaut kas ļoti svarīgs — mīlestība, mūzika un salāti.

Viņš šausmināja sabiedrību ne tikai ar šādiem izlēcieniem: kādā brīdī, kad virsroku guva angļu ietekme, viņš zaudēja svešzemniecisko pievilcību un, pieķēries mediķu profesijai, pilnīgi atklāti ņēmās izsmiet ārstus, tā ka pat labsirdīgais misters Kendijs pārskaitās.

Abu strīds sākās ar to, ka misters Frenklins — neatceros, kādā sakarā, — atzinās, ka pēdējā laikā naktīs loti slikti guļot. Misters Kendijs nenocietās, nepateicis, ka misteram Frenklinam neesot kārtībā nervi un tūdaļ pat vajagot sākt ārstēšanās kūri. Misters Frenklins atbildēja, ka ārstēšanās kūre un grābstīšanās pa tumsu, pēc viņa domām, esot viens un tas pats. Misters Kendijs, dodams veiklu pretsitienu, sacīja, ka misters Frenklins pats būtībā grābstoties pa tumsu, meklēdams miegu, un ka tā atrašanā palīdzību varot sniegt vienīgi medicīna. Misters Frenklins, savukārt paceldams roku prettriecienam, teica, ka viņš bieži esot dzirdējis šādu teicienu — akls aklam ceļu rāda —, bet tikai nule pirmoreiz uzzinājis, ko šis teiciens nozīmējot. Šādā pašā garā viņi žirgti vien turpināja vārdu maiņu, aizskardami viens otru trāpīgām piezīmēm, līdz abi pārlieku iekaisa\un milēdijai vajadzēja iejaukties un strīdu pārtraukt. Sī nenovēršamā varas izpausme sagandēja pēdējās viesu labā garastāvokļa paliekas. Sarunas gan vēl šur tur īsu brīdi aizvērpās, taču tanīs nemanīja ne vismazākās dzīvīguma dzirksts. Visu prātus bija pārņēmis pats nelabais (vai varbūt dimants), un visi atviegloti uzelpoja, kad milēdija piecēlās un deva dāmām mājienu atstāt džentlmeņus pie vīna glāzes.

Līdzko biju sarindojis karafes vecā mistera Eiblvaita priekšā (jo viņš pārstāvēja nama saimnieku), no terases atplūda skaņas, kas mani pārbiedēja tā, ka acumirklī aizmirsās visas smalkās sabiedrības manieres. Mēs ar misteru Frenklinu palūkojāmies viens otrā, — tur skanēja indiešu bungas, Varēju likt galvu ķīlā, ka līdz ar Mēness akmens ierašanos mūsu mājās klāt atkal kumēdiņu rādītāji.

Kad, iedami apkārt terasei, indieši jau parādījās skatienam, es iztenterēju laukā, lai dzītu viņus projām. Taču, kā par nelaimi, gaisagrābsles aizsteidzās man priekšā. Viņas izšāvās uz terases kā uguņošanas raķetes trakā

kare noskatīties indiešu trikus. Citas dāmas viņām sekoja, un beidzot ārā iznāca ari džentlmeņi. Es pat nepaspēju izteikt: «Dievs, stāvi mums klāt!» — kad klaidoņi jau paklanījās austrumnieku sveicienā un gaisagrābsles metās skūpstīt glīto puisēnu.

Misters Frenklins nostājās blakus mis Reičelai, es ieņēmu vietu viņai aizmugurē. Ja mūsu aizdomas bija pamatotas, viņa, neapzinādamās rūgto patiesību, rādīja indiešiem dimantu pie tērpa krūts!

Nevaru jums pastāstīt, ne kādus trikus viņi rādīja, ne kā to darīja. Satraucies par izpostītajām pusdienām un par klaidoņu izaicinošo ierašanos īstajā reizē, lai savām acīm skatītu dārgakmeni, es, jāatzīstas, pagalam zaudēju galvu. Pirmais, ko atceros ievērojis, bija Indijas apceļotāja mistera Mērtveta parādīšanās uz skatuves. Apgājis pusaplī sastājušos un sasēdušos godājamos viesus, viņš rāmā garā ieņēma vietu kumēdiņu rādītājiem aiz muguras un pēkšņi uzrunāja indiešus viņu pašu dzimtajā valodā.

Ja misters Mērtvets pret indiešiem būtu pacēlis durkli, šaubos, vai tie spētu satrūkties trakāk un apsviesties apkārt vēl mežonīgākā ātrumā, nekā izdzirdējuši pirmos vārdus, kas nāca pār viņa lūpām. Nākamajā mirklī klaidoņi jau klanījās un locījās, liekulīgā pazemībā viņu sveicinādami. Pēc abpusējas vārdu maiņas mums neizprotamajā valodā misters Mērtvets atgriezās atpakaļ tikpat rāmi, kā bija tiem tuvojies. Galvenais no indiešiem, tas, kurš veica tulka pienākumus, tikām atkal pagriezās pret viesiem. Es ievēroju, ka šā vīra kafijas brūnā seja pēc sarunas ar misteru Mērtvetu kļuvusi gluži pelēka. Viņš paklanījās milēdijai un paziņoja, ka priekšnesumi esot beigušies. Gaisagrābsles, neizsakāmi vīlušās, skaļi izsaucās: «O!» — vērsdamas to pret misteru Mērtvetu, kurs bija pārtraucis izrādi. Galvenais indietis pazemīgi pielika roku pie krūtīm un otro reizi paziņoja, ka priekšnesumi beigušies. Zēns apstaigāja viesus ar cepuri. Dāmas sagāja viesistabā, un džentlmeņi atgriezās pie vīna glāzēm (vienīgi misters Frenklins un misters Mērtvets palika ārā). Es pasaucu sulaini, un mēs sekojām indiešiem, lai pārliecinātos, ka tie droši aizvadīti.

Atpakaļceļā cauri krūmājam es saodu tabakas smaržu un ieraudzīju misteru Frenklinu un misteru Mērtvetu (Indijas apceļotājs smēķēja cigāru) lēnām pastaigājamies starp kokiem. Misters Frenklins ar rokas mājienu aicināja mani piebiedroties viņiem.

— Sis cilvēks, — sacīja misters Frenklins, iepazīstinādams lielo ceļotāju ar mani, — ir Gabriels Beteridžs, vecs mūsu ģimenes kalps un draugs, par kuru es tikko runāju. Pastāstiet, lūdzu, arī viņam to, ko nupat stāstījāt man.

Misters Mērtvets izņēma cigāru no mutes un savā parastajā noguruša cilvēka lēnībā atspiedās pret koka stumbru.

—    Mister Beteridž, — viņš iesāka, — šie trīs indieši ir tādi paši kumēdiņu rādītāji kā jūs un es.

Atkal jauns pārsteigums! Es, protams, apvaicājos, vai ceļotājs ar indiešiem sastapies jau agrāk.

—    Nē, — atbildēja misters Mērtvets, — nekad neesmu ar viņiem sastapies, taču zinu, kādus trikus taisa indiešu kumēdiņu rādītāji. Tas, ko jūs redzējāt šovakar, ir gaužām slikts un neveikls atdarinājums. Ja mana garu gadu gaitā iemantotā pieredze mani neviļ, šie cilvēki ir kādas augstākas kastas bramini. Es izteicu aizdomas, ka viņi ir maskējušies, un jūs redzējāt, kā tas viņus ietekmēja, lai gan indieši ļoti veikli prot apslēpt savas jūtas. Viņu rīcībā ir kaut kas noslēpumains, ko es neprotu izskaidrot. Viņi nesuši divkāršu upuri savai kastai, — pirmkārt, šķērsodami jūru, un, otrkārt, pārģērbdamies par kumēdiņu rādītājiem. Tai zemē, kur dzīvo viņi, tas ir milzīgs grēks. Jābūt kādam sevišķi nopietnam iemeslam un kādam pavisam neparastam attaisnojumam, lai pēc atgriešanās dzimtenē viņi atgūtu piederību pie savas kastas.

Es biju mēms aiz pārsteiguma. Misters Mērtvets ķērās atkal pie sava cigāra. Misters Frenklins, labu brīdi, kā man likās, slepus laipodams starp dažādajām sava rakstura nosliecēm, pēkšņi pārtrauca klusumu šādiem vārdiem:

—    Man nav diez cik patīkami, mister Mērtvet, apgrūtināt jūs ar mūsu ģimenes darīšanām, kas jūs nekādi nevar interesēt un ko arī es pats labprāt negribu apspriest ārpus mūsu ģimenes loka. Taču pēc tā, ko jūs tikko sacījāt, uzskatu par savu pienākumu lēdijas Verinderes un viņas meitas labā pastāstīt jums kaut ko tādu, kas varbūt ieliks jums rokās kāda jautājuma atrisinājumu. Runāju ar jums pilnīgi slepeni un esmu cieši pārliecināts, ka jūs to paturēsiet prātā.

Pēc šiem vārdiem misters Frenklins Indijas apceļotājam izstāstīja visu, ko bija stāstījis man Trīsuļojošajās smiltīs. Pat nosvērtais misters Mērtvets tik ļoti ieinteresējās par dzirdēto, ka ļāva cigāram izdzist.

—   Nu, — pabeidzis savu runu, teica misters Frenklins, — ko par to saka jūsu pieredze?

—    Mana pieredze saka, — atbildēja ceļotājs, — ka jūs, mister Frenklin Bleik, esat atradies tuvāk nāvei nekā es jebkad savā mūžā, un ar to jau daudz ir pateikts.

Nu bija mistera Frenklina kārta brīnīties.

—    Vai tas patiešām ir tik nopietni? — viņš vaicāja.

—     Manuprāt, ļoti nopietni, — atbildēja misters Mērtvets. — Pēc tā, ko jūs pastāstījāt, es pat nešaubos, ka Mēness akmens atlikšana atpakaļ indiešu elku dieva pierē ir tieši tas iemesls un tieši tas attaisnojums lielajam grēkam pret kastu, par ko es jums jau ieminējos. Šie vīri gaidīs izdevīgu gadījumu ar kaķa pacietību un izmantos šo gadījumu ar tīģera niknumu. Kā jums laimējies no viņiem paglābties, to es nespēju aptvert, — atkal aizdegdams cigāru un vērīgi raudzīdamies misterā Fren- klinā, noteica slavenais ceļotājs. — Jūs vadājāt dimantu šurp un turp, gan šeit, gan Londonā, un vēl arvien esat pie dzīvības! Papūlēsimies to izskaidrot. Droši vien abas reizes bija gaiša diena, kad jūs ņēmāt dimantu ārā no bankas?

—    Skaidra un gaiša diena, — atbildēja misters Frenklins.

—    Un ielās daudz ļaužu, vai ne?

—    Daudz gan.

—    Jūs, protams, bijāt paredzējis noteiktu laiku, kad ierasties lēdijas Verinderes namā? No šejienes līdz stacijai apkārtne ir vientulīga. Vai jūs atbraucāt norunātajā laikā?

—    Nē. Es ierados četras stundas agrāk, nekā bija paredzēts.

—    Atļaujiet par to jūs apsveikt! Kad jūs aizvedāt dimantu uz Frīzingholas banku?

—    Stundu pēc tam, kad biju to atvedis šurp, un trīs stundas agrāk, nekā mani te kāds iedomājās gaidīt.

—    Atļaujiet jūs vēlreiz apsveikt! Vai atpakaļ jūs to vedāt viens pats?

—    Nē. Iegadījās tā, ka atpakaļceļā devos kopā ar savām māsīcām, brālēnu un viņu grūmu.

—    Atļaujiet jūs apsveikt trešo reizi! Ja jums, mister Bleik, kādreiz sagribēsies ceļot kaut kur ārpus civilizācijas robežām, dodiet man ziņu un es braukšu jums līdzi.

Sai brīdī es iejaucos sarunā. Kaut kas tāds neparko nesaskanēja ar maniem īsta angļa ieskatiem.

—    Jūs taču no tiesas negribēsiet teikt, ser, — es sacīju, — ka viņi dimanta dēļ būtu atņēmuši misteram Frenklinam dzīvību, ja vien gadītos šāda izdevība.

—    Vai jūs smēķējat, Beteridž? — apjautājās ceļotājs.

—    Jā, ser.

—    Vai, tīrīdams pīpi, jūs daudz uztraucaties par pelniem, kas tur nosēdušies?

—    Nē, ser.

—    Tai zemē, no kurienes atbraukuši šie vīri, par cilvēka nogalināšanu uztraucas tikpat daudz, cik jūs par pelniem savas pīpes galviņā. Ja starp viņiem un dimanta atgūšanu atrastos tūkstoš cilvēku dzīvību un ja viņi cerētu, ka izdosies neviena neatklātien\ atņemt šiem cilvēkiem dzīvību, viņi tos visus nogalinātu. Upurēt kastai, ja gribat zināt, Indijā ir ļoti svarīgi. Upurēt dzīvību nenozīmē neko.

Es izteicu savu viedokli, ka šie indieši ir slepkavīgu zagļu bars. Misters Mērtvets turpretim apliecināja savu viedokli, ka indieši esot brīnišķīgi cilvēki. Misters Frenklins, neizteikdams nekādu viedokli, atsauca mūs atpakaļ pie mūsu sarunas temata.

—    Viņi redzēja Mēness akmeni pie mis Verinderes tērpa, — viņš sacīja. — Ko tagad darīt?

—     To, ko draudēja izdarīt jūsu tēvocis, — atbildēja misters Mērtvets. — Pulkvedis Hērnkāsls saprata, ar

. kādiem ļaudīm viņam ir darīšana. Jau rīt pat aizsūtiet dimantu (vairāku cilvēku apsardzībā) sadalīšanai uz Amsterdamu. Lieciet no šā viena akmens izslīpēt pusduci briljantu. Tādējādi Mēness akmens beigs pastāvēt kā svētums, un līdz ar to beigsies arī sazvērestība.

Misters Frenklins pievērsās man.

—    Neko darīt, — viņš sacīja. — Jau rīt mums jāaprunājas ar lēdiju Verinderi.

—    Bet kas notiks šovakar? — es apvaicājos. — Ja nu indieši atgriežas?

Misters Frenklins nepaguva atvērt muti, kad ierunājās misters Mērtvets.

—    Indieši neuzdrošināsies atgriezties šovakar, — viņš sacīja. — Viņi gandrīz nekad un nekur neizmanto taisnu ceļu — kur nu vēl šādā gadījumā, kad pati niecīgākā kļūme var kļūt liktenīga galamērķa sasniegšanai.

—    Bet ja nu klaidoņi ir drošsirdīgāki, nekā jūs domājat, ser? — es neatlaidos.

—    Tādā gadījumā, — atbildēja misters Mērtvets, — palaidiet vaļā suņus. Vai jūsu saimniecībā ir lieli suņi?

—    Divi, ser. Dogs un asinssuns.

—    Ar tiem pietiks. Sai gadījumā, mister Beteridž, dogam un asinssunim ir kāda liela priekšrocība — tos atšķirībā no jums, jādomā, nemocīs sirdsapziņas pārmetumi par cilvēka dzīvības neaizskaramību.

Brīdī, kad viņš izšāva uz mani šo lādiņu, no viesistabas mūs sasniedza klavieru skaņas. Misters Mērtvets aizmeta cigāru un paņēma misteru Frenklinu zem rokas, lai atgrieztos pie dāmām. Iedams viņiem nopakaļ uz mājas pusi, pamanīju, ka debesis strauji apmācas. To ievēroja arī misters Mērtvets. Viņš palūkojās manī ar parasto vēsi izsmējīgo skatienu un teica:

—    Indiešiem šonakt vajadzēs lietussargu, mister Beteridž!

Viņam jau nekas nekaiteja jokot. Toties es nebiju nekāds slavens ceļotājs, un mans ceļš šai pasaulē nebija ievirzījies tā, lai būtu vajadzējis bez jēgas riskēt ar savu dzīvību kaut kādās svešās zemēs starp zagļiem un slepkavām. Es iegāju pats savā istabiņā, sviedros mirkdams, apsēdos krēslā un bezpalīdzīgi domāju, ko lai iesāk. Cits cilvēks šādā satraukuma mirklī varbūt novestu sevi līdz drudzim; es rīkojos pavisam citādi. Aizsmēķēju pīpi un ķēros pie «Robinsonā Krūzo».

Nebiju lasījis vēl ne piecas minūtes, kad uzdūros šādai apbrīnojamai vietai — simt sešdesmit pirmajā lappusē:

«Bailes no briesmām ir desmittūkstoš reižu briesmīgākas nekā briesmas pašas, kad tās redzam ar savām acīm, un baiļu nasta ir daudz smagāka nekā ļaunums, no kura baidāmies.»

Ja kāds cilvēks pēc šiem vārdiem vēl netic «Robinso- nam Krūzo», tam vai nu kāda skrūve ir vaļīga, vai arī tas apmaldījies pats savas augstprātības miglā. Ar pierādījumiem tāda dēļ nav vērts mētāties, un arī līdzcietība labāk lai paliek citam cilvēkam, kuram spēcīgāka ticība.

Biju jau ticis krietni tālu ar otro pīpi un vēl arvien neatraudamies lasīju šo brīnišķīgo grāmatu, kad Penelope (kura tikko bija pasniegusi tēju) ienāca pie manis ar ziņām no viesistabas. Viņa atstājusi gaisagrābsles dziedam duetu — vārdi sākušies ar lielo «O», un ari mūzika bijusi atbilstoša. Penelope pamanījusi, ka milēdija kjūdās vista spēlē, un to nu mēs vēl nekad nebijām piedzīvojuši. Tāpat viņa ievērojusi lielo ceļotāju istabas stūrī aizmigušu. Vēl viņa noklausījusies, kā misters Frenklins vingrinājies asprātībā, apceldams misteru Godfriju par dāmu palīdzības komitejām, turklāt viņa ievērojusi, ka misters Godfrijs prettriecienus devis daudz asākus, nekā pieklātos džentlmenim ar tik labsirdīga cilvēka slavu. Vēl viņa novērojusi mis Reičelu rādām kaut kādas fotogrāfijas misis Tredgolai, acīmredzot lai nomierinātu veco dāmu, bet īstenībā bez mitas apveltījusi misteru Frenklinu slepeniem skatieniem, kurus neviena saprātīga istabene ne mirkli nevarētu pārprast. Beidzot viņa pamanījusi, ka nav ārsta mistera Kendija, kurš noslēpumainā kārtā pazudis no viesistabas, pēc tam tikpat noslēpumaini atkal atgriezies un uzsācis sarunu ar misteru Godfriju. Visā visumā var teikt, ka viesības bija izdevušās labāk, nekā varēja gaidīt pēc pieredzes pie pusdienu galda. Ja tikai varētu izturēt vēl vienu stundu, Laikatēvs piebrauktu viesu ekipāžas un mūs pilnīgi atbrīvotu no viņiem.

Viss šai pasaulē pāriet, un pārgāja pat «Robinsonā Krūzo» nomierinošais iespaids, kad Penelope mani atstāja vienu. Sāku atkal uztraukties un nolēmu apstaigāt parku, iekams nav uznācis lietus. Paņēmu līdzi nevis sulaini, kuram ir cilvēka deguns, kas dažā labā neparedzētā reizē nevar noderēt, bet gan asinssuni. Tā deguns jau nu droši saodīs svešinieku. Apgājām visapkārt mājai un aizstaigājām līdz ceļam, taču atgriezāmies tikpat gudri, cik bijām izgājuši, neuziedami nevienu kaut kur paslēpušos cilvēcisku būtni.

Līdz ar ekipāžu piebraukšanu sākās arī lietus. Gāza tā, ka varēja domāt — visu nakti nepārstās. Viesi ērti aizbrauca mājās, sasēdušies slēgtās karietēs, vienīgi ārstu gaidīja vaļēji divriči. Es izteicu misteram Kendijam bažas, ka viņš caurcaurēm izmirks. Viņš savukārt izteica izbrīnu, kā es esot varējis nodzīvot līdz šādam vecumam, nezinādams, ka ārstu āda ir ūdensdroša. Tā viņš aizbrauca lietū, smiedamies pats par savu jociņu, un mēs tikām vajā no saviem pusdienu viesiem.

Un tagad pienākusi kārta stāstam par šo nakti.

XI NODAĻA

Kad pēdējais viesis bija aizbraucis, es atgriezos hallē un ieraudzīju Semjuelu pie sānu galda rīkojamies gar brendiju un sodu. Milēdija un mis Reičela iznāca no viesistabas abu džentlmeņu pavadībā. Misters Godfrijs iedzēra mazliet brendija ar sodu. Misters Frenklins nedzēra neko. Viņš apsēdās un izskatījās līdz nāvei noguris; sarunas šai dzimšanas dienā, manuprāt, viņu bija nokausējušas.

Milēdija, pagriezusies, lai novēlētu džentlmeņiem labunakti, uzmeta bargu skatienu nekrietnā pulkveža novēlētajam mantojumam, kas vizuļoja pie viņas meitas tērpa.

—    Reičel, — viņa iejautājās, — kur tu šonakt domā likt savu dimantu?

Mis Reičela jutās īpaši labā garastāvoklī, tieši tādā noskaņā, kad gribas melst blēņas un ietiepīgi apgalvot, ka tā ir visdziļākā nopietnība, — tādu stāvokli dažkārt var novērot jaunām meitenēm, kad pēc aizraujošas dienas to nervi līdz pēdējam sabudināti. Vispirms viņa apgalvoja, ka nezinot, kur likt dimantu. Tad viņa sacīja:

—    Uz tualetes galda, protams, turpat, kur visu citu.

Pēc tam viņa ieminējās, ka tumsā dimants varbūt pats

no sevis izstarošot baismīgo mēness spīdumu un viņa nakts vidū no tā varot satrūkties. Tad mis Reičelai prātā iešāvās indiešu šķirstiņš viņas viesistabā, un viņa acumirklī izlēma indiešu dimantu ielikt indiešu šķirstiņā, lai dotu iespēju divām skaistām svešzemju mantām vienai otru apjūsmot. Ļāvusi mis Reičelai tiktāl aizrunāties aplamībās, milēdija pēkšņi iejaucās un pārtrauca meitu.

—    Mana mīļā! Tavs indiešu šķirstiņš taču nav slēdzams, — sacīja milēdija.

—    Dievs debesīs, māmiņ! — iesaucās mis Reičela. — Vai tad te ir kāda viesnīca? Un vai šajā mājā mīt zagļi?

Nepievērsdama uzmanību šīm dīvainajam izrunām, milēdija novēlēja džentlmeņiem labunakti. Pēc tam viņa pagriezās pret mis Reičelu un to noskūpstīja.

—    Varbūt tu dimantu šonakt nodosi glabāt man?

So ierosinājumu mis Reičela uztvēra tā, kā pirms desmit gadiem būtu uztvērusi ierosinājumu šķirties no jaunas lelles. Milēdija juta, ka šovakar meitai neko neizdosies iestāstīt.

—     Līdzko tu rīt piecelsies, Reičel, tūdaļ ienāc pie manis, — viņa teica. — Man kaut kas tev jāsaka.

Izteikusi šos vārdus, milēdija lēnām izgāja no istabas, domādama pati savas domas un, cik varēja noprast, nepavisam nebūdama apmierināta ar šo domu gaitu.

Tūliņ pēc tam labu nakti novēlēja arī mis Reičela. Vispirms viņa paspieda roku misteram Godfrijam, kas stāvēja halles viņā galā un aplūkoja kādu gleznu. Tad viņa piegāja klāt misteram Frenklinam, kurš vēl arvien noguris un kluss sēdēja halles stūrī.

Kādus vārdus viņi pārmija, es nemāku teikt. Taču, tā kā stāvēju netālu no lielā, senlaicīgā ozolkoka ietvarā iestrādātā spoguļa, es tanī ieraudzīju, ka mis Reičela no tērpa izgriezuma slepus izņem mistera Frenklina dāvāto medaljonu un ātri parāda to viņam ar tādu smaidu uz lūpām, kam noteikti ir kāda īpaša nozīme, un tūdaļ aiziet gulēt. Sis starpgadījums mazliet saļodzīja manu līdzšinējo pārliecību, ko tik cieši biju ieņēmis galvā. Sāku pat domāt, ka Penelopei galu galā varbūt ir taisnība jautājumā par mūsu jaunkundzes jūtām.

Līdzko mis Reičela vairs neapžilbināja mistera Frenklina acis, viņš pamanīja mani. Viņa nepastāvīgais noskaņojums, kas grozījās ik mīļu brīdi, bija pārgrozījies arī attiecībā pret indiešiem.

—     Beteridž, — viņš sacīja, — man tā vien gribas domāt, ka pārāk nopietni esmu uztvēris mistera Mērtveta vārdus, ko viņš izteica pirmīt krūmājā. Vai tikai viņš mūs nepārbaudīja ar kādu no saviem ceļotāja stāstiem? Vai jūs nopietni domājat laist tos suņus vaļā?

—     Noņemšu suņiem kakla siksnas, ser, — es atbildēju, — un izlaidīšu tos naktī paskraidīt, ja tie saodīs kaut kādu svešu smaku.

—    Labi, — piekrita misters Frenklins. — Paskatīsimies, kas būs darāms rīt. Bez pietiekama pamata negribētos satraukt krustmāti, Beteridž. Ar labu naktil

Mādams man ar galvu un ņemdams sveci, lai dotos augšā, misters Frenklins izskatījās tik bāls un noguris, ka es iedrošinājos dot padomu, lai pirms gulētiešanas viņš ieņem malciņu brendija ar sodu. Misters Godfrijs, no viņa halles gala pienācis mums klāt, atbalstīja manu ierosinājumu. Cik draudzīgi vien spēdams, viņš mudināja misteru Frenklinu kaut ko iedzert un tikai tad likties gultā.

So sīkumu es pieminu vienīgi tādēļ, ka pēc visa, ko todien tiku redzējis un dzirdējis, man šķita ļoti patīkami vērot abus mūsu džentlmeņus tikpat labās attiecībās kā arvien. Asā vārdu pārmaiņa (ko Penelope noklausījās viesistabā) un sacensība par mis Reičelas labvēlību, likās, nebija izraisījusi starp viņiem nopietnākas domstarpības. Un kā gan citādi! Abi bija labsirdīgi pēc dabas un abi — sabiedrības cilvēki. Un tā nu patiešām ir brīnišķīga augstāko aprindu cilvēku īpašība, ka viņi nemēdz savstarpēji ķildoties, kā to dara ļautiņi, kas nepieder ne pie kādām aprindām.

Misters Frenklins atteicās no brendija ar sodu un reizē ar misteru Godfriju kāpa augšā, jo abu istabas atradās vienotrai blakus. Tomēr kāpņu galā, vai nu brālēna pierunāts, vai arī pats, kā parasti, šaubīdamies, viņš pēkšņi grozīja savas domas.

— Varbūt naktī man gribēsies iedzert, — viņš sauca lejup. — Atsūtiet uz manu istabu brendiju ar sodu!

Aizsūtīju Semjuelu ar brendiju un pēc tam izgāju ārā atsprādzēt suņiem kakla siksnas. Tie abi vai prātu zaudēja aiz pārsteiguma, ka šādā nakts stundā tiek palaisti vaļā, un likās man virsū kā muļķa kucēni. Taču lietus drīz vien tos atvēsināja, — iekampuši pa lāsei ūdens, abi ielīda atpakaļ būdā. Atgriezdamies mājā, es pie debesīm pamanīju zīmes, kas liecināja, ka laiks mainīsies uz labo pusi. Tobrīd gan vēl gāza kā ar spaiņiem un zeme bija kā mārks.

Abi ar Semjuelu apstaigājām māju un, kā parasti, aizslēdzām visas durvis. Šoreiz es pats visu smalki pārbaudīju, neko neuzticēdams savam palīgam. Kad starp pusnakti un pirmo rīta stundu mani vecie kauli tika pie miera, viss bija cieši jo cieši noslēgts.

Tās dienas raižu man laikam gan bija ticis par daudz. Lai nu kā, tonakt man piemetās mistera Frenklina slimība. Lēca jau saule, kad es beidzot laidos miegā. Kamēr gulēju nomodā, visā mājā valdīja kapa klusums. Ne mazākais blakustroksnītis neieskanējās ne lietus plīkšķos, ne vēja šalkās, līdz uz rīta pusi kokus sašūpoja vēsmiņa.

Es atmodos ap pusastoņiem un, atvēris logu, ieraudzīju jauku, saules apmirdzētu dienu. Pulkstenis nosita astoņi, un es patlaban gāju ārā pieķēdēt suņus, kad sev aiz muguras uz kāpnēm pēkšņi izdzirdēju nošvīkstam sieviešu brunčus.

Es pagriezos, un pa kāpnēm, gluži kā prātu zaudējusi, man pretim metās Penelope.

—     Tēt! — viņa brēca. — Nāciet tūlīt augšā, dieva dēj! Dimants ir pazudis!

—     Vai tu no prāta esi izgājusi, vai? — es viņai apjautājos.

—     Pazudis! — sauca Pene- ļ lope. — Pazudis, un neviens nezina, kā! Nāciet augšā un paskatieties!

Viņa aizvilka mani sev līdzi uz mūsu jaunkundzes viesistabu, kurai blakus atradās tās guļamistaba. Tur, uz guļamistabas sliekšņa, stāvēja mis Reičela— 1 gandrīz vai tikpat balta kā tās ; baltais rītasvārks. Turpat atradās arī indiešu šķirstiņš, kuram abas durvis bija līdz galam vaļā. Viena no atvilktnītēm bija izrauta gandrīz pavisam ārā.

—     Skatieties! — sacīja Penelope. — Es pati redzēju, kā mis Reičela vakar vakarā ielika šai atvilktnītē dimantu.

Es piegāju šķirstiņam klāt. Atvilktne bija tukša.

—    Vai tas taisnība, mis Reičela? — es jautāju.

Ar skatienu, kas nepavisam vairs nebija viņas skatiens, balsī, kas nepavisam vairs nebija viņas balss, mis Reičela atbildēja gluži tāpat kā mana meita:

—    Dimants ir pazudis!

Izteikusi šos vārdus, viņa iegāja guļamistabā un aizslēdza durvis.

Iekams mēs apjautām, kas turpmāk darāms, ienāca milēdija, jo bija sadzirdējusi manu balsi savas meitas viesistabā un gribēja zināt, kas noticis. Vēsts par dimanta pazušanu likās viņu sastindzinām šausmās. Viņa devās tieši uz mis Reičelas guļamistabu un pieprasīja, lai meita viņu ielaiž. Un Reičela atvēra durvis.

Trauksme, kura kā uguns izšāvās cauri visai mājai, vispirms sasniedza abus džentlmeņus. Misters Godfrijs pirmais iznāca no savas istabas. Izdzirdējis, kas noticis, viņš ,ļ tikai apjukumā pacēla rokas, un tas nebūt neliecināja par viņa gribasspēka stiprumu. Misters Frenklins, uz kura

gaišo prātu es slepus biju paļāvies, cerēdams, ka tas radī3 mums padomu, izdzirdējis ļauno vēsti, likās tikpat bezpalīdzīgs kā viņa brālēns. Kā par brīnumu, viņš beidzot bija labi izgulējies, un miegs — šis neparastais greznums, kā viņš pats sacīja, — viņu acīmredzot esot apdullinājis. Tomēr, kad misters Frenklins iztukšoja tasi kafijas, ko pēc ārzemnieku paražas allaž dzēra dažas stundas pirms brokastīm, viņa galva noskaidrojās, gaišais saprāts guva virsroku un viņš apņēmīgi un gudri pārņēma vadību savās rokās.

Vispirms viņš aizsūtīja pēc kalpotājiem un visas apakšstāva durvis un logus lika atstāt tieši tādā stāvoklī, kā tie bija iepriekšējā vakarā, kad mēs tos aizslēdzām (vaļā palika vienīgi, parādes durvis, kuras es biju atvēris). Pēc tam viņš lūdza savu brālēnu un mani, iekams ķeramies pie turpmākiem pasākumiem, pārliecināties, vai dimants varbūt nav kaut kur nokritis, — piemēram, aizvēlies aiz šķirstiņa vai uz grīdas zem galda, uz kura šķirstiņš stāvēja. Kad, neko neatrazdami, bijām izmeklējušies abās vietās un iztaujājuši Penelopi, neuzzinot no manas meitas neko vairāk par to, ko viņa jau iepriekš bija man stāstījusi, misters Frenklins ierosināja nākamos jautājumus uzdot mis Reičelai un aizsūtīja Penelopi pieklauvēt pie mis Verinderes guļamistabas durvīm.

Atbildot uz klauvējienu, iznāca milēdija un aizvēra durvis. Pēc mirk|a mēs dzirdējām mis Reičelu aizslēdzam durvis no iekšpuses. Mana pavēlniece pienāca mums klāt gaužām apjukusi un sāpināta.

—    Dimanta pazušana acīmredzot stipri satriekusi Reičelu, — viņa sacīja, atbildēdama misteram Frenklinam. — Viņa ārkārtīgi dīvaini cenšas izvairīties no sarunas par to pat ar mani. Pašlaik jūs nekādā gadījumā nevarat ar viņu tikties.

Ar šo paziņojumu par mis Reičelu vēl padziļinājusi mūsu apjukumu, milēdija saņēmās, atguva parasto mieru un sāka rīkoties parastajā apņēmībā.

—    Domāju, ka paši mēs neko nevaram darīt, — viņa mierīgi sacīja. — Domāju, ka nav citas izejas kā izsaukt policiju.

—    Un policijas pirmais uzdevums, — pārtraukdams milēdiju, piebilda misters Frenklins, — saņemt ciet indiešu kumēdiņu rādītājus, kas te uzstājās vakar vakarā.

Milēdija un misters Godfrijs (nezinādami to, kas bija zināms misteram Frenklinam un man) satrūkās un abi šķita pārsteigti.

—    Patlaban nav īstā reize visu paskaidrot sīkāk, — turpināja misters Frenklins. — Varu pateikt vienīgi tik daudz, ka dimantu nozaguši indieši. Uzrakstiet kādam no Frīzingholas miertiesnešiem ieteikuma vēstuli, — viņš sacīja, pievērsdamies milēdijai, — kurā vienīgi aplieciniet to, ka es pārstāvu jūsu intereses un izpildu jūsu gribu, — un es tūlīt sēdīšos zirgā un nogādāšu šo vēstuli adresātam. Izredzes noķert zagļus varbūt ir atkarīgas no vienas vienīgas nevajadzīgi nokavētas minūtes.

(Nota bene. Vai nu tā bija franču, vai angļu ietekme, nezinu, taču šoreiz virsroku misterā Frenklinā guva veselais saprāts. Jautājums vienīgi — cik ilgam laikam tā pietiks?)

Viņš atnesa spalvu, tinti un papīru savai krustmātei, kura (tā vismaz man šķita) viņa pieprasīto vēstuli rakstīja diezgan negribīgi. Ja vien būtu iespējams palaist garām nemanītu tādu notikumu kā divdesmit tūkstošu mārciņu vērta dārgakmens pazušanu, spriežot pēc milēdijas ieskatiem par savu nelaiķa brāli un pēc viņas neuzticēšanās brāļa atsūtītajai dzimšanas dienas dāvanai, — gribas domāt, ka milēdija justu slepenu atvieglojumu ļaut, lai zagļi ar visu Mēness akmeni nesodīti aizlaižas.

Gāju līdzi misteram Frenklinam uz stalli un izmantoju izdevību, lai pavaicātu, kā indieši (kurus es turēju aizdomās tikpat dedzīgi kā viņš) spējuši iekļūt mājā.

—    Viens no viņiem, izmantojot burzmu tai brīdi, kad visi brauca projām, varēja ielavīties vestibilā, — teica misters Frenklins. — Iespējams pat, ka viņš gulēja zem dīvāna, kamēr krustmāte un Reičela apspriedās, kur pa nakti likt dimantu. Viņam vajadzēja tikai nogaidīt, kamēr mājā viss apklust, un pieiet pie šķirstiņa, kur dimants viņu jau gaidīja.

Pateicis šos vārdus, misters Frenklins uzsauca grūmam, lai atver vārtus, un aizauļoja.

Šis patiešām likās vienīgais saprātīgais izskaidrojums. Taču kā zaglis bija izmanījies tikt ārā no mājas? Kad, no rīta piecēlies, gāju vērt vaļā parādes durvis, atradu tās aizslēgtas un aizbultētas gluži tāpat, kā biju atstājis tās iepriekšējā vakarā. Par citām durvīm un logiem varu teikt, ka tie liecināja paši par sevi, jo vēl arvien bija aizslēgti un aizvērti. Un ko tad suņi? Ja arī pieļautu domu, ka zaglis aizbēdzis, izlekdams pa augšstāva logu, ka gan viņš būtu izsprucis suņiem? Vai viņš jau iepriekš būtu apgādājies ar sazāļotu gaļu? Līdzko man prātā iešāvās tādas aizdomas, suņi, apjoņojuši ap stūri, metās man virsū, valstīja viens otru pa slapjo zāli, abi tik veselīgi un mundri, ka man vajadzēja krietni nopūlēties, lai atdabūtu tos pie saprāta un atkal pieķēdētu. Jo vairāk es domāju par izskaidrojumu, ko deva misters Frenklins, jo mazāk apmierinošs tas man likās.

Mēs torīt pabrokastojām kā parasti: lai kas mājās notiktu — laupīšana vai slepkavība —, cilvēkiem tā kā tā jābrokasto. Kad biju paēdis, milēdija aicināja mani pie sevis, un man vajadzēja vien izstāstīt visu, ko līdz šim tiku slēpis, — gan par indiešiem, gan par viņu sazvērestību. Tā kā milēdija bija ārkārtīgi drosmīga sieviete, viņa drīz vien pārvarēja pirmo izbīli, ko biju izraisījis ar savu stāstījumu. Viņas prāts likās daudz vairāk satraukts par meitu nekā par blēdīgajiem pagāniem un to slepenajiem plāniem.

— Jūs zināt, cik Reičela ir savāda un ka reizēm viņa nepavisam neizturas tā kā citas meitenes, — sacīja milēdija. — Taču man vēl nekad nav gadījies redzēt viņu tik dīvainu un atturīgu kā pašlaik. Dimanta pazaudēšana it kā sajaukusi viņai galvu. Kas to būtu domājis, ka šis briesmīgais dimants tik īsā brīdī spēs viņu tā sev piesaistīt?

Tas patiešām bija dīvaini. Ja runājam par rotām un dažādiem niekiem vispār, jāteic, ka mis Reičela ar tiem nemaz neaizrāvās tik traki kā vairums jaunu meiteņu. Bet tagad viņa nekādi nebija nomierināma un palika ieslēgusies savā guļamistabā. Taisnības labad jāpiebilst, ka mis Reičela mūsu mājās nebija vienīgā, kas zaudēja pamatu zem kājām. Misters Godfrijs, piemēram, — pēc profesijas īsts virsmierinātājs — tāpat bija apjucis un nezināja, kur dēties. Neatrazdams nevienu, kas pakavētu laiku, un nerazdams ne mazāko iespēju izmēģināt savu nelaimīgu sieviešu glābēja pieredzi mis Reičelas mierināšanai, viņš satraukts bezmērķīgi klimta pa māju un dārzu šurp un turp. Viņš nekādi nespēja izšķirties, kas darāms šai brīdī, kad pār mums nākusi tāda nelaime. Vai pašreizējā situācijā labāk atbrīvot namamāti no atbildības par sevi, jo viņš taču bija viesis mūsu namā, vai arī palikt, jo var pienākt brīdis, kad noderēs pat viņa pieticīgie pakalpojumi? Galu galā viņš nosprieda, ka parastākais un taktiskākais gājiens šādā īpaši neparastā ģimenes nedienu brīdi tomēr ir palikt pie mums. Grūtības rāda, no kāda metāla cilvēks ir kalts. Misters Godfrijs, grūtību pārbaudīts, parādīja, ka ir kaldināts no mazāk izturīga metāla, nekā es biju domājis. Par kalponēm varu teikt, ka tās ņēmās pa kaktiem čukstēties un katru sīkumu uztvēra ar aizdomām, kā cilvēku dzimuma vājā puse paradusi, kad mājās notiek kaut kas neparasts, un tām nepiebiedrojās vienīgi Rozanna Spīrmena. Arī es pats, jāatzīstas, biju nemierīgs un saīdzis. Nolādētais Mēness akmens mūs visus bija sagriezis ar kājām gaisā.

Misters Frenklins pārradās mājās īsi pirms vienpadsmitiem. Jaunā cilvēka apņēmība kopš tā brīža, kad viņš atstāja mūs, neizturēdama pārāk lielo slodzi, acīmredzot bija sabrukusi. Viņš aizjāja auļos, bet atgriezās soļos. Jādams prom, viņš bija tēraudā kalts. Mājās pārradās mīkstāks par mīkstu, kā ar vati piebāzts.

—    Nu, — apjautājās milēdija, — vai policija drīz ieradīsies?

—    Jā, — atbildēja misters Frenklins, — solīja, ka būšot klāt tūlīt pēc manas ierašanās. Vietējās policijas inspektors Sīgreivs un divi policisti. Tīrā formalitāte! Cerību nav nekādu.

—    Ko jūs sakāt! Vai tad indieši aizbēguši, ser? — es iejautājos.

—     Nabaga nelaimīgie indieši veltīgi tika ieslodzīti cietumā, — teica misters Frenklins. — Viņi ir nevainīgi kā jaunpiedzimuši bērni. Mana iedoma, ka viens no tiem paslēpies mājā, tāpat kā visas citas manas iedomas, pagaisa kā dūmi. Pierādījās, — misters Frenklins piebilda, īpaši pakavēdamies pie saviem maldiem, — ka tas nekādi nebūtu iespējams.

Pārsteidzis mūs ar šo gluži jauno pavērsienu jautājumā par Mēness akmeni, mūsu jaunais džentlmenis pēc krustmātes lūguma apsēdās un paskaidroja savus vārdus.

Izrādījās, ka apņēmības viņam pieticis tikai līdz Frīzing- holai. Visu notikumu viņš sīki izklāstījis miertiesnesim, un tas tūdaļ ataicinājis policiju. Jau pašā pirmajā aptaujā noskaidrojies, ka indieši pat nav mēģinājuši atstāt pilsētu. Turpmākie policijai izvirzītie jautājumi pierādījuši, ka visi trīs kopā ar zēnu redzēti atgriežamies Frīzingholā iepriekšējā vakarā starp desmitiem un vienpadsmitiem, un tas savukārt pierādīja (ievērojot laiku un attālumu), ka pēc uzstāšanās mūsu terasē viņi taisnā ceļā devušies atpakaļ. Vēl vēlāk, pusnaktī, pārmeklējot naktspatversmi, kur apmetušies indieši, policija atkal redzējusi visus trīs, kā parasti, kopā ar zēnu. Drīz pēc pusnakts es pats droši biju noslēdzis māju. Pārliecinošāku pierādījumu par labu indiešiem nemaz nevarēja būt. Miertiesnesis teicis, ka pagaidām ierosināt pret viņiem sūdzību nevarot pat uz aizdomu pamata. Taču, tā kā iespējams, ka, policijai izmeklējot notikumu mūsu mājās, varot atklāties kaut kāds kumēdiņu rādītājiem nelabvēlīgs apstāklis, viņš nolēmis tos kā blēžus un klaidoņus katram gadījumam ieslodzīt un kādu nedēju paturēt aiz atslēgas. Pilsētā indieši netīšām bija pastrādājuši kaut ko tādu (ko īsti, neatceros), ka gandrīz jau vajadzēja iejaukties likumam. Ikviens cilvēces iestādījums (justīciju ieskaitot) Jaujas mazliet pastiepties, ja vien tiek stiepts pareizajā virzienā. Cienījamais miertiesnesis bija sens milēdijas draugs — un indieši, līdzko tiesa torīt uzsāka darbu, uz veselu nedēju tika «aizturēti».

Tāds bija mistera Frenklina stāsts par notikumiem. Frī- zingholā. Pazudušā dārgakmens noslēpuma indiešu atslēga acīmredzot bija salūzusi mūsu rokās. Ja kumēdiņu rādītāji ir bez vainas, kurš gan, dieva dēj, izņēmis Mēness akmeni no mis Reičelas atvilktnes?

Pēc desmit minūtēm, mums par lielu atvieglojumu, ieradās policijas inspektors Sīgreivs. Viņš mums darīja zināmu, ka sastapis misteru Frenklinu, kas sēdējis saulē uz terases (man domāt, itāliešu ietekmē) un, iekams nav sākusies izmeklēšana, brīdinājis garām ejošos policistus, ka tā esot bezcerīga.

Mūsu stāvoklī Frīzingholas policijas inspektors bija pats vēlamākais varas pārstāvis, kādu vien varēja gaidīt mūsu mājās. Misters Sīgreivs bija garš un iznesīgs, ar īsta karavīra stāju. Viņam bija patīkama, pavēloša balss, ārkārtīgi apņēmīgs skatiens un mugurā lieliski, līdz pat ādas kaklasaitei glīti aizpogāti garie svārki. «Es esmu tieši tas vīrs, kas jums vajadzīgs!» — bija rakstīts pāri visai viņa sejai, un viņš abus savus padotos iztrenkāja tik bargi, ka mums uzreiz kļuva skaidrs — ar šo vīru nekādi joki nebūs.

Misters Sīgreivs iesāka ar to, ka apstaigāja māju gan no ārpuses, gan iekšpuses; šīs apskates rezultāti pierādīja, ka neviens zaglis no ārpuses nav ielauzies un laupīšanu tātad izdarījis kāds pašā mājā. Jūs varat iedomāties, kā jutās kalpotāji, kad šis oficiālais paziņojums aizsniedza viņu ausis. Policijas inspektors nolēma izmeklēšanu sākt ar buduāra pārmeklēšanu un pēc tam ķerties pie kalpotājiem. Turklāt vienam policistam viņš lika stāvēt uz kāpnēm, kas veda uz kalpotāju guļamistabām, pavēlējis līdz turpmākam rīkojumam nevienu no mājas ļaudīm tur neielaist.

Pēc šā rīkojuma cilvēku dzimuma vājā puse kļuva kā neprātīga. Kalpones izlēca no saviem kaktiem, skriešus pilnā sastāvā metās pie mis Reičelas durvīm (šoreiz aizraudamas līdzi arī Rozannu Spīrmenu), likās virsū policijas inspektoram Sīgreivam un, visas izskatīdamās vienlīdz vainīgas, pieprasīja, lai tas tūdaļ pasaka, kura no viņām tiek turēta aizdomās.

Misters policijas inspektors arī šai situācijā saglabāja mieru — viņš uzmeta sievietēm apņēmīgo skatienu un sabiedēja tās ar pavēlošo balsi.

—    Kas vēl nebūs, sievišķi! Tūliņ ejiet atpakaļ lejā, visas! Lai es jūs vairs te neredzētu. Paskatieties! — sacīja misters policijas inspektors, pēkšņi norādīdams uz mazu traipiņu mis Reičelas izgleznotajās durvīs — ārējā malā, zem atslēgas cauruma. — Paskatieties, ko jūsu brunči jau paguvuši izdarīt! Vācieties projām! Vācieties projām!

Rozanna Spīrmena, kas atradās vistuvāk inspektoram un vistuvāk traipiņam uz durvīm, parādīja paklausīguma paraugu un tūdaļ devās pie darba. Pārējās aizgāja viņai līdzi. Policijas inspektors beidza pārmeklēt istabu un, neko nenoskaidrojis, apvaicājās man, kurš pirmais atklājis zādzību. To bija atklājusi mana meita. Viņš lika ataicināt manu meitu.

Sākumā misters inspektors Penelopi uzrunāja pārāk skarbi.

—    Nu tad, jaunā sieviete, klausieties, ko es teikšu, un iegaumējiet, ka jārunā taisnība.

Penelope acumirklī aizsvilās.

—    Nekad es neesmu mācīta melot, mister policist, un, ja mans tēvs var šeit stāvēt un noklausīties, kā es tieku apvainota melos un zādzībā, kā man tiek liegts ieiet pašas guļamistabā un kā man tiek atņemta mana labā slava, kas ir vienīgais nabaga meitenes lepnums, tad viņš nemaz nav tik labs tēvs, par kādu es viņu vienmēr esmu uzskatījusi!

Kāds vārds, ko es pateicu īstajā reizē, mazliet uzlaboja justīcijas un Penelopes attiecības. Jautājumi un atbildes mijās gludi, bez kavēkļiem un nebeidzās ne ar ko pieminēšanas cienīgu. Pēdējais, ko mana meita iepriekšējā vakarā redzējusi, — kā mis Reičela ieliek dimantu indiešu šķirstiņa atvilktnē. Nākamajā rītā pulksten astoņos viņa nesusi mis Reičelai tasi tējas un ieraudzījusi atvilktni atvērtu un tukšu. Viņa tūdaļ sacēlusi trauksmi… un ar to pašu arī Penelopes liecība beidzās.

Tad misters inspektors lūdza atļauju tikties ar mis Reičelu. Penelope viņa lūgumu paziņoja caur durvīm. Tādā pašā ceļā mūs sasniedza arī atbilde:

—    Man nav nekas, ko stāstīt policijai. Nevaru ne ar vienu tikties. !

Mūsu pieredzējušais kārtības sargs, izdzirdējis šādu atbildi, izskatījās gan pārsteigts, gan apvainots. Paskaidroju, ka jaunkundze nejūtas vesela, un lūdzu, lai viņš mazliet pagaida un tiekas ar mis Reičelu vēlāk. Pēc tam mēs kāpām atkal lejā un sastapām tur misteru Godfriju un misteru Frenklinu, kuri tieši tai mirklī šķērsoja halli.

Abi džentlmeņi, kas tobrīd arī bija mūsu mājas iemītnieki, tika uzaicināti pasacīt, vai viņi notikušo var kaut kā izskaidrot. Ne viens, ne otrs nekā nezināja. Vai iepriekšējā naktī viņi nav dzirdējuši kādu aizdomīgu troksni? Abi bija dzirdējuši tikai lietu pakšķam. Vai es, gulēdams nomodā ilgāk par viņiem, arī neko neesot dzirdējis? Itin neko! Ticis vaļā no pratināšanas, misters Frenklins (arvien vēl neatlaizdamies no domas, ka meklēšana ir tikpat kā bezcerīga) man pačukstēja:

—    No šā cilvēka mums nebūs nekāda labuma. Inspektors Sīgreivs ir ēzelis.

Misters Godfrijs, savukārt ticis vaļā 110 pratināšanas, man pačukstēja:

—    Acīmredzot īsts sava amata meistars. Es uz viņu pilnīgi paļaujos, Beteridž.

Cik galvu, tik padomu, kā teicis kāds no senajiem grieķiem un romiešiem jau pirms manas dzimšanas.

Nākamais solis izmeklēšanā aizveda misteru inspektoru atpakaļ uz «buduāru», bet mēs ar Penelopi sekojām viņam pa pēdām. Inspektora nolūks bija pārliecināties, vai pa nakti kāda mēbele nav izbīdīta no parastās vietas, jo iepriekšējā istabas pārmeklēšana acīmredzot šai ziņā nebija viņu apmierinājusi.

Kamēr mēs taustījāmies gar krēsliem un galdiem, pēkšņi tika atvērtas guļamistabas durvis. Iepriekš atsacījusies tikties ar jebkuru no mums, mis Reičela, pārsteigdama visus, aiz brīvas gribas pati iznāca ārā. Viņa paņēma no kāda krēsla savu dārza cepuri un devās tieši Penelopei klāt ar šādu jautājumu:

—    Vai misters Frenklins Bleiks jūs šodien sūtīja pie manis ar kādu ziņu?

—    Jā, mis.

—    Viņš gribēja ar mani runāt, vai ne?

—    Jā, mis.

—    Kur viņš patlaban atrodas?

Izdzirdējis terasē balsis, es palūkojos pa logu un ieraudzīju abus džentlmeņus pastaigājamies šurp un turp. Atbildēdams savas meitas vietā, es sacīju:

—    Misters Frenklins ir uz terases, mis.

Nebilzdama vairs ne vārda, nepievērsdama uzmanību misteram inspektoram, kurš pūlējās viņu uzrunāt, bāla kā nāve, dīvaini pati savās domās nogrimusi, mis Reičela izgāja no istabas un devās uz terasi pie saviem brālēniem.

Skaidrs, ka es parādīju pienācīgas cieņas trūkumu, skaidrs, ka es pārkāpu pieklājības likumus, taču, kaut tas man būtu prasījis dzīvību, es nespēju noturēties, nepaskatījies pa logu, kad mis Reičela sastapās ar abiem džentlmeņiem. Viņa piegāja klāt misteram Frenklinam, nelikdamās ne zinis par misteru Godfriju, un tas pagāja sāņus un atstāja viņus vienus. Ko viņa sacīja misteram Frenklinam, likās sacīts aizrautīgi. Tas ilga pavisam īsu mirkli un šķita (cik varēju spriest pēc jaunā džentlmeņa sejas, ko redzēju pa logu) viņu neizsakāmi pārsteidzam. Kamēr abi vēl stāvēja blakus, uz terases iznāca milēdija. Mis Reičela viņu pamanīja, pateica misteram Frenklinam vēl dažus vārdus un pēkšņi, iekams māte paspēja viņu panākt, iegāja atpakaļ mājā. Milēdija, pati pārsteigta un redzēdama mistera Frenklina pārsteigumu, uzrunāja viņu. Pienāca klāt misters Godfrijs un arī ierunājās. Misters Frenklins pagājās tiem gabaliņu līdzi un, manuprāt, izstāstīja, kas noticis, jo milēdija un misters Godfrijs, paspēruši pāris soļu, pēkšņi apstājās kā zemē iemieti. Tik vien paguvu noskatīties, kad viesistabas durvis tika ar spēku atrautas vaļa. Satraukta un saniknota, kvēlojošām acīm un kaistošiem vaigiem mis Reičela aši aizgāja uz savu guļamistabu. Misters inspektors vēlreiz mēģināja viņu Izjautāt. Pie guļamistabas durvīm viņa pagriezās pret to.

—    Neesmu jūs aicinājusi! — viņa dedzīgi iesaucās.

Man jūs neesat vajadzīgs. Dimants ir pazudis. Ne jūs,

ļ ne ari kāds cits to nemūžam neatradīs!

Pateikusi šos vārdus, viņa iegāja guļamistabā un aiz- 1 slēdza durvis mums deguna priekšā. Penelope stāvēja vistuvāk durvīm un dzirdēja, ka, palikusi viena, mis Reičela tūdaļ sāk raudāt.

Vienā mirklī trakas dusmas, nākamajā — asaras. Ko gan tas nozīmēja?

Es paskaidroju policijas inspektoram, ka mis Reičela zaudējusi pašsavaldīšanos pazudušā dārgakmens dēļ. Tā kā man rūpēja ģimenes gods, nevarēju noskatīties, ka mūsu jaunkundze aizmirstas pat sarunā ar policistu, un tādēļ, cik labi vien mācēdams, centos viņu attaisnot. Taču, patiesību sakot, mis Reičelas neparastā valoda un uzve- ) š.inās mani samulsināja daudz vairāk, nekā iespējams izteikt vārdos. Uzskatīdams par pamatu mīklas atminēšanai to, ko mis Reičela sacīja pie guļamistabas durvīm, es varēju vienīgi secināt, ka viņu līdz nāvei aizvainojusi policijas ataicināšana un ka mistera Frenklina pār- steigumu uz terases izraisījušas domas, ko viņa šai sakarā izteikusi tam (kā galvenajam vaininiekam policijas izsaukšanā). Ja mans atminējums ir pareizs, kādēļ, zaudējusi savu dimantu, lai viņa iebilstu tieši pret to cilvēku klātbūtni mūsu mājā, kuru pienākums ir pazaudēto atkal atrast? Un kā, dieva dēļ, viņa varēja zināt, ka Mēness akmens nemūžam netiks atrasts?

Toreizējā situācijā atbildi uz šiem jautājumiem ne no viena mūsu mājā nebija ko gaidīt. Misters Frenklins uzskatīja par goda lietu neizpaust kalpam — pat ja tas kalpojis tik ilgi kā es —, ko mis Reičela viņam uz terases bija sacījusi. Misters Godfrijs, kuram kā džentlmenim un radiniekam misters Frenklins varbūt bija atklājis noslēpumu, apzinājās savu pienākumu un prata šo uzticēšanos cienīt. Milēdija, kurai, bez šaubām, tāpat viss bija pateikts un kura vienīgā vēl varēja piekļūt mis Reičelai, vaļsirdīgi atzinās, ka itin nekā nesaprotot.

—    Ar šīm runām par dimantu jūs mani padarīsiet

traku! — Tas bija viss, ko pat mātes ietekme spēja izdabūt no mis Reičelas.

Tā mēs bijām nonākuši gan strupceļā ar mis Reičelu, gan strupceļā ar Mēness akmeni. Pirmajā gadījumā milēdija nekā nespēja palīdzēt. Otrajā (to jūs tūdaļ paši sapratīsiet) misters Sīgreivs strauji tuvojās tādam stāvoklim, kad policijas inspektors vairs nezina, ko darīt.

Izokšķerējis visu buduāru un arī no mēbelēm neko ne- secinājis, mūsu piedzīvojušais inspektors jautāja man, vai kalpotājiem vispār esot bijis zināms, kur dimants pa nakti nolikts.

—     Sāksim ar mani, ser, — es sacīju. — Es zināju, kur tas nolikts. To zināja arī sulainis Semjuels, jo viņš tāpat atradās hallē, kad tika apspriests jautājums, kur pa nakti likt dimantu. Zināja arī mana meita, to viņa jums pati jau pateica. Vai nu viņa, vai Semjuels varēja to pastāstīt citiem kalpotājiem, vai arī citi kalpotāji paši to varēja izdzirdēt pa halles sāndurvīm, kas, iespējams, bija atvērtas uz virtuves kāpnēm. Manuprāt, ikviens šai mājā varēja zināt, kur pagājušo nakti atradās dārgakmens.

Tā kā mana atbilde pavēra pārāk plašu lauku, kur klīst mistera inspektora aizdomām, viņš pūlējās to sašaurināt, lūgdams, lai es raksturoju kalpus.

Man tūdaļ prātā iešāvās Rozanna Spīrmena. Taču nejutu ne pienākumu, ne vēlēšanos vērst aizdomas pret nabaga meiteni, kuras godīgums visu šo laiku, kamēr to pazinu, neradīja ne vismazākās šaubas. Labošanas iestādes pārzine bija meiteni ieteikusi milēdijai, apgalvodama, ka tā patiesi nožēlojusi savu pārkāpumu un ir pilnīgi uzticama. Policijas inspektora pienākums bija atrast iemeslu aizdomām, un tad, ne mirkli agrāk, mans pienākums būs izstāstīt, kā viņa nokļuva darbā pie milēdijas.

—    Visiem mūsu ļaudīm ir izcili raksturojumi, — es sacīju. — Un visi ir pelnījuši savas kundzes uzticību.

Pēc tam misteram Sīgreivam atlika tikai viens, — proti, ķerties pie darba un pašam noskaidrot kalpotāju raksturus.

Viņi tika nopratināti cits pēc cita. Un cits pēc cita pierādīja, ka viņiem nav nekā, ko teikt, bet par to pašu «neko» sarunāja bezgala daudz — īpaši sievietes, ar sevišķu niknumu iebilzdamas pret aizliegumu ieiet savās istabās. Visas viņas tika aizsūtītas atpakaļ lejā, un tad inspektors aicināja Penelopi, lai viņu vienu pašu pratinātu otro reizi.

Manas meitas mazā nesavaldība «buduārā» un tas, ka viņa tūdaļ uzskatīja sevi par aizdomās turēto, uz policijas inspektoru Sīgreivu bija atstājis nelāgu iespaidu. Tāpat viņam no prāta likās neizejam doma, ka Penelope ir pēdējā, kas vakarā redzējusi dimantu. Kad beidzās otrā nopratināšana, mana meitene atgriezās pie manis vai traka aiz dusmām. Nu vairs nepalika ne mazāko šaubu — policists gandrīz acīs pateicis, ka viņa ir zagle! Man tīri vai negribējās ticēt un pievienoties mistera Frenklina uzskatam, ka viņš ir tik liels ēzelis. Taču, lai gan inspektors šos vārdus nebija izteicis, viņš uz Penelopi lūkojās ar pavisam nelāgu skatienu. Ar smiekliem centos izkliedēt Penelopes sašutumu, it kā tas viss būtu pārāk muļķīgi, lai uz to raudzītos nopietni, — un tas patiešām tā bija. Es pats arī, jāatzīstas, biju pietiekams aplamis un slepus tāpat saskaitos. Tas sāka mazliet apnikt — nē, nudien. Iespiedusi galvu priekšautā, mana meitene dziļi nelaimīga apsēdās istabas kaktā. Muļķīgi, jūs teiksiet, varēja pagaidīt, kamēr inspektors klaji viņu apvainos. Es jums piekrītu, jo esmu nosvērts un taisnīgs cilvēks. Taču misteram policijas inspektoram gan derētu paturēt prātā, ka … nekas, nieki vien. Velns viņu parāvis!

Nākamais un pēdējais solis izmeklēšanas gaitā noveda visu pasākumu, kā mēdz sacīt, līdz kritiskam stāvoklim. Policists tikās ar milēdiju (es arī biju tur klāt). Paziņojis milēdijai, ka dimantu noteikti paņēmis kāds no mājas ļaudīm, viņš lūdza atjauju kopā ar saviem palīgiem tūdaļ pārmeklēt kalpotāju istabas un lādes. Mana cēlā pavēlniece, kā augstsirdīgai, labi audzinātai dāmai pieklājas, nejāva apieties ar mums kā ar zagļiem.

—    Nemūžam es nebūšu ar mieru, — viņa sacīja, — šādi atmaksāt to, ko esmu parādā šiem cilvēkiem, kas uzticami kalpo manā namā.

Misters policijas inspektors paklanījās un pameta uz manu pusi skatienu, kas skaidri sacīja: «Kādēļ jūs nodarbināt mani, ja gribat sasiet man rokas?» Būdams visu kalpotāju galva, es skaidri sapratu, ka patiesībā mēs nedrīkstam izmantot savas kundzes augstsirdību.

—     No visas sirds pateicamies jūsu augstdzimtībai, — es sacīju, — taču lūdzam jūsu atļauju rīkoties tā, kā tas šai gadījumā ir pareizi, un atdot mūsu atslēgas. Kad

Gabriels Beteridžs rādīs piemēru, — es sacīju, aizturēdams pie durvīm policijas inspektoru Sīgreivu, — pārējie kalpotāji noteikti viņam sekos, to es jums apsolu. Te jums iesākumam manas atslēgasl

Milēdija paņēma mani aiz rokas un ar asarām acīs pateicās. Ak kungs! Ko tikai es šai brīdī nebūtu devis, lai drīkstētu notriekt zemē inspektoru Sīgreivu!

Kā jau biju solījis, visi kalpotāji sekoja manam paraugam, saprotams, neapmierināti un paši pret savu gribu, taču piekrizdami manam viedoklim. Bija vērts palūkoties uz sievietēm, kamēr policisti rakņājās pa viņu mantām. Virēja skatījās tā, it kā gribētu misteru Sīgreivu dzīvu izcept krāsnī, bet pārējās sievietes — it kā tūdaļ Pēc iz- cepšanas viņu labprāt apēstu.

Kad pārmeklēšana bija beigusies un, saprotams, ne dimants, ne pat mazākā dimanta ēna netika atrasti, policijas inspektors Sīgreivs aizgāja uz manu istabiņu pārdomāt, kas darāms turpmāk. Viņš ar saviem vīriem mūsu mājā darbojās jau vairākas stundas un tomēr ne par sprīdi nebija tuvinājis mūs atklājumam, kā Mēness akmens ticis nozagts un kurš turams aizdomās par zādzību.

Kamēr policijas inspektors vientulībā nodevās apcerei, mani aizsauca pie mistera Frenklina bibliotēkā. Līdzko mana plauksta pieskārās rokturim, man par neizsakāmu brīnumu, durvis no iekšpuses atvērās un no bibliotēkas iznāca Rozanna Spīrmena!

Pēc tam kad no rīta bibliotēka tika izslaucīta un iztīrīta, ne pirmajai, ne otrajai apteksnei tur vēlāk nekas nebija darāms. Es aizturēju Rozannu Spīrmenu un tūda] pat sabāru viņu par ierastās mājas kārtības pārkāpšanu.

—    Ko gan jums šai dienas stundā varēja ievajadzēties bibliotēkā?

—    Misters Frenklins Bleiks bija atstājis gredzenu augšstāvā, — atbildēja^ Rozanna, — un es viņam to ienesu bibliotēkā.

Meitenes seja tumši pietvīka, un, galvu atmetusi, viņa aizsojoja tik pašapzinīgi, ka es vairs nezināju, ko teikt. Notikumi mūsu mājās, bez šaubām, bija sabojājuši garastāvokli visām sievietēm, taču neviena tāpēc uzreiz pilnīgi nemainīja raksturu, kā Rozanna pēkšņi mainīja savējo.

ieraudzīju misteru Frenklinu bibliotēkā pie galda rakstām. Līdzko spēru kāju pār slieksni, viņš tūdaJ lūdza, lai es nogādājot viņu dzelzceja stacijā. Jau pirmās viņa balss skaņas man vēstīja, ka virsroku pār viņu atkal guvis apņēmības gars. Vates cilvēks bija pagaisis, man pretī sēdēja dzelzs vīrs.

—    Jūs brauksiet uz Londonu, ser? — es vaicāju.

—    Braukšu telegrafēt uz Londonu, — atbildēja misters I renklins. — Pārliecināju krustmāti, ka mums vajadzīga gudrāka galva nekā policijas inspektors Sīgreivs, un dabūju atļauju nosūtīt telegrammu savam tēvam. Viņš pazīst policijas departamenta priekšnieku, un priekšnieks var norādīt īsto vīru, kas spēs atklāt dimanta noslēpumu. Un, ja esam ierunājušies par noslēpumiem, — sacīja misters Frenklins, pieklusinādams balsi, — tad, starp citu, man ir vēl kāds vārds jums sakāms, iekams iesiet uz staļļiem. Pagaidām nevienam par to neko nebilstiet, — vai nu Rozannai Spīrmenai galvā viss nav gluži kārtībā, vai arī viņa par Mēness akmeni zina vairāk, nekā drīkstētu zināt.

Nemāku pateikt, vai šie mistera Frenklina vārdi mani vairāk sabiedēja vai sarūgtināja. Bijis es mazliet jaunāks, ņemtu un atzītos misteram Frenklinam. Taču uz vecuma galu cilvēks iemanto kādu lielisku ierašu, — ja nezina, kā rīkoties, pievalda mēli.

—    Viņa atnesa šurp gredzenu, ko biju pametis savā guļamistabā, — misters Frenklins turpināja. — Pateicis paldies, es, protams, gaidīju, ka viņa ies projām. Tomēr meitene nostājās man pretī pie galda un lūkojās manī gaužām dīvaini — it kā izbijusies, it kā pavisam nepiespiesti, — nevarēju saprast. «Savāds gan ir šis notikums ar dimantu,» negaidot viņa strauji ierunājās. Es atbildēju: «Jā gan,» — un gaidīju, ko viņa vēl teiks. Goda vārds, Beteridž, meitenei galvā gan laikam nav viss kārtībā! Viņa tpica: «Dimantu nemūžam taču neatradīs, ser, vai nav tiesa? Nē, tāpat arī cilvēku, kas dimantu paņēmis, — par to es galvoju.» Tad viņa pamāja man ar galvu un uzsmaidīja! Iekams paguvu viņai apjautāties, ko viņa ar to domā, mēs izdzirdējām jūsu soļus aiz durvīm. Man šķiet, meitene nobijās, ka jūs sastapsiet viņu šeit. Lai nu kā, viņa pietvīka un metās ārā no istabas. Ko tas varētu nozīmēt?

Pat tobrīd es nespēju saņemties un izstāstīt misteram Frenklinam visu par meitenes dzīvi. Tas nozīmētu to pašu, ko pateikt, ka viņa ir zagle. Turklāt, ja es pat izkratītu sirdi un ja viņa patiešām būtu zagle, iemeslam, kādēļ viņai ievajadzējies uzticēt noslēpumu tieši misteram Frenklinam un nevienam citam visā pasaulē, mēs nebūtu tikuši ne par sprīdi tuvāk.

—    Es pat nevaru iedomāties — kā lai iegrūž nabaga meiteni nelaimē tikai tādēļ vien, ka viņa ir mazliet vieglprātīga un dīvaini izrunājas, — turpināja misters Frenklins. — Taču, ja viņa policijas inspektoram pateiktu to, ko sacīja man, lai kāds viņš ir muļķis, es domāju… — Viņš apklusa, neizteicis savu domu līdz galam.

—    Pats labākais, ko varu darīt, ser, — es sacīju, — pirmajā izdevīgajā gadījumā pāris vārdos par to zem četrām acīm pastāstīt manai pavēlniecei. Milēdija patiešām draudzīgi rūpējas par Rozannu, un meitene galu galā varbūt tikai pārsteidzīgi un muļķīgi izrunājusies. Kad mājās sākas kaut kāda jezga, ser, kalponēm allaž labpatīk visu aplūkot no drūmākās puses — tas viņas, nabadzītes, vismaz pašu acīs padara cik necik svarīgākas. Ja kāds saslimst, padodiet sievietēm vaļu, un viņas pareģos, ka šis cilvēks noteikti nomirs. Ja pazūd dārgakmens, padodiet viņām vaļu, un viņas pareģos, ka tas nemūžam vairs neatradīsies.

Tāds viedoklis (ko, atklāti sakot, pēc dziļākas pārdomāšanas es pats uzskatīju tikai par varbūtību) šķita stipri vien atvieglojam misteru Frenklinu; viņš salocīja telegrammu un pārtrauca sarunu par šo tematu. Pa ceļam uz staļļiem, lai norīkotu iejūgt puskarieti, es iemetu acis kalpotāju galā, kur visi patlaban sēdēja pie pusdienu galda. Rozannas Spīrmenas viņu vidū nebija. Apjautājies uzzināju, ka viņa pēkšņi savārgusi un uzgājusi augšā savā istabā atgulties.

—    Dīvaini! Viņa izskatījās itin vesela, kad mēs pirms brīža sastapāmies, — es sacīju un gāju ārā.

Penelope iznāca man līdzi.

—    Nerunājiet tā -citu klātbūtnē, tēt, — viņa teica. — Jūs viņus tikai vēl vairāk noskaņojat pret Rozannu. Nabadzītei sirds vai lūst mistera Frenklina Bleika dēl.

Tas bija jau otrs pamatojums meitenes rīcībai. Ja iespējams, ka Penelopei ir taisnība, Rozannas izturēšanās un dīvainās runas izskaidrojamas pavisam vienkārši — meitenei bijis vienalga, ko teikt, lai tikai piedabūtu misteru Frenklinu ar viņu runāt. Ja to uzskatītu par pareizo mīklas atminējumu, tādējādi, iespējams, varētu izskaidrot arī

Rozannas vējīgo un augstprātīgo uzvešanos, kad viņa pagāja man vestibilā garām. Lai arī misters Frenklins izteica tikai trīs vārdus, tomēr viņa bija panākusi savu un misters Frenklins ar viņu bija runājis.

Pats uzraudzīju, kā tiek iejūgts ponijs. Noslēpumu un nenoteiktības ellišķīgajā mudžeklī, kurā mēs bijām sapinušies, liels atvieglojums nudien šķita pavērot, cik labi cita ar citu saprotas dažādas sprādzītes un siksniņas. Kad cilvēks noskatījies, kā ponijs tiek iestumts puskarietes ilksīs, viņš ir redzējis kaut ko tādu, par ko nav iemesla šaubīties. Un tas, atjausiet atzīties, mūsu mājās pamazām kļuva par gaužām retu prieku.

Piebraukdams puskarieti pie parādes durvīm, ieraudzīju uz kāpnēm mani gaidām ne tikai misteru Frenklinu, bet arī misteru Godfriju un policijas inspektoru Sīgreivu.

Mistera policijas inspektora pārdomas (pēc tam, kad viņam neizdevās dimantu atrast ne kalpotāju istabās, ne lādēs) viņu acīmredzot bija novedušas pie gluži jauna secinājuma. Vēl arvien neatteikdamies no savas iepriekš izteiktās- pārliecības, proti, ka dārgakmeni nozadzis kāds no mājas ļaudīm, mūsu pieredzējušais policists nule bija nospriedis, ka zaglis (tik daudz prāta viņam pietika, un, lai domātu ko domādams, viņš neminēja vārdā nabaga Penelopi) darbojies saskaņā ar indiešiem, un tādēļ ierosināja izmeklēšanu turpināt pie kumēdiņu rādītājiem Frī- zingholas cietumā. Padzirdējis par šo jauno pavērsienu notikumu gaitā, misters Frenklins pieteicās aizvest policijas inspektoru atpakaj uz pilsētu, no kurienes viņš uz Londonu varētu telegrafēt tikpat labi kā no mūsu stacijas. Misters Godfrijs, vēl arvien svēti ticēdams misteram Sīg- reivam un stipri vēlēdamies noklausīties indiešu nopratināšanu, bija lūdzis atļauju braukt inspektoram līdzi uz Frīzingholu. Vienam no ierindas policistiem bija jāpaliek mūsu mājās, jo varbūt tikām tur kaut kas var atgadīties. Otrs devās kopā ar inspektoru uz pilsētu. Tādējādi visas četras vietas puskarietē tika aizņemtas.

Pirms misters Frenklins ķērās pie grožiem, lai brauktu projām, viņš paaicināja mani pāris soļu tālāk, lai pārējie mūs nesadzirdētu.

— Es. nesteigšos telegrafēt uz Londonu, — viņš sacīja, — lai redzētu, kā beigsies indiešu nopratināšana. Esmu pārliecināts, ka šis vietējais nejēgas policists nav ticis ne drusku tuvāk patiesībai un tikai pūlas iegūt laiku.

Iedoma, ka ar indiešiem sadarbojies kāds no kalpotājiem, ir pēdīgā aplamība. Neizlaidiet no acīm māju, Beteridž, kamēr es atgriezīšos, un mēģiniet iespējami vairāk izzināt no Rozannas Spīrmenas. Es nelūdzu jūs darīt neko tādu, kas pazemotu jūsu pašcieņu vai nāktu par ļaunu meitenei. Lūdzu jūs tikai rūpīgāk nekā parasti likt lietā savas novērošanas spējas. Krustmātei pacentīsimies visu iztēlot, cik iespējams, mazāk nopietni… taču notikušais ir daudz svarīgāks, nekā jūs varbūt to spējat aptvert.

—    Tas nozīmē divdesmit tūkstošu mārciņu, ser, — es sacīju, domādams par dimanta vērtību.

—    Tas nozīmē nomierināt Reičelas prātu, — nopietni atbildēja misters Frenklins. — Esmu par viņu gaužām nobažījies.

Viņš pēkšņi pameta mani, it kā gribētu pārtraukt jebkuru turpmāku sarunu. Man likās, es sapratu, kāpēc. Turpmākā sarunā varētu atklāties noslēpums — ko mis Reičela viņam teikusi uz terases.

Tā viņi aizbrauca uz Frīzingholu. Rozannas pašas labā es labprāt tūdaļ būtu ar viņu slepus mazliet aprunājies. Taču nekādi neradās izdevība. Lejā meitene atkal nonāca tikai tējas laikā. Viņa šķita loti tramīga, satraukta un krita, kā mēdz teikt, histērijā, tā ka milēdija lika viņai ieelpot ožamo spirtu un aizsūtīja atpakaļ gultā.

Diena, jāteic, gaužām drūma un netīkama, tuvojās vakara pusei. Mis Reičela vēl arvien neiznāca no savas istabas, paziņodama, ka jūtas pārāk slikti, lai todien kāptu lejā pusdienās. Milēdija jau tāpat bija tik gauži nobēdājusies par savu meitu, ka es nudien nespēju uzkraut viņai vēl liekas rūpes, pavēstīdams, ko misteram Frenklinam teikusi Rozanna Spīrmena. Penelope joprojām ticēja, ka tūdaļ tiks atkal pratināta, notiesāta un izsūtīta trimdā par zādzību. Citas kalpones ķērās pie bībeles un dziesmu grāmatas un nolasījušās kjuva pavisam piktas — tā parasti, cik savā mūžā esmu novērojis, beidzas neparastā dienas laikā uzsāktas dievbijīgas nodarbības. Pats par sevi varu teikt, ka man nepietika dūšas pat atšķirt savu «Robin- sonu Krūzo». Izgāju pagalmā un, noilgojies pēc mazliet jautrākas sabiedrības, noliku krēslu pie suņu būdas un aprunājos ar lopiņiem.

Pusstundu pirms pusdienlaika no Frīzingholas atgriezās abi džentlmeņi, norunājuši ar policijas inspektoru Sīgreivu, ka viņš jau nākamajā dienā atkal atbrauks pie mums.

Viņi bija apciemojuši ari Indijas apceļotāju misteru Mērtvetu, kas dzīvoja netālu no pilsētas. Pēc mistera Frenklina lūguma misters Mērtvets bija laipni apsolījis likt lietā savas valodas zināšanas sarunā ar tiem diviem indiešiem, kuri neprata ne vārda angliski. Rūpīgā un krietni garā nopratināšana tomēr neko nedeva; netika atklāts ne vismazākais iemesls, lai kumēdiņu rādītājus varētu turēt aizdomās, ka viņi uzpirkuši kādu no mūsu kalpotājiem. Izdarījis šādu secinājumu, misters Frenklins bija aizsūtījis telegrammu uz Londonu, un tādējādi atlika vairs vienīgi gaidīt, ko nesīs rītdiena.

Tas arī viss par notikumiem nākamajā dienā pēc dzimšanas dienas. Neviens gaismas stariņš pagaidām mums vēl nebija atspīdējis. Tumsa cik necik izklīda tikai pēc dažām dienām. Kas notika un kā tas beidzās, to jūs tūdaļ uzzināsiet.

XII NODAĻA

Pagāja ceturtdienas nakts, un nekas nenotika. Piektdienas rīts atnāca ar divām jaunām vēstīm.

Pirmkārt, maiznīcnieka palīgs paziņoja, ka iepriekšējā pēcpusdienā saticis Rozannu Spīrmenu, biezā plīvurā ietinušos, ejam uz Frīzingholu pa taciņu pāri purvam. Izklausījās dīvaini — diez vai Rozannu varētu sajaukt ar kādu citu, jo greizā pleca'dēj meiteni it viegli varēja pazīt, taču šis cilvēks noteikti bija maldījies, jo Rozanna, kā zināms, visu ceturtdienas pēcpusdienu slima nogulēja savā istabā.

Otru jaunumu pavēstīja pastnieks. Cienījamais misters Kendijs kārtējo reizi bija sarunājis aplamības, kad, dzimšanas dienas vakarā lietū aizbraukdams, man apgalvoja, ka ārsta āda ir ūdensdroša. Lai kāda ir viņa āda, lietus to bija saslapējis. Tonakt viņš bija apaukstējies un nu gulēja drudzī. Pastnieka atnestās ziņas lieku reizi apliecināja ārsta vieglprātību — murgos viņš, nabadziņš, aplamības gvelžot tikpat veikli kā dažkārt pie skaidras saprašanas. Mēs visi gauži jutām līdzi mazajam ārstam, bet misters Frenklins viņa slimību nožēloja īpaši — galvenokārt mis Reičelas dēļ. No tā, ko dzirdēju viņu pie brokastu galda sakām milēdijai, man kļuva skaidra viņa doma, — ja neziņa par Mēness akmeni netiks izkliedēta, mis Reičelai steidzami būs vajadzīgs vislabākā ārsta padoms.

Drīz pēc brokastīm pienāca mistera Bleika-vecākā atbildes telegramma. Tajā tika paziņots, ka viņš (ar sava drauga, policijas departamenta priekšnieka, palīdzību) sadabūjis īsto vīru, kas mums varēs nākt talkā. Šis cilvēks bija seržants 1 Kafs, un viņu varēja gaidīt no Londonas ar rīta vilcienu.

Izlasījis jaunā policijas ierēdņa vārdu, misters Frenklins satrūkās. Viņš, uzturēdamies Londonā, kā šķita, no sava tēva advokāta bija dzirdējis dažu labu jokainu nostāstu par seržantu Kafu.

— Gribas cerēt, ka mūsu raizēm drīz pienāks gals, — viņš sacīja. — Ja kaut puse no stāstiem, ko esmu dzirdējis, ir patiesi, neviens visā Anglijā nespēj līdzināties seržantam Kafam, kad runa ir par kāda noslēpuma atklāšanu!

Mēs visi degām satraukumā un nepacietībā, tuvojoties brīdim, kad vajadzēja parādīties šim slavenajam un spējīgajam cilvēkam. Policijas inspektors Sīgreivs, noteiktajā laikā atgriezies pie mums un uzzinājis, ka gaidām ierodamies seržantu, tūdaļ paņēma spalvu, tinti un papīru un ieslēdzās kādā istabā, lai sagatavotu uzmetumu ziņojumam, kas noteikti tiks no viņa prasīts. Es labprāt pats būtu brāucis uz staciju pretī seržantam. Taču milēdijas kariete un zirgi nebija domāti pat tik ievērojamam cilvēkam kā seržants Kafs, un puskariete vēlāk būs vajadzīga misteram Godfrijam. Viņš dziļi nožēloja, ka spiests pamest krustmāti tik nemierīgā laikā, un laipni atlika aizbraukšanas brīdi līdz pēdējam vilcienam, lai uzzinātu, ko par visu notikušo domā gudrais Londonas policists. Taču līdz piektdienas vakaram viņam katrā ziņā jātiek Londonā, jo dāmu labdarības komitejai radušās kaut kādas grūtības, kuru atrisināšanai sestdienas rītā vajadzīgs viņa padoms.

Kad pienāca seržanta atbraukšanas laiks, devos pie vārtiem viņu sagaidīt. Līdzko sasniedzu vārtu sarga namiņu, pie vārtiem piebrauca stacijā īrēta vienzirga ekipāža un 110 tās izkāpa sirms, pavecāks vīrs, tik briesmīgi kārns, ka tā vien likās — uz kauliem tam nav pat ne mazumiņa miesas. Ģērbies viņš bija piemēroti, viscaur melnā, ar baltu kravati ap kaklu. Seja bija asa kā cirvis, āda dzeltena, sausa un novītusi kā lapa rudenī. Gaiši tēraudpelē-

' Augstāks policijas ierēdnis Anglijā (tulk.).

kājām acīm piemita mulsinoša īpatnība, — sastapušās ar sarunu biedra acīm, tās šķita no šā cilvēka gaidām vairāk, nekā viņš pats zināja. Gaita seržantam Kafam bija viegla, balss — grūtsirdīga, garie, tievie pirksti līki kā knaibles. Viņš varētu būt tiklab draudzes mācītājs, kā apbedīšanas biroja turētājs vai vienalga kas cits, tikai ne tas, kas viņš bija. Lielāku pretstatu policijas inspektoram Sīgreivam un pēc izskata mazāk iepriecinošu policijas ierēdni kādai ģimenei bēdās jūs nespētu atrast, lai meklētu kur meklēdami.

—    Vai šis ir lēdijas Verinderes nams? — viņš jautāja.

—    Jā, ser.

—    Esmu seržants Kafs.

—    Esiet tik laipns, iesim.

Pa ceļam līdz mājai es minēju savu vārdu un stāvokli šai namā, lai iedrošinātu seržantu runāt ar mani par to uzdevumu, kura izpildīšanai milēdija viņu šeit uzaicinājusi. Tomēr misters Kafs nebilda ne vārda par gaidāmo darbu. Viņš cildināja parku, sacīja, ka jūras gaiss esot loti spirgts un atvēsinošs. Es savukārt slepus brīnījos, kā daudzinātais Kafs ticis pie savas slavas. Mēs pienācām pie mājas tādā jutoņā kā divi sveši suņi, kas pirmoreiz mūžā sasaistīti ar vienu ķēdi.

Apjautājušies pēc milēdijas un izdzirduši, ka viņa ir siltumnīcās, mēs apgājām apkārt mājai, devāmies uz parka viņu pusi un aizsūtījām kādu kalpu pasaukt milēdiju. Kamēr gaidījām, seržants Kafs palūkojās cauri mūžam zaļojošo augu arkai, nopētīja mūsu rožu dārzu un devas tanī taisni iekšā, pirmo reizi parādīdams kaut ko līdzīgu interesei. Dārzniekam par pārsteigumu un man par nepatiku, izrādījās, ka šī daudzinātā policijas amatpersona ir īsta gudrību krātuve tādā nieka nozarē kā rožaudzē- šana.

—     O, cik pareizi jums tās izvietotas uz dienvidiem un dienvidrietumiem, — sacīja seržants, pamādams ar sirmo galvu, un grūtsirdīgajā balsi likās ieskanamies tīksme. — īstā forma rožu laukam — nevis kaut kāds kvadrātā iespiests aplis. Jā, jā, un celiņi viscaur starp dobēm. Taču grantēt gan šos celiņus nevajadzētu. Zālīti, mister dārzniek, mauriņu, maura celiņus starp jūsu rozēm; grants tām ir par rupju. Ak, cik skaista ir šī dobe ar baltajām un sārtajām rozēm! Tās allaž jauki izskatās kopā, vai ne? Un šeit baltā muskusroze, mister Beteridž, — mūsu sensenā angļu roze izslējusi galvu blakus pašām labākajām un jaunākajām šķirnēm. Mana mīlulīte! — sacīja seržants, ar tievajiem pirkstiem noglāstīdams rozi un uzrunādams tā, kā mēdz uzrunāt bērnu.

Ir nu gan īstais vīrs, kam jāatgūst mis Reičelas dimants un jāatrod zaglis, kas to pievācis!

—    Jums, liekas, ļoti patīk rozes, ser, — es ierunājos.

—     Nepietiek laika, lai man kaut kas ļoti patiktu, — seržants Kafs atbildēja. — Taču, ja iegadās kāds vaļas brīdis, mister Beteridž, es to allaž ziedoju rozēm. Mans mūžs aizsākās starp rozēm mana tēva stādu audzētavā, un, ja vien izdosies, starp rozēm es to arī pabeigšu. Jā. Kādudien (ja dievs dos) es vairs neķerstīšu zagļus, bet izmēģināšu roku rožu audzēšanā. Starp manām dobēm, mister dārzniek, būs maura celiņi, — sacīja seržants, jo viņam acīmredzot gaužām nepatika mūsu rožu dārza grantētie celiņi.

—    Dīvaina gaume, ser, — es iedrošinājos piebilst, — cilvēkam ar jūsu nodarbošanos.

—     Ja palūkosieties apkārt (to dara tikai retais), — seržants Kafs sacīja, — jūs ieraudzīsiet, ka cilvēku gaume lielākoties ir pilnīgi pretēja viņu nodarbošanās veidam. Parādiet man divas lietas, kas būtu vienotrai vairāk pretrunīgas nekā roze un zaglis, un es tūdaļ mainīšu savu gaumi, ja vien manos gados nav par vēlu to darīt. Damaskas roze jums liekas pati labākā no visām trauslajām šķirnēm, vai ne tā, mister dārzniek? Nūja, es jau tā domāju. Raugiet, tur nāk kāda dāma. Vai tā būtu lēdija Verindere?

Misters Kafs pamanīja lēdiju Verinderi agrāk, nekā viņu ieraudzīja dārznieks un es, lai gan mēs zinājām no kuras puses viņu gaidīt, bet seržants to nezināja. Es jau sāku domāt, ka viņš tomēr ir attapīgāks, nekā man šķita pēc pirmā acu uzmetiena.

Vai nu seržanta āriene, vai seržanta veicamais uzdevums, vai varbūt abi kopā šķita mazliet mulsinām milēdiju. Pirmoreiz, kopš pazīstu milēdiju, viņa neattapa, ko sacīt svešiniekam. Seržants Kafs tūdaļ atbrīvoja viņu no neveiklības sajūtas. Viņš apjautājās, vai kāds jau pirms viņa ataicināšanas nav nodarbojies ar šās zādzības izmeklēšanu, un, uzzinājis, ka tāds cilvēks ir bijis un arī patlaban atrodas mājā, lūdza atļauju vispirms aprunāties ar to un tikai tad ķerties pie darba.

Milēdija devās atpakaļ. Grasīdamies viņai sekot, seržants vēl paguva atvieglot sirdi jautājumā par grantētajiem celiņiem, pateikdams dārzniekam atvadu vārdus.

—          Pierunājiet viņas augstdzimtību izmēģināt mauriņu, — viņš teica un uzmeta celiņiem šķību skatienu.

—   Tikai granti ne! Granti vien ne!

Kāpēc policijas inspektoram Sīgreivam vajadzēja izskatīties daudzkārt mazākam augumā, līdzko viņš tika iepazīstināts ar seržantu Kafu, to es neņemos izskaidrot. Varu vienīgi konstatēt faktu. Viņi aizgāja abi kopā un milzīgi ilgu laiku palika ieslēgušies, lai neviens mirstīgais tos netraucētu. Kad abi iznāca ārā, misters inspektors izskatījās satraukts, bet misters seržants žāvājās.

—    Seržants vēlas aplūkot mis Verinderes viesistabu, — sacīja misters Sīgreivs, uzrunādams mani skaļi un dedzīgi.

—    Seržantam varbūt ievajadzēsies šo to pajautāt. Lūdzu, pavadiet seržantu!

Kamēr tiku šādi izrīkots, paraudzījos uz diženo Kafu. Diženais Kafs savukārt nolūkojās inspektorā Sīgreivā ar to rāmi nogaidošo izteiksmi acīs, ko es jau tiku pamanījis. Negribu apgalvot, ka seržants vēroja, kā viņa amata brālis steigšus vien parādās ēzeļa lomā, — varu vienīgi sacīt, ka man radās šādas nelāgas aizdomas.

Es uzvedu viņus augšstāvā. Seržants viegliem soļiem apstaigāja «buduāru», apbrīnoja indiešu šķirstiņu, uzdodams jautājumus (pavisam reti misteram inspektoram, pastāvīgi man), kuru galveno domu, man šķiet, mēs ne viens, ne otrs nesapratām. Pēc zināma laika viņš sasniedza durvis un atradās aci pret aci ar jums zināmo dekoratīvo gleznojumu. Tad viņš jautājoši uzlika tievo pirkstu uz nelielā traipiņa zem atslēgas cauruma, uz tā paša, ko bija pamanījis jau policijas inspektors Sīgreivs, kad bāra istabā saskrējušās kalpones.

—    Cik žēl! — sacīja seržants Kafs. — Kā tas gadījās?

To viņš jautāja man. Atbildēju, ka iepriekšējā rītā kalpones bija saskrējušas viesistabā un šo postījumu kāda nodarījusi ar saviem brunčiem.

—    Policijas inspektors Sīgreivs lika kalponēm iet ārā, ser, — es piebildu, — iekams tās nebija paguvušas nodarīt vēl lielāku postu.

—    Tieši tā, — kareivīgā tonī noteica misters inspektors.

—     Es liku viņām iet ārā. To tās izdarīja ar brunčiem, seržant… ar brunčiem.

—    Vai jūs ievērojāt, kuri brunči tie bija? — vaicāja seržants Kafs, joprojām pievērsdamies nevis savam amata brālim, bet man.

—    Nē, ser.

Tad viņš pagriezās pret policijas inspektoru un sacīja:

—    Toties jūs taču to pamanījāt, es ceru.

Misters inspektors šķita drusku apmulstam, bet drīz vien atguvās.

—    Negribu apgrūtināt savu atmiņu, seržant, — viņš sacīja, — tas taču ir tīrais sīkums… tīrais sīkums.

Seržants Kafs palūkojās uz misteru Sīgreivu tieši tāpat, kā bija lūkojies uz grantētajiem celiņiem rožu dārzā, un ar parasto grūtsirdību pirmoreiz Jāva mums mazliet iepazīt viņa spējas.

—     Pagājušajā nedēļā es vadīju kādu slepenu izmeklēšanu, mister inspektor, — viņš sacīja. — Vienā izmeklēšanas galā bija slepkavība, otrā — galddrāna ar tintes traipu, ko neviens nespēja izskaidrot. Pa visiem šiem garajiem gadiem, kas noveduši mani pašos netīrākajos šās netīrās pasaules nostūros, vēl ne reizi neesmu sastapis neko tādu, ko varētu saukt par sīkumu. Iekams mēs speram soli tālāk šai noslēpumā, mums jāredz brunči, ar kuriem iztraipīta krāsa, un noteikti jāzina, kad ši krāsa vēl bijusi mitra.

Misters inspektors šo rājienu uzņēma diezgan īgni un apjautājās, vai viņam vajadzētu aicināt šurp kalpones. Seržants Kafs, mirkli padomājis, nopūtās un papurināja galvu.

—    Nē, — viņš sacīja, — vispirms nodarbosimies ar krāsu. Tas ir jautājums, uz kuru var atbildēt ar «jā» vai «nē» un kurš aizņem pavisam maz laika. Jautājums par sieviešu brunčiem toties prasa daudz laika. Cikos vakar no rīta kalpones atradās šai istabā? Vienpadsmitos, ko? Vai kāds šai mājā zina pateikt, kā ir ar to krāsu, — vai tā vakarrīt pulksten vienpadsmitos bija mitra vai sausa?

—    Viņas augstdzimtības krustdēls misters Frenklins Bleiks to zina, — es sacīju.

—    Vai šis džentlmenis ir šeit?

Misters Frenklins atradās, cik tuvu vien iespējams, gaidīdams izdevīgu gadījumu, lai tiktu iepazīstināts ar diženo Kafu. Pēc brīža viņš jau bija istabā un nodeva šādu liecību.

—     Sīs durvis, seržant, — viņš sacīja, — apgleznoja mis Verindere manā uzraudzībā un ar manu palīdzību, krāsām izmantojot manis paša izgudrotu šķīdinātāju. Lai kādām krāsām šo šķīdinātāju pievienotu, tas izžūst divpadsmit stundu laikā.

—    Vai jūs atceraties, kad tika uzgleznota tā vieta, kur krāsa iztraipīta? — jautāja seržants.

—    Skaidri atceros, — atbildēja misters Frenklins. — Tas bija pēdējais stūrītis, ar ko vajadzēja pabeigt durvju apgleznošanu. Mēs to gribējām izdarīt pagājušo trešdien, un es pats darbu pabeidzu vai nu pulksten trijos, vai mazliet vēlāk.

—     Šodien ir piektdiena, — uzrunādams inspektoru Sīgreivu, sacīja seržants. — Padomāsim, kā tas iznāk, ser. Trešdien pulksten trijos pēcpusdienā šī vieta gleznojumā tika pabeigta. Šķīdinātājs izžuva divpadsmit stundu laikā, — citiem vārdiem sakot, šī vieta bija sausa ceturtdienas rītā ap pulksten trim. Ceturtdien pulksten vienpadsmitos jūs šeit sākāt izmeklēšanu. Atskaitiet trīs no vienpadsmit, un pāri paliks astoņi. Gleznojums, mister inspektor, jau astoņas stundas bija sauss, kad jūs piejāvāt domu, ka to iztraipījuši kalpoņu brunči.

Pirmais iznīcinošais trieciens misteram Sīgreivam! Ja viņš nebūtu turējis aizdomās nabaga Penelopi, es viņam justu līdzi!

Noskaidrojis jautājumu par krāsu, seržants Kafs kopš tā paša mirkja atmeta ar roku savam neveiksmīgajam amata brālim un pievērsās misteram Frenklinam, uzskatīdams to par noderīgāku palīgu.

—    Tas nu ir pilnīgi skaidrs, ser, — viņš teica, — ka jūs esat ielicis mums rokās atslēgu.

Vēl viņš nebija izteicis šos vārdus, kad atvērās guļamistabas durvis un pie mums iznāca mis Reičela.

Mis Reičela uzrunāja seržantu, it kā nemaz neievērotu (vai negribētu ievērot), ka viņš tai ir gluži nepazīstams cilvēks.

—    Vai jūs sacījāt, — viņa vaicāja, norādīdama uz misteru Frenklinu, — ka tieši viņš ielicis jums rokās atslēgu?

— Tā ir mis Verindere, — es čukstēju seržantam aiz muguras.)

—    Sis džentlmenis, mis, — atbildēja seržants, ar tēraud- pelēkajām acīm pētīgi aplūkodams mūsu jaunkundzes seju, — varbūt ir ielicis atslēgu mums rokās.

Mis Reičela īsu mirkli pagriezās un pūlējās paskatīties uz misteru Frenklinu. Es saku «pūlējās», jo viņa pēkšņi novērsa skatienu, iekams abu acis paguva sastapties. Mis Reičelas prāts likās dīvaini satraukts. Viņa pietvīka, tad

alkal nobālēja. Reizē ar bālumu viņas sejā iegūla jauna izteiksme — izteiksme, kas mani sabiedēja.

—     Atbildējis uz jūsu jautājumu, mis, — sacīja seržants, — palūgšu atjauju savukārt kaut ko vaicāt jums. Šeit, uz jūsu durvīm, gleznojums mazliet iztriepies. Vai jus zināt, kad tas noticis vai kas to izdarījis?

Ir nedomādama atbildēt, mis Reičela turpināja savus jautājumus, it kā seržants nebūtu runājis vai arī viņa to nebūtu dzirdējusi.

—    Vai jūs arī esat policists?

—    Esmu seržants Kafs, mis, no slepenpolicijas.

—     Kā jums šķiet — vai ir vērts no jaunas dāmas pieņemt padomu?

—    Ar lielu prieku to uzklausīšu, mis.

—     Izpildiet savu pienākumu pats un neļaujiet misteram Frenklinam Bleikam palīdzēt.

Sos vārdus viņa izteica tik naidīgi, tik nesavaldīgi, ar tadu neparasti kvēli uzliesmojušu nelabvēlību pret misteru Frenklinu balsī un sejas izteiksmē, ka man jāsaka, — lai arī esmu jaunkundzi pazinis kopš bērna autiņiem, lai arī esmu viņu mīlējis un cienījis gandrīz tikpat stipri kā milēdiju, — pirmo reizi mūžā izjutu kaunu mis Reičelas dēļ.

Seržanta Kafa ciešais skatiens palika nekustīgi pievērsts mis Reičelas sejai.

—     Paldies, mis, — viņš sacīja. — Varbūt jūs kaut ko zināt par traipu? Vai jūs pati nejauši neesat to iztraipījusi?

—    Par traipu nezinu it neko. Pēc šīs atbildes viņa atgriezās

savā guļamistabā un atkal ieslēdzās. Šoreiz izdzirdu, kā pirmāk bija izdzirdējusi Penelope, mis Reičelu ieraudamies, līdzko viņa atkal palika viena.

Es nespēju sevi piespiest palūkoties uz seržantu, bet raudzījos misterā Frenklinā, kurš stāvēja

man vistuvāk. Viņš likās par notikušo vēl gaužāk sarūgtināts nekā es.

—    Es jau jums teicu, ka esmu norūpējies par mis Reičelu, — viņš sacīja. — Nu jūs saprotat, kādēļ.

—     Mis Verindere šķiet mazliet sadusmota par dimanta zaudējumu, — piemetināja seržants. — Vērtīgs dārgakmens. Nav arī nekāds brīnums! Nav nekāds brīnums!

To pašu attaisnojumu, ko mis Reičelai atradu es (kad viņa iepriekšējā dienā aizmirsās, runājot ar policijas inspektoru Sīgreivu), vēlreiz izsacīja kāds cits, kuram šis attaisnojums nerūpēja tik stipri kā man, jo viņš bija mis Reičelai gluži svešs cilvēks! Tādas kā saltas tirpas pārskrēja man pār kauliem, pats tobrīd nezināju, kāpēc. Tagad es saprotu, ka tieši tai mirklī man acīmredzot modās pirmās aizdomas par visa notikušā jauno izskaidrojumu (turklāt briesmīgu izskaidrojumu), kas pēkšņi bija iešāvies prātā seržantam Kafam — pilnīgi un vienīgi kā secinājums tam, ko viņš saskatīja mis Reičelā un dzirdēja no mis Reičelas pirmajā viņu tikšanās reizē.

—     Jaunu dāmu valodai ir izņēmuma tiesības, — seržants sacīja misteram Frenklinam. — Aizmirsīsim to, kas bijis, un ķersimies tūliņ pie darba. Ar jūsu palīdzību mēs uzzinājām, kad krāsa nožuvusi. Nākamais, kas mums jānoskaidro, — kad gleznojums pēdējo reizi redzēts bez traipa. Jums ir galva uz pleciem, un jūs saprotat, par ko es runāju.

Misters Frenklins saņēmās un, ar krietnu piepūli novērsis domas no mis Reičelas, atbildēja seržantam Kafam.

—     Laikam gan saprotu, — viņš sacīja. — Jo vairāk mēs sašaurinām laika jautājumu, jo vairāk sašaurinām ari izmeklēšanas loku.

—     Pilnīgi pareizi, ser, — piekrita seržants. — Vai jūs apskatījāt savu darbu trešdienas vakarā, pēc tam kad tas bija pabeigts?

Misters Frenklins papurināja galvu un atbildēja:

—    Nevaru to apgalvot.

—    Un jūs? — seržants Kafs uzrunāja mani,

—    Arī es neko nevaru apgalvot, ser.

—    Kurš trešdienas vakarā palika istabā pēdējais?

—    Manuprāt, mis Reičela, ser.

Misters Frenklins pēkšņi iejaucās:

—    Vai varbūt jūsu meita, Beteridž.

Viņš pagriezās pret seržantu Kafu un paskaidroja, ka tnana meita ir mis Verinderes istabene.

—    Mister Beteridž, paaiciniet savu meitu augšā! Pagaidiet! — sacīja seržants un pieveda mani pie loga, kur neviens mūs nevarēja sadzirdēt. Jūsu inspektors, — viņš čukstus turpināja, — šai pārskatā sīki un smalki aprakstījis, kā vadījis izmeklēšanu. Starp citu, viņš pats atzīst, ka sakaitinājis visus kalpotājus. Ir ļoti svarīgi viņus atkal nomierināt. Nododiet savai meitai un visiem pārējiem no manis sveicienus un pasakiet, ka, pirmkārt, man pagaidām vēl nav nekādu pierādījumu par to, ka dimants būtu nozagts, zinu vienīgi, ka tas ir pazudis; otrkārt, man nav citu tiesību kā vien lūgt kalpotājus, lai viņi saliek prātus kopā un palīdz atrast dimantu.

Te nu lieti noderēja mana pieredze ar kalponēm tobrīd, kad inspektors Sīgreivs aizliedza tām ieiet savās istabās.

—    Vai es drīkstu, seržant, pateikt kalponēm vēl kaut ko? — es jautāju. — Ka viņas (saņēmušas jūsu sveicienu) brīvi var šaudīties augšup un lejup pa kāpnēm un, ja uznāk vēlēšanās, sprukt iekšā savās istabās vai mesties no tām ārā?

—    Pilnīgi brīvi, — atbildēja seržants.

—    Tas viņas nomierinās, ser, — es piebildu, — sākot no virējas un beidzot ar trauku mazgātāju.

—    Ejiet un dariet to tūlīt pat, mister Beteridž!

Paveicu to nepilnās piecās minūtēs. Nelielas grūtības

radās tikai tad, kad es ierunājos par kalpoņu istabām. Man vajadzēja krietni vien izmantot savu saimes galvas autoritāti, lai apvaldītu visu mūsu mājas sieviešu personālu, jo viņas dedzīgi vēlējās nākt Penelopei un man līdzi augšā un kā labprātīgas liecinieces palīdzēt seržantam Kafam.

Penelopi seržants šķita novērtējam atzinīgi. Viņa drūmums mazliet pagaisa un sejā parādījās gandrīz tāda pati izteiksme kā tobrīd, kad viņš puķu dārzā aplūkoja mus- kusrozi. Aprakstīšu liecību, ko no Penelopes izdabūja seržants. Liecību viņa deva, manuprāt, ļoti jauki — un kā gan ne! — meitene taču caurcaurēm atsitusies manī! Nekā viņā nav no mātes! Paldies dievam, nekā nav no mātes!

Tātad Penelopes nopratināšanas rezultāti. Viņa stipri interesējusies par durvju apgleznošanu, palīdzējusi jaukt krāsas. Ievērojusi vietu zem atslēgas, jo tā pabeigta pēdējā. Pēc dažām stundām redzējusi to bez traipa. Pulksten divpadsmitos naktī atstājusi bez traipa. Šai stundā viņa novēlējusi savai jaunkundzei labunakti, «buduārā» dzirdējusi pulksteni sitam divpadsmit, tobrīd viņas roka atradusies uz apgleznoto durvju roktura, zinājusi, ka krāsa ir mitra (jo, kā minēts, pati palīdzējusi krāsas jaukt), īpaši pūlējusies tai nepieskarties, varēja apzvērēt, ka pacēlusi svārku stērbeli un ka gleznojumā nekāda traipa vēl nav bijis, nevarēja apzvērēt, ka, viņai ārā ejot, svārki nejauši nav pieskārušies durvīm, atcerējās, kurš tērps bijis mugurā, jo tas ir gluži jauns tērps, mis Reičelas dāvana, tēvs arī atceroties un varot to apliecināt, — tēvs varēja apliecināt un apliecināja, kā arī atnesa tērpu un piekrita, ka tieši tas meitai tovakar bijis mugurā, svārki tika pārbaudīti rūpīgi un ilgi, jo tie bija kupli svārki, nekur netika- atrastas ne mazākās krāsas traipu pēdas. Ar to Penelopes liecība beidzās — ļoti jauki, turklāt pārliecinoši. Paraksts: Gabriels Beteridžs.

Nākamais seržanta darbs bija izjautāt mani par to, vai mūsu mājās nav lieli suņi, kas varbūt iekļuvuši istabā un ar astes vēzienu nodarījuši durvīm postījumu. Saņēmis atbildi, ka tas nav iespējams, seržants lika atnest lupu un pārbaudīja, kā traips izskatās palielinājumā. Nekādu ādas nospiedumu (no cilvēka rokas pieskāriena) krāsā nemanīja. Visas saskatāmās zīmes parādīja, ka krāsa iztraipīta ar kādu plandošu apģērba gabalu, kas pieskāries durvīm brīdī, kad cilvēks gājis tām garām. Šis cilvēks (spriežot pēc Penelopes un mistera Frenklina liecības) atradies istabā un pastrādājis postījumus starp pusnakti un pulksten trim ceturtdienas rītā.

Sai vietā apstājies savos pētījumos, seržants Kafs atcerējās, ka istabā vēl atrodas tāds cilvēks kā policijas inspektors Sīgreivs, un savam amata brālim par mācību izdarīja secinājumus no tā, ko līdz šim izdevies noskaidrot.

— Sis jūsu sīkums, mister inspektor, — sacīja seržants, norādīdams uz traipu durvīs, — kļuvis mazliet svarīgāks kopš tā brīža, kad jūs to redzējāt pēdējo reizi. Pašreizējā izmeklēšanas stāvoklī, cik es saprotu, tas pats traips var noderēt, lai mēs izdarītu trīs atklājumus. Noskaidrotu (pirmkārt), vai šai mājā atrodams kāds ar šo krāsu notraipīts apģērba gabals. Noskaidrotu (otrkārt), kam šis apģērbs pieder. Noskaidrotu (treškārt), kā šā apģērba īpašnieks var pamatot to, ka atradies tajā istabā un iztraipījis krāsu starp pusnakti un pulksten trim no rīta. Ja šis cilvēks nespēj sniegt pārliecinošu izskaidrojumu, mums vairs nav tālu jāmeklē roka, kas paņēmusi dimantu. Pie šā darba ar jūsu laipnu atļauju ķer- sos es pats un no pienākumiem pilsētā jūs vairs ilgāk neatturēšu. Jums, kā redzu, šeit ir arī palīgs. Atstājiet šo policistu manā rīcībā, varbūt rodas vajadzība pēc viņa, — un atļaujiet novēlēt jums laburītu.

Policijas inspektors Sīgreivs juta dziļu cieņu pret seržantu, taču vēl dziļāku cieņu viņš juta pret sevi. Dabūjis no slavenā Kafa pamatīgu triecienu, viņš, atstādams istabu, deva savām spējām īsti piemērotu, veiklu prettriecienu.

—    Līdz šim es atturējos izklāstīt savu viedokli, — balsij vēl arvien pietiekami kareivīgi dārdot, teica misters inspektors. — Atstājot izmeklēšanu jūsu rokās, varu izsacīt tikai vienu piebildi. Vai esat dzirdējis, seržant, teicienu — no mušas iztaisīt ziloni? Ar labu rītu!

—    Var teikt arī tā — no mušas neiztaisīt neko, un tas gadās, ja deguns pārāk augstu izsliets!

Šādiem vārdiem atbildējis uz sava amata brāļa uzslavu, seržants Kafs spēji pagriezās un piegāja pie loga.

Mēs ar misteru Frenklinu gaidījām, kas notiks tālāk. Rokas kabatās šabāzis, seržants stāvēja pie loga, lūkojās laukā un klusu svilpoja «Pēdējās vasaras rozes» melodiju. Vēlāk es ievēroju, ka tiktāl, lai svilpotu, seržants aizmirsās vienīgi tais brīžos, kad viņa prāts cītīgi darbojās, sprīdi pa sprīdim tuvodamies mērķim, un tad «Pēdējā vasaras roze» acīmredzot nāca viņam talkā un viņu uzmundrināja. Manuprāt, šī dziesma labi piederējās mistera Kafa raksturam. Tā, redziet, atgādināja viņa iemīļotās rozes un viņa lūpās allaž kļuva par visgrūtsirdīgāko melodiju.

Pēc dažām minūtēm novērsies no loga, seržants iznāca istabas vidū, apstājās un, dziļās domās nogrimis, nenolaida acis no mis Reičelas guļamistabas durvīm. Vēl pēc mirkļa viņš sapurinājās, pamāja ar galvu, it kā sacītu «Labi!» — un uzrunāja mani, lūgdams izgādāt desmit minūšu sarunu ar milēdiju iespējami drīzāk, kad viņas augstdzimtībai radīsies piemērots brīdis.

Ejot ārā no istabas, es dzirdēju misteru Frenklinu uzdodam seržantam jautājumu, tādēļ apstājos uz sliekšņa, lai noklausītos atbildi.

—    Vai jūs vēl nevarat uzminēt, — vaicāja misters Frenklins, — kurš nozadzis dimantu?

—    Dimantu neviens nav nozadzis, — atbildēja seržants Kafs.

Sads neparasts viedoklis mūs pārsteidza, un mēs abi dedzīgi lūdzām, lai viņš paskaidro, ko ar to gribējis sacīt.

—    Mazliet pagaidiet! — atbildēja seržants. — Sā rēbusa sastāvdaļas vēl visas nav saliktas kopā.

XIII NODAĻA

Milēdiju es sāstapu viņas pašas viesistabā. Mana pavēl- niece satrūkās un šķita neapmierināta, kad es izteicu seržanta Kafa vēlēšanos runāt ar viņu.

—    Vai tiešām man ar viņu jātiekas? Vai jūs, Gabriel, nevarētu runāt manā vietā?

To nu es nekādi nespēju saprast, un mana neizpratne acīmredzot gaiši izpaudās manā sejā. Milēdija laipni man paskaidroja savu nostāju.

—     Baidos, ka mani nervi ir mazliet satraukti, — viņa sacīja. — Sai Londonas policistā ir kaut kas tāds, kas manī izraisa nepatiku, — pati nezinu, kādēļ. Man ir tāda nojauta, ka viņš mūsu mājās ienesīs nepatikšanas un bēdas. Ļoti muļķīgi un man ļoti neparasti, taču tā nu tas ir.

Lāgā nezināju, ko atbildēt. Jo vairāk es sastapos ar seržantu Kafu, jo vairāk viņš man iepatikās. Atklājusi man savas slēptākās domas, milēdija atkal saņēmās, jo, kā jau iepriekš minēju, viņa bija īpaši drosmīga sieviete.

—     Ja man ar viņu jātiekas, tad jātiekas vien būs, — viņa sacīja. — Taču nespēju sevi pārvarēt un tikties ar viņu divatā. Vediet viņu šurp, Gabriel, un, kamēr viņš te paliks, palieciet jūs ari.

Tā bija pirmā migrēnas lēkme, ko es savai pavēlniecei varu atcerēties kopš tiem laikiem, kad viņa vēl bija jauna meitene. Atgriezos «buduārā». Misters Frenklins bija izgājis dārzā pie mistera Godfrija, kura prombraukšanas laiks vairs nebija tālu. Mēs ar seržantu Kafu taisnā ceļā devāmies uz manas pavēlnieces istabu.

Varat man ticēt, ka, ieraudzījusi seržantu, milēdija mazliet nobālēja. Taču citādi viņa savaldījās un jautāja ser- /antam, vai tam nav iebildumu pret manu klātbūtni. Vēl viņa laipni piemetināja, ka esmu viņai ne tikai ilggadējs kalps, bet ari uzticams padomdevējs un ka par visu, kas attiecas uz mūsu māju un mājas ļaudīm, visieteicamāk griezties pie manis. Seržants pieklājīgi atbildēja, ka manu klātbūtni uzskatot par ļoti noderīgu, jo viņam esot kaut kas runājams par kalpotājiem vispār un mana pieredze šai ziņā jau vienreiz lieti noderējusi. Milēdija norādīja uz diviem krēsliem, un mēs tūdaļ apsēdāmies, lai sāktu apspriedi.

—     Man jau ir izveidojies savs ieskats par šo notikumu, — teica seržants Kafs, — tomēr ar jūsu laipnu atļauju es pagaidām to neizpaudīšu. Mans pienākums patlaban ir pateikt, ko esmu atklājis augšā mis Verinderes viesistabā un pie kā (ar jūsu augstdzimtības atļauju) domāju ķerties turpmāk.

Tad viņš izklāstīja visu par iztraipīto gleznojumu un paziņoja savus secinājumus šai jautājumā, gluži tāpat kā bija tos paziņojis inspektoram Sīgreivam (tikai mazliet saudzīgākos izteicienos).

—    Viens, — viņš beigās sacīja, — ir gluži skaidrs. Dimants pazudis no šķirstiņa atvilktnes. Vēl kaut kas ir gandrīz tikpat skaidrs. Durvju gleznojuma iztraipītā krāsa noteikti atstājusi pēdas uz kāda apģērba gabala, kas pieder vienam no šās mājas iedzīvotājiem. Iekams spersim nākamo soli uz priekšu, mums jāatrod šis apģērba gabals.

—    Un līdz ar šo atklājumu, — piebilda mana pavēl- niece, — laikam tiks atklāts arī zaglis.

—    Lūdzu, piedodiet, jūsu augstdzimtība, es nepavisam neapgalvoju, ka dimants ir nozagts. Pagaidām es saku vienīgi to, ka dimants ir pazudis. Notraipītā apģērba atklāšana varbūt arī palīdzētu atrast dārgakmeni.

Viņas augstdzimtība palūkojās manī.

—    Vai jūs to saprotat? — viņa jautāja.

—    Seržants Kafs to saprot, milēdij, — es atbildēju.

—    Kā jūs domājat atklāt notraipīto apģērbu? — apjautajās mana pavēlniece, vēlreiz ^ uzrunādama seržantu. — Kauns atzīties, bet otrs policijas ierēdnis jau vienreiz pārmeklēja manu krietno, ilggadējo kalpotāju istabas un lādes. Nevēlos un neļaušu viņus otrreiz aizvainot!

(Tā tik ir pavēlniece, kam prieks kalpot! Otru tādu starp tūkstošiem neatrast!)

—          Tieši to es arī gribēju jūsu augstdzimtībai ieteikt, — sacīja seržants. — Otrs policijas ierēdnis nodarījis izmeklēšanai lielu Jaunumu, likdams kalpotājiem saprast, ka tur tos aizdomās. Ja es došu iemeslu baidīties, ka viņi atkārtoti tiek turēti aizdomās, nav zināms, kādus šķēršļus kalpotāji vēl man var radīt, īpaši sievietes. Un tomēr lādes jāpārmeklē vēlreiz, kaut vai tāpēc vien, ka pirmajā reizē meklēja dimantu, bet tagad jālūko atrast notraipīto apģērbu. Pilnīgi piekrītu jums, milēdij, ka vajag saudzēt kalpotāju jūtas. Taču tikpat skaidrs man ir arī tas, ka visu kalpotāju drēbes jāpārmeklē.

Tā vien šķita, ka te nu radies strupcejš. Milēdija to arī pateica, tikai mazliet izmeklētākos vārdos, nekā to darītu es.

—     Man ir savs plāns, kā pārvarēt šīs grūtības, — teica seržants Kafs, — ja vien jūsu augstdzimtība tam piekritīs. Ierosinu kalpotājiem visu izskaidrot.

—    Sievietes tā kā tā domās, ka tieši viņas tiek turētas aizdomās, — es saciju, viņu pārtraukdams.

—    Nekā viņas nedomās, mister Beteridž, — atbildēja seržants, — ja es pastāstīšu, ka esmu nolēmis pārmeklēt drēbes visiem, kas trešdienas nakti pārlaiduši šai mājā, — arī milēdijas garderobi. Tā ir tīrā formalitāte, — viņš piebilda, sānis palūkodamies uz manu pavēlnieci. — Kalpotāji sapratīs, ka pret viņiem izturas tieši tāpat kā pret augstākstāvošiem, un vairs nekavēs izmeklēšanu, bet uzskatīs par godu palīdzēt šai darbā.

Sapratu, ka taisnība vien ir. Arī milēdija pēc pirmā pārsteiguma brīža saprata, ka seržantam taisnība.

—    Vai jūs esat pārliecināts, ka pārmeklēšana ir nepieciešama? — viņa vaicāja.

—    Sis cejš pretī mūsu galamērķim, milēdij, ir pats īsākais no visiem, ko varu iedomāties.

Mana pavēlniece piecēlās un ar zvanu ataicināja istabeni.

—    Jūs runāsiet ar kalpotājiem, — viņa teica, turēdama rokās manas garderobes atslēgu.

Seržants Kafs viņu pārtrauca ar negaidītu jautājumu.

—    Vai mums vispirms nevajadzētu pārliecināties, — viņš sacīja, — ka tam piekritīs arī citas lēdijas un džentlmeņi šais mājās?

—    Vienīgā cita lēdija šai namā ir mis Verindere, — pārsteigta atbildēja mana pavēlniece. — Vienīgie džentlmeņi ir mani krustdēli misters Bleiks un misters Eibl-

vaits. Nav ne mazākā iemesla bažām, ka no viņiem kācls varētu atteikties.

Atgādināju milēdijai, ka misters Godfrijs brauc projām. Nepaguvu vēl šos vārdus izsacīt, kad misters Godfrijs pieklauvēja pie durvīm, lai atvadītos, un līdzi ienāca arī misters Frenklins, kurš dzīrās brālēnu pavadīt uz staciju. Milēdija paskaidroja, kādas grūtības radušās. Misters Godfrijs tās tūdaļ atrisināja. Viņš pa logu uzsauca Semju- elam, lai uznes atkal augšā viņa ceļasomu, un pēc tam pats ielika tās atslēgu seržantam Kafam saujā.

„•— Manu bagāžu varat nosūtīt ūz Londonu, — viņš sacīja, — kad izmeklēšana būs pabeigta.

Seržants paņēma atslēgu, pienācīgi atvainodamies.

—     Man ļoti žēl, ka sagādāju jums zināmas neērtības, ser, tīras formalitātes dēļ, taču augstākstāvošo rādītais paraugs darīs brīnumus un kalpotāji samierināsies ar izmeklēšanu.

Bezgala sirsnīgi atvadījies no milēdijas, misters Godfrijs lūdza nodot mis Reičelai ardievas tādiem vārdiem, ka es tūdaļ apjautu — mis Reičelas «nē» viņš nav uztvēris nopietni un jau nākamajā izdevīgajā reizē nāks atkal klajā ar bildinājumu. Misters Frenklins, iedams brālēnam līdzi, paziņoja seržantam, ka viņa drānas ir pieejamas parbaudei un ka nekas no viņam piederošā netiek turēts aiz atslēgas. Seržants Kafs izsacīja vislielāko pateicību. Viņa ierosinājumu, kā jūs jau būsiet pamanījuši, milēdija, misters Godfrijs un misters Frenklins uzņēma pavisam labprātīgi. Vēl mis Reičelai vajadzēja viņiem pievienoties, un tad mēs varētu saukt kopā visu saimi un sākt notraipītā apģērba meklēšanu.

Neizskaidrojamā milēdijas nepatika pret seržantu šķita padarām mūsu apspriedi viņai vēl pretīgāku pēc tam, kad atkal palikām trijatā.

—    Ja nosūtīšu jums lejā mis Verinderes atslēgas, — viņa tam sacīja, — ceru, ka pagaidām tas būs viss, ko jūs no manis gaidāt.

—     Lūdzu jūsu augstdzimtību man piedot, — atbildēja seržants Kafs. — Iekams ķeramies pie darba, es labprāt ieskatītos veļas grāmatā, ja jums nav iebildumu. Notraipītais apģērba gabals var būt, piemēram, veļa. Ja pārmeklēšana nekādus rezultātus nedos, lūgšu parādīt pārskatu par visu veļu, kas atrodama mājās, kā arī par to veļu, kas nosūtīta mazgāšanai. Ja kāda priekšmeta trūks, varēsim pieļaut, ka tieši tam gadījies krāsas traips un ka to vakar vai šodien tīšuprāt novācis cilvēks, kam tas piederējis. Policijas inspektors Sīgreivs, — piebilda seržants, uzrunādams mani, — pievērsa kalpoņu uzmanību traipam uz durvīm ceturtdienas rītā, kad tās bija sapulcējušās istabā. Varbūt izrādīsies, mister Beteridž, ka tā bijusi inspektora Sīgreiva kārtējā kļūda.

Milēdija lika man pazvanīt un pieprasīt veļas grāmatu. Viņa palika pie mums, kamēr grāmata tika atnesta, jo pēc ieskatīšanās tanī seržantam Kafam varēja rasties vēl kaut kas milēdijai jautājams.

Veļas grāmatu atnesa Rozanna Spīrmena. Brokastīs meitene torīt ieradās bāla un izvārguši, taču no iepriekšējās dienas sirguma tiktāl atkopusies, ka varēja ķerties pie parastajiem darbiem. Seržants Kafs vērīgi ieskatījās mūsu otrajā apteksnē — meitenes sejā, kad viņa nāca iekšā, un greizajā plecā, kad viņa gāja ārā.

—    Vai jums vēl kaut kas man sakāms? — apvaicājās milēdija, vēl arvien vēlēdamās jo drīzāk tikt vaļā no seržanta sabiedrības.

Diženais Kafs atšķīra veļas grāmatu, acumirklī visu saprata un atkal to aizvēra.

—    Iedrošinos apgrūtināt jūsu augstdzimtību vēl ar vienu — pēdējo jautājumu, — viņš sacīja. — Vai jaunā sieviete, kas atnesa šo grāmatu, strādā pie jums tikpat sen kā citi kalpotāji?

—    Kādēļ jūs to vaicājat? — atjautāja milēdija.

—    Kad es šo sievieti redzēju pēdējo reizi, — atbildēja seržants Kafs, — viņa sēdēja cietumā par zādzību.

Neatlika nekas cits kā izstāstīt viņam patiesību. Mana pavēlniece krietni vien uzslavēja Rozannas nevainojamo uzvešanos viņas mājās un atstāstīja labās domas, ko par viņas nakamo kalponi bija izteikusi labošanas iestādes pārzine.

—    Ceru, ka viņu jūs neturat aizdomās, — milēdija piebilda ļoti nopietni.

—    Es jūsu augstdzimtībai jau paskaidroju, ka nevienu pašu šai mājā neturu aizdomās par zagšanu — vismaz pagaidām ne.

Pēc šās atbildes milēdija piecēlās, lai dotos augšā un paņemtu mis Reičelas atslēgas. Seržants pasteidzās man priekšā un atvēra viņai durvis. Tad viņš ļoti zemu paklanījās. Iedama viņam garām, milēdija nodrebinājās.

Mēs gaidījām, gaidījām, bet atslēgu kā nebija, tā nebija. Seržants Kafs nebilda man ne vārda. Grūtsirdīgo seju viņš pievērsa logam, kaulainās rokas sabāza kabatās un klusitēm dungoja «Pēdējo vasaras rozi».

Beidzot ienāca Semjuels, taču neatnesa vis atslēgas, bet pasniedza man papīra lapiņu. Taustīdamies ar grūtībām sadabūju brilles, jo jutu seržanta drūmo skatienu neatlaidīgi man sekojam. Uz papīra milēdija ar zīmuli bija uzrakstījusi divas vai trīs rindiņas. Man tika paziņots, ka mis Reičela noteikti atsakās nodot savu garderobi izmeklēšanai. Kad milēdija apvaicājusies pēc iemesliem, viņa izplūdusi asarās. Vēlreiz jautāta, viņa atbildējusi: «Nerādīšu tāpēc, ka nerādīšu. Jums rokās ir vara, ar ko mani piespiest, pati es nepadošos.» Sapratu milēdijas nepatiku pēc šādas savas meitas atbildes sastapties ar seržantu Kafu, Nebijis es pats pārāk vecs tīkamām jaunekja vājībām, arī es laikam būtu pietvīcis jau no domas vien, ka man jāskatās viņam acīs.

—   Vai kāda vēsts par mis Verinderes atslēgām? — apjautājās seržants.

—   Mūsu jaunkundze atsakās nodot savu garderobi izmeklēšanai.

—    Ahā! — noteica seržants.

Balss viņam nebija pakļauta tik stingrai paškontrolei kā seja. Kad seržants sacīja «Ahā!» — tas tika pateikts tādā balsī, it kā viņš šo atbildi jau būtu gaidījis. Viņš mani gan kaitināja, gan biedēja — nezinu pateikt, kāpēc, taču tā nu tas bija.

—    Vai no kratīšanas jāatsakās? — es jautāju.

— Jā, — atbildēja seržants, — no kratīšanas jāatsakās, jo jūsu jaunkundze atšķirībā no pārējiem tai nepiekrīt. Mums jāpārmeklē vai nu visas garderobes šai mājā, vai neviena. Ar nākamo vilcienu nosūtiet uz Londonu mistera Eiblvaita ceļasomu, bet veļas grāmatu līdz ar maniem sveicieniem un pateicību nododiet jaunajai sievietei, kas to atnesa.

Viņš nolika veļas grāmatu uz galda un, izņēmis spalvu nazīti, sāka tīrīt nagus.

—    Jūs, liekas, neesat pārāk stipri vīlies, — es sacīju.

—    Nē, — atbildēja seržants Kafs, — neesmu sevišķi stipri vīlies.

Mēģināju panākt, lai viņš paskaidro savus vārdus.

—          Kāpēc gan lai mis Reičela liktu jums ceļā šķēršļus? — es vaicāju. — Vai tad viņa pati nav ieinteresēta jums palīdzēt?

—    Pagaidiet mazliet, mister Beteridž, mazliet pagaidiet!

Par manējo gudrākas galvas varbūt saprastu viņa domu

gaitu. Varbūt viņa domu gaitu saprastu arī cilvēks, kas mazāk mīlētu mis Reičelu. Milēdijas riebums pret seržantu varbūt nozīmēja (to es apjautu vēlāk), ka viņa sapratusi seržanta domu gaitu, ieraudzījusi to (kā teikts rakstos) «neskaidri kā spogulī». Es toreiz nekā vēl nesapratu — tas ir viss, ko varu pateikt.

-»- Kas tagad darāms?^— es jautāju.

Seržants Kafs beidza "tīrīt nagu, īsu brīdi aplūkoja to ar grūtsirdīgu interesi un tad nolika spalvu nazīti.

—    Iznāciet laukā, — viņš sacīja, — ieiesim dārzā aplūkot rozes!

XIV NODAĻA

Vistuvākais ceļš no milēdijas viesistabas uz dārzu veda pa jums jau zināmo krūmāja taciņu. Lai jūs labāk saprastu turpmākos notikumus, man šeit jāpiebilst, ka taciņa gar krūmāju bija mistera Frenklina iecienīta pastaigu vieta. Kad misters Frenklins izgāja no mājas un mēs viņu nekur nevarējām atrast, viņu allaž atrada tieši tur.

Laikam vajadzēs vien jums atzīties, ka esmu diezgan ietiepīgs večuks. Jo neatlaidīgāk seržants Kafs centās slēpt savas domas no manis, jo neatlaidīgāk es pūlējos tanīs ielūkoties. Kad mēs iegriezāmies krūmāja taciņā, es mēģināju apvest viņu ap stūri mazliet citādā veidā.

—    Tā, kā izmeklēšana ievirzījusies patlaban, — es sacīju, — es jūsu vietā galīgi nezinātu, ko iesākt.

—     Manā vietā, — atbildēja seržants, — jums būtu izveidojies savs uzskats un tā, kā izmeklēšana ievirzījusies patlaban, atkristu jebkuras šaubas, ko jūs agrāk būtu izjutis pats par saviem secinājumiem. Pašlaik nepavisam nav svarīgi, kādi ir šie secinājumi, mister Beteridž. Es jūs aicināju ārā nevis tāpēc, lai jūs kā āpsis mēģinātu parak- ties man apakšā; es jūs aicināju tādēļ, lai ievāktu šādas tādas ziņas. Šīs ziņas jūs, bez šaubām, varētu man sniegt ne tikai ārā, bet arī mājās. Taču durvīm un klausītājiem it veikli vedas sagadīties kopā, un es, tāpat kā visi mani amata brāļi, izjūtu veselīgu tieksmi pēc svaiga gaisa.

Kurš gan spētu šo cilvēku apvest ap stūri! Es padevos un, cik pacietīgi vien varēdams, gaidīju, kas notiks turpmāk.

—     Neiedziļināsimies jūsu jaunkundzes rīcības iemeslos, — seržants turpināja, — izteiksim tikai nožēlu par viņas atturēšanos man palīdzēt, jo tādējādi viņa izmeklēšanu padara daudz grūtāku, nekā tā varētu būt. Mums tagad jāmēģina citādi atrisināt krāsas traipa noslēpumu, kurš, to jūs varat man ticēt, ir arī dimanta noslēpums. Esmu nolēmis tikties ar kalpotājiem, mister Beteridž, un pārmeklēt nevis viņu skapjus, bet gan domas un rīcību. Tomēr, iekams ķeršos pie šā darba, gribu uzdot jums pāris jautājumu. Jūs esat acīgs cilvēks, — vai pēc dimanta pazušanas kādā no kalpotājiem neesat pamanījis kaut ko dīvainu (ņemot vērā, protams, viņu bailes un satraukumu)? Novērojis kādu īpašu strīdu? Varbūt kāds no viņiem zaudējis parasto omu? Pēkšņi, piemēram, zaudējis pašsavaldīšanos? Vai varbūt negaidot saslimis?

Man pietika laika atminēties Rozannas Spīrmenas pēkšņo savārgšanu iepriekšējā dienā pie pusdienu galda, taču nepietika laika atbildēt, jo pamanīju seržanta Kafa skatienu piepeši pavēršamies sānis uz krūmāja pusi, un. izdzirdu viņu klusi nomurminām:

—    Paskat tik!

—    Kas tur ir? — es jautāju.

—    Reimatisms mugurā liek sevi manīt, — seržants atbildēja skaļā balsī, it kā gribētu, lai mūs izdzird kāds trešais cilvēks. — Drīz vien gaidāma laika maiņa.

Vēl pēc dažiem soļiem mēs sasniedzām mājas stūri. Pagriezušies pa labi, izgājām uz terases un pa vidējām kāpnēm nonācām dārza apakšējā daļā. Seržants Kafs apstājās, jo tā bija atklāta, uz visām pusēm pārskatāma vieta.

—    Tātad par šo jauno sievieti — Rozannu Spīrmenu, — viņš teica. — Neliekas pārāk ticami, ka viņai — ar tādu izskatu — varētu būt mīļotais. Taču meitenes pašas labad man tūdaļ jums jāvaicā, — vai arī viņa, nabadzīte, tāpat kā visas pārējās, nav pagādājusi sev sirdsdraugu?

Ko, pie velna, pašreizējos apstākļos viņš domāja, uzdodams man šādu jautājumu? Es blenzu seržantā, neapjēgdams, ko atbildēt.

—    Redzēju Rozannu Spīrmenu slapstāmies krūmājā, kad mēs gājām garām, — viņš sacīja.

—    Tai brīdī, kad jūs teicāt: «Paskat tik!»?

—    Jā, tieši tad, kad es teicu: «Paskat tik!» Ja viņai ir sirdsdraugs, šāda slapstīšanās neko nenozīmē. Bet, ja drauga nav, tagadējā situācijā šāda slapstīšanās šķiet ārkārtīgi aizdomīga, un pienākums mani diemžēl spiedīs attiecīgi rīkoties.

Ko gan es, dieva dēļ, varēju viņam sacīt? Zināju, ka krūmājs ir mistera Frenklina iecienīta pastaigu vieta, zināju, ka, atgriezdamies no stacijas, viņš droši vien nāks tieši pa šo ceļu, zināju, ka Penelope vēl un vēlreiz pieķērusi Rozannu tur slaistāmies un aizvien man apgalvojusi, ka Rozannas nolūks esot piesaistīt mistera Frenklina uzmanību. Ja manai meitai ir taisnība, otrā apteksne varbūt patiešām gaidīja misteru Frenklinu tobrīd, kad viņu tur pamanīja seržants. Biju iedzīts starp diviem strupceļiem — vai nu atstāstīt Penelopes dīvainās iedomas, it kā tās būtu manējās, vai arī ļaut, lai pret nabaga nelaimīgo meiteni vēršas iespējamās sekas — ļoti nopietnas sekas, ja tiks modinātas seržanta Kafa aizdomas. Aiz tīrās līdzjūtības pret meiteni — ticiet man, goda vārds, tikai aiz tīrās līdzjūtības pret meiteni — es devu seržantam vajadzīgos paskaidrojumus un pastāstīju, ka Rozannai pieticis neprātības iekārot misteru Frenklinu Bleiku.

Seržants Kafs nekad nesmējās. Tais retajās reizēs, kad viņu kaut kas uzjautrināja, lūpu kaktiņi mazliet savilkās, un tas bija viss. Lūpu kaktiņi, savilkās arī šoreiz.

—    Vai jums labāk nevajadzētu sacīt, ka viņai pieticis neprātības būt neglītai, turklāt vienkāršai kalponei? — viņš jautāja. — Iemīlēšanās džentlmenī ar mistera Frenklina Bleika uzvešanos un izskatu .man viņas rīcībā nepavisam neliekas pats neprātīgākais. Tomēr es priecājos, ka viens jautājums ir noskaidrots, — kļūst vieglāk ap sirdi, kad šis tas sāk noskaidroties. Pats par sevi saprotams, es to glabāšu kā noslēpumu, mister Beteridž. Man tīk izturēties maigi pret cilvēciskām vājībām, lai gan amata īpatnību dēļ šo savu tikumu bieži negadās likt lietā. Kā jums šķiet, — vai misteram Frenklinam nav nekādas aizdomas par meitenes aizraušanos? Bez šaubām, viņš drīz vien to pamanītu, ja meitene bijusi glīta. Neglītām sievietēm šai pasaulē diez cik labi vis neklājas; cerēsim, ka labāks liktenis tās gaida viņā saulē. Jums ir ļoti jauks dārzs, un maurs tik labi apkopts. Paraugie- ties pats, cik daudz skaistākas puķes izskatās tad, kad tām apkārt aug zāle, nevis izkaisīta grants. Nē, paldies.

Es negribu ņemt nevienu rozi. Man sāp sirds, kad tās jānolauž no kāta. Tāpat kā jums sāp sirds, vai zināt, kad saimes galā viss neiet tā, kā vajadzētu. Vai jūs nemanījāt kaut ko neparastu kādā no kalpotājiem tūliņ pēc tam, kad atklājās dimanta nozušana?

Līdz tam brīdim mana attieksme pret seržantu Kafu bija gluži laba. Taču blēdīgais paņēmiens, kā viņš iestarpināja savu pēdējo jautājumu, lika man saausīties. Skaidri un gaiši sakot, mani nepavisam nesajūsmināja izredzes palīdzēt viņam izmeklēšanā, ja šī izmeklēšana (kā tāda čūska pa zāli slīdēdama) vērsa viņu pret maniem draugiem kalpotājiem.

—     Neko neesmu ievērojis, — es atbildēju, — vienīgi to, ka mēs visi tūdaļ zaudējām galvu, arī es.

—    Ak tā, — sacīja seržants, — un tas ir viss, ko jūs varat man pastāstīt?

Atbildēju nesatricināmā mierā (vismaz pats es sevi tā iepriecinu):

—    Tas ir viss.

Seržanta Kafa drūmās acis cieši lūkojās man sejā.

—     Mister Beteridž, — viņš sacīja, — vai jums nekas nav pretī aplaimot mani ar rokas spiedienu? Jūs man ārkārtīgi esat iepaticies.

(Kāpēc viņš atzinības izteikšanai izvēlējās tieši to brīdi, kad es viņu piekrāpu, tas iet pāri manai saprašanai! Jutos pat mazliet lepns — nudien jutos mazliet lepns par to, ka beidzot biju rīkojies veiklāk par izdaudzināto Kafu!)

Mēs atgriezāmies mājās; seržants lūdza mani nodot viņa rīcībā kādu istabu un pēc tam sūtīt kalpotājus citu pēc cita (tikai tos, kas dzīvoja pašās mūsu mājās) padotības kārtībā, no pirmā līdz pēdējam.

Ievedu seržantu Kafu pats savā istabā un tad sasaucu visus kalpotājus hallē. Rozanna Spīrmena atnāca reizē ar citiem. Meitene bija loti vērīga, tāpat kā seržants, un, liekas, bija sadzirdējusi, ko pirmīt, viņu vēl nepamanījis, misters Kafs man jautāja par kalpotājiem vispār. Vismaz pēc meitenes sejas spriežot, tobrīd šķita, ka viņa nemūžam nav pat dzirdējusi par tādu vietu kā krūmājs mūsu parkā.

Sūtīju kalpotājus citu pēc cita iekšā tieši tā, kā man bija pavēlēts. Virēja pirmā devās pie tiesas, citiem vārdiem sakot, — iegāja manā istabā. Tur viņa palīka pavisam īsu brītiņu. Nākdama ārā, viņa paziņoja:

—    Seržants Kafs gan rādās nomākts, taču seržants Kafs ir īsts džentlmenis.

Nākamā gāja milēdijas istabene. Tā palika manā istabā jau krietni ilgāk. Nākdama ārā, viņa paziņoja:

—    Ja seržants Kafs netic cienījamai sievietei, vismaz savas domas viņš gan varētu paturēt pie sevis!

Pēc tam gāja_ Penelope. Viņa palika istabā vienu vai divas minūtes. Arā nākdama, paziņoja:

—    Seržants Kafs ir pelnījis līdzjūtību. Jaunības dienās viņam acīmredzot nav laimējies mīlestībā, tēt.

Pēc Penelopes kārta pienāca pirmajai apteksnei. Tā, gluži tāpat kā milēdijas istabene, palika iekšā krietnu laiku. Iznākusi no manas istabas, paziņoja:

—    Neesmu nākusi kalpot viņas augstdzimtības namā tāpēc, mister Beteridž, lai kāds rupjš policijas ierēdnis mestu man acīs savas aizdomas.

Nākamā gāja Rozanna Spīrmena. Viņa palika ilgāk par visām. Arā iznākusi, nebilda ne pušplēsta vārda, — mēms klusums un pelnu pelēkas lūpas.

Pēc Rozannas manā istabā iegāja sulainis Semjuels. Viņš palika iekšā apmēram divas minūtes. Arā iznākdams, paziņoja:

—    Cilvēkam, kurš spodrina seržanta Kafa apavus, vajadzētu kaunēties.

Pēdējā iegāja trauku mazgātāja Nensija. Tā istabā uzturējās tāpat kādas divas minūtes. Iznākusi ārā, sacīja:

—    Seržantam Kafam ir krietna sirds, viņš, mister Beteridž, neatļaujas nekādus jokus par nabaga meiteni, kas vaiga sviedros pelna sev iztiku.

Pašās beigās tiesas priekšā devos es, lai uzzinātu, vai man vēl tiks doti kādi rīkojumi, un ieraudzīju seržantu Kafu kā parasti stāvam pie loga un klusītēm svilpojam «Pēdējo vasaras rozi».

—    Vai jūs kaut ko noskaidrojāt, ser? — es vaicāju.

—    Ja Rozanna Spīrmena lūgs atļauju iziet no mājas, — atbildēja seržants, — lai nabadzīte iet, tikai iepriekš dariet to man zināmu.

Kāpēc es nepievaldīju mēli par Rozannu un misteru Frenklinu! Pavisam skaidrs, ka nelaimīgā meitene iekļuvusi seržanta Kafa aizdomās, kaut gan biju pielicis visas pūles, lai to novērstu.

—    Ceru, ka Rozanna jums neliekas iejaukta dimanta pazušanā, — es iedrošinājos sacīt.

Seržanta grūtsirdīgo lūpu kaktiņi savilkās, un viņš cieši ieskatījās man acīs, tāpat kā toreiz dārzā.

—     Domāju, ka labāk būs, ja pagaidām jums neko neteikšu, mister Beteridž, — viņš sacīja. — Citādi jūs, kas zina, vēl otrreiz zaudēsiet galvu.

Sāku šaubīties, vai man galu galā tiešām izdevies apvest ap stūri izdaudzināto Kafu. Jutos manāmi atvieglots, kad mūsu sarunu pārtrauca klauvējiens pie durvīm un pienāca ziņa no virējas. Rozanna Spīrmena esot atprasījusies iziet un minējusi parasto iemeslu, ka sāp galva un gribas ieelpot svaigu gaisu. Seržants man deva mājienu, un es teicu, lai iet vien.

—    Kur jums ir kalpotāju izeja? — viņš jautāja, kad ziņas nesējs bija aizgājis.

Es parādīju šo izeju.

—    Aizslēdziet šās istabas durvis, — teica seržants, — un, ja kāds jautās pēc manis, sakiet, ka es te kārtoju savas domas.

Viņš atkal savilka lūpu kaktiņus un izgāja ārā.

Kad paliku viens šādā situācijā, mani sagrāba nepārvarama ziņkāre un es nolēmu pats uz savu roku izdarīt kādu atklājumu.

Skaidrs, ka seržanta Kafa aizdomas pret Rozannu izraisījis kāds sīkums, ko viņš noskaidrojis, pratinot kalpotājus manā istabā. Vienīgās, kas tika pratinātas ilgāku laiku (Rozanna ir izņēmums), bija milēdijas istabene un pirmā apteksne — tieši tās, kuras jau no sākta gala bijušas pašas galvenās nabaga nelaimīgās Rozannas vajātājas. Nonācis pie šāda secinājuma, es it kā nejauši ielūkojos saimes galā un, ieraudzījis, ka patlaban tiek dzerta tēja, tūdaļ pievienojos pārējiem. (Nota bene. Malks tējas sievietes mēlei ir tikpat kā lāse petrolejas dziestošai lampai.)

Mana paļaušanās uz tējkannu kā sabiedroto tika bagātīgi atalgota. Nepagāja pat ne pusstunda, kad es jau zināju tikpat daudz, cik zināja seržants.

Ne milēdijas istabene, ne pirmā apteksne, izrādījās, nav noticējušas Rozannas slimībai iepriekšējā dienā. Abas vel- latas — lūdzu piedošanu, bet kā gan citādi nosaukt tik nejaukus sievišķus? — ceturtdienas pēcpusdienā vairākas reizes zagušās augšā un raustījušas Rozannas istabas durvis; tās bijušas aizslēgtas; viņas klauvējušas, bet nav saņēmušas atbildi, klausījušās, bet nav sadzirdējušas ne skaņas. Kad meitene nonākusi lejā dzert tēju un, vēl arvien nelāgi juzdamās, uzsūtīta atkal augšā gulēt, abas iepriekš minētās vellatas vēlreiz gājušas raustīt durvis, un tās atkal bijušas aizslēgtas; tad viņas ielūkojušās atslēgas caurumā, bet tas bijis aizbāzts; pusnaktī viņas pa durvju apakšu redzējušas spīdam gaismu un pulksten četros no rīta izdzirdējušas sprakstam uguni (jūnijā uguns kalpones guļamistabā!). To visu viņas izstāstījušas seržantam Ka- fam, taču tas viņu vēlēšanos ienest gaismu šai sajukumā atalgojis ar īgniem un neuzticīgiem skatieniem, skaidri parādīdams, ka netic ne vienai, ne otrai. Tādēļ abas sievietes pēc nopratināšanas izteica par seržantu tik nelabvēlīgu spriedumu. Tāpēc arī (pat ja nebūtu tējkannas spē- čīgās iedarbības) abas tik labprāt ļāva mēlei vaļu, apcerēdamas seržanta nelaipno izturēšanos pret viņām.

Mazliet jau iepazinies ar diženā Kafa darba paņēmieniem un zinādams, ka viņš acīmredzot nolēmis slepus izsekot Rozannu, kad tā dosies pastaigā, es skaidri sapratu, ka viņš ar nolūku nav Jāvis ne milēdijas istabenei, ne pirmajai apteksnei nojaust, cik stipri tās viņam palīdzējušas. Abas bija no tās sieviešu pasugas, kurām pietiktu tikai apzināties, ka viņu liecības pelnījušas cik necik ievērības, lai bez mēra uzpūstos un sarunātu vai sadarītu kaut ko tādu, ka Rozanna Spīrmena tūdaļ kļūtu modra.

Izgāju ārā tīkamajā vasaras novakarē, juzdams žēlumu pret nabaga meiteni un nemieru, ka viss ņēmis tādu pavērsienu. Mazliet vēlāk pa ceļam uz krūmāju sastapu misteru Frenklinu. Pavadījis brālēnu uz staciju, viņš pēc atgriešanās bija ilgi runājis ar milēdiju. Viņa pastāstījusi par mis Reičelas neizprotamo atteikšanos rādīt savu garderobi, tādējādi tik stipri samaitādama jaunajam cilvēkam omu, ka viņš acīm redzami centās izvairīties no turpmākas sarunas par šo tematu. Pirmo reizi, kopš pazinu misteru Frenklinu, tovakar redzēju viņā parādāmies ģimenes raksturu.

— Nu, Beteridž, — viņš sacīja, — kā jums patīk noslēpumu un aizdomu atmosfēra, kurā mēs visi tagad dzīvojam? Vai jūs atceraties to rītu, kad es te ierados ar Mēness akmeni? Ak dievs, kādēļ gan mēs to neiemetām plūstošajās smiltīs!

Pēc šā jūtu uzliesmojuma viņš atturējās no turpmākas sarunas, iekams nebija savaldījies. Kādu brīdi mēs klusēdami gājām blakus, tad viņš apvaicājās, ko darot seržants Kafs. Es taču nevarēju atkratīties no mistera Fren- klina, iestāstīdams viņam, ka seržants sēž manā istabā un kārto domas. Tādēļ īsos vārdos pateicu, kas noticis, īpaši pieminēdams to, ko par Rozannu Spīrmenu bija teikusi milēdijas istabene un pirmā apteksne.

Mistera Frenklina gaišais prāts vienā acumirklī aptvēra, kādā virzienā gājušas seržanta aizdomas.

—    Vai jūs man šorīt nestāstījāt, — viņš sacīja, — ka viens no veikalniekiem vakar sastapis Rozannu ceļā uz Frīzingholu tai laikā, kad viņa it kā slima gulēja savā istabā?

—    Jā, ser.

—    Ja manas krustmātes istabene un tāpat otrā apteksne teikušas taisnību, varat ticēt, ka veikalnieks Rozannu patiešām saticis. Meitenes izlikšanās par slimu bija tukša izruna, lai mūs apmānītu. Viņai ir kāds noziedzīgs iemesls slepus doties uz pilsētu. Ar krāsu notraipītais apģērbs noteikti pieder viņai, un uguns, ko pulksten četros no rīta kalpones dzirdējušas sprakstam viņas istabā, tikusi iekurta, lai šo apģērbu sadedzinātu. Dimantu nozagusi Rozanna Spīrmena. Tūlīt pat iešu un krustmātei pastāstīšu, kur meklējams vainīgais.

—    Pagaidām vēl .neejiet, es jūs lūdzu, ser, — pēkšņi mums aizmugurē atskanēja grūtsirdīga balss.

Mēs aši pagriezāmies un atradāmies aci pret aci ar seržantu Kafu.

—    Kādēļ pagaidām vēl ne? — vaicāja misters Frenklins.

—    Tādēļ, ser, ka, līdzko būsiet to pateicis viņas augstdzimtībai, viņas augstdzimtība to pastāstīs mis Verinderei.

—    Droši vien. Un kas tur ļauns? — Šos vārdus misters Frenklins izteica, pēkšņi aizsvilies dusmās, it kā seržants viņu būtu līdz nāvei apvainojis.

—    Kā jums šķiet, ser, — rāmi atvaicāja seržants Kafs,

—     vai ir prātīgi uzdot man šādu jautājumu — turklāt šajā brīdī?

Uz īsu mirkli iestājās klusums, misters Frenklins piegāja seržantam cieši klāt. Abi lūkojās tieši viens otram acīs. Pirmais ierunājās misters Frenklins, tikpat pēkšņi nolaizdams balsi, kā bija to pacēlis.

—    Ceru, mister Kaf, jums nav noslēpums, — viņš teica,

—   ka runa ir par sevišķi delikātu jautājumu.

—    Šis nav pirmais starp simtiem gadījumu, ko esmu risinājis, kad runa ir par delikātu jautājumu, — atbildēja seržants tikpat nesatricināmā mierā kā arvien.

—    Tātad tas jāsaprot tā, ka jūs man aizliedzat par notikušo stāstīt krustmātei?

—    Ar jūsu laipnu piekrišanu, ser, jums jāsaprot, ka es tūlīt atsacīšos no izmeklēšanas, tiklīdz jūs bez manas atļaujas par notikušo bildīsiet kaut vārdu lēdijai Verinderei vai arī kādam citam.

Ar to pašu viss tika izlemts. Misteram Frenklinam atlika vienīgi pakļauties. Viņš nikni novērsās un aizgāja.

Es stāvēju un trīcēdams drebēdams klausījos viņos, un nezināju vairs, ne ko turēt aizdomās, ne ko vispār domāt. Lai kā arī biju apjucis, divi fakti man šķita skaidri. Pirmkārt, mūsu jaunkundze kaut kādu neizprotamu iemeslu dēļ bija tā, kas izraisīja aso vārdu maiņu starp misteru Frenklinu un seržantu. Otrkārt, viņi apbrīnojami labi saprata viens otru, lai gan iepriekš netika pārmijuši ne vārda, lai kaut ko paskaidrotu.

—    Mister Beteridž, — sacīja seržants, — jūs manas prombūtnes laikā esat pastrādājis lielu muļķību. Pats uz savu roku jūs ķērāties pie nozieguma atklāšanas. Varbūt es drīkstētu lūgt, lai turpmāk jūs šo noziegumu pūlētos atklāt kopā ar mani.

Viņš paņēma mani zem rokas un veda projām pa to pašu ceļu, pa kuru bija atnācis. Uzdrošinos teikt, ka šo pārmetumu es patiešām biju pelnījis, taču nebūt nedomāju palīdzēt viņam, lai izliktu lamatas Rozannai Spīr- menai. Vai viņa bija vai nebija zagle, vai tas bija vai nebija likumīgi, man vienalga, meitenei tomēr es jutu līdzi.

—    Ko jūs no manis gribat? — es jautāju, izraudamies no viņa rokas, un pēkšņi apstājos.

—    Tikai mazu informāciju par tuvāko apkārtni, — atbildēja seržants.

Nespēju atrast nekāda iemesla, kāpēc lai atteiktos papildināt seržanta Kafa zināšanas ģeogrāfijā.

—    Vai šinī virzienā ir kāds ceļš, kas no mājas aizvestu līdz jūras krastam? — vaicāja seržants. Runādams viņš rādīja uz egļu audzi, aiz kuras sākās Trīsuļojošās smiltis.

—    Jā, — es sacīju, — tur ir taciņa.

—    Parādiet to!

Tā vasaras vakara nokrēslī mēs abi ar seržantu Kafu plecu pie pleca devāmies uz Trīsuļojošajām smiltīm.

XV NODAĻA

Seržants klusēja, domādams pats savas domas, līdz nonācām pie egļu audzes, aiz kuras sākās plūstošās smiltis. Tur viņš atguvās un, it kā galīgi kaut ko izlēmis, atkal uzrunāja mani.

—     Mister Beteridž, — viņš sacīja, — tā kā jūs labprātīgi esat iesaistījies manā darbā un, manuprāt, varat man palīdzēt, vēl pirms šim vakaram pienāk gals, neredzu vairs nekādas vajadzības mums vienam otru maldināt, un tādēļ gribu jums rādīt paraugu ar atklātu valodu. Jūs esat nolēmis nesniegt man nekādas ziņas, kas varētu kaitēt Rozannai Spīrmenai, tādēļ ka jums viņa allaž ir šķitusi krietna meitene un jūs no visas sirds jūtat viņai līdzi. Sie dziļi humānie apsvērumi dara jums milzīgu godu, taču pašreizējos apstākļos šiem dziļi humānajiem apsvērumiem nav nekādas nozīmes. Rozannai Spīrmenai nedraud ne mazākās briesmas iekļūt kaut kādās nepatikšanās — nepavisam arī ne, pat tad ne, ja es viņu apvainošu par līdzdalību dimanta pazušanā, balstoties uz pierādījumiem, kas ir tikpat acīm redzami kā deguns jūsu sejā.

—    Jūs gribat sacīt, ka milēdija nenodos viņu tiesai? — es jautāju.

—    Gribu sacīt, ka viņas augstdzimtība nevar apteksni nodot tiesai, — atbildēja seržants. — Rozanna Spīrmena ir tikai ierocis kāda cita cilvēka rokās, un Rozannai Spīrmenai šā cita cilvēka dēļ nekas ļauns netiks nodarīts.

Viņš runāja pavisam nopietni, to nevarēja noliegt. Un tomēr es atkal jutu sevī mostamies nepatiku pret viņu.

—    Vai jūs varat šo citu cilvēku nosaukt vārdā? — es vaicāju.

—    Un jūs to nevarat, mister Beteridž?

—    Nē.

Seržants Kafs stāvēja nekustīgi un aplūkoja mani ar grūtsirdīgu ziņkāri.

—     Man allaž sagādājis prieku izturēties iecietīgi pret cilvēciskām vājībām, — viņš sacīja. — Šobrīd, mister Beteridž, es izjūtu īpašu iecietību pret jums. Un jūs savukārt šā paša brīnišķīgā iemesla dēļ izjūtat sevišķu iecietību pret Rozannu Spīrmenu, vai nav tiesa? Varbūt jūs zināt, vai viņa pēdējā laikā nav iegādājusies jaunu veļas komplektu?

Ko viņš ieņēmis prātā, pēkšņi izšaudams šo neparasto jautājumu, es nekādi nespēju apjaust. Nesaskatīdams ne niecīgākā iemesla, kādēļ taisnība varētu kaitēt Rozannai Spīrmenai, es atbildēju, ka meitene mūsu mājās ieradās gaužām trūcīgi apgādāta ar veļu, un ka milēdija, atlīdzinādama viņas krietno uzvešanos (es īpaši uzsvēru vārdus «krietno uzvešanos»), pirms pāris nedēļām iedeva viņai jaunu komplektu.

— Cik nožēlojama ir šī pasaule! — sacīja seržants. — Cilvēka mūžs, mister Beteridž, šķiet kā tāds šaujamais mērķis — nelaime tēmē tanī bez mitas un vienmēr trāpa pašā vidū. Ja nebūtu šā jaunā veļas komplekta, mēs Rozannas mantās atrastu kādu jaunu naktskreklu vai apakš- brunci un tādējādi būtu viņu pieķēruši. Jūs taču varat izsekot manai domu gaitai, vai ne? Jūs pats esat nopratinājis kalpones un zināt, kādus atklājumus divas no tām izdarīja pie Rozannas durvīm. Droši vien jūs zināt, ko meitene vakar darīja pēc tam, kad bija sasirgusi. Nevarat uzminēt? Ak kungs, tas taču ir tik skaidrs kā tur tā gaismas strēle aiz koku galotnēm. Ceturtdienas rītā pulksten vienpadsmitos policijas inspektors Sīgreivs (īsts cilvēcisko vājību iemiesojums) pievērš visu sieviešu uzmanību traipam uz durvīm. Rozannai ir dibināts iemesls parūpēties par savām mantām: viņa izmanto pirmo izdevību, lai dotos uz savu istabu, atrod traipu savā naktskreklā vai apakšbrunčos, vai varbūt kaut kur citur, izliekas slima, aizlavās uz pilsētu, nopērk audumu jauniem apakšbrun- čiem vai naktskreklam, ceturtdienas naktī savā istabā to pašuj, iekur uguni (ne jau lai to sadedzinātu, jo divas citas kalpones glūn ārpusē pie durvīm un viņa zina labāku līdzekli nekā dedzināšana, kas radītu smaku, turklāt kā lai tiek vaļā no pelnu lēveņa) — iekur uguni, atkārtoju, lai veļas gabalu, pēc tam, kad tas izmazgāts, izžāvētu un izgludinātu, aptraipīto apģērbu paslēpj (varbūt uzvelk mugurā) un to pašu brīdi pūlas tikt no tā vaļā kādā piemērotākā vietā šai vientuļajā jūras krastā tepat netālu no mums. Es meiteni šovakar izsekoju — viņa devās uz zvejnieku ciematu, iegāja kādā mājā, kuru varbūt arī mēs atpakaļceļā apciemosim. Viņa palika tur īsu brīdi un iznāca ārā, kaut ko paslēpusi zem apmetņa (vismaz man tā šķita). Apmetnis (kad tas mugurā sievietei) ir žēlsirdības simbols, jo noslēpj milzumu grēku. Redzēju, ka, iznākusi, no zvejnieku mājas, viņa gar krastmalu devās uz ziemeļiem. Vai jūsu liedags šeit tiek uzskatīts par īpaši gleznainu vietu, mister Beteridž?

—    Jā, — es atbildēju, cik īsi vien varēdams.

—     Par gaumi nestrīdas, — noteica seržants Kafs. — Pēc manām domām, es vēl nekad neesmu redzējis mazāk pievilcīgu piejūras ainavu. Ja jums gadītos sekot kādam cilvēkam gar jūras krastu un ja šis cilvēks pēkšņi paskatītos atpakaļ, nebūtu ne mazākā izcilnīša, kur jūs varētu paslēpties. Man bija divas iespējas — vai nu apcietināt Rozannu uz aizdomu pamata, vai arī pagaidām ļaut, lai viņa rīkojas saskaņā ar saviem viltīgajiem plāniem. Ir iemesli, ar kuru izklāstījumu jūs neapgrūtināšu, bet kuri mani piespieda drīzāk pieļaut jebkuru upuri nekā jau šonakt satraukt zināmu personu, kuru mēs vārdā nesauksim. Atgriezos mājās, lai lūgtu jūs aizvest mani līdz jūras krasta ziemeļu galam pa citu ceļu. Smiltis ir viens no labākajiem man zināmajiem noziegumu atklāšanas līdzekļiem, jo tajās paliek cilvēku pēdu nospiedumi. Ja mēs, ejot pa šo ceļu, Rozannu Spīrmenu nesatiksim, smiltis varēs mums pastāstīt, kurp viņa gājusi, — kaut tikai neuznāktu tumsa. Redziet, esam jau pie smiltāja. Ja jūs mani atvainosiet, es gribētu jūs lūgt — klusējiet un ļaujiet man iet pirmajam!

Ja ārstiem ir pazīstama slimība, ko var nosaukt par noziegumu atklāšanas drudzi, tad šāda slimība bija sagrābusi jūsu padevīgo kalpu. Seržants Kafs devās uz priekšu starp smilšu pauguriem pretim jūras krastam. Es viņam sekoju (pārbijies līdz nāvei) un pa gabalu nogaidīju, kas notiks turpmāk.

Izrādījās, ka stāvu gandrīz tai pašā vietā, kur mēs ar Rozannu sarunājāmies toreiz, kad misters Frenklins, atbraucis no Londonas, pēkšņi parādījās mūsu deguna galā. Kamēr es ar acīm sekoju seržantam, domas pret manu gribu aizmaldījās pie tā, kas tai reizē bija noticis starp Rozannu un mani. Ticiet man, es gandrīz atkal sajutu nabadzīti ieliekam roku manā plaukstā un pateicīgi to paspiežam par to, ka biju laipni ar viņu aprunājies. Ticiet man, es gandrīz atkal sadzirdēju Rozannas balsi stāstām, kā Trīsuļojošās smiltis pievelk viņu pret pašas gribu ikreiz, kad viņa iziet no mājām, un gandrīz redzēju viņas seju atkal atplaukstam, kā tā atplauka toreiz, kad meitene ieraudzīja misteru Frenklinu starp smilšu pauguriem ašā solī nākam mums pretī. Domājot par to, jutu drosmi arvien vairāk un vairāk saplokam, bet, kad palūkojos apkārt, lai mazliet sapurinātos, vientuļais licis padarīja manu prātu vēl nemierīgāku.

Pēdējā vakara gaisma pamazām dzisa, un pār šo tuksnesīgo vietu nolaidās rāms un draudīgs klusums. Okeāna viļņi, kas skalojās pret lielo smilšu sēkli jomā, nesacēla ne mazāko troksni. Līča stāvošos, blāvos ūdeņus nesavir- moja pat ne vēja pūsmiņa. Nekustīgajā rāvā peldēja dzeltenīgi palsi šķebīgu dūņu pikuči. Tikai dažuviet uz klinšainajām zemes mēlēm, kas ziemeļu un dienvidu pusē iesniedzās jūrā, pēdējo gaismas staru skartas, tikko manāmi mirguļoja putas un glemes. Bija pienācis paisuma brīdis, un, kamēr es tur stāvēju, platais, tumšais plūstošo smilšu klajš sāka ņirbēt un trīsuļot, un tā šai briesmīgajā vietā bija vienīgā kustība.

Redzēju, ka seržants satrūkstas, pamanījis smiltis iedrebamies. īsu brīdi tanīs nolūkojies, viņš pagriezās un pienāca man atkal klāt.

—    Nedroša vieta, mister Beteridž, — viņš sacīja, — un, lai kur arī raudzītos, no Rozannas Spīrmenas liedagā nav ne jausmas.

Viņš pieveda mani tuvāk krastam, un es pats savām acīm redzēju, ka smiltīs palikuši vienīgi viņa un manu pēdu nospiedumi.

—    Uz kuru debess pusi no tās vietas, kur mēs stāvam, jāiet, lai nokļūtu zvejnieku ciemā?

—    Kobzhola, — es atbildēju (tā sauc ciemu), — pēc manām domām, aizsniedzama, ja iet tieši uz dienvidiem.

—    Es redzēju, ka meitene šovakar no Kobzholas devās gar krastu uz ziemeļiem, — sacīja seržants. — Tātad viņa ir nākusi uz šejieni. Vai Kobzhola atrodas tur aiz tā zemesraga? Un vai mēs varam tur nokļūt gar krastu, kamēr vēl ūdens nav pacēlies?

Uz abiem jautājumiem es atbildēju «jā».

—    Ja jūs piekrītat manam ierosinājumam, soļosim ašāk, — teica seržants. — Gribu vēl pirms tumsas atrast to vietu, kur viņa nogriezušies no krasta.

Bijām nogājuši savus pārsimt jardus uz Kobzholas pusi, kad seržants negaidot nometās liedagā uz ceļiem, it kā viņu pēkšņi būtu pārņēmusi neatvairāma vēlēšanās noskaitīt tēvreizi.

—    Nu beidzot ir vērts runāt par jūsu jūras ainavu, — sacīja seržants. — Skatieties, sievietes pēdu nospiedumi,

mister Beteridž! Nosauksim tās par Rozannas pēdām, kamēr neradīsies pretēji pierādījumi, kurus mēs nespēsim noraidīt. Stipri sajauktas pēdas, palūkojieties pats, es pat sacītu, tīšuprāt sajauktas. Ak, nabadzīte, smiltīm piemītošo spēju palīdzēt noziegumu izmeklēšanā viņa pazīst

tikpat labi kā es. Taču vai tikai pārliekā steiga viņu nav kavējusi pēdas sajaukt pamatīgi? Laikam gan. Te viena pēda it kā nāktu no Kobzholas puses, otra — it kā dotos turp atpakaļ. Un šeit kurpes purngals pavērsts tieši pret ūdeni. Un te, mazliet tālāk, divi papēžu nospiedumi arī gandrīz pie pašas ūdens malas. Negribu aizvainot jūsu labākās jūtas, taču man gribas teikt — Rozanna ir viltīga. Tā vien šķiet, ka viņa nolēmusi aiziet uz turieni, no kurienes mēs tikko atnācām, neatstājot smiltīs pēdas, kas viņu nodotu. Vai mums būtu jādomā, ka viņa gājusi pa ūdeni no šās vietas līdz tai klinšu korei mums aiz muguras, pa to pašu ceļu atgriezusies un iznākusi atkal krastā tai vietā, kur vēl arvien saskatāmi divi papēžu nospiedumi? Jā, tieši tā mums jādomā. Tas, šķiet, saskanēs arī ar manu nojautu, ka, iznākot no zvejnieku mājas, viņa kaut ko bija paslēpusi zem apmetņa. Nē, nevis tāpēc, lai to iznīcinātu, jo kāda jēga tādā gadījumā būtu viņas pūlēm neļaut, ka es izsekoju to vietu, kur beidzas viņas ceļš? Lai kaut ko noslēptu — tāds man šķiet pareizākais no diviem iespējamiem atminējumiem. Varbūt, aizgājuši līdz šai mājai, mēs uzzināsim, ko īsti viņa nesusi zem apmetņa.

Pēc šā priekšlikuma mans noziegumu atklāšanas drudzis pēkšņi mitējās.

—    Neesmu jums tur vajadzīgs, — es sacīju. — Ko gan es varētu palīdzēt?

—     Jo vairāk jūs iepazīstu, mister Beteridž, — atbildēja seržants, — jo vairāk tikumu es jūsos atklāju. Kautrība — ak vai! — cik reti mēs to sastopam šai pasaulē, un cik daudz jūsos šā reti sastopamā tikuma! Ja es došos turp viens pats, šo ļaužu mēles ar manu pirmo jautājumu paliks kā sasietas. Ja mēs iesim abi, mani iepazīstinās pamatoti cienīts kaimiņš un, gluži dabiski, izraisīsies atklātas valodas. Tas man liekas pareizais ceļš, un kā domājat jūs?

Nevarēdams pietiekami atjautīgi atbildēt tik ātri, kā man gribētos, es mēģināju iegūt laiku, apjautādamies, kādā mājā viņš vēlas iegriezties.

Kad seržants aprakstīja vietu, es sapratu, ka tā ir māja, kurā dzīvo zvejnieks, vārdā Jolands, ar sievu un diviem pieaugušiem bērniem — dēlu un meitu. Ja palūkosieties mazliet atpakaļ, jūs atcerēsieties, ka, pirmoreiz pievērsdams jūsu uzmanību Rozannai Spīrmenai, es minēju, ka savā ierastajā pastaigā uz Trīsuļojošajām smiltīm viņa dažkārt pārmaiņas pēc iegriezās pie kaut kādiem draugiem Kobzholā. Sie draugi bija Jolandi — cienījami un godājami cilvēki, kuru vārdam bija laba slava visā apkaimē. Rozannas pazīšanās ar Jolandiem sākās viņu meitas dēļ — nabadzītei bija kropla kāja, un mūsu pusē meitene tika iedēvēta par Klibkāji Lūsiju. Abas meitenes savu fizisko defektu dēļ acīmredzot izjuta savstarpēju līdzjūtību. Lai nu kā, tais retajās reizēs, kad Jolandiem un Rozannai iznāca sastapties, viņi pavadīja laiku jaukā, draudzīgā saskaņā. Fakts, ka seržants Kafs meiteni bija izsekojis līdz Jolandu mājiņai, manu palīdzību viņam parādīja gluži citādā gaismā. Rozanna bija gājusi tikai tur, kur gāja parasti, un pierādīt, ka viņa uzturējusies zvejnieka un tā ģimenes sabiedrībā, nozīmēja to pašu, ko pierādīt, ka tai laikā viņa vismaz neko nosodāmu nav darījusi. Tātad, ja es ļaušu seržanta Kafa loģikai sevi pārliecināt, būšu nevis nodarījis meitenei ļaunu, bet, gluži otrādi, tai pakalpojis. Un es atzinu, ka šī loģika mani ir pārliecinājusi.

Mēs devāmies uz Kobzholu un, kamēr vien neizdzisa dienas gaisma, saskatījām smiltīs pēdas.

Kad nonācām pie Jolandu mājas, izrādījās, ka zvejnieks un viņa dēls aizbraukuši laivā, bet Klibkāje Lūsija, kā vienmēr vārga un nogurusi, atdusas savā augšstāva istabā. Krietnā misis Jolanda viena pati pieņēma mūs virtuvē. Uzzinājusi, ka seržants Kafs ir ievērojama persona no Londonas, misis Jolanda cēla galdā pudeli holandiešu džina un divas tīras pīpes un lūkojās seržantā, acis nenolaizdama, it kā nespētu vien viņā atskatīties.

Es klusu sēdēju kaktā un gaidīju, kā seržants uzvedinās uz sarunu par Rozannu Spīrmenu. Viņa parastais paņēmiens sākt ziņu ievākšanu pa visādiem aplinku ceļiem šoreiz tika papildināts ar vēl trakākiem aplinku gājieniem. Kā viņam tas izdevās, to es nespēju pateikt toreiz un nespēju apjaust arī tagad. Skaidrs tikai viens, ka viņš sāka ar karalisko ģimeni, pirmajiem metodistiem un zivju cenām un pēc visa tā (kā parasti drūmi un noslēpumaini) pievērsās Mēness akmens pazušanai, mūsu pirmās apteksnes ļaunprātībai un visu kalpoņu nelabvēlībai pret Rozannu Spīrmenu. Šādā veidā nonācis pie īstā sarunas temata, viņš pastāstīja, ka pats šobrīd izmeklējot dimanta nozušanas apstākļus daļēji tāpēc, lai to atrastu, daļēji tāpēc, lai atspēkotu nepamatotās aizdomas, ko pret Rozannu sacēluši meitenes ienaidnieki mūsu mājās. Apmēram ceturtdaļstundu pēc tā brīža, kad mēs ienācām virtuvē, krietnā misis Jolanda bija pārliecināta, ka sastapusies ar Rozannas labāko draugu, un pūlējās pierunāt seržantu, lai tas stiprinās miesās un uzmundrina garu no holandiešu pudeles.

Cieši pārliecināts, ka seržants veltīgi dzesē muti, tērzēdams ar misis Jolandu, es sēdēju un izbaudīju viņu sarunu gluži tāpat, kā savā laikā biju sēdējis un izbaudījis spēli uz skatuves. Dižais Kafs parādīja apbrīnojamu pacietību: skumīgs viņš izmēģinājās gan šā, gan tā, raidīdams šāvienu pēc šāviena, tā sacīt, uz labu laimi, varbūt gadās trāpīt mērķī. Viss nāca Rozannai par labu, nekas — par ļaunu, — tā tas beidzās, lai kā arī viņš pūlējās. Misis Jolanda izrunājās par septiņiem mēmiem, pilnīgi uzticēdamās seržantam. Pēdējo reizi viņš izmēģināja, kad mēs bijām ielūkojušies pulksteņos un piecēlušies kājās, lai atvadītos.

—    Novēlēšu jums labu nakti, cienītā, — sacīja seržants. — Un šķiroties teikšu tikai vienu — Rozanna Spīrmena atradusi patiesu labvēli manī, jūsu padevīgajā kalpā. Taču — ak vai! — šai vietā meitenei nekad labi neklāsies, tādēļ mans padoms viņai — atstāt to.

—    Ak tu tētīt! Viņa jau arī to atstāj! — iesaucās misis Jolanda.

(Nota bene. Misis Jolandas vārdus tulkoju no jorkšī- riešu izloksnes. Ja es jums pasacīšu, ka augsti izglītotais Kafs bez manas palīdzības lāgu lāgiem nespēja šo sievieti saprast, jūs paši izdarīsiet secinājumu, vai tiktu gudri, ja es visu atstāstītu viņas dzimtajā mēlē.)

Rozanna Spīrmena grasās mūs atstāt! Te nu es saau- sījos. Man likās dīvaini, lai neteiktu vairāk, ka viņa nav vispirms brīdinājusi ne milēdiju, ne mani. Man uzmācās tādas kā šaubas, vai tikai seržanta Kafa pēdējais, uz labu laimi raidītais šāviens nav trāpījis mērķī. Sāku jau šaubīties, vai mgna piedalīšanās šai pasākumā maz ir tik nekaitīga, ka es sākumā iedomājos. Iespējams, ka tieši tāds ir seržanta Kafa nolūks — godīgu sievieti iepīt melu valgos, bet mans — krietna protestanta — pienākums bija atcerēties, ka meli nāk no sātana un ka ļaunums un sātans nekad nav tālu viens no otra. Samanījis gaisā ļaunuma dvašu, es pūlējos aizdabūt seržantu projām. Taču viņš tūdaļ atkal apsēdās un dūšas uztaisīšanai palūdza lāsīti no holandiešu pudeles. Misis Jolanda apsēdās viņam pretim un ielēja malku dzēriena. Es, gaužām neomulīgi juzdamies, devos uz durvīm un sacīju, ka, manuprāt, pienācis laiks no viņiem atvadīties, un tomēr nekur neaizgāju.

—    Tātad viņa nodomājusi to atstāt? — vaicāja seržants.

—     Ko viņa darīs, no šejienes aizgājusi? Bēdīgi, bēdīgi! Nabaga meitenei nav neviena cita drauga šai pasaulē kā tikai jūs un es.

—    Kā tad nav, ir gan! — iesaucās misis Jolanda.

—    Viņa bija ienākusi pie mums šovakar, kā jau es jums sacīju, un, brīdi pasēdējusi un papļāpājusi ar manu meitu Lūsiju un mani, lūdza atjauju vienai uzkāpt augšā Lū- sijas istabā. Tā ir vienīgā istaba mūsu mājās, kur ir spalva un tinte. «Gribu uzrakstīt vēstuli kādam draugam,» viņa teica, «bet mājās to nevaru izdarīt citu kalpoņu mūžīgās okšķerēšanas un glūnēšanas dēj.» Kam šī vēstule tika rakstīta, to es jums nemāku pateikt, tikai, ja spriestu pēc laika, ko viņa pavadīja, vēstuli rakstīdama, tai vajadzēja būt bezdievīgi garai. Kad Rozanna nonāca lejā, es viņai piedāvāju pastmarku. Taču vēstules viņai rokā nebija, un marku viņa pretī neņēma. Mazliet sevī noslēgusies, nabadzīte (kā jums zināms) par sevi un savu dzīvi daudz nerunā. Tomēr kāds draugs viņai kaut kur ir, kad es jums saku, un tieši pie šā drauga, to jūs varat man ticēt, viņa arī dosies.

—    Drīz? — jautāja seržants.

— Tiklīdz vien varēs, — atbildēja misis Jolanda.

Tai brīdi es atkal panācos atpakaļ istabā. Kā jau milēdijas kalpotāju galva, es vairs ilgāk nespēju klusēdams paciest, ka manā klātbūtnē tiek runāti šādi vajīgi vārdi par kādas mūsu kalpones iešanu vai neiešanu projām.

—    Jūs laikam gan maldāties par Rozannu Spīrmenu, — es sacīju. — Ja meitene dzirtos atstāt savu tagadējo vietu, viņa noteikti par to būtu ierunājusies un pirmkārt jau nu man.

—    Maldos? — iekliedzās misis Jolanda. — Kā tad tā, vēl priekš stundas viņa no manis pašas te, šai istabā, mister Beteridž, nopirka dažas ceļā noderīgas mantas. Un te nu man nāk prātā, — pēkšņi sākusi taustīties pa kabatām, sacīja apnicīgā sieviete, — ka būtu kaut kas vēl sakāms par Rozannu Spīrmenu un viņas naudu. Vai, pārgājuši mājās, jūs viens vai otrs viņu satiksiet?

—    Ar lielu prieku aiznesīšu nabadzītei no jums ziņu, — atbildēja seržants Kafs, iekams es paguvu iemest starpā kādu vārdu.

Misis Jolanda izvilka no kabatas pāris šiliņu un seš- pensu un ar īpašu, kaitinošu rūpību ņēmās tos plaukstā skaitīt. Tad viņa sniedza naudu seržantam, lai gan skaidri varēja redzēt, ka viņai aplam negribas no tās šķirties.

—    Vai drīkstu jūs lūgt, lai atdodat šo te Rozannai līdz ar maniem sirsnīgākajiem sveicieniem? — teica misis Jolanda. — Viņa pārpārēm gribēja man samaksāt par dažām mantām, kas viņai šovakar iepatikās, — un nauda mūsu mājās nekad nenāk par ļaunu, to es ir nedomāju noliegt, taču prāts man nav mierīgs, ka esmu ņēmusi pretī nabaga meitenes trūcīgos ietaupījumus. Taisnību sakot, diez vai rīt, pārnācis no darba mājā, mans vīrs būs priecīgs, izdzirdot, ka esmu ņēmusi naudu no Rozannas Spīr- menas. Pasakiet, lūdzu, ka es labprāt dāvinu viņai tās mantas, ko viņa no manis nopirka. Un neatstājiet naudu uz galda, — sacīja misis Jolanda, pēkšņi nolikdama monētas seržantam priekšā uz galda, it kā tās viņai dedzinātu pirkstus, — esiet tik labs, neatstājiet gan! Laiki ir grūti, un cilvēka miesa ir vāja, — var gadīties, ka padodos kārdinājumam un iebāžu to atpakaļ kabatā.

—    Nāciet, iesim! — es sacīju. — Ilgāk gaidīt nevaru. Man jātiek mājās.

—    Es tūliņ sekošu, — teica seržants Kafs.

Otro reizi devos uz durvīm un otro reizi, lai kā pūlēdamies, nespēju pārkāpt slieksni.

—    Ļoti smalkjūtīgi, cienītā, — es dzirdēju seržantu sakām, — atdot naudu atpakaļ. Jūs laikam gan tās mantas ļoti lēti pārdevāt.

—    Lēti! — iesaucās misis Jolanda. — Nāciet un spriediet pats!

Viņa paņēma sveci un veda seržantu uz virtuves kaktu. Sitiet mani kaut nost, es nespēju atturēties, negājis viņiem pakaļ. Kaktā bija samesta vesela kaudze dažādu krāmu (galvenokārt vecas metāla grabažas), kurus zvejnieks ilgā laikā bija savācis no bojā gājušiem kuģiem un kuriem pats viņš vēl nebija atradis noņēmēju. Misis Jolanda pa- grābājās pa lūžņiem un izvilka no turienes vecu, meln; lakotu japāņu alvas kārbu ar vāku, pie kura bija piestiprināts āķis kārbas pakāršanai, — šādas kārbas uz kuģiem tiek lietotas ģeogrāfijas un jūras karšu glabāšanai, lai mitrums netiktu klāt.

—    Raugiet! — viņa sacīja. — Kad Rozanna šovakar atnāca, viņa izvēlējās tieši tādu kārbu. «Noderēs,» viņa teica, «manām aprocēm un apkaklītēm, lai ceļasomā nesaburzās.» Viens šiliņš, deviņi pensi, mister Kaf. Kā es te stāvu, ne puspensa vairāk.

—    Smiekla nauda! — nosacīja seržants, smagi nopūzdamies.

Viņš pasvārstīja kārbu rokā. Man tā vien rādījās, ka sadzirdu kādu noti no «Pēdējās vasaras rozes», kad viņš aplūkoja kārbu. Nebija vairs ne mazāko šaubu! Seržants atkal atklājis kaut ko tādu, kas kaitē Rozannai Spīrmenai, turklāt vietā, kas man šķita viņas reputācijai visdrošākā, un ar manu palīdzību! Iedomājieties paši, kā es jutos un cik patiesi nožēloju, ka biju kalpojis par vidutāju, lai misters Kafs iepazītos ar misis Jolandu.

—        Nu gan pietiks, — es sacīju. — Mums patiešām laiks iet.

Nelikdamās gar mani ne zinis, misis Jolanda vēlreiz pa- grābstījās lūžņu kaudzē un šoreiz izvilka suņa ķēdi.

—    Pasvārstiet rokā, ser, — viņa teica seržantam. — Mums bija trīs šādas ķēdes, un Rozanna paņēma divas no tām. «Ko gan jūs mīļā, iesāksiet ar divām suņa ķē- dēm?» es jautāju. «Ja abas savienošu, varēšu ar tām apjozt savu ceļasomu.» — «Aukla iznāktu lētāk,» es sacīju. «Bet ķēde ir drošāka,» viņa atbildēja. «Kur tas dzirdēts, ka ceļasomas apjož ar ķēdēm?» es sacīju. «Ak, misis Jolanda, kālab jūs negribat tās pārdot!» viņa atbildēja. «Dodiet man šīs ķēdes!» Savāds meitietis, mister Kaf, — labsirdīga, pret manu Lūsiju mīļa kā pašas māsa, bet allaž mazliet ērmota. Lai notiek, darīju pēc viņas prāta, trīs šiliņi, seši pensi. Ticiet man, godīgai sievietei, — trīs šiliņi, seši pensi, mister Kaf!

—    Gabalā? — apjautājās seržants.

—    Par abām divām! — atsaucās misis Jolanda. — Trīs šiliņi, seši pensi par abām. -

—    Tikpat kā uzdāvināts, cienītā, — sacīja seržants, galvu kratīdams. — Nu pavisam kā uzdāvināts!

—    Te ir nauda, — teica misis Jolanda, sāniski virzīdamās atpakaļ pie sudraba kaudzītes uz galda, it kā tā viņu vilkšus vilktu klāt. — Alvas kārba un suņu ķēdes — tas

ir viss, ko Rozanna nopirka un aiznesa līdzi. Viens šiliņš, deviņi pensi un trīs šiliņi, seši pensi — kopā pieci šiliņi, trīs pensi. Ar sirsnīgiem sveicieniem no manis — sirdsapziņa man neļauj ņemt naudu no nabaga meitenes ietaupījumiem, ja viņai pašai tā var noderēt.

—    Mana sirdsapziņa gan, cienītā, man neļautu dot naudu atpakaļ, — sacīja seržants Kafs. — Jūs viņai tās mantas esat tikpat kā uzdāvinājusi, nudien.

—    Vai jūs domājat nopietni? — brīnumaini atplaukdama, iejautājās misis Jolanda.

—    Par to nevar būt ne mazāko šaubu, — atbildēja seržants. — Pavaicājiet misteram Beteridžam!

Nebija nekādas nozīmes jautāt man. Viss, ko viņi no manis izdabūja, bija viens vārds:

—    Arlabvakar!

—    Pie velna to naudu! — negaidot iesaucās misis Jolanda.

Izsacīdama šos vārdus, viņa it kā zaudēja jebkuru spēju savaldīties un; pēkšņi sagrābusi sudraba kaudzīti, vienā rāvienā iebēra to kabatā.

—    Taisni jēgu var zaudēt, nudien, kad nauda tā vāļājas un neviens to neņem, — sauca neprātīgā sieviete, krišus iekrizdama krēslā un raudzīdamās seržantā Kafā tā, it kā sacītu: «Nauda atkal man kabatā — dabūjiet to ciet, ja varat!»

Šoreiz es ne tikai pavirzījos uz durvju pusi, bet patiešām izgāju ārā un taisnā ceļā devos mājup. Skaidrojiet, ka gribat, taču es jutos tā, it kā viens no viņiem vai abi divi būtu mani līdz nāvei aizvainojuši. Nepaspēris, vēl lāgā ne trīs soļus ārpus ciema, izdzirdēju seržantu man sekojam.

—    Paldies par iepazīstināšanu, mister Beteridž, — viņš sacīja. — Esmu zvejnieka sievai parādā pateicību par pilnīgi jaunu izjūtu. Misis Jolanda mani samulsināja.

Man mēles galā jau sarosījās asa atbilde — tāpēc vien, ka biju uz viņu pārskaities, un pārskaities uz viņu biju tāpēc, ka biju pārskaities pats uz sevi. Bet, kad viņš atzinās samulsumā, manī sāka mosties šaubas — varbūt tik lielu ļaunumu galu galā nemaz neesmu nodarījis. Piesardzīgi klusēdams, es nogaidīju, vai neuzzināšu vēl kaut ko.

—    Jā, — noteica seržants, it ka patiešam tumsā lasītu manas domas. — Varu teikt jums par mierinājumu (zinot jūsu labvēlību pret Rozannu), mister Beteridž, ka jūs mani nevis uzvedāt uz pēdām, bet gan novedāt no tām nost. Ko meitene darījusi šovakar, tas man, bez šaubām, ir diezgan skaidrs. Viņa ir savienojusi abas ķēdes un iestiprinājusi tās alvas kārbas vāka āķī. Kārbu viņa nogremdējusi vai nu ūdenī, vai arī plūstošajās smiltīs. Otru ķēdes galu stingri piesējusi pie kādas radzes zem klintīm viņai vien zināmā vietā. Un tā šī kārba tiks atstāta drošajā patvērumā līdz tam brīdim, kad beigsies viss pašreizējais nemiers un viņa klusītēm varēs to izvilkt no slēptuves, kad vien pašai iepatiksies. Tiktāl viss ir skaidrāks par skaidru. Taču, — seržants piebilda, un es pirmo reizi izdzirdēju viņa balsī ieskanamies nepacietību, — zināms nav tikai viens — ko, pie velna, viņa tai alvas kārbā noslēpusi?

Es klusībā nodomāju: «Mēness akmeni!» Taču seržantam Kafam tikai apvaicājos:

—    Vai jūs to nevarat uzminēt?

—    Dimants tas nav, — atbildēja seržants. — Visa mana mūža pieredze ir viena vienīga kļūda, ja Rozanna Spīrmena paņēmusi dimantu.

Līdzko izdzirdēju šos vārdus, mani laikam atkal sāka kratīt noziegumu atklāšanas drudzis. Lai kā tas bija, es aizmirsu visu un, aizrāvies ar jaunās mīklas atminēšanu, pārsteidzīgi iesaucos:

—    Notraipītās drānas!

Seržants Kafs pēkšņi apstājās tumsā un uzlika roku man uz delma.

—    Ja kaut kas tiek iemests jūsu plūstošajās smiltīs, vai tas jebkad vairs parādās virspusē? — viņš jautāja.

—    Nekad, — es atbildēju. — Vai nu viegls, vai smags — lai kas nokļūst Trīsuļojošajās smiltīs, tas tiek ierauts iekšā un nemūžam vairs neparādās.

—    Vai Rozanna Spīrmena to zina?

—    Tikpat labi kā es.

—     Tātad, — sacīja seržants, — viņai atlika vienīgi aptraipītajam apģērbam piesiet akmeni un iemest to plūstošajās smiltīs? Nav taču ne mazākā iemesla, kādēļ viņai to vajadzētu slēpt, un tomēr viņa to noteikti ir paslēpusi. Jājautā, — piebilda seržants, atkal uzņemdams gaitu, — vai ar krāsu notraipītais apģērba gabals ir apakšsvārki vai naktskrekls? Vai varbūt kaut kas pavisam cits, ko katrā ziņā nepieciešams saglabāt? Mister Beteridž, ja nenotiks nekas tāds, kas varētu mani aizkavēt, rīt es došos uz Frī- zingholu un izzināšu, ko viņa pilsētā vēl pirkusi, kad slepus iegādājās audumu, lai aptraipītā vietā pašūtu jaunu apģērbu. Riskanti ir atstāt- māju pašreizējos apstākļos, taču vēl riskantāk būtu turpināt izmeklēšanu šādā neziņā. Piedodiet, ka nejūtos īsti labā omā, bet esmu mazliet vīlies sevī, ļaudams Rozannai Spīrmenai mani samulsinat.

Kad pārnācām mājās, kalpotāju saime jau vakariņoja. Pirmais, ko pagalmā ieraudzījām, bija policists, kuru inspektors Sīgreivs atstāja seržanta rīcībā. Seržants apvaicājās, vai Rozanna Spīrmena atgriezusies. Esot gan. Kad? Gandrīz pirms stundas. Ko viņa darījusi? Uzkāpusi augšā noņemt apmetni un cepuri un tagad kopā ar pārējiem mierīgi ēdot vakariņas.

Nebildis ne vārda, seržants Kafs devās apkārt mājai, arvien vairāk un vairāk vildamies sevī. Tumsā nepamanījis ieeju, viņš gāja tālāk (lai gan es viņu saucu), līdz uzdūrās vārtiņiem, kas veda dārzā. Kad es viņu panācu un gribēju saukt atpakaļ, ieraudzīju, ka viņš vērīgi lūkojas kādā noteiktā logā guļamistabu stāvā mājas otrā pusē.

Arī es paskatījos uz augšu un pamanīju, ka viņa vērojumu objekts ir mis Reičelas istabas logs un ka gaisma šai logā šūpojas uz priekšu un atpakaļ, it kā tur notiktu kaut kas neparasts.

—    Vai tā nav mis Verinderes istaba? — ievaicājās seržants Kafs.

Atbildēju, ka tā ir mis Reičelas istaba, un aicināju seržantu vakariņās. Taču viņš palika stāvam, kur stāvējis, un ierunājās kaut ko par dārza smaržu izbaudīšanu vakara gaisā. Atstāju viņu baudām smaržas. Kad jau gāju iekšā pa durvīm, no vārtiņu puses izdzirdēju atskanam «Pēdējo vasaras rozi». Seržants Kafs tātad atklājis kaut ko jaunu! Un šoreiz cēlonis tam ir mūsu jaunkundzes logs!

Sīs pārdomās lika man atkal atgriezties pie seržanta ar pieklājīgu atvainošanos, ka nekādi neiedrošinos atstāt viņu vienu pašu.

—    Vai jums tur kaut kas nav saprotams? — es piebildu, norādīdams uz mis Reičelas logu.

Cik varēja spriest pēc seržanta Kafa balss, viņš vairs nejutās sevī vīlies.

—    Jūs, jorkšīrieši, laikam gan esat veikli uz derēšanu, ko? — viņš vaicāja.

—    Kā tā? — es atjautāju. — Ļoti iespējams.

—    Ja es būtu jorkšīrietis, — paņemdams mani zem rokas, turpināja seržants, — es liktu galdā veselu sovrinu, mister Beteridž, un derētu, ka jūsu jaunkundze ir nolēmusi atstāt mājas. Un, ja vinnētu, liktu galdā vēl vienu sovrinu, ka šī doma viņai iešāvusies galvā pēdējās stundas laikā.

Pirmais seržanta minējums mani izbiedēja. Otrais manā prātā sajaucās ar policista ziņojumu, proti, — ka Rozanna Spīrmena pārnākusi mājās no smiltāja pēdējās stundas laikā. Kad gājām vakariņās, abi šie minējumi likās mani pavisam savādi ietekmējuši. Es atgrūdu seržanta roku un, aizmirsis pieklājīgas manieres, pirmais iespraucos pa durvīm, lai pats noskaidrotu, kas te notiek.

Vispirms man ceļā gadījās sulainis Semjuels.

—    Viņas augstdzimtība gaida jūs un seržantu Kafu, — viņš sacīja, iekams paguvu kaut ko pavaicāt.

—    Cik ilgi viņa gaida? — man aiz muguras atskanēja seržanta balss.

—    Kādu stundu, ser.

Atkal tas pats! Rozanna pārnākusi mājās, mis Reičela pieņēmusi kādu neparastu lēmumu, un milēdija gaida seržantu — un tas viss pēdējās stundas laikā! Netīkami vērot, ka tik dažādi cilvēki un notikumi šādā veidā saistās cits ar citu. Nepamezdams skatienu uz seržantu Kalu un arī nebilzdams viņam ne vārda, devos augšā pa kāpnēm. Mana roka pēkšņi ietrīcējās, kad es to pacēlu, lai pieklauvētu pie savas pavēlnieces durvīm.

—    Nemaz nebrīnīšos, — man pār plecu nočukstēja seržants, — ja šovakar šais mājās izcelsies kāds tracis. Tikai neuztraucieties! Es savā mūžā esmu ticis galā ar daudz trakākām ģimenes nesaskaņām.

Seržants vēl nebija pateicis visu līdz galam, kad atskanēja milēdijas balss, kas aicināja mūs iekšā.

XVI NODAĻA

Milēdijas istabā dega vienīgi galda lampa. Abažūrs bija nolaists tik zemu, ka pilnīgi aizēnoja viņas seju. Viņa nepameta uz mums parasto atklāto skatienu, bet sēdēja pie galda, acis stūrgalvīgi kādai atšķirtai grāmatai pievērsusi.

— Seržant Kaf, — viņa sacīja, — vai izmeklēšanai ir svarīgi, lai jūs zinātu iepriekš, vai kāds no šās mājas iedzīvotājiem grib to atstāt?

—    Ļoti svarīgi, jūsu augstdzimtība.

—    Tādā gadījumā esmu spiesta jums paziņot, ka mis Verindere domā braukt pie savas krustmātes misis Eiblvaitas uz Frīzingholu. Viņa ir sagatavojusies atstāt mūs rīt no rīta.

Seržants Kafs paskatījās uz mani. Paspēru soli uz priekšu, lai uzrunātu milēdiju, taču, juzdams, ka drosmes tam nepietiks (ja jau jāatzīstas), spēru atkal soli atpakaļ un neteicu ne vārda.

—    Vai drīkstu jūsu augstdzimtībai jautāt, kad mis Verindere darīja jums zināmu, ka brauks pie krustmātes? — vaicāja seržants.

—    Apmēram pirms stundas, — atbildēja milēdija.

Seržants Kafs vēlreiz paskatījās manī. Mēdz sacīt, ka

veciem cilvēkiem sirds nav tik viegli aizkustināma. Mana sirds nespētu pukstēt straujāk, kā tā pukstēja tobrīd, pat ja man atkal būtu tikai divdesmit pieci gadi!

—     Man nav nekādu tiesību, milēdij, — teica seržants, — pārbaudīt mis Verinderes rīcību. Vienīgais, ko varu lūgt, — ja iespējams, atlieciet viņas aizbraukšanu rīt uz mazliet vēlāku laiku. Man pašam rīt jābrauc uz Frīzingholu, un atpakaļ būšu ap pulksten diviem, varbūt pat agrāk. Ja mis Verinderi līdz tam laikam izdotos aizkavēt, es labprāt gribētu jūsu meitai pateikt dažus vārdus — iepriekš neko neminot —, iekams viņa dodas cejā.

Milēdija lika man nodot kučierim viņas rīkojumu, lai kariete mis Reičelai tiktu piebraukta ne agrāk kā pulksten divos.

—    Vai jums vēl kas sakāms? — pēc tam viņa jautāja seržantam.

—    Tikai viens sīkums, jūsu augstdzimtība. Ja mis Verindere izsaka izbrīnu par šo pārmaiņu jūsu norunā, par iemeslu viņas brauciena atlikšanai neminiet, lūdzu, mani.

Milēdija pēkšņi pacēla galvu no grāmatas, it kā grasī- tos kaut ko sacīt, tad ar lielām pūlēm saņēmās un, atkal pievērsusi skatienu atšķirtajai lappusei, ar rokas mājienu atlaida mūs.

—    Apbrīnojama sieviete, — sacīja seržants Kafs, kad mēs atkal stāvējām priekšnamā. — Ja viņa neprastu tik ļoti savaldīties, noslēpums, kas jūs tā mulsina, jau šovakar tiktu atklāts.

Kad izdzirdēju šos vārdus, manā stulbajā, vecajā paurī beidzot iešāvās patiesība. Tobrīd, jādomā, es pavisam biju izgājis no jēgas. Satvēru seržantu aiz apkakles un piespiedu pie sienas.

—    Nolādēts! — es iesaucos. — Ar mis Reičelu kaut kas nav lāgā, un jūs to visu laiku no manis slēpjat!

Seržants palūkojās manī un, lai arī cieši piespiests, pie sienas, nepakustināja ne roku, pat ne muskuli grūtsirdīgajā sejā.

—    Ak vai! — viņš sacīja. — Beidzot jus esat uzminējis.

Mana roka atlaidās no viņa apkakles, un mana galva

noslīga uz krūtīm. Lai kaut kā atvainotu savu nesavaldību, lūdzu jūs atcerēties, ka šai ģimenei esmu kalpojis piecdesmit gadu. Cik reižu bērnībā mis Reičela nav rāpusies man klēpī un raustījusi mani aiz bārdas! Mis Reičela ar visiem saviem trūkumiem man allaž bijusi pati jaukākā, daiļākā un labākā jaunkundze, kuru prieks mīlēt un apkalpot. Es atvainojos seržantam Kafam, taču baidos, ka darīju to asarainām acīm un ne sevišķi piedienīgi.

—    Neraizējieties, mister Beteridž, — atbildēja seržants daudz laipnāk, nekā man būtu tiesības gaidīt. — Tādā darbā kā manējais neder ātri apvainoties, tā mēs nebūtu ne plika graša vērti. Ja jūs tas cik necik nomierina, grābiet māni atkal aiz apkakles. Jums nav ne mazākās nojausmas, kā tas darāms, taču, ņemdams vērā jūsu jūtas, es uz jūsu neveiklību skatīšos caur pirkstiem.

Viņš savilka lūpu kaktiņus un, lai gan grūtsirdīgs kā parasti, šķita iedomājies, ka palaidis varenu joku.

Ievedu viņu savā mazajā viesistabā un aizvēru durvis.

—    Sakiet man taisnību, seržant! — es sacīju. — Kādas jums ir aizdomas? Nav labi to vēl tagad no manis slēpt.

—    Ko tur runāt par aizdomām! — atbildēja seržants Kafs. — Es skaidri zinu.

Mans sasodītais temperaments jau atkal dzīrās gūt virsroku pār vēso saprātu.

—    Skaidri un gaiši runājot, jūs gribat man sacīt, — es teicu, — ka mis Reičela pati nozagusi savu dimantu.

—    Jā, — piekrita seržants, — tieši to un tādiem vārdiem es jums gribu teikt. Mis Verindere visu laiku slepus glabāja Mēness akmeni un uzticējās vienīgi Rozannai Spīrmenai, jo bija apsvērusi, ka mūsu aizdomas par zādzību vērsīsies pret Rozannu Spīrmenu. Tāds pāris vārdos ir šis noslēpums. Grābiet mani atkal aiz apkakles, mister

Beteridž! Ja tas kaut drusku palīdz izgāzt jūsu jūtas, grābiet tikai ciet!

Lai dievs pasargā! Manas jūtas tādējādi nevarēja tikt atvieglotas.

—    Sakiet, — kāds jums ir pamats šādām domām? — Tas bija viss, ko es viņam varēju pateikt.

—    Par šo pamatu jūs dzirdēsiet rīt, — atbildēja seržants. — Ja mis Verindere atteiksies atlikt krustmātes apciemojumu (jūs redzēsiet, ka viņa atteiksies), es būšu spiests rīt visu izstāstīt jūsu pavēlniecei. Un, tā kā nezinu, kā tas var beigties, lūgšu jūs piedalīties šai sarunā, lai dzirdētu, ko saka abas puses. Taču šovakar par to diezgan. Nē, mister Beteridž, jūs no manis neizdabāsiet vairs ne vārda par Mēness akmeni. Jums galds jau ir klāts vakariņām. Tā ir viena no tām cilvēku vājībām, pret kurām es izturos īpaši iecietīgi. Ja jūs tagad pazvanītu, es noskaitītu galda lūgšanu. «Dievs, svētī mūsu maltīti.. .»

—    Novēlu jums labu ēstgribu, seržant, — es sacīju. — Man ēstgriba ir pārgājusi. Pagaidīšu un paraudzīšos, kā jūs apkalpo, bet pēc tam ar jūsu laipnu atjauju pats kaut kā mēģināšu tikt galā ar sevi.

Raudzījos, lai viņam tiktu pasniegts viss labākais, un atzīstos — es nepavisam neskumtu, ja viņš ar šo labāko aizrītos. Tai brīdī manā istabā ienāca virsdārznieks (misters Begbijs) ar nedēļas norēķinu. Seržants tūdaļ uzņēma valodas par rozēm un par to, kas labāks — ar mauru apaudzēti vai grantēti celiņi. Es atstāju abus un ar smagu sirdi izgāju ārā. Sīs, cik vien ilgu gadu gaitā varu atcerēties, bija pirmās raizes, kuras ne tikai nevarēja aizpūst ar krietnu tabakas dūmu, bet kurām līdzēt nespēja pat «Robinsons Krūzo».

Satraukts un nelaimīgs, izdzīts pats no savas istabas, es izgāju uz terases un ņēmos visu pārdomāt mierā un klusumā. Nav svarīgi, kādas īsti bija manas domas. Jutos šausmīgi vecs, noguris un nekam nederīgs — pirmo reizi mūžā man gribējās zināt, kad dievam labpatiks mani aicināt pie sevis. Un tomēr es vēl arvien cieši ticēju mis Reičelai. Ja seržants Kafs būtu Zālamans visā savā viedī- bas spožumā un iegalvotu man, ka mūsu jaunkundze ir iejaukta kaut kādā zemiskā un nejēdzīgā sazvērestībā, es viedajam Zālamanam dotu vienvienīgu atbildi: «Jūs mis Reičelu nepazīstat, toties es viņu pazīstu.»

Manas pārdomas iztraucēja Semjuels. Viņš atnesa milēdijas rakstītu zīmīti.

Kad es gāju mājās, lai zīmīti lampas gaismā izlasītu, Semjuels ieteicās, ka rādoties tā kā uz laika maiņu. Mans satrauktais prāts nebija ļāvis man pašam to ievērot. Taču, kad mana uzmanība tika pievērsta laikam, saklausīju, cik suņi nemierīgi un ka vējš sāk pamazām celties. Palūkojies debesīs, redzēju, ka mākoņu blāķi kļūst arvien tumšāki un tumšāki un arvien ātrāk un ātrāk skrien garām lietu vēstījošam mēnesim. Tuvojās negaiss — Semjuelam bija taisnība, tuvojās negaiss.

Zīmītē milēdija man pavēstīja, ka Frīzingholas miertiesnesis atrakstījis viņai par indiešiem. Nākamās nedēļas sākumā blēžus vajadzēšot atbrīvot un ļaut viņu pašu vaļai. Ja mums vēl uzdodami tiem kādi jautājumi, laika atlicis maz. Azmirsusi to pieminēt, kad iepriekšējā reizē tikās ar seržantu Kafu, milēdija tagad vēlēja man panākt nokavēto. Indieši bija bez pēdām pagaisuši man no prāta (tāpat kā viņi, protams, bez pēdām pagaisuši no jūsējā). Nesaskatīju nekādu lielo jēgu, kādēļ atkal vajadžētu par to runāt. Taču es, bez šaubām, nekavēdamies paklausīju pavēlei.

Seržants Kafs un dārznieks sēdēja pie skotu viskija pudeles, līdz ausīm iegrimuši strīdā par rožu audzēšanu. Seržants bija tik ļoti iekarsis, ka pacēla roku, dodams man mājienu nepārtraukt viņu sarunu. Cik es sapratu, patlaban bija izvirzīts jautājums, vai balto muskusrozi var vai nevar uzpotēt mežrozei, lai to uzlabotu. Misters Beg- bijs sacīja, ka var, seržants Kafs sacīja, ka nevar. Abi dedzīgi kā mazi zēni aicināja mani palīgos. Nenieka nesajēgdams no rožu audzēšanas, es uzņēmu vidusceļu — gluži tāpat kā viņas majestātes tiesneši, kad taisnības svari sāk tiem apnikt ar savu turēšanos līdzsvarā.

— Džentlmeņi, — es sacīju, — gan vienai, gan otrai pusei ir sava taisnība.

Īslaicīgajā klusumā, kas iestājās pēc šā objektīvā sprieduma, es noliku milēdijas rakstīto zīmīti uz galda seržantam Kafam tieši acu priekšā.

Tobrīd es gandrīz jau biju sācis ienīst seržantu. Taču taisnības labad esmu spiests ieskatīt, ka attapības ziņā viņš bija apbrīnojams cilvēks.

Tikko izlasījis zīmīti, seržants Kafs jau atcerējās inspektora Sīgreiva ziņojumu un izraudzījās tieši to daļu, kur tika runāts par indiešiem, un atbilde tūdaļ bija gatava. Ir taču tiesa, ka mistera Sīgreiva ziņojumā minēts kāds ievērojams ceļotājs, kas pazīst indiešus un prot to valodu? Ļoti labi. Vai es varbūt zinu šā džentlmeņa vārdu un adresi? Atkal ļoti labi. Vai es to neuzrakstītu milēdijas zīmītes otrā pusē? Liels paldies. Seržants Kafs, rīt ieradies Frīzingholā, pats šo džentlmeni uzmeklēs.

—     Jūs domājat, ka tam būs kāda nozīme? — es vaicāj u. — Inspektors Sīgreivs taču pārliecinājās, ka indieši ir nevainīgi kā jaundzimuši bērni.

—     Inspektors Sīgreivs līdz šim kļūdījies it visos savos spriedumos, — atbildēja seržants. — Varbūt tiešām vērts rīt noskaidrot, vai inspektors Sīgreivs nav kļūdījies arī secinājumā par indiešiem.

Pateicis šos vārdus, viņš pievērsās misteram Begbijam un atsāka strīdu tieši tai vietā, kur tas tika pārtraukts.

—     Jautājums tātad ir par augsnēm un gadalaikiem, par pacietību un pūlēm, cienījamais dārzniek. Atļaujiet to paskaidrot no cita redzes viedokļa. Ja jūs ņemtu balto muskusrozi un …

Tobrīd es aizvēru durvis no ārpuses un strīda turpinājumu nedzirdēju.

Gaitenī sastapu Penelopi slaistāmies gar durvīm un apvaicājos, ko viņa gaida.

Viņa gaidot, vai nezvanīs jaunkundze, — kad jaunkundzei labpatiks aicināt viņu atpakaļ, lai turpinātu kra- vāšanos nākamās dienas braucienam. Turpmākā izjautāšanā noskaidroju, ka mis Reičela par iemeslu savai pēkšņajai iedomai braukt pie krustmātes uz Frīzingholu minējusi to, ka māja viņai kļuvusi nepanesama un viņa nespēj vairs ne dienu iedomāties dzīvi zem viena jumta ar pretīgo policistu. Kad pirms pusstundas mis Reičelai paziņots, ka aizbraukšana atlikta līdz pulksten diviem dienā, viņa drausmīgi pārskaitusies. Milēdija, to redzēdama, viņu stipri sabārusi un pēc tam (acīmredzot, lai pateiktu kaut ko tādu, kas domāts tikai meitas ausīm) izsūtījusi Penelopi ārā no istabas. Mans meitēns bija briesmīgi sliktā garastāvoklī par to, ka apstākļi mājā tā pārmainījušies.

—     Nekas neiet tā, kā vajadzētu, tēt, nekas vairs nav tā kā agrāk. Man ir tāda sajūta, it kā mūs visus apdraudētu kāda šausmīga nelaime.

Arī man bija tāda pati sajūta. Taču meitas dēļ es pūlējos

izlikties, ka viss ir labākajā kārtībā. Kamēr mēs runājām, atskanēja mis Reičelas zvans. Penelope skriešus metās augšā turpināt kravāšanos. Es pa otru pusi devos uz vestibilu paraudzīties, ko barometrs vēsti par laika mainu.

Kad tuvojos abpusēji veramajām durvīm, kas no saimniecības telpām veda uz halli, tās no otras puses strauji tika atgrūstas vaļā un man garām aizšāvās Rozanna Spīrmena ar neizsakāmu ciešanu izteiksmi sejā, roku stingri pie sirds piespiedusi, it kā tieši to plosītu sāpes.

—    Kas noticis, mans bērns? — es jautāju, viņu apturēdams. — Vai esat saslimusi?

—    Dieva dēļ, nerunājiet ar mani, — viņa atbildēja un, izrāvusies no manām rokām, metās uz virtuves kāpnēm.

Es uzsaucu virējai (kura grozījās turpat netālu), lai pieskata nabaga meiteni. Taču izrādījās, ka, tāpat kā vi- rēja, turpat netālu grozās vēl divi cilvēki. Seržants Kafs žigli kā bulta izšāvās no manas istabas un apvaicājās, kas noticis.

—    Nekas nav noticis, — es atbildēju.

Misters Frenklins savukārt atrāva lielās, abpusēji veramās durvis un, ar rokas mājienu izaicinājis mani hallē, apjautājās, vai es neesot manījis Rozannu Spīrmenu.

—    Viņa tikko paskrēja man garām, ser, ārkārtīgi satraukta, un izturējās pavisam dīvaini.

—    Baidos, ka, pats to negribēdams, esmu šā viņas satraukuma izraisītājs, Beteridž.

—    Jūs, ser!

—    Nevaru to izskaidrot, — atbildēja misters Frenklins, — bet, ja .meitene ir iejaukta dimanta nozušanā, es nudien domāju, ka viņa pirms dažām minūtēm dzīrās man visā atzīties — tieši man un nevienam citam.

Kamēr viņš teica šos vārdus, es pametu skatienu uz lielajām durvīm, un man šķita, ka tās no iekšpuses ir mazliet pavērtas.

Vai kāds tur noklausījās? Nepaspēju aiziet līdz durvīm, kad tās jau tika aizvērtas. Palūkojos laukā, un man tā vien gribas domāt, ka redzēju seržanta Kafa solīdo, melno svārku stērbeles pazūdam aiz gaiteņa stūra. Viņš zināja tikpat labi kā es, ka no manis vairs nav ko gaidīt palīdzības, kopš esmu noskaidrojis, kā ievirzījies viņa izmeklēšanas darbs. Šādos apstākļos viņam īsti raksturīgi bija palīdzēt pašam sev, turklāt darīt to iespējami slepeni.

Nebūdams pārliecināts, ka patiešām redzēju seržantu, un nevēlēdamies vairot postu tur, kur, debesīm vien zināms, posta jau tāpat pietika, es misteram Frenklinam pateicu, ka man likās, it kā viens no suņiem būtu iesprucis mājā, un lūdzu pastāstīt, kas noticis starp viņu un Rozannu Spīrmenu.

—    Vai jūs gājāt cauri hallei, ser? — es vaicāju. — Vai satikāt meiteni nejauši, kad viņa jūs uzrunāja?

Misters Frenklins norādīja uz biljarda galdu.

—    Es dzenāju bumbiņas, — viņš atbildēja, — un pūlējos izdabūt no prāta šo nelaimīgo notikumu ar dimantu. Pēkšņi pacēlu acis — un turpat man blakus gluži kā rēgs stāvēja Rozanna Spīrmena! Tāda slepena uzglūnēšana man šķita tik dīvaina, ka uzreiz nemaz nezināju, ko darīt. Pamanījis, ka meitene izskatās stipri nobažījusies, es apjautājos, vai viņa varbūt vēlas runāt ar mani. Viņa atbildēja: «Jā, ja vien drīkstu.» Zinādams, kādās aizdomās viņa tiek turēta, šādai valodai spēju rast tikai vienu izskaidrojumu. Atzīstos, man kļuva pavisam neomulīgi. Nejutu ne mazākās vēlēšanās izraisīt meitenē vaļsirdību. Un tomēr šai brīdī, kad esam iekļuvuši tādās grūtībās, es nekādi nevarētu attaisnot savu atteikšanos uzklausīt Rozannu, ja viņai patiešām kaut kas man būtu sakāms. Mu|ķiga situācija, un es, jāatzīstas, tikpat muļķīgi no tās pūlējos tikt laukā. Sacīju viņai: «Es jūs lāgā nesaprotu. Vai kaut kā varētu jums līdzēt?» Iegaumējiet, Beteridž, es runāju laipni. Skaidri apzinājos, ka meitene nav vainojama par savu neglītumu. Kija vēl arvien atradās man rokā, un, lai tiktu laukā no muļķīgā stāvokļa, ņēmos atkal dzenāt bumbiņas. Taču tas, izrādījās, visu padarīja vēl ļaunāku. Baidos, ka, pats to negribēdams, esmu meiteni dziļi aizvainojis. Rozanna pēkšņi novērsās. «Viņš skatās uz biljarda bumbām,» dzirdēju meiteni sakām. «Skatīsies, vienalga, kurp, lai tikai nebūtu jāuzlūko mani!» Iekams paguvu Rozannu aizkavēt, viņa jau bija atstājusi halli. Man nepavisam nav mierīgs prāts, Beteridž. Vai jūs nepateiktu Rozannai, ka es negribēju izturēties nelaipni? Domās varbūt esmu bijis mazliet netaisns pret Rozannu, jo gandrīz jau sāku cerēt, ka dimanta nozušanā varēs vainot viņu. Ne jau nabaga meitenei ļaunu vēlēdams, bet…

Viņš apklusa un, piegājis pie biljarda galda, sāka atkal dzenāt bumbiņas.

Pēc tā, ko biju piedzīvojis ar seržantu, es zināju tikpat

labi kā misters Frenklins pats, ko viņš man neizteica līdz galam.

Tikai pierādījums, ka Mēness akmens nozušanā vainojama mūsu otrā apteksne, spētu mis Reičelu pacelt pāri apkaunojošajām aizdomām, ko savā prātā pret viņu bija ieņēmis seržants Kafs. Runa vairs nebija par pūlēm nomierināt mūsu jaunkundzes satrauktos nervus, runa bija par to, kā pierādīt viņas nevainīgumu. Ja Rozanna nebūtu darījusi nekā tāda, kas kaitētu viņas godam, cerības, kurās atzinās misters Frenklins, patiešām būtu šķitušas kā liela netaisnība pret meiteni. Taču īstenībā viss bija izskatījies mazliet savādāk. Rozanna tai dienā bija izlikusies slima un slepus devusies uz Frīzingholu. Visu nakti viņa bija pavadījusi nomodā, zagšus kaut ko vai nu darīdama, vai iznīcinādama. Un arī uz Trīsuļojošajām smiltīm viņa tai vakarā bija gājusi stipri aizdomīgos apstākļos, lai neteiktu vairāk. Visu šo iemeslu dēļ (lai cik žēl bija Rozannas!) man vajadzēja atzīt, ka mistera Frenklina viedoklis šai jautājumā (ievērojot viņa stāvokli) ir gan dabisks, gan saprātīgs. To es viņam arī pateicu.

— Jā, jā! — viņš atbildēja. — Taču ir vēl kāda iespēja — gaužām niecīga, bez šaubām, — un proti, Rozannas rīcībai varbūt ir tāds izskaidrojums, ko pagaidām mēs vēl nespējam saskatīt. Nevaru ciest, ka tiek aizskartas sievietes jūtas, Beteridž! Pasakiet nabaga meitenei to, ko lūdzu jūs pateikt. Un, ja viņa vēlas ar mani runāt — man vienalga, vai tādēļ iekulšos ķezā vai ne, — sūtiet viņu pie manis uz bibliotēku. — Izteicis šos jaukos vārdus, misters Frenklins nolika kiju un atstāja mani vienu.

Iztaujājis kalpotājus, uzzināju, ka Rozanna aizgājusi uz savu istabu. Viņa atteikusies no jebkādiem palīdzības piedāvājumiem un tikai lūgusi, lai liek viņu mierā. Tādējādi par meitenes atzīšanos (ja viņai vispār bija ko atzīties) tovakar vairs nevarēja būt ne runas. Es to paziņoju misteram Frenklinam, un viņš izgāja no bibliotēkas un devās augšā gulēt.

Dzēsu patlaban nost ugunis un vēru ciet logu, kad ienāca Semjuels ar jaunām ziņām par abiem viesiem, kurus biju atstājis savā istabā.

Strīds par balto muskusrozi acīmredzot pēdīgi bija beidzies. Dārznieks aizgājis mājās, bet seržants Kafs nama apakšstāvā nekur neesot atrodams.

Ielūkojos savā istabā. Pilnīgi pareizi — nevienas dzīvas dvēseles, tikai divas tukšas glāzes un spēcīga karsta groka smarža. Varbūt seržants pats aizgājis uz viņam sagatavoto guļamistabu? Devos augšā raudzīties.

Uzkāpis līdz otrajam stāvam, no kāpņu laukuma pa kreisi šķitu izdzirdam klusu, vienmērīgu elpošanu. Kreisajā pusē sākās gaitenis, no kura varēja nokļūt mis Reičelas istabās. Pametu turp skatienu: uz trim šķērsu gaitenim noliktiem krēsliem saritinājies, sarkanu mutautu ap sirmo galvu apsējis un palicis pagalvī savīstītus solīdos, melnos svārkus, ciešā miegā gulēja seržants Kafs!

Līdzko tuvojos seržantam, viņš pamodās pēkšņi un klusi kā suns.

—    Labu nakti, mister Beteridž, — viņš sacīja. — Un paturiet prātā — ja jūs kādreiz ķersieties pie rožu audzēšanas, balto muskusrozi nemūžam nepotējiet uz mežrozes, lai kādus pretējus uzskatus paustu jūsu dārznieks!

—    Ko jūs te darāt? — es apvaicājos. — Kādēļ neguļat gultā, kā cilvēkam pieklājas?

—    Gultā, kā pieklājas, neguļu tālab, — atbildēja seržants, — ka esmu viens no daudziem šai nožēlojamā pasaulē, kuri naudu nespēj nopelnīt vienlaikus godīgi un viegli. Šovakar notikusi tāda dīvaina sagadīšanās ar laiku, kad Rozanna Spīrmena pārnāca no Trīsuļojošajām smiltīm un mis Verindere paziņoja savu lēmumu atstāt māju. Lai ko arī Rozanna paslēpusi, man ir pilnīgi skaidrs, ka jūsu jaunkundze nevarēja aizbraukt, iekams neuzzināja, ka tas ir paslēpts. Abas šovakar jau reiz slepus tikušās. Ja viņas mēģinās vēlreiz tikties, kad mājā viss būs apklusis, es gribu būt tuvumā un šo tikšanos izjaukt. Nebariet mani, ka esmu pārkāpis jūsu norādījumus par gulēšanu, mister Beteridž, — bariet dimantu.

—    Kaut dievs būtu devis, lai šis dimants nemūžam nenokļūst šai mājā! — es aizsvilies iesaucos.

Seržants Kafs bēdīgu skatienu nomērīja trīs krēslus, uz kuriem pats sevi bija nosodījis pārlaist šo nakti.

—    Kaut tā būtu bijis! — viņš skumji noteica.

XVII NODAĻA

Naktī nenotika nekas, un (ar prieku varu piebilst) nekādi mis Reičelas un Rozannas mēģinājumi sazināties neatalgoja seržanta Kafa modrību.

Es gaidīju, ka seržants uz Frīzingholu dosies jau no agra nta. Taču viņš slaistījās apkārt, it kā vispirms būtu paveicams kaut kas cits. Atstāju viņu, lai dara, ko grib, un, pēc brīža iziedams parkā, sastapu misteru Frenklinu viņa iecienītajā pastaigu vietā pie krūmāja.

Nepaguvām pārmainīt ne pāris vārdu, kad mums negaidot piebiedrojās seržants. Viņš pūlējās pieglaimoties misteram Frenklinam, bet jaunais džentlmenis, jāatzīstas, saņēma viņu diezgan vīzdegunīgi.

—     Vai jums kaut kas man sakāms? — tas bija viss, ko seržants izdzirdēja par atbildi uz misteram Frenklinam pieklājīgi novēlēto labrītu.

—     Man patiešām kaut kas jums sakāms, ser, — atbildēja seržants, — sakarā ar manis vadīto izmeklēšanu. Vakar jūs uzzzinājāt, kā īsti ievirzījusies izmeklēšana. Jūsu stāvoklī ir gluži dabiski, ka esat sašutis un noraizējies. Tikpat dabiski, ka savu niknumu par nepatikšanām jūsu ģimenē jūs izgāžat pār mani.

—     Ko jūs gribat? — visai skarbi viņu pārtrauca misters Frenklins.

—     Gribu jums atgādināt, ser, ka vismaz pagaidām neviens nevar teikt, ka es būtu kaut kur kļūdījies. Paturot to prātā, esiet tik laipns un atcerieties arī to, ka esmu likuma pārstāvis un rīkojos šeit ar šās mājas pavēlnieces atļauju. Ja ņemam visu to vērā, sakiet: vai jūsu — krietna pilsoņa — pienākums ir man palīdzēt, sniedzot jebkuras īpašas ziņas, kas varbūt ir jūsu rīcībā, vai arī jums šāda pienākuma nav?

—    Manā rīcībā nav nekādu īpašu ziņu.

Seržants Kafs nelikās šo atbildi dzirdam, it kā tādas atbildes vispār nebūtu bijis.

—     Jūs ietaupīsiet man laiku, ser, lai es to nešķiestu veltīgai pratināšanai, — viņš turpināja, — ja mēģināsiet mani saprast un izteiksiet visu.

—    Es jūs nesaprotu, — atbildēja misters Frenklins, — un man nav nekā, ko sacīt.

—     Kāda no kalponēm (vārdu es neminēšu) vakar vakarā ar jums, ser, slepus sarunājās.

Vēlreiz misters Frenklins viņu pārtrauca; vēlreiz misters Frenklins atbildēja:

—    Man nav nekā, ko sacīt.

Stāvēdams klusu viņiem blakus, es atcerējos durvju pavēršanos iepriekšējā vakarā un svārku stērbeles, ko redzēju pazūdam gaitenī. Seržants Kafs jau līdz tam brīdim, kad es viņu iztraucēju, acīmredzot bija saklausījis pietiekami daudz, lai viņā mostos aizdomas, ka Rozanna atvieglojusi sirdi, par kaut ko atzīdamās misteram Frenklinam Bleikam.

Līdzko šī doma man iešāvās prātā, krūmāja taciņas galā parādījās pati Rozanna Spīrmena! Viņai nopakaļ nāca Penelope, kura laikam pūlējās piedabūt Rozannu, lai tā griežas atpakaļ uz mājām. Ieraudzījusi, ka misters Frenklins nav viens pats, Rozanna pēkšņi apstājās, acīm redzami apjukusi un nezinādama, ko nu darīt. Penelope arī apstājās. Misters Frenklins meitenes pamanīja tai pašā brīdī, kad es. Seržants, likdams lietā savu velnišķīgo viltību, izlikās, ka vispār nav tās ievērojis. Tas viss notika vienā acumirklī. Ne misters Frenklins, ne es nepaguvām bilst

ne vārda, kad seržants Kafs manīgi iejaucās, it kā turpinātu iepriekšējo sarunu.

— Nebaidieties, ka ar to kaitēsiet meitenei, ser, — viņš sacīja misteram Frenklinam skaļā balsī, lai Rozanna sadzirdētu. — Gluži otrādi, ja jūtat līdzi Rozannai Spīrmenai, iesaku jums pagodināt mani ar savu vaļsirdību.

Misters Frenklins ari tūdaļ izlikās, ka nav pamanījis meitenes. Viņš tikpat skaļi atbildēja:

—    Es nepavisam nejūtu līdzi Rozannai Spīrmenai.

Paskatījos uz takas viņu galu. Pa lielu gabalu redzēju,

ka tai mirklī, kad ierunājās misters Frenklins, Rozanna pēkšņi pagriežas. Viņa kā pirmāk vairs nepretojās Penelopei, bet ļāva manai meitai paņemt sevi pie rokas un aizvest atpakaļ mājās.

Līdzko meitenes pazuda mūsu skatienam, atskanēja zvans, kas aicināja brokastīs, un pat seržants Kafs likās mierā, laikam atzīdams, ka šoreiz cietis neveiksmi. Viņš man klusu sacīja:

—    Braukšu uz Frīzingholu, mister Beteridž, un atgriezīšos pirms pulksten diviem.

Vairāk ne vārda neteikdams, viņš aizgāja savu ceļu, un mēs uz dažām stundām bijām tikuši no viņa vaļā.

—    Jums jānokārto šis pārpratums ar Rozannu, — sacīja misters Frenklins, kad bijām palikuši divi vien. — It kā liktenis man būtu lēmis nelaimīgajai meitenei sarunāt vai nodarīt kaut ko nepatīkamu. Jūs taču pats redzējāt, kā seržants Kafs mums abiem izlika lamatas. Ja viņam izdotos apmulsināt mani vai satraukt Rozannu, lai tā zaudētu savaldīšanos, vai nu meitene, vai es varētu pateikt kaut ko tādu, kas atbilstu viņa nolūkiem. Tik īsā brīdi bez apdoma es neredzēju citas, labākas izejas. Tas meiteni atturēja izteikt kaut ko lieku un parādīja seržantam, ka es redzu viņam cauri. Viņš laikam gan noklausījies, Beteridž, kad es vakar vakarā runājos ar jums.

«Vēl ļaunāk, nekā noklausījies,» es nodomāju. Viņš bija atcerējies manu stāstījumu par to, ka meitene iemīlējusies misterā Frenklinā, un tieši uz to arī paļāvies, kad, Rozannai dzirdot, ierunājās misteram Frenklinam par līdzjūtību pret Rozannu.

—     Par noklausīšanos varu teikt tā, ser, — es piemetināju (savas domas paturēdams pie sevis). — Ja vēl kādu laiku šī izmeklēšana turpināsies, mēs visi agri vai vēlu būsim pār vienu kārti metami. Okšķerēt, uzglūnēt, noklausīties — tas ir gluži dabiski cilvēkiem, kas nonākuši mūsu stāvoklī. Paies diena vai divas dienas, mister Frenklin, un mēs visi paliksim kā uz mutes sisti — tā vienkāršā iemesla pēc, ka visi noklausīsimies, lai izpētītu cits cita noslēpumus, un visi tos zināsim. Piedodiet, ka tā aizrāvos, ser. Briesmīgais noslēpums, kas užgūlis mūsu mājai, sakāpis man galvā kā skurbums un brīžiem padara mani vai traku. Neaizmirsīšu, ko jūs man lūdzāt. Pie pirmās izdevības nokārtošu šo pārpratumu ar Rozannu Spīrmenu.

—    Jūs taču viņai neko vēl neesat teicis par pagājušo vakaru, ko? — jautāja misters Frenklins.

—    Nē, ser.

—    Un nesakiet arī! Labāk jau neizaicināt meitenes vaļsirdību, ja seržants to vien gaida, lai mūs pārsteigtu kopā. Savā rīcībā es neesmu sevišķi pastāvīgs, vai ne, Beteridž? Neredzu nekādas izejas no pašreizējā stāvokļa, ko šausmīgi pat iedomāties, — vienīgi, ja dimanta nozušanu izdosies saistīt ar Rozannu. Un tomēr es nevaru un negribu palīdzēt seržantam Kafam, lai atmaskotu meiteni.

Diezgan nesaprātīgi, bez šaubām. Taču arī mans noskaņojums bija tāds pats. Es pilnīgi sapratu misteru Frenklinu. Ja kaut reizi mūžā atcerēsieties, ka esat mirstīgi, varbūt arī jūs viņu pilnīgi sapratīsiet.

Kamēr seržants Kafs brauca uz Frīzingholu, stāvoklis mūsu mājās un tuvākajā apkārtnē bija apmēram šāds.

Mis Reičela, vēl arvien ietiepīgi savā istabā ieslēgusies, gaidīja brīdi, kad tiks piebraukta kariete, lai dotos pie krustmātes. Milēdija brokastoja kopā ar misteru Frenklinu. Pēc brokastīm misters Frenklins pieņēma kārtējo pēkšņo lēmumu un steigšus izgāja no mājas, lai ilgākā pastaigā nomierinātu satraukto prātu. Es vienīgais redzēju viņu aizejam, un viņš man pateica, ka atgriezīšoties pirms seržanta pārbraukšanas. Laiks, kā iepriekšējā vakarā paredzēts, strauji pārmainījās. Spēcīgai lietus gāzei drīz pēc ausmas sekoja stiprs vējš. Tas spirgts pūta visu dienu. Lai gan mākoņi savilkās arvien draudīgāki, otrreiz lietus vairs neuznāca. Ja cilvēks ir jauns un spēcīgs un var turēties pretī vētrai, kas brāžas no jūras, tad šāda diena nemaz nav slikta pastaigai.

Pēc brokastīm es devos pie milēdijas un palīdzēju viņai sakārtot mūsu saimniecības rēķinus. Viņa tikai reizi pieminēja Mēness akmeni, turklāt tāpēc vien, lai man aizliegtu par to runāt.

— Pagaidiet, kamēr atgriezīsies tas cilvēks, — viņa sacīja, un šie vārdi tika teikti par seržantu. — Tad mums būs par to jārunā, bet pagaidām nav nekādas vajadzības skart šo jautājumu.

Aizgājis no milēdijas, atradu savā istabā Penelopi mani gaidām.

Jūs, tēt, varētu gan nākt un aprunāties ar Rozannu, — sacīja mana meita. — Esmu stipri noraizējusies par viņu.

Es tīri labi nojautu, par ko būs runa. Taču turos pie tada principa, ka vīriešu (kā jau augstāk attīstītu radī- iumu) pienākums ir, ja vien iespējams, mācīt sievietes. Ja kāda sieviete grib, lai es kaut ko izdaru (vienalga, mana meita vai kāda cita), es vienmēr cenšos noskaidrot, kam tas vajadzīgs. Jo biežāk jūs viņām liksiet parakņāties savā prātiņā, lai atrastu kādas rīcības cēloni, jo pakļāvīgākas viņas kļūs it visos dzīves apstākļos. Viņas (nabadzītes!) taču nav vainīgas, ka vispirms rīkojas un tikai pēc tam domā: vainīgi ir tie stulbeņi, kas viņām iztop.

Penelopes rīcības cēloni šai gadījumā varu atstāstīt viņas pašas vārdiem.

—    Baidos, tēt, — viņa sacīja, — ka misters Frenklins, pats to neapzinādamies, dziļi aizvainojis Rozannu.

—    Kas Rozannu dzina iet uz krūmāja taku? — es ievaicājos.

—    Viņas pašas neprāts, — atbildēja Penelope, — citādi nevaru to nosaukt. Viņai šorīt ievajadzējās runāt ar misteru Frenklinu, lai tur lūst vai plīst. Es visādi izmēģinājos viņu aizkavēt, jūs pats to redzējāt. Būtu man izdevies Rozannu aizdabūt projām, iekams viņa izdzirdēja šos briesmīgos vārdus…

—    Nu, nu! — es sacīju. — Nekrīti izmisumā! Neatceros, ka būtu noticis kaut kas tāds, kas tik ļoti varētu sarūgtināt Rozannu.

—    Nekas tāds, kas viņu sarūgtinātu, tēt! Bet misters Frenklins taču teica, ka nepavisam nejūtot Rozannai līdzi, un — ak vai! — viņš to pateica tik nežēlīgi!

—    Viņš to sacīja tikai tāpēc, lai aizbāztu seržantam muti.

—    Es jau centos viņai to iestāstīt, — piekrita Penelope. — Bet redziet, tēt, misters Frenklins (lai gan es viņu nevainoju) jau nedēļu nedēļām meiteni pazemo un aizvaino, un nu vēl piedevām arī šie vārdi! Rozannai, protams, nav ne mazāko tiesību gaidīt no viņa kaut kādu līdzjūtību. Būtu pavisam aplam, ja viņa tādēļ aizmirstu sevi un savu stāvokli. Taču tā vien šķiet, ka meitene zaudējusi gan lepnumu, gan pieklājības jūtas, gan visu citu. Viņa mani pārbiedēja, tēt, kad misters Frenklins izsacīja šos vārdus. Šķiet, ka tie pārvērš viņu akmenī. Rozannu pēkšņi pārņēma tāds savāds miers, un kopš tā brīža viņa savu darbu dara gluži kā pa sapņiem.

Man uzmācās viegls satraukums. Penelopes runāšanā jautās kaut kas tāds, kas apklusināja manu saprāta balsi. Ja jau-nu manas domas uz to pusi tika novirzītas, pūlējos atcerēties, kas iepriekšējā vakarā bija noticis starp misteru Frenklinu un Rozannu. Viņa šķita aizvainota līdz sirds dziļumiem, un nu atkal, kā par spīti, nabadzīte tika skarta pašā vārīgākajā vietā. Bēdīgi, bēdīgi! Jo bēdīgāk tāpēc, ka meitenei nebija ne mazākā attaisnojuma, ne tiesību justies aizvainotai.

Biju misteram Frenklinam apsolījis parunāt ar Rozannu, un nule likās pienākusi īstā reize doto vārdu turēt.

Bāla un mierīga, kā parasti tīra savā vienkāršajā rakstaina katūna kleitā, meitene slaucīja gaiteni pie guļamistabām. Viņas acīs pamanīju dīvainu blāvumu un trulu vienaldzību — nevis tāpēc, ka meitene būtu raudājusi, bet drīzāk gan pārlieku ilgi kaut kur lūkojusies. Iespējams, ka pašas domas viņai bija pārvilkušas miglu par acīm. Tuvumā te, bez šaubām, nevarēja atrast nekā tāda, ko viņa jau nebūtu skatījusi simtiem un tūkstošiem reižu.

—    Nebēdājiet nenieka, Rozanna! — es sacīju. — Nevajag raizēties pašas iedomu dēļ. Man jums kaut kas sakāms mistera Frenklina uzdevumā.

Tad es viņai visu izstāstīju no pareizā redzes viedokļa, izraudzīdamies pašus draudzīgākos un nomierinošākos vārdus. Mani principi attiecībā pret vājo dzimumu, kā jūs droši vien esat ievērojuši, ir loti stingri. Taču, lai nu šā vai tā, kad es saduros aci pret aci ar sievietēm, praksē mani darbi (diemžēl) nesaskan ar maniem principiem.

—    Misters Frenklins ir ļoti laipns un uzmanīgs. Pasakiet, lūdzu, viņam paldies. — Tas bija viss, ko viņa man atbildēja.

Mana meita jau bija pamanījusi, ka Rozanna dara savu darbu kā pa sapņiem. Šim novērojumam varu pievienot savējo, ka viņa arī klausījās un runāja kā pa sapņiem. Šaubos, vai viņas saprašana maz bija tādā stāvoklī, lai uztvertu, ko es viņai saku.

Vai esat pilnīgi pārliecināta, Rozanna, ka saprotat mani? — es vaicāju.

—    Pilnīgi pārliecināta.

Rozanna atbalsoja manus vārdus nevis kā dzīvs cilvēks, bet gan kā mehānisma darbināta lelle. Un viņa joprojām slaucīja grīdu. Atņēmu viņai slotu, cik vien maigi un laipni spēdams.

—           Nu, nu, mans bērns! — es sacīju. — Tas nu nemaz vairs nav labi. Jūs kaut ko esat ieņēmusi galvā. Esmu jūsu draugs un arī palikšu jūsu draugs, pat ja jūs kaut ko izdarītu aplam. Atvieglojiet savu sirdi, Rozanna, atvieglojiet sirdi!

Bija laiks, kad šāda mana runāšana sarieslu viņai asaras acīs. Toties tagad tanīs nekādas pārmaiņas nemanīju.

—    Jā, — viņa piekrita, — es atvieglošu sirdi.

—    Milēdijai? — es jautāju.

—    Nē.

—    Misteram Frenklinam?

—    Jā, misteram Frenklinam.

Lāgā nezināju, ko uz to atbildēt. Pašreizējā stāvoklī Rozanna nespētu saprast brīdinājumu, ka nevajag slepus uzrunāt misteru Frenklinu, lai gan jaunais džentlmenis mani lūdza tieši to viņai pateikt. Soli pēc soļa nedroši taustīdamies, es viņai pateicu tikai tik daudz, ka misters Frenklins izgājis pastaigāties.

—           Tas nekas, — viņa atbildēja. — Šodien es misteru Frenklinu neapgrūtināšu.

—           Kādēļ gan jums neaprunāties ar milēdiju? — es vaicāju. — Vislabāk savu sirdi jūs atvieglotu, parunājot ar mūsu žēlsirdīgo, kristīgo pavēlnieci, kas aizvien bijusi tik laipna pret jums.

Mirkli Rozanna nopietni un vērīgi manī noraudzījās, it kā rūpīgi apsvērtu manus vārdus. Tad viņa izņēma slotu man no rokām un lēnām pagāja uz priekšu pa gaiteni.

- Nē, — viņa sacīja, ķerdamās atkal pie slaucīšanas

un it kā sarunādamās pati ar sevi. — Es zinu kādu labāku izeju, kā atvieglot savu sirdi.

—    Un tā būtu?

—    Ļaujiet, lūdzu, man turpināt darbu.

Penelope gāja viņai līdzi un piesolījās palīdzēt.

—           Nē, — viņa atbildēja. — Gribu pati darīt savu darbu. Paldies, Penelope. — Tad viņa palūkojās uz mani. — Paldies arī jums, mister Beteridž.

Nekādi nebija iespējams viņu aizkustināt, un nebija vairs nekā, ko teikt. Devu Penelopei mājienu, lai nāk man līdzi. Mēs atstājām Rozannu, tāpat kā bijām viņu atraduši, slaukām gaiteni gluži kā pa sapņiem.

— Tur nu tikai ārsts var līdzēt, — es sacīju. — Manas saprašanas te nepietiek.

Penelope man atgādināja, ka misters Kendijs saslimis — viņš saaukstējies (kā jūs varbūt atceraties) tai vakarā pēc dzimšanas dienas svinībām. Mēs, bez šaubām, varējām griezties pie viņa palīga — mistera Ezra Dženingsa. Taču mūsu pusē viņš nebija sevišķi plaši pazīstams. Misters Kendijs savu palīgu bija pieņēmis diezgan ērmotos apstākļos, un, vai nu tas pareizi vai ne, mums nevienam viņš īpaši nepatika un neviens viņam arī neuzticējās. Frīzingholā bija vēl citi ārsti. Taču mūsu mājā tie visi bija svešinieki, un Penelope izteica šaubas, vai Rozannas pašreizējā stāvoklī svešinieki tai nenodarīšot vairāk ļauna nekā laba.

Domāju, vai neaprunāties ar milēdiju. Taču, atcerējies, ka viņas prātus jau tāpat nomāc pietiekami smags rūpju slogs, es nesapratu, vai maz drīkst visām citām nepatikšanām pievienot vēl šīs raizes. Tomēr kaut ko vajadzēja darīt tūdaļ pat. Meitenes stāvoklis, manuprāt, bija acīm redzami satraucošs, un to noteikti vajadzēja darīt zināmu milēdijai. Pats pret savu gribu devos uz savas pavēlnieces viesistabu. Taču tur neviena neatradu. Milēdija bija ieslēgusies pie mis Reičelas. Nekādi nevarēju viņu sastapt, iekams viņa nebūs atkal iznākusi laukā.

Veltīgi nogaidījos, līdz pulkstenis parādes ieejas kāpņu telpā nosita ceturksni pirms diviem. Pēc piecām minūtēm no piebraucamā ceļa mājas priekšā izdzirdēju kādu saucam mani vārdā. Šo balsi es pazinu tūdaļ. No Frīzingholas bija atgriezies seržants Kafs.

XVIII NODAĻA

Iedams lejā, seržantu sastapu jau uz kāpnēm pie parādes durvīm.

Pēc tā, kas starp mums bija noticis, man taisni derdzās parādīt kaut niecīgāko interesi par viņa darīšanām. Un tomēr, sev par spīti, jutu tik lielu interesi, ka nekādi nespēju turēties tai pretī. Pašcieņa kaut kur nolīda, un uz āru izlauzās vārdi:

—    Kādas vēstis jūs atvedāt no Frīzingholas?

—    Sastapos ar indiešiem, — atbildēja seržants Kafs, — un uzzināju, ko pagājušo ceturtdien Rozanna slepus pirkusi pilsētā. Indieši tiks atbrīvoti nākamo trešdien. Man nav ne mazāko šaubu, tāpat kā šaubu nav misteram Mēr- tvetam, ka šeit viņi bija ieradušies tāpēc, lai nozagtu Mēness akmeni. Viņu nodomus, protams, izjauca tas, kas notika te trešdienas naktī, un ar faktisko dimanta pazušanu viņiem ir tikpat daudz sakara, cik jums. Taču vienu, mister Beteridž, es varu droši apgalvot: ja Mēness akmeni neatradīsim mēs, viņi to atradīs noteikti. Tas vēl nav pēdējais, ko jūs dzirdēsiet par šiem kumēdiņu rādītājiem.

Misters Frenklins atgriezās no pastaigas tieši tai brīdī, kad seržants sacīja šos pārsteidzošos vārdus. Savaldīdams ziņkāri labāk, nekā to pratu izdarīt es, viņš aizsoļoja mums garām, nebildis ne vārda, un iegāja mājā.

Bet es, jau pilnīgi zaudējis cieņu, nolēmu no šā upura gūt vismaz iespējami lielāku labumu.

—    Tas nu par indiešiem, — es sacīju. — Bet kas vēl nācis zināms par Rozannu?

Seržants Kafs papurināja galvu.

—     Šai sakarā noslēpums sabiezējis vēl vairāk nekā iepriekš, — viņš atbildēja. — Rozannas gaitām es izsekoju līdz kādam veikalam Frīzingholā, un šā veikala īpašnieks ir audeklu tirgotājs Moltbijs. Nevienā citā veikalā viņa nekā nav pirkusi — ne audumu, ne cepuru, ne apģērbu veikalos, un arī pie Moltbija viņa iegādājusies vienīgi lielu auduma gabalu. Sevišķi prasīga viņa bijusi kādas īpašas kvalitātes izvēlē. Par kvantitāti zināms vienīgi tik daudz, ka viņa nopirkusi pietiekami lielu gabalu, lai pašūtu naktskreklu.

—    Kam?

—     Sev, bez šaubām. Starp pulksten divpadsmitiem un trim ceturtdienas rītā viņa acīmredzot ielavījusies jūsu jaunkundzes istabā, lai tad, kad jūs, pārējie, jau atrādāties gultā, norunātu par Mēness akmens paslēpšanu. Atpakaļceļā viņa droši vien ar naktskreklu pieskārusies mitrajai krāsai uz durvīm. Traipu izmazgāt viņa nevarēja, naktskreklu iznīcināt neiedrošinājās, iekams nav iegādāts tāds pats jauns krekls, lai viss viņas veļas komplekts būtu pilns.

—    Kas pierāda, ka tas patiešām bijis Rozannas naktskrekls? — es iebildu.

—    Audums, ko viņa iegādājās jaunā krekla šūšanai, —• atbildēja seržants. — Ja tas būtu mis Verinderes naktskrekls, Rozanna pirktu mežģīnes un kruzuļus un dievs vien zina ko vēl, turklāt nepagūtu to pašūt vienas nakts laikā. Vienkārša auduma gabals — tas nozīmē vienkāršu naktskreklu kalponei. Nē, nē, mister Beteridž, viss ir pietiekami skaidrs. Jautājuma būtība ir šāda: kādēļ, nodrošinājusies ar jaunu naktskreklu, viņa nevis iznīcināja veco, bet gan paslēpa to? Ja meitene neko negribēs paskaidrot, paliek tikai viena iespēja, kā atrisināt šo jautājumu. Jāuzmeklē paslēptuve Trīsuļojošajās smiltīs, un tur tad arī nāks gaismā patiesība.

—    Kā jūs atradīsiet šo vietu? — es jautāju.

—    Piedodiet, ka likšu jums vilties, — atbildēja seržants, — taču tas nu ir noslēpums, ko nedomāju nevienam atklāt.

(Lai neiesveltu jūsu ziņkāri, kā seržants iesvēla manējo, varu jums paziņot, ka no Frīzingholas viņš pārradās, apgādājies ar kratīšanas orderi. Pēc šādos gadījumos iemantotas pieredzes viņš nosprieda, ka Rozanna droši vien nēsā līdzi zīmīti, kurā minēta slēptuve un kura dotu iespēju šo vietu atrast, ja viņa atgrieztos pēc ilgāka laika un apstākļi būtu mainījušies. Ieguvis šo zīmīti, seržants būtu nodrošināts ar visu, ko vien vēlējās.)

—    Bet tagad, mister Beteridž, — viņš turpināja, — metīsim pie malas minējumus un ķersimies pie darba. Liku Džoisam paturēt acīs Rozannu. Kur ir Džoiss?

Džoiss bija Frīzingholas policists, ko inspektors Sīgreivs atstāja seržanta Kafa rīcībā. Tai mirklī, kad seržants Kafs uzdeva man šo jautājumu, pulkstenis nosita divi, un precīzi noteiktajā laikā piebrauca kariete, lai vestu mis Reičelu pie viņas krustmātes.

—    Nedarīsim divus darbus vienlaikus, — sacīja seržants, apstādinādams mani, kad jau dzīros sūtit kādu pēc Džoisa. — Vispirms man jāpavada mis Verindere.

Tā kā vēl joprojām draudēja uznākt lietus, mis Reičelu bija pavēlēts nogādāt uz Frīzingholu slēgtajā karietē. Seržants Kafs ar rokas mājienu aicināja Semjuelu norāpties no savas vietas uz kāpšļa karietes aizmugurē.

—    Kāds mans draugs gaidīs jūs starp kokiem pie vārtu sarga namiņa, — viņš sacīja. — Neapturēdams karieti, šis draugs uzlēks jums blakus aizmugurē. Nekas cits jums nav jādara, vienīgi jāsavalda mēle un jāaiztaisa acis. Ci Uldi iekulsieties nepatikšanās.

Devis šādu padomu, viņš aizsūtīja sulaini atpakaļ tā vietā. Ko domāja Semjuels, nezinu. Toties man bija pavisam skaidrs, ka mis Reičela slepus tiks uzraudzīta kopš t.i brīža, kad izbrauks no mājas — ja vispār izbrauks. Mūsu jaunkundze nodota uzraudzībā! Spiegs viņai aizmugurē uz pašas mātes karietes kāpšļa! Es pats sev izrautu mēli, ja aizmirstos tiktāl, ka vēl runātu ar seržantu Kafu.

Pirmā no mājas iznāca milēdija. Viņa nostājās sāņus uz augšējā pakāpiena, lai labāk redzētu, kas notiks. Ne seržantam, ne man viņa nebilda ne vārda. Lūpas sakniebusi, rokas sakrustojusi zem vieglā dārza apmetņa, ko, nākdama ārā, bija aplikusi, milēdija stāvēja nekustīga kā statuja un gaidīja, kad parādīsies viņas meita.

Vēl pēc mirkļa pa kāpnēm nonāca mis Reičela — ļoti glītā mīksta, dzeltena auduma tērpā, kas izcēla viņas melnīgsnējo ādu un cieši apskāva vidukli. Galvā viņai bija koķeta, maza salmu cepurīte ar baltu plīvuru. Sārti dzeltenie cimdi piekļāvās plaukstām kā uzlieti. Skaistie melnie mati zem cepurītes spīdēja gludi kā atlass. Mazās austiņas bija kā rožaini gliemežvāki, kurās šūpojās katrā pa pērlei. Viņa žigli pienāca mums klāt, stalta kā lilija slaidā kātā, ik kustībā vijīga un lunkana kā mazs kaķēns. Daiļajā sejiņā nesaskatīju nekādas pārmaiņas, pārvērtušās šķita vienīgi acis un lūpas. Acis bija kļuvušas spulgākas un kvēlākas, nekā man gribētos redzēt, lūpas galīgi zaudējušas gan košumu, gan smaidu, tā ka es tikko tās pazinu. Steidzīgi un negaidīti viņa noskūpstīja māti uz vaiga, sacīdama:

—    Mēģiniet man piedot, māmiņ! — un tik strauji novilka plīvuru pār seju, ka tas saplīsa. Nākamajā mirklī viņa jau bija noskrējusi pa kāpnēm un, kā glābiņu meklēdama, iemetusies karietē.

Seržants Kafs Savukārt rīkojās tikpat žigli. Viņš atstūma Semjuelu sānis un, atvērtās karietes durvis ar roku pieturēdams, nostājās mis Reičelai blakus tieši tai mirklī, kad viņa apsēdās savā vietā.

—    Ko jums vajag? — sacīja mis Reičela, nepaceldama plīvuru.

—    Man jums jāpasaka tikai viens vārds, mis, — atbildēja seržants, — iekams jūs aizbraucat. Neuzdrošinos atturēt jūs no viesošanās pie krustmātes. Iedrošinos vienīgi sacīt, ka jūsu aizbraukšana pašreizējā brīdī stipri aizkavēs dimanta atgūšanu. Lūdzu jūs to saprast, un nu izšķirieties pati, vai brauksiet vai paliksiet mājās.

Mis Reičela pat neatbildēja.

— Brauciet, Džeims! — viņa uzsauca kučierim.

Neteikdams vairs ne vārda, seržants aizcirta karietes durvis. Tai brīdī, kad viņš vēra durvis, pa kāpnēm noskrēja misters Frenklins.

—    Ardievu, Reičela! — roku izstiepis, viņš sauca.

—           Brauciet! — mis Reičela uzsauca vēl skaļāk nekā iepriekš, nepievērsdama uzmanību misteram Frenklinam, tāpat kā nebija to pievērsusi seržantam Kafam.

Misters Frenklins kāpās atpakaļ kā zibens ķerts. Ku("ieris, nezinādams, ko darīt, palūkojās milēdijā, kura joprojām nekustīga stāvēja uz kāpnēm. Milēdija, sejā mijoties dusmām, bēdām un kaunam, deva viņam mājienu braukt un steigšus iegāja atpakaļ mājā. Mirklī, kad kariete sakustējās, atguvis runas spējas, misters Frenklins sauca milēdijai nopakaļ:

—    Jums patiešām bija taisnība, krustmāt. Pieņemiet manu pateicību par jūsu laipnību un ļaujiet man braukt projām!

Milēdija pagriezās un, šķita, gribēja krustdēlam kaut ko teikt. Tad, it kā pati sev neuzticēdamās, labvēlīgi pamāja ar roku.

—    Ienāciet pie manis, pirms mūs atstāsiet, Frenklin, — viņa sacīja aizlauztā balsī un iegāja savā istabā.

—    Izdariet man pēdējo pakalpojumu, Beteridž, — pievērsdamies man, ar asarām acīs sacīja misters Frenklins. — Vediet mani uz staciju, cik ātri vien iespējams.

Arī viņš iegāja atpakaļ mājā. Mis Reičela tobrīd bija padarījusi misteru Frenklinu pavisam nevīrišķīgu. Spriediet paši, cik loti viņš to mīlēja!

Mēs ar seržantu Kafu vaigu vaigā palikām vieni kāpņu apakšā. Seržants stāvēja, pagriezies pret izcirtumu starp kokiem, jo no turienes skatienam pavērās kāds mūsu mājas ceļa līkums. Rokas viņš bija sabāzis kabatās un klusi- tēm savā nodabā svilpoja «Pēdējo vasaras rozi».

—    Visam savs laiks, — es diezgan nikni noteicu. — Patlaban nav īstā reize svilpot.

Tai brīdī tālumā tieši starp kokiem gandrīz pie vārtu sarga namiņa parādījās kariete. Uz pakaļējā kāpšļa blakus Semjuelam skaidri varēja saskatīt otru cilvēku.

—    Viss kārtībā! — klusu noteica seržants. Tad viņš pievērsās man. — Jums taisnība, Beteridž, nav īstā reize svilpot. Tagad tikai no tiesas jāķeras pie darba, nevienu netaupot. Sāksim ar Rozannu Spīrmenu. Kur ir Džoiss?

Abi saucām Džoisu, taču atbildi nesaņēmām. Aizsūtījām kādu staļlapuisi viņu sameklēt.

—    Vai dzirdējāt, ko es sacīju mis Verinderei? — kamēr mēs gaidījām, sacīja seržants. — Un redzējāt, kā viņa to uztvēra? Es skaidri un gaiši pateicu, ka viņas aizbraukšana stipri aizkavēs dimanta atgūšanu, bet viņa, it kā spītēdama maniem vārdiem, tomēr aizbrauca! Jūsu jaunkundze, Beteridž, mātes karietē paņēmusi līdzi ceļabiedru — un šo ceļabiedru sauc par Mēness akmeni.

Es neteicu ne pušplēsta vārda. Tikai cieši turējos pie savas ticības mis Reičelai.

Staļļapuisis atgriezās, un viņam līdzi, kā man šķita, gaužām negribīgi nāca Džoiss.

—    Kur ir Rozanna Spīrmena? — jautāja seržants.

—    Nemāku jums paskaidrot, — iesāka Džoiss. — Man ļoti žēl. Taču, lai kā tas arī būtu ..,

—    Pirms aizbraucu uz Frīzingholu, — viņu skarbi pārtrauca seržants, — es jums uzdevu nenolaist acis no Rozannas Spīrmenas, tikai neļaujot nevienam manīt, ka viņa tiek uzraudzīta. Jūs taču negribēsiet sacīt, ka esat Jāvis viņai aizšmaukt?

—    Baidos, ser, — trīcēdams atbildēja Džoiss, — ka esmu bijis pārāk piesardzīgs, nejaudams viņai manīt manu klātbūtni. Sās mājas saimes galā ir tik daudz gaiteņu…

—    Vai sen jūs viņu izlaidāt no acīm?

—    Turpat priekš stundas, ser.

—    Varat atkal ķerties pie saviem kārtējiem pienākumiem Frīzingholā, — savaldīgi sacīja seržants, un viņa balss skanēja tikpat klusi un bēdīgi kā vienmēr. — Šaubos, vai jūsu talants ir īsti piemērots mūsu darbam, mister Džois. Pašreizējā nodarbošanās ir mazliet pāri jūsu spēkiem. Ar labu rītu!

Policists aizlasījās. Grūti aprakstīt, cik dziļi mani satrieca atklājums, ka Rozanna Spīrmena pazudusi. Šķita, it kā vismaz piecdesmit dažādu domu par šo jautājumu vienlaikus šaudītos manā galvā. Tā nu es stāvēju, neatlaidīgi blenzdams seržantā Kafā, un biju galīgi zaudējis runas spējas.

—     Nē, mister Beteridž, — sacīja seržants, it kā uztvēris pašu svarīgāko manu domu un gribēdams uz to atbildēt pirmām kārtām. — Jūsu draudzene Rozanna neizslīdēs no manām rokām tik viegli, kā jūs domājat. Kamēr vien es zinu, kur atrodama mis Verindere, manā rīcībā ir līdzekļi, kā uziet mis Verinderes līdzdalībnieci. Pagāj ušo nakti es neļāvu viņām sazināties. Taču tas viņām ir nieks. Ja neizdevās sastapties šeit, viņas sastapsies Frīzingholā. Atliek vienīgi izmeklēšanu no šīs mājas pārcelt (mazliet agrāk, nekā biju domājis) uz to māju, kur viesosies mis Verindere. Bet pagaidām, liekas, man vajadzēs jūs lūgt, lai vēlreiz saaicināt kopā visus kalpotājus.

Gāju seržantam līdzi uz saimes galu. Ļoti apkaunojoši atzīties, taču taisnība vien ir, ka ar mistera Kafa pēdējiem vārdiem man atkal piemetās noslēpumu atklāšanas drudzis. Aizmirsu, ka ienīstu seržantu Kafu. Draudzīgi pieķēros viņam pie rokas.

—    Sakiet, dieva dēļ, — es teicu, — ko jūs tagad darīsiet ar kalpotājiem?

Dižais Kafs stāvēja nekustīgi kā stabs un ar dīvaini grūtsirdīgu sajūsmu vērsās pie tukša gaisa.

—    Ja šis cilvēks, — sacīja seržants (acīm redzami domādams mani), — vēl mācētu audzēt rozes, viņš radības kronī būtu pati pilnība! — Pēc šīs spēcīgākās jūtu izpausmes seržants nopūtās un paņēma mani zem rokas. — Redziet, kā tas ir, — viņš teica, atkal atgriezdamies pie saviem pienākumiem. — Rozanna izdarījusi vienu no diviem: vai nu tiešā ceļā devusies uz Frīzingholu (pirms es paspēju tur nokļūt), vai arī papriekš apmeklējusi savu slēptuvi Trīsuļojošajās smiltīs. Pirmais, kas mums jāuzzina, — kurš no kalpotājiem meiteni redzējis pēdējais, iekams viņa izgāja no mājas.

Izmeklēšanā noskaidrojās, ka pēdējai Rozanna pagadījusies acīs trauku mazgātājai Nensijai. Nensija redzējusi, ka viņa izlavās no mājas ar vēstuli rokā un aptur mies- niekzelli, kas pa virtuves durvīm patlaban nesis iekšā gaļu. Nensija dzirdējusi, ka Rozanna lūdz iemest vēstuli pastkastītē, līdzko viņš atgriezīsies Frīzingholā. Miesniek- zellis aplūkojis adresi un brīnījies, kādēļ uz Kobzholu adresētu vēstuli sūtīt pa aplinku ceļiem un mest pastkastītē Frīzingholā, jo vairāk sestdienā, kad vēstule noteikti aizkavēsies un galā nonāks tikai pirmdienas rītā. Rozanna atbildējusi, ka vēstules aizkavēšanās līdz pirmdienai neesot nekāda nelaime. Vienīgais, ko viņa noteikti vēloties, — lai šis cilvēks izpildītu viņas lūgumu. Miesniekzellis to apsolījis un aizbraucis. Nensiju aizsaukuši atpakaļ virtuvē pie darba. Pēc tam neviens vairs Rozannu nebija re- dzēj is.

—    Ko nu? — es jautāju, kad atkal palikām divi vien.

—    Neko, — atbildēja seržants. — Braukšu uz Frīzingholu.

—    Sakarā ar vēstuli, ser?

—    Jā. Sai vēstulē ir zīmīte ar slēptuves aprakstu. Pastā man jānoskaidro adrese. Ja šī ir tā pati adrese, par kuru man modušās aizdomas, pirmdien atkal došos apciemot mūsu draudzeni misis Jolandu.

Gāju seržantam līdzi dot rīkojumu, lai aizjūdz puskarieti. Pie staļļiem mēs uzzinājām šo to jaunu par pazudušo meiteni.

XIX NODAĻA

Vēsts par Rozannas nozušanu, kā izrādījās, jau bija sasniegusi visus kalpotājus. Ari viņi bija ķērušies pie izmeklēšanas un tikko notvēruši kādu spriganu zeņķi ar iesauku Delveris, kuru lāgiem izmantoja dārza ravēšanā un kurš vēl pirms pusstundas bija redzējis Rozannu Spīrmenu. Delveris apgalvoja, ka meitene eglājā nevis pagājusi, bet skriešus aizmetusies viņam garām uz jūras pusi.

—    Vai zēns labi pazīst šejienes krastmalu? — apjautājās seržants Kafs.

—    Viņš piedzimis un uzaudzis šai krastā, — es atbildēju.

—     Delveri! — sacīja seržants. — Vai tu gribi nopelnīt šiliņu? Ja gribi, nāc man līdzi! Lai zirgs paliek iejūgts, mister Beteridž, kamēr es atgriezīšos.

Viņš devās uz Trīsuļojošajām smiltīm tik ātri, ka manas kājas (lai arī manam vecumam it labi saglabājušās) nekādi nespētu turēt viņam līdzi. Mazais Delveris, kā visi mežonēm mūsu pusē, kad tiem sevišķi jautrs prāts, priecīgi ieaurojās un teciņus aizlikās seržantam pakaļ.

Te nu es kārtējo reizi nespēju rast noteiktu izskaidrojumu savam garastāvoklim tai laikā, kamēr seržants Kafs bija projām. Mani pārņēma dīvains, muļķīgs satraukums. Ķēros pie neskaitāmiem nevajadzīgiem darbiem gan ārpus mājas, gan pašā mājā, bet, ko īsti darīju, vairs nevaru atcerēties. Nevaru pat pasacīt, cik ilgs laiks bija pagājis kopš seržanta aiziešanas, kad skriešus pārradās Delveris, nesdams man ziņu. Seržants Kafs zēnam bija iedevis no piezīmju grāmatiņas izrautu lapu, uz kuras ar zīmuli bija rakstīts: «Atsūtiet man Rozannas Spīrmenas kurpi, tikai dariet to ātri.»

Aizsūtīju uz Rozannas istabu kalponi, kas pirmā pagadījās pa rokai, bet zēnam liku atgriezties pie seržanta un pateikt, ka kurpi es aiznesīšu pats.

Tas, bez šaubām, nebija pats ātrākais veids, kā paklau-

>.igi izpildīt saņemto norādījumu. Taču es nolēmu pats savam acīm palūkoties, kāda jauna mistifikācija uzradušie», ii ii tikai tad nodot Rozannas kurpi seržanta rokās. Manā prātā acīmredzot bija atgriezusies agrākā doma par mei- Innes izpestīšanu kaut pēdējā brīdī. Līdzko man iedeva kurpi, šādas jūtas (un kur nu vēl noziegumu atklāšanas drudzis!) dzina mani skriet t.idā ātrumā, par kādu cilvēks, kas iegājis septiņdesmitos, var tikai jsapņot.

Kad nonācu krastmalā, debesis sakupa tumšos mākoņos un lietus, vēja dzīts, gāzās gluži baltām šaltīm. Pie smilšu sēk]a pašā līča grīvā dzirdēju dārdam jūras ūdeņus. Gabaliņu tālāk es pagāju garām zēnam, kas salīcis meklēja patvērumu zem kāpām aizvēja pusē. Tad es ieraudzīju trakojošo jūru, bangas, kas triecās pret sēkli, lietus gāz- mu, kura gluži kā plandošs plīvuris brāzās pāri ūdeņiem, un dzelteno, mežonīgo krastu, kur jautās viens vienīgs vientuļš, melns punkts — seržanta Kafa stāvs.

Pamanījis mani, viņš novē- cināja ar roku uz ziemeļiem.

— Turieties tai pusē! — viņš sauca. — Un nāciet šurp te pie manis!

Kāpu lejā pie viņa, smagi elsodams, un sirds man dauzījās tā, it kā gribētu izlēkt no krūtīm. Runāt nespēju. Vajadzēja uzdot simtiem jautājumu, taču nevienu no tiem nedabūju pār lūpām. Seržanta seja mani izbiedēja. Viņa acīs ieraudzīju pazibam

šausmas. Viņš izrāva kurpi man no rokām un ielika to smiltīs iespiestajā pēdā, kas no tās vietas, kur stāvējām mēs, devās uz dienvidiem tieši pretim rifam, ko sauc par Dienvidu zemesmēli. Lietus vēl nebija pēdu izdzēsis, un meitenes kurpe tai atbilda uz mata.

Ne vārda neteicis, seržants norādīja uz pēdā ielikto kurpi.

Satvēru viņu aiz rokas un pūlējos uzrunāt, taču tas man neizdevās, tāpat kā nebija izdevies pirmīt. Viņš sekoja pēdām aizvien tālāk un tālāk līdz tai vietai, kur smiltis pienāca pie pašām klintīm. Dienvidu zemesmēli apskaloja viļņi; ūdens pamazām pārklāja Trīsuļojošās smiltis. Stūrgalvīgā pacietībā, ko bija baismi pat uzlūkot, seržants Kafs te šur, te tur pielāgoja pēdai kurpi, un allaž tā norādīja vienā un tai pašā virzienā — tieši uz klintīm. Lai kā viņš izpūlējās, nekur nespēja atrast ne mazāko pazīmi, ka pēdas vestu pretējā virzienā.

Beidzot seržants atmeta ar roku. Vēl joprojām klusēdams, viņš atkal paraudzījās manī, pēc tam uz ūdeni, kas cēlās arvien augstāk un augstāk pār Trīsuļojošajām smiltīm. Paskatījos turp, kurp skatījās seržants… un viņa sejā izlasīju viņa domas. Pēkšņi man viscaur pārskrēja briesmīgi, neapvaldāmi drebuļi. Nokritu ceļos liedaga malā.

— Viņa atgriezusies pie savas slēptuves, — izdzirdēju seržantu klusi sakām. — Un uz šīm klintīm notikusi nelaime.

Meitenes neparastā sejas izteiksme, dīvainie vārdi un rīcība — trulā, nedzīvā vienaldzība, ar kādu viņa manī klausījās un runāja, kad pirms pāris stundām sastapu viņu slaukām gaiteni, atkal atausa man atmiņā un, seržantam vēl runājot, apliecināja, ka viņš uzminējis drausmo patie-* sību. Gribēju viņam pastāstīt, kādas bailes mani pārņēmušas. Pūlējos pateikt: «Viņa nomirusi tādā nāvē, seržant, kādu pati meklēja.» Taču nē! Vārdi nenāca man pār lūpām. Neapvaldāmie drebuļi turēja mani savā varā. Nejutu pat lietus gāzmas. Neredzēju paisuma viļņus. Kā sapnī vai kā vīzijā man atkal parādījās nabaga bojā gājusī meitene. Redzēju viņu tieši tādu kā iepriekšējā reizē — tai rītā, kad nācu šurp, lai aizvestu viņu mājās. Dzirdēju meiteni atkal stāstām, ka Trīsuļojošās smiltis pievelk viņu pret pašas gribu, un jautājam, vai tikai viņu šeit negaida kaps. Un mani sagrāba neizdibināmas šausmas par manu paša bērnu. Mana meita bija vienos gados ar Rozannu. Mana meita, pārcietusi tādus pārbaudī- ļumus, kādus pārcieta Rozanna, varbūt dzīvotu tādu pašu nožēlojamu dzīvi un nomirtu tādā pašā drausmīgā nāvē.

Seržants laipni palīdzēja man piecelties un veda mani projām no drūmās vietas, kur bija gājusi bojā Rozanna Spīrmena.

Sajutu atvieglojumu, varēju atkal brīvi atvilkt elpu un skatīt visu apkārtējo tādu, kā tas bija īstenībā. Palūkojies uz smilšu pauguriem, ieraudzīju kalpus un zvejnieku Jolandu skrienam mums pretī. Notiekošā satraukti, viņi jau pa gabalu sauca, vai meitene atradusies. Seržants īsos vārdos pastāstīja, ko bija apliecinājušas pēdas smiltīs, un piebilda, ka ar meiteni laikam gan notikusi nelaime. Tad viņš pieaicināja zvejnieku un, pievērsies atkal jūrai, uzdeva tam kādu jautājumu.

—    Sakiet, — viņš teica, — vai tādā laikā kā patlaban kāds būtu varējis uzņemt viņu laivā no tām klintīm, kur izbeidzas pēdas?

Zvejnieks norādīja uz bangām, kas triecās pret sēkli, un uz milzīgajiem viļņu vāliem, kas šļāca putu mākoņus pāri abiem zemesragiem mums abās pusēs.

—    Nav tādas laivas pasaulē, — viņš atbildēja, — kas būtu varējusi viņu izvest cauri šim te.

Seržants Kafs pēdējo reizi uzmeta skatienu smiltīs palikušajām pēdām, ko lietus pamazām izdzēsa.

—     Tur, — viņš sacīja, — ir pierādījums, ka meitene šo vietu nav varējusi atstāt pa sauszemi. Un šeit, — viņš piebilda, paraudzījies uz zvejnieku, — ir pierādījums, ka viņa nav varējusi tikt projām pa jūru. — Seržants apklusa un mirkli pārdomāja. — Viņa redzēta skrējām šurp pusstundu pirms manas atnākšanas, — viņš teica Jolan- dam. — Savs laiks kopš tā brīža ir pagājis. Varētu sacīt, apmēram stunda. Cik augstu tai laikā varēja atrasties ūdens šaipus klintīm? — Viņš norādīja uz dienvidiem, proti, uz to pusi, kur nebija plūstošo smilšu.

—     Ja spriež pēc paisuma šodien, — atbildēja zvejnieks, — pirms stundas viņpus zemesmēles ūdens nepietika, lai noslīcinātu kaķēnu.

Seržants Kafs pagriezās uz ziemeļiem, pret plūstošajām smiltīm.

—    Cik augstu šai pusē? — viņš jautāja.

—   Vēl zemāk, — atbildēja Jolands. — Trīsuļojošās smiltis ūdens tikai sāka apskalot, vairāk nekā.

Seržants pievērsās man un sacīja, ka nelaime acīmredzot notikusi plūstošo smilšu pusē. Tas atraisīja man mēli.

—    Nekāda nelaime nav notikusi! — es iesaucos. •— Kad Rozanna nāca šurp, viņa nāca, no dzīves nogurusi, lai šo dzīvi šeit izbeigtu.

Viņš atlēca atpakaļ.

—    Kā jūs to zināt? — viņš jautāja.

Pārējie sapulcējās man apkārt. Seržants vienā mirklī attapās. Viņš visus atstūma prom un sacīja, ka es esot vecs vīrs, šis atklājums, viņš sacīja, mani satriecis, un vēl viņš sacīja:

—    Atstājiet viņu uz brīdi vienu!

Tad viņš pievērsās Jolandam un vaicāja:

—    Vai ir kāda iespēja meiteni atrast, kad atkal sāksies bēgums?

Un Jolands atbildēja:

—    Tādas iespējas nav. Ko smiltis paņēmušas, to tās paturēs uz mūžiem.

To pateicis, zvejnieks spēra soli man tuvāk un uzrunāja mani.

—    Mister Beteridž, — viņš sacīja, — man ir kāds vārds jums sakāms par jaunās sievietes nāvi. Četru pēdu attālumā gar zemesmēles malu savu pusasi dziļi zem smiltīm stiepjas klinšu rifs. Es jautāju: kāpēc viņa neuzdūrās tam? Nejauši noslīdējusi no zemesmēles, viņa būtu nokritusi tādā vietā, kur kājām var rast atbalstu, kur ūdens sniedzas labi ja līdz viduklim. Viņa vai nu bridusi, vai lēkusi dziļumā tīšuprāt — citādi vēl šobrīd būtu dzīva. Nekāda nelaime nav notikusi, ser! Trīsuļojošo smilšu dzīles viņu ierāvušas iekšā. Un ierāvušas pēc viņas pašas gribas.

Pēc tāda cilvēka liecības, uz kura zināšanām varēja paļauties, seržants nezināja, ko sacīt. Arī mēs, pārējie, klusējām tāpat kā viņš. Pilnīgā vienprātībā visi devāmies atpakaļ un kāpām augšā krastā.

Pie smilšu pauguriem mums pretim skrēja zirgu puiša palīgs. Puisis bija īsts godavīrs un prata mani cienīt. Ar atbilstošu skumju izteiksmi sejā viņš pasniedza man mazu vēstulīti.

—    Penelope mani atsūtīja ar šo te, mister Beteridž, — viņš sacīja. — Viņa to atrada Rozannas istabā.

Tie bija viņas pēdējie atvadu vārdi vecajam vīram, kas bija darījis visu — paldies dievam, allaž darījis visu, — lai viņai draudzīgi palīdzētu.

«Bija laiks, kad jūs man bieži daudz ko piedevāt, mis- ler Beteridž. Kad atkal ieraudzīsiet Trīsuļojošās smiltis, mēģiniet man piedot vēlreiz. Atradu savu kapu tur, kur mans kaps mani gaidīja. Esmu dzīvojusi un arī mirstu, ser, pateicīga par jūsu laipnību.»

Vairāk nekā nebija. Lai cik īsa bija vēstulīte, man nepietika vīrišķības to izturēt. Asaras viegli rit jaunībā, kad cilvēks tikai sāk dzīvi. Asaras viegli rit vecumā, kad cilvēks beidz dzīvi. Es sāku raudāt.

Seržants Kafs paspēra soli man tuvāk — vēlēdams labu, par to nemaz nešaubos. Bet es atrāvos atpakaļ.

—    Neaiztieciet mani! — es sacīju. — Tik tālu viņu noveda bailes no jums.

—    Jūs maldāties, mister Beteridž, — seržants rāmi atbildēja. — Taču mums pietiks laika par to parunāt, kad būsim atkal pārgājuši mājās.

Atspiedies uz zirgu puiša rokas, es sekoju pārējiem. ( auri lietus gāzēm devāmies mājup pretī raizēm un šaus- mām, kas mūs tur gaidīja.

XX NODAĻA

Tie, kas gāja pa priekšu, jau bija paguvuši pavēstīt jaunumus. Kalpotājus bija pārņēmis apjukums. Kad mēs gājām garām milēdijas istabas durvīm, tās sparīgi tika atrautas vaļā. Milēdija iznāca pie mums (viņai sekoja misters Frenklins, veltīgi cenzdamies nomierināt krustmāti), šausmās par notikušo gluži vai jēgu zaudējusi.

—    Jūs par to atbildēsiet! — viņa sauca, dusmās draudēdama seržantam ar roku. — Gabriel! Samaksājiet šim nelietim, un lai viņš pazūd no manām acīm!

Seržants vienīgais no mums spēja nomierināt milēdiju, jo viņš vienīgais no mums valdīja pār sevi.

—    Sai bēdīgajā notikumā, milēdij, neesmu vainojams vairāk kā jūs, — viņš sacīja. — Ja pēc pusstundas jūs vel joprojām pieprasīsiet, lai atstāju šo māju, es pieņemšu jūsu augstdzimtības atteikumu, bet jūsu augstdzim- I djas naudu gan nepieņemšu.

To seržants teica ar lielu cieņu, bet ari ļoti stingri, tā ka viņa vārdi iedarbojās gan uz milēdiju, gan arī uz mani. Viņa lāva misteram Frenklinam ievest sevi atpakaļ istabā. Kad durvis tika aizvērtas, seržants palūkojās uz kalponēm, un viņa allaž vērīgais skatiens pamani ja, ka Penelope mirkst asaras, bet pārejās sievietes šķiet tikai izbiedētas.

—    Kad jūsu tēvs novilks slapjās drānas un pārģērbsies, — viņš sacīja Penelopei, — ienāciet ar mums aprunāties sava tēva istabā.

Nepagāja ne pusstunda, kad jau biju paguvis apvilkt sausas drānas un arī seržantam iedot visu, kas vajadzīgs samirkušā apģērba nomaiņai. Ienāca Penelope noskaidrot, ko seržants no viņas vēlas. Laikam gan agrāk nekad tik skaidri nebiju sajutis, cik man krietna un paklausīga meita. Apsēdināju viņu klēpī un lūdzu dievu dot viņai savu svētību. Penelope piespieda galviņu man pie krūtīm, abām rokām apskāva manu kaklu, un mēs abi kādu brīdi klusēdami gaidījām. Ne Penelopei, ne man neizgaisa no prāta nabaga mirusī meitene. Seržants piegāja pie loga un palika tur stāvam un lūkojamies laukā. Nodomāju, ka derētu viņam pateikties par šādu smalkjūtību pret mums, un pateicu paldies.

Augstākā sabiedrība var izbaudīt visu, ko vien sirds kāro, un arī savām jūtām nodoties pēc patikas. Zemākiem ļautiņiem šādu priekšrocību nav. Posts, kas saudzē augstākstāvošos, pat nedomā žēlot mūs. Mēs iemācāmies apspiest savas jūtas un pazemīgā pacietībā nest tālāk pienākuma nastu. Nedomājiet, ka zūdos, nē, es tikai pasaku, kā tas ir. Mēs abi ar Penelopi bijām sagatavojušies atbildēt seržantam, līdzko viņš pats savukārt būs sagatavojies. Jautāta, vai viņai zināms, kādēļ Rozanna devusies nāvē, mana meita atbildēja (jūs to droši vien jau nojaušat), ka tas noticis aiz mīlestības pret misteru Frenklinu Bleiku. Uz nākamo jautājumu, vai par šo savu domu viņa kādam jau ieminējusies, Penelope atbildēja:

—    Neesmu par to runājusi Rozannas dēļ.

Uzskatīju par nepieciešamu teiktajam piebilst kādu vārdu arī no savas puses. Es sacīju:

—    Tikpat labi, dārgumiņ, arī mistera Frenklina dēj. Ja Rozanna gājusi nāvē aiz mīlestības pret viņu, tas noticis bez viņa ziņas un viņa vainas tur nav. Ļausim misteram Frenklinam šodien aizbraukt, ja viņš vispār domā

In«ilikt, veltīgi neuzkraujot viņam mokošo patiesības i nastu.

Seržants piekrita.

—    Pilnīgi pareizi, — viņš teica un atkal apklusa, acīm- icdzot salīdzinādams Penelopes domas ar savējām, ku- ■ >is nevienam neizpauda.

Pēc šās pusstundas atskanēja manas pavēlnieces zvans. Devos pie viņas un jau ce]ā sastapu misteru Frenklinu, kurš iznāca no krustmātes viesistabas. Misters Frenklins paziņoja, ka viņas augstdzimtība esot ar mieru pieņemt seržantu Kafu — manā klātbūtnē, protams, tāpat kā iepriekš, — un piebilda, ka pats pirms tam gribot pateikt seržantam pāris vārdu. Atpakaļceļā uz manu istabu viņš apstājās hallē, lai papētītu vilcienu sarakstu.

—    Vai patiešām jūs atstāsiet mūs, ser? — es jautāju.

—    Ar mis Reičelu jūs droši vien atkal salabsiet, ja vien dosiet viņai laiku apdomāties.

—    Viņa apdomāsies, — atbildēja misters Frenklins,

—     kad uzzinās, ka esmu aizbraucis un ka viņa nekad vairs mani neredzēs.

Domāju, ka viņš tā runā, aizvainots par mūsu jaunkundzes izturēšanos pret viņu. Taču tas nebūt tā nebija. Milēdija bija ievērojusi, ka tieši kopš tā brīža, kad mūsu mājās ieradās policija, jau ar mistera Frenklina vārda pieminēšanu vien pietika, lai mis Reičela aizsviltos dusmās. Misters Frenklins pārāk stipri mīlēja māsīcu, lai pats sev par to atzītos, taču patiesība gribot negribot nāca gaismā, kad mis Reičela aizbrauca pie krustmātes. Acis viņam pēkšņi tika nežēlīgi atvērtas (kā, tas jums jau zināms), un viņš pieņēma lēmumu (vienīgo drosmīga cilvēka cienīgo lēmumu) — atstāt mūsu māju.

Visu, kas bija sakāms seržantam, misters Frenklins pateica manā klātbūtnē. Viņš pastāstīja, ka viņas augstdzimtība esot ar mieru ņemt atpakaļ savus pārsteidzīgos vārdus. Misters Frenklins apjautājās, vai seržants Kafs šai sakarā nepiekritīšot pieņemt atalgojumu un atstāt dimanta nozušanas apstākļu izmeklēšanu tādā stāvoklī, kādā tā bija tobrīd. Seržants atbildēja:

—    Nē, ser. Atalgojumu es saņemu par to, ka izpildu savu pienākumu. Atsakos to pieņemt, iekams savu pienākumu neesmu izpildījis.

—    Es jūs nesaprotu, — sacīja misters Frenklins.

—    Labprāt paskaidrošu jums, ser, — teica seržants.

— Atbraucis šurp, es apņēmos pienācīgi noskaidrot jautājumu par nozudušo dimantu. Esmu tam sagatavojies un gaidu iespēju izpildīt savu apņemšanos. Kad būšu lēdijai Verinderei paziņojis, kādā stāvoklī patlaban atrodas izmeklēšana, un skaidri norādījis, kā jārīkojas, lai atgūtu Mēness akmeni, atbildība no maniem pleciem tiks novelta. Lai viņas augstdzimtība pēc tam izšķir, vai man atļaut vai neatļaut turpmāku izmeklēšanu Tad es būšu paveicis to, ko apņēmos, un vairs neatteikšos no atalgojuma.

Ar šiem vārdiem seržants Kafs mums atgādināja, ka arī slepenpolicijai ir savs gods, ko tā it viegli var pazaudēt.

Seržanta viedoklis šķita tik acīm redzami pareizs, ka neko vairs nevarēja piebilst. Kad piecēlos, lai pavadītu seržantu uz milēdijas istabu, viņš apjautājās, vai misters Frenklins arī vēloties būt tur klāt. Misters Frenklins atbildēja:

—    Nē, ja vien to nevēlas lēdija Verindere.

Kad seržantam līdzi gāju pa durvīm ārā, misters Frenklins vēl čukstus man piebilda:

—    Zinu, ko šis cilvēks grasās teikt par Reičelu, taču es savu māsīcu mīlu pārāk stipri, lai visu to uzklausītu un savaldītos. Atstājiet mani vienu!

Atstāju viņu gaužām nobēdājušos — rokās paslēptu seju viņš stāvēja, atspiedies pret palodzi, bet Penelope lūrēja pa durvju spraugu, tiekdamās viņu mierināt. Bijis es mistera Frenklina vietā, noteikti aicinātu Penelopi iekšā. Ja kāda sieviete jums nodarījusi pāri, vislabāko mierinājumu varat rast, izstāstot to kādai citai, jo deviņos gadījumos no desmit šī cita noteikti nostāsies jūsu pusē. Bet varbūt pēc. tam, kad uzgriezu muguru, viņš manu meitu arī pasauca? Tādā gadījumā par godu savai meitai varu teikt, ka nekas viņu nespētu aizkavēt, ja viņa dotos mierināt misteru Frenklinu Bleiku.

Mēs ar seržantu Kafu tikmēr devāmies uz milēdijas istabu.

Kad iepriekšējo reizi apspriedāmies, viņa nekādi nespēja atraut acis no grāmatas uz galda. Šoreiz stāvoklis bija mainījies uz labo pusi. Viņa raudzījās seržantam pretī ar tikpat neatlaidīgu skatienu. Ikviens milēdijas vaibsts pauda ģimenes raksturu, un es zināju, ka seržants Kafs sastapsies ar milēdiju kā līdzīgs ar līdzīgu, ja jau tāda sieviete kā mana pavēlniece sasprindzinājusi visus spēkus, lai uzklausītu pašu Jaunāko, kas seržantam sakāms.

XXI NODAĻA

Kad bijām apsēdušies, pirmos vārdus sacīja milēdija.

—    Seržant Kaf, — viņa teica, — iespējams, ka ir kāds attaisnojošs iemesls tiem pārsteidzošajiem vārdiem, kurus es jums sacīju pirms pusstundas. Tomēr es nepavisam negribu aizbildināties ar šo iemeslu un no visas sirds varu jums teikt, ka nožēloju savu rīcību, ja tā jūs aizvainojusi.

Laipnība balsī un runas manierē, kad viņa izteica šos samierināšanās vārdus, attiecīgi iedarbojās uz seržantu. Viņš lūdza atļauju savukārt attaisnoties un padarīja šo attaisnošanos par cieņas pierādījumu milēdijai. Viņam nekādi neesot iespējams, viņš sacīja, justies atbildīgam par nelaimi, kas satriekusi mūs visus, tā pietiekami svarīgā iemesla dēļ, ka cerības sekmīgi pabeigt izmeklēšanu bijušas atkarīgas no viņa rīcības — vai viņš nepateiks vai neizdarīs kaut ko tādu, kas spētu satraukt Rozannu Spīrmenu. Seržants lūdza mani izteikt savus vērojumus — vai viņš šo noteikumu ir vai nav ievērojis. Es varēju apliecināt, ka noteikums ir ievērots, un to arī pateicu. «Ar to pietiks,» es nodomāju, «lai viss beigtos saprātīgi.»

Taču seržants Kafs spēra vēl vienu soli tālāk, acīmredzot ar nolūku (par to jūs tūdaļ pārliecināsieties paši) uzsākt pašu nepatīkamāko izskaidrošanos ar milēdiju.

—    Esmu dzirdējis minam kādu jaunās sievietes pašnāvības iemeslu, — sacīja seržants, — kas varbūt patiešām ir īstais iemesls. Šim iemeslam nav ne mazākā sakara ar to jautājumu, ko man šeit uzdots risināt. Taču te jāpiebilst, ka mana paša pārliecība sveras uz citu pusi. Manuprāt, nabaga meiteni pašnāvībā iedzinis kaut kāds ar dimanta nozušanu saistīts nepanesams satraukums. Neņemos apgalvot, kas izraisījis šo nepanesamo satraukumu. Taču es domāju, ka (ar jūsu augstdzimtības piekrišanu) varam pieaicināt kādu cilvēku, kas spētu izšķirt, vai man ir vai nav laisnība.

—    Vai šis cilvēks patlaban ir mūsu mājās? — brīdi vilcinājusies, jautāja milēdija.

—    Šis cilvēks ir atstājis jūsu mājas, milēdij.

Atbilde tieši un nepārprotami norādīja uz mis Reičelu. Iestājās klusums, kuram, man šķita, nepienāks gals. Ak kungs! Cik skaļi auroja vējš, cik spalgi pret logiem sitās lietus lāses, kamēr es sēdēju un gaidīju, lai kāds no abiem atkal ierunātos!

—    Esiet tik laipns un izsakieties skaidrāk! — sacīja milēdija. — Vai jūs to attiecināt uz manu meitu?

—    Jā, uz jūsu meitu, — pavisam īsi atbildēja seržants Kafs.

Kad ienācām istabā, manai pavēlniecei uz galda gulēja čeku grāmatiņa, — bez šaubām, lai izsniegtu seržantam atlīdzību. Nu viņa to ielika atpakaļ atvilktnē. Man sāpēja sirds, redzot, cik stipri dreb viņas nabaga roka — tā pati roka, kas veco kalpu allaž apbērusi labdarībām, tā pati roka, kura, lai dievs dod, saņems manējo, kad sitīs mana stundiņa un es uz mūžiem atstāšu šo pasauli!

—     Cerēju, — ļoti lēni un klusu sacīja milēdija, — ka atlīdzināšu jūsu pakalpojumus un šķiršos no jums, un mis Verinderes vārds mūsu sarunā netiks atklāti minēts tā, kā jūs to nule pieminējāt. Vai mans krustdēls jums neko neteica, pirms ienācāt manā istabā?

—     Misters Bleiks pateica, kas viņam bija uzdots, milēdij. Un es savukārt misteram Bleikam minēju iemeslu…

—     Nav nozīmes stāstīt man par jūsu izdomātajiem iemesliem. Pēc tā, ko nupat pateicāt, jūs zināt tikpat labi kā es, ka esat aizgājis pārāk tālu, lai rastu ceļu atpakaļ. Mans pienākums pašai pret sevi, tāpat kā pienākums pret manu bērnu, liek man prasīt, lai jūs paliktu šeit un pateiktu visu, kas jums sakāms.

Seržants palūkojās pulkstenī.

—    Ja man pietiktu laika, milēdij, — viņš atbildēja, — es savu ziņojumu daudz labprātāk uzrakstītu, nekā pūlētos to pasniegt jums mutvārdiem. Taču, ja tiek nolemts izmeklēšanu turpināt, laiks mums ir pārāk dārgs, lai to izšķiestu rakstīšanai. Esmu ar mieru tūliņ ķerties pie savu vērojumu izklāsta. Tikai man ļoti grūti būs runāt, un jums būs grūti mani uzklausīt. ..

Sai brīdī mana pavēlniece vēlreiz viņu pārtrauca.

—    Varbūt tik grūti nebūs jums un manam krietnajam kalpam un draugam, — viņa teica, — ja es rādīšu priekšzīmi un drosmīgi sākšu runāt pirmā. Jums ir aizdomas, ka mis Verindere mūs visus krāpj, slēpdama dimantu kaut kāda viņai vien zināma mērķa labad. Vai nav tiesa?

—    Tiesa, milēdij.

—     Nu redzat! Taču, iekams sākat runāt jūs, man — mis Verinderes mātei — jums jādara zināms, ka mana meita absolūti nav spējīga izdarīt to, par ko jūs viņu turat aizrunās. Jūs par mis Verinderes raksturu kaut ko uzzinājāt līkai pirms dienas vai divām dienām. Es savas meitas rak- Muru pazīstu kopš pašas viņas dzimšanas. Izsakiet savas aizdomas, cik bargi vien gribat, — ar to jūs nekādi neilgsiet mani aizvainot. Jau iepriekš esmu pārliecināta, ka (lai cik liela ir jūsu pieredze) šoreiz kaut kādi apstākļi |us liktenīgi maldinājuši. Iegaumējiet! Manā rīcībā nav nekādu slepenu ziņu. Mana meita nepavisam man neuzlītas, tāpat kā neuzticas jums. Vienīgais iemesls, kas man liek runāt viņai par labu, jums jau ir zināms. Es pazīstu savu bērnu.

Viņa pagriezās pret mani un sniedza savu roku. Es to klusēdams noskūpstīju.

—    Varat turpināt, — viņa sacīja, pavērdamās seržantā likpat mierīgi kā arvien.

Seržants Kafs paklanījās. Milēdija viņu tomēr kaut kā bija ietekmējusi. Seržanta skarbā seja īsu brīdi atmaiga, II kā viņš justu žēlumu pret manu pavēlnieci. Toties skaidri varēja redzēt, ka seržanta pārliecību viņa nav izkustinājusi pat ne par sprīža tiesu. Viņš ierīkojās ērtāk krēslā un sāka nežēlīgu uzbrukumu mis Reičelas raksturam šādiem vārdiem.

—    Esmu spiests lūgt jūsu augstdzimtību, — viņš sauja, — paraudzīties uz šo notikumu ne tikai no sava, bet ari no mana redzes viedokļa. Pamēģiniet, lūdzu, iedomāties, ka esat šeit ieradusies manā vietā un ar manu pielūdzi! Un atļaujiet man īsos vārdos pasacīt, kāda ir šī mana pieredze!

Milēdija ar galvas mājienu parādīja, ka viņa ir ar mieru. Seržants turpināja.

—    Pēdējos divdesmit gadus, — viņš sacīja, — bieži esmu licis izmantots par uzticības personu dažādos ģimenes rkandālos. Sajā īsti delikātajā praksē esmu guvis vismaz vu>nu atziņu, kam ir lielāks vai mazāks sakars ar jūsu gaili jumu un ko es varu izteikt pāris vārdos. Pēc savas l'ieredzes varu teikt, ka jaunām dāmām no augstākās sabiedrības dažkārt gadās šādi tādi slepeni parādi, kuros viņas neiedrošinās atzīties ne saviem tuviniekiem, ne draugiem. Reizēm parāds radies pie modistes vai juveliera. Keizēm nauda vajadzīga tādiem nolūkiem, par kuriem šoreiz nevar būt ne runas un kurus nemaz negribu pieminēt, lai neizraisītu jūsu sašutumu. Paturiet prātā, ko jums teicu, milēdij, — un tagad paraudzīsimies, kā notikumi šais mājās lika man gribot negribot pievērsties savai paša pieredzei!

īsu brīdi viņš nodevās pārdomām un tad turpināja — tik briesmīgi skaidri, ka nebija iespējams viņu nesaprast, un ar tik negantu taisnīgumu, kas nesaudzēja nevienu.

— Pirmās ziņas par dimanta nozušanu, — sacīja seržants, — es saņēmu no policijas inspektora Sīgreiva. Viņš man skaidri pierādīja, ka nepavisam nav spējīgs izmeklēt šo gadījumu. Vienīgais no viņa teiktā, kas man šķita pelnījis, lai to uzklausītu, bija vēsts, ka mis Verindere atteikusies atbildēt uz viņa jautājumiem, turklāt runājusi neizprotami rupji un nicinoši. Man tas šķita dīvaini, taču es visu centos izskaidrot ar zināmu inspektora netaktiskumu, kas varbūt aizvainojis jauno dāmu. Pēc tam es šo dīvainību noglabāju kaut kur atmiņā un viens pats ķēros pie izmeklēšanas. Kā jums zināms, tā beidzās ar to, ka atklāju traipu uz durvīm un no mistera Frenklina Bleika liecības guvu pārliecību, ka šis traips un dimanta nozušana ir vienas un tās pašas mīklas sastāvdaļas. Tādējādi man radās aizdomas — ja tās vispār var saukt par aizdomām —, ka Mēness akmens ir nozagts un zaglis varbūt ir kāds no kalpotājiem. Tiktāl viss it kā būtu skaidrs. Taču kas notiek pēc tam? Pēkšņi no savas istabas iznāk j mis Verindere un Sāk runāt ar mani. Es jaunajā dāmā I novēroju šo to aizdomīgu. Viņa joprojām ir ārkārtīgi sa- ļ traukta, lai gan kopš dimanta nozušanas pagājušas jau ļl divdesmit četras stundas. Pret mani viņa izturas gluži ļ tāpat, kā izturējās pret policijas inspektoru Sīgreivu. Bet | pret misteru Frenklinu Bleiku viņa izjūt bezgalīgas dus- g mas. Atkal viss it kā būtu skaidrs. Tātad (es pats sev saku) man ir darīšana ar jaunu dāmu, kas pazaudējusi vērtīgu dārgakmeni, — ar jaunu dāmu, kurai, kā to redz manas paša acis un dzird manas paša ausis, — ir vētrains temperaments. Ko viņa dara šādos apstākļos un ar šādu temperamentu? Viņa pauž neizprotamas dusmas pret misteru Bleiku, misteru inspektoru un pret mani — citiem vārdiem sakot, pret tiem trim cilvēkiem, kuri katrs savādāk pūlas viņai palīdzēt, lai nozudušais dārgakmens tiktu atrasts. Novadījis izmeklēšanu tik tālu, es tai brīdī, milēdij, un ne mirkli agrāk, atmiņā atgriežos pie savas iepriekšējās pieredzes. Mana pieredze izskaidro it kā neizprotamo mis Verinderes izturēšanos. Gribot negribot man viņa

jāpielīdzina citām jaunām dāmām, ar ko man kādreiz iznākusi darīšana. Mana pieredze liek domāt, ka mis Verinderei ir parādi, kuros viņa nedrīkst atzīties, bet kuri noteikti jāatlīdzina. Un man vienīgi atliek sev jautāt, vai dimanta nozušana nenozīmē to, ka dimants slepus tiks izmantots parādu nomaksai. Tāds ir secinājums, ko no acīm redzamiem faktiem izdara mana pieredze. Ko jūsu augstdzimtības pieredze var pret to iebilst?

—    To, ko jau sacīju, — atbildēja milēdija. — Apstākli jūs ir maldinājuši.

Es neteicu nekā. Manā vecajā, apstulbušajā galvā atkal bija iesēdies «Robinsons Krūzo» — dievs vien zina, kā. Ja seržants Kafs tai bridī atrastos vientujā salā un nega- dītos nekāds Piektdienis, kas viņam pakavētu laiku, ne ari kuģis, kas viņu pievāktu, — tas būtu tieši tas, ko es viņam novēlētu! (Nota bene: Esmu parasts krietns kristietis, ja vien no manas kristietības netiek prasīts pārāk daudz. Un arī jūs visi — to varu teikt sev par lielu mierinājumu — šai ziņā droši vien esat tādi paši.)

Seržants Kafs turpināja.

—     Vai mans secinājums ir vai nav pareizs, milēdij, — viņš sacīja, — vispirms to vajadzēja pārbaudīt. Tādēļ es jūsu augstdzimtībai ierosināju visā mājā pārmeklēt drēbju skapjus un lādes. Tas bija līdzeklis, kā atrast apģērba gabalu, ar kuru, ļoti iespējams, iztraipīta krāsa uz durvīm, un arī līdzeklis, kā pārbaudīt manu secinājumu. Kas iznāca? Jūsu augstdzimtība piekrita pārbaudei, misters Bleiks piekrita, un misters Eiblvaits piekrita. Vienīgi mis Verindere, kategoriski atteikdamās no pārbaudes, visu izjauca. Sāds iznākums pierādīja, ka mans uzskats bijis pareizs. Ja jūsu augstdzimtība un misters Beteridžs vēl joprojām negribat man piekrist, jums jābūt gluži akliem, lai neredzētu to, kas notika šodien. Jūsu klātbūtnē es jaunkundzei sacīju, ka viņas aizbraukšana (pašreizējā izmeklēšanas brīdī) stipri aizkavēs mani atrast dārgakmeni. Jūs paši redzējāt, ka, nelikdamās gar maniem vārdiem ne zinis, mis Verindere pavēlēja braukt. Jūs paši redzējāt, ka viņa nevis samierinājās ar misteru Bleiku, kas vairāk par jums, visiem pārējiem, pūlējās, lai palīdzētu man atklāt noslēpumu, bet gan uz savas mātes nama kāpnēm publiski apvainoja misteru Bleiku. Ko tas viss nozīmē? Ja mis Verindere nav iejaukta dimanta nozušanā, ko tas viss nozīmē?

"Šoreiz viņš palūkojās manī. Bija tik drausmīgi noklausīties, kā seržants citu pēc cita it kā krauj kaudzē pierādījumus pret mis Reičelu, un zināt, ka nav ne mazāko iespēju apšaubīt viņa teiktā patiesību, lai cik stipri gribētos to darīt. Es (paldies dievam) spēju nepadoties tikai prātam vien. Tādēļ varēju nesatricināmi palikt pie milēdijas viedokļa, kas bija arī manējais. Tas uzmundrināja manu garu, un es droši varēju skatīties seržajītam acīs. Lūdzu jūs, krietnie draugi, sekojiet arī jūs manam paraugam! Tas jūs pasargās no daudziem satraukumiem un nepatikšanām. Nepadodieties prāta apsvērumiem, un jūs redzēsiet, cik viegli izdosies aplauzt ragus prātīgajiem, kad tie pūlēsies jums uzbrukt jūsu labsirdības dēļ!

Redzēdams, ka ne es, ne mana pavēlniece neko neiebilst, seržants Kafs turpināja. Ak dievs, kāds mani sagrāba niknums par to, ka mūsu klusēšana viņu nepavisam nav izsitusi no sliedēm!

— Tādi ir pierādījumi, milēdij, un tie vēršas vienīgi pret mis Verinderi, — viņš sacīja. — Nākamos aplūkosim pierādījumus, kas vēršas vienlaikus pret mis Verinderi un nelaiķi Rozannu Spīrmenu. Ar jūsu atļauju īsu mirkli atgriezīsimies pie jūsu meitas atteikšanās nodot savu garderobi pārbaudei. Pēc šā notikuma mans secinājums jau bija skaidrs, taču atlika noskaidrot vēl divus jautājumus. Pirmkārt, kāda būtu pareizākā izmeklēšanas metode? Otrkārt, vai mis Verinderei kalpotāju vidū ir kāda līdzdalībniece? Rūpīgi visu pārdomājis, nolēmu izmeklēšanu turpināt pēc nekārtnas metodes — tā vismaz to sauc mūsu profesijā. Kādu apsvērumu dēļ? Runa ir par ģimenes skandālu, un mans pienākums — noturēt to ģimenes lokā. Jo mazāk trokšņa sacelsim un mazāk svešu cilvēku pieaicināsim man palīgos, jo labāk būs. Neesmu domājis ne par apcietināšanu uz aizdomu pamata, ne par nodošanu tiesai, ne arī par kaut ko citu tamlīdzīgu, jo galvenā vainīgā (pēc manām domām) bija jūsu meita. Sai gadījumā man šķita, ka tāds cilvēks kā misters Beteridžs ar viņa raksturu un stāvokli šai namā, cilvēks, kas labi pazīst kalpotājus un kam dārgs ģimenes gods, noderēs man par palīgu daudz labāk nekā jebkurš cits, ko es gadījuma pēc iesaistītu šai darbā. Varēju ņemt talkā arī misteru Bleiku, taču tur ceļā stājās kāds nozīmīgs šķērslis. Misters Bleiks jau no sākta gala saprata, kurp virzās izmeklēšana, un, tā kā viņš nav vienaldzīgs pret mis Verinderi, nekāda sadarbība starp viņu un mani nebūtu iespējama. Apgrūtinu |usu augstdzimtību ar šiem sīkumiem tādēļ, lai jūs salu astu, ka ģimenes noslēpumu esmu pratis noturēt ģimenes lokā. Esmu vienīgais pie ģimenes nepiederīgais, kam šis noslēpums ir zināms, un manas nākotnes izredzes darbā atkarīgas no tā, vai pratīšu savaldīt mēli.

Te nu es jutu, ka manas nākotnes izredzes atkarīgas no l.i, vai pratīšu nesavaldīt mēli. Manā vecumā savas pavēl- ilieces acīs tikt padarītam par kaut ko policista palīgam līdzīgu — to mana kristietība nespēja paciest.

—    Izlūdzos jūsu augstdzimtības atjauju darīt jums zināmu, — es sacīju, — ka nekad vēl, cik pats apzinos, neesmu nekādā veidā atbalstījis šo pretīgo slepenpolicijas pasākumu no paša sākuma līdz pat galam, un pieprasu, lai seržants Kafs apstrīd šos manus vārdus, ja viņš to uzdrīkstas!

Sais vārdos pajāvis vāju dusmām, es jutos manāmi atvieglots. Viņas augstdzimtība mani pagodināja, viegli paplikšķinādama pa plecu. Taisnīgā sašutumā es palūkojos uz seržantu, lai redzētu, ko viņš domā par šādu liecību. Seržants paraudzījās pretī lēnīgs kā jērs, un šķita, ka es viņam esmu iepaticies vēl vairāk "nekā līdz šim.

Milēdija ieteicās, ka viņš varot turpināt savu izklāstījumu.

—    Saprotu, — viņa sacīja,*— ka esat godam darījis visu, ko spējat, it kā lai aizstāvētu manas intereses. Esmu sagatavojusies uzklausīt, kas jums vēl sakāms.

—     Kas man vēl sakāms, — atbildēja seržants Kafs, — attiecas uz Rozannu Spīrmenu. Jūsu augstdzimtība varbūt atceras, ka jauno sievieti es pazinu, līdzko viņa ienesa šai istabā veļas grāmatu. Līdz šim brīdim šaubījos, vai mis Verindere kādam uzticējusi savu noslēpumu. Kad ieraudzīju Rozannu, mainīju savus uzskatus. Man tūliņ radās aizdomas, ka viņa ir līdzzinātāja dimanta nozušanā. Nabaga meitene ņēmusi šausmīgu galu, un es negribu, lai tagad, kad viņas vairs nav starp dzīvajiem, jūsu augstdzimtība domātu, ka esmu bijis pret viņu pelnīti bargs. Ja šī būtu parasta zādzība, es Rozannu atbrīvotu no jebkādām aizdomām tikpat viegli kā jebkuru citu jūsu mājas kalpotāju. Pieredze rāda, ka tais gadījumos, kad sievietes no labošanas iestādēm tiek pieņemtas darbā un ar viņām apietas laipni un taisnīgi, viņas lielākoties godīgi nožēlo savu pārkāpumu un patiešām godam attaisno viņām veltīto uzticību. Taču šī nebija parasta zādzība. Tas, manuprāt, bija viltīgi izstrādāts plāns, kura iedvesmotāja ir pati dimanta īpašniece. Kad ieņēmu šādu viedokli, pirmais apsvērums, kas man ienāca prātā sakarā ar Rozannu, bija šāds. Vai mis Verindere būtu apmierināta (izlūdzos no jūsu augstdzimtības piedošanu), ja mēs visi iedomātos, ka Mēness akmens tikai pazudis? Vai arī viņa spertu soli tālāk un ar viltu lūkotu mūs pārliecināt, ka Mēness akmens nozagts? Tādā gadījumā viņai īsti pa ķērienam būtu Rozanna Spīrmena — sieviete ar zagles reputāciju, cilvēks, kas jūsu augstdzimtību un arī mani visvieglāk varētu novest uz maldīgām pēdām.

Vai ir iespējams (es sev jautāju) savus pierādījumus pret mis Reičelu un Rozannu izklāstīt no vēl drausmīgāka redzes viedokļa? Bija iespējams, to jūs tūdaļ redzēsiet.

— Man bija vēl kāds cits iemesls turēt nelaiķi aizdomās, — sacīja seržants, — un šis iemesls liekas vēl spēcīgāks. Kurš būtu īstais cilvēks, kas mis Verinderei palīdzētu slepus saņemt naudu par dimantu? Rozanna Spīrmena. Neviena jauna dāma ar mis Verinderes stāvokli sabiedrībā pati nemūžam neuzņemtos tik riskantu pasākumu. Vajadzīgs starpnieks, un kurš gan tam piemērots vairāk, es vēlreiz jautāju, nekā Rozanna Spīrmena? Jūsu augstdzimtības nelaiķe kalpone savās zagles gaitās bija sasniegusi augstu amata meistarību. Man ir drošas ziņas, ka viņai bijuši sakari ar kādu no tiem nedaudzajiem cilvēkiem Londonā (augļotājiem!), kas aizdotu krietnu summu par tādu ievērības cienīgu dārgakmeni kā Mēness akmens, turklāt neuzdodami nekādus kutelīgus jautājumus un neizvirzīdami kutelīgus noteikumus. Paturiet to prātā, milēdij, un ļaujiet paskaidrot, kā Rozannas pašas rīcība un no tās izrietošie secinājumi apstiprināja manas aizdomas.

Pēc tam seržants sīki iztirzāja visu Rozannas rīcību. Jums šī viņas rīcība zināma tikpat labi kā man, un jūs sapratīsiet, cik smagu vainas nastu šī viņa ziņojuma daļa uzkrāva nabaga nelaiķei meitenei, neapstrīdami apliecinot viņas līdzdalību Mēness akmens nozušanā. Seržanta vārdi izbiedēja pat milēdiju. Viņa neatbildēja ne vārda. Taču seržantam, likās, bija vienalga, vai viņa atbild vai ne. Viņš turpināja (kaut jupis viņu parāvis) tikpat nelokāmi kā iepriekš.

—     Izskaidrojis jums visu pēc sava saprāta, — viņš sa- clja, — varu jūsu augstdzimtībai vēl tikai piebilst, ko ierosinu darīt turpmāk. Manuprāt, ir divas iespējas, kā sekmīgi pabeigt izmeklēšanu. Uz vienu no tām droši var paļauties. Otra, jāatzīst, nav nekas cits kā tikai pārdrošs eksperiments. Vai mēs izvēlēsimies to iespēju, uz kuru var droši paļauties?

Mana pavēlniece ar mājienu lika seržantam saprast, lai viņš dara, kā tīk, un lai izvēlas pats.

—    Pateicos, — atbildēja seržants. — Ja jau jūsu augstdzimtība laipni atļauj man izvēlēties, sāksim, protams, ar drošu iespēju. Vai mis Verindere paliks Frīzingholā vai brauks mājās — kā vienā, tā otrā gadījumā domāju rūpīgi izsekot ikvienu viņas soli — ar kādiem cilvēkiem viņa satiksies, kurp dosies izbraucienos vai pastaigās, kam rakstīs un no kā saņems vēstules.

—    Ko vēl? — jautāja milēdija.

—    Vēl es lūgšu, — atbildēja seržants, — jūsu augstdzimtības atļauju Rozannas Spīrmenas vietā par kalponi pieņemt kādu sievieti, kura pieradusi pie šāda veida slepenām izmeklēšanām un par kuras piesardzību es varu uzņemties atbildību.

—    Ko vēl? — atkārtoja milēdija.

—    Tad vēl, — turpināja seržants, — un tas arī pēdējais, domāju kādu no saviem kolēģiem policistiem norīkot sakaru uzņemšanai ar to Londonas augļotāju, kurš, kā tika minēts, jau agrāk bijis pazīstams ar Rozannu Spīrmenu un kura vārdu un adresi — par to jūsu augstdzimtība var nešaubīties — Rozanna pateikusi mis Verinderei. Nenoliedzu, ka šī manis ieteiktā rīcība prasīs daudz naudas un lielu laika patēriņu. Taču rezultāts ir pilnīgi drošs. Mēs apmetīsim Mēness akmenim apkārt cilpu un savilksim to arvien ciešāk un ciešāk, līdz atradīsim dārgakmeni mis Verinderes rokās, ja vien viņa to būs nolēmusi paturēt. Bet, ja parāds ir steidzami kārtojams un mis Verindere nolems sūtīt dimantu tālāk, mums būs savs cilvēks, kas pievāks Mēness akmeni, līdzko tas tiks nogādāts Londonā.

Izdzirdējusi, ka viņas meita tiek padarīta par šāda priekšlikuma mērķi, mana pavēlniece pirmo reizi aizsvilās dusmās.

—          Uzskatiet, ka jūsu ieteikums ir pilnīgi un galīgi noraidīts, — viņa teica. — Un paskaidrojiet otru iespēju, kā sekmīgi pabeigt izmeklēšanu.

—    Otra iespēja, — seržants turpināja tikpat mierīgi kā vienmēr, — kā jau minēju, ir ķerties pie kāda pārdroša eksperimenta. Liekas, esmu diezgan pareizi novērtējis mis Verinderes temperamentu. Viņa katrā ziņā spēj (tāda ir mana pārliecība) bezbailīgi uzņemties risku un mūs apmānīt. Taču viņas raksturs ir pārāk straujš un viņa nav radusi krāpties, tādēļ nespēs pastāvīgi liekuļot un savaldīties ikreiz, kad tiks tīši izaicināta. Jau līdz šim mis Verinderei vairākkārt nav izdevies savaldīt savas jūtas, lai gan viņas intereses nepārprotami prasījušas tās apslēpt. Ierosinu rīkoties, pamatojoties tieši uz šo viņas rakstura īpatnību. Gribu pēkšņi dot pamatīgu triecienu apstākļos, kas aizskars mis Verinderi sāpigā vietā. Citiem vārdiem sakot, iepriekš nebrīdinājis, gribu pastāstīt mis Verinderei par Rozannas nāvi cerībā, ka labākās jūtas tūliņ liks viņai atklāti visā atzīties. Vai jūsu augstdzimtība piekrīt šādai iespējai?

Mana pavēlniece pārsteidza mani tā, ka kļuvu vai mēms aiz brīnumiem. Nevilcinādamās viņa seržantam atbildēja:

—    Jā, es piekrītu.

—    Zirgi ir aizjūgti, — sacīja seržants. — Atļaujiet, jūsu augstdzimtība, atvadīties.

Milēdija pacēla roku un aizturēja viņu pie durvīm.

—    Jūs ierosināt iedarboties uz manas meitas labākajām jūtām, — viņa teica. — Taču es, viņas māte, prasu iespēju pašai pārbaudīt savu bērnu. Lūgšu jūs palikt šeit, un uz Frīzingholu braukšu es.

Vismaz vienreiz mūžā dižais Kafs aiz pārsteiguma palika stāvam bez valodas, kā gluži parasts cilvēks.

Mana pavēlniece pazvanīja un lika atnest ūdensdrošu apmetni. Lietus vēl aizvien gāza kā spaiņiem, un ar slēgto karieti, kā jums zināms, mis Reičela tika aizvesta uz Frīzingholu. Pūlējos viņas augstdzimtību pierunāt, lai tā tīšuprāt neriskē ar savu veselību, iedama ārā lietū. Taču viss veltīgi! Lūdzu atļauju braukt līdzi un turēt lietussargu. Viņa to pat dzirdēt negribēja. Tika piebraukta puskariete ar grūmu uz pakaļējā kāpšļa.

—     Uz mani jūs varat paļauties, — hallē viņa teica seržantam Kafam. — Pirmkārt, šo eksperimentu ar mis Verinderi es izdarīšu tikpat drosmīgi kā jūs. Un, otrkārt, vai nu personiski, vai ar vēstuli darīšu jums zināmus rezultātus, iekams vēl pēdējais vilciens šodien dosies uz Londonu.

Izteikusi šos vārdus, viņa iesēdās ratos, pati paņēma grožus un brauca uz Frīzingholu.

XXII NODAĻA

Kad mana pavēlniece bija aizbraukusi, man pietika laika parūpēties par seržantu Kafu. Atradu viņu nikni uzrautiem lūpu kaktiņiem sēžam ērtā halles nostūri un šķirstām piezīmju grāmatiņu.

—    Pierakstāt jaunākos notikumus?

—    Nē, — atbildēja seržants. — Skatos, pie kāda nākamā darba man jāķeras.

—    Ak tā! — es sacīju. — Jūs domājat, ka šeit jau viss beidzies?

—    Domāju, — atbildēja seržants Kafs, — ka lēdija Verindere ir viena no gudrākajām sievietēm Anglijā. Un vēl es domāju, ka daudz vairāk vērts aplūkot rozi nekā dimantu. Kur ir dārznieks, mister Beteridž?

Nespēju izdabūt no viņa vairs ne vārda par Mēness akmeni. Viņš bija zaudējis jebkuru interesi par izmeklēšanu un noteikti neliksies mierā, kamēr atradis dārznieku. Pēc stundas siltumnīcā izdzirdēju asu vārdu maiņu, un ķildas cēlonis atkal bija mežroze.

Mans pienākums bija noskaidrot, vai misters Frenklins vēl joprojām nav mainījis savu nodomu braukt prom ar pēcpusdienas vilcienu. Ievācis ziņas par apspriedi milēdijas istabā un noskaidrojis, ar ko tā beigusies, viņš nolēma pagaidīt, kamēr pienāks vēstis no Frīzingholas. Sī gluži dabiskā pārgrozība viņa plānos, kas jebkuram parastam cilvēkam neko nebūtu nozīmējusi, uz misteru Frenklinu atstāja nelāgu iespaidu. Viņš palika gluži kā no laivas izmests, aiz gara laika nezināja, kur dēties, un tāpēc kā no maisa izsprukušas žurkas cita pēc citas parādījās viņa rakstura svešzemnieciskās iezīmes.

Brīžiem kā itāliešu un angļu, brīžiem kā vācu un angļu un brīžiem kā franču un angļu sajaukums viņš mētājās pa visām istabām, šaudīdamies gan iekšā, gan ārā, nerunāja ne par ko citu kā tikai par Reičelas izturēšanos pret viņu, un vienīgais, kas jauno cilvēku uzklausīja, biju es. Atradu viņu, piemēram, sēžam bibliotēkā pie mūsdienu Itālijas kartes, un viņš ar savām raizēm nespēja tikt galā nekā citādi, kā tikai runājot par tām.

—    Man radies viens otrs labs nodoms, Beteridž, taču ko es ar tiem tagad iesākšu? Manī snauž daudz krietnu īpašību, ja vien Reičela tās būtu atmodinājusi!

Misters Frenklins tik daiļrunīgi tēloja savu nenovērtēto teicamo īpašību ainu un tik aizgrābjoši prata to visu apraudāt, ka es taisni nezināju, kā viņu mierināt, līdz pēkšņi man atausa gaisma, ka te nu ir īstā reize, kad likt lietā kādu gabaliņu no «Robinsonā Krūzo». Aiztuntulēju uz savu istabu un attuntulēju atpakaļ ar nemirstīgo grāmatu rokā. Bibliotēkā neviena vairs nebija! Man pretī raudzījās mūsdienu Itālijas karte, un es raudzījos pretī mūsdienu Itālijas kartei.

Ielūkojos lielajā viesistabā. Uz grīdas bija palicis mistera Frenklina mutautiņš, apliecinādams, ka arī te viņš iemaldījies. Taču tukšā istaba savukārt liecināja, ka viņš no šās telpas atkal izmaldījies ārā.

Ielūkojos ēdamistabā un ieraudzīju Semjuelu ar cepumiem un heresa glāzi rokā klusībā pētījam tukšu gaisu. Pirms īsa brītiņa misters Frenklins uz karstām pēdām pieprasījis vieglu atspirdzinājumu. Līdzko Semjuels to trakā steigā sagatavojis, misters Frenklins pazudis, neļaudams paša paraustītajam zvanam pat līdz galam izskanēt.

Ielūkojos dzīvojamā istabā un beidzot viņu atradu. Tur nu viņš stāvēja pie loga, ar pirkstu vilkdams uz valgā stikla noslēpumainas zīmes.

—    Heress jūs gaida, ser, — es sacīju. Taču tikpat labi varētu uzrunāt šās istabas četras sienas, jo misters Frenklins bija iegrimis pats savas apceres bezdibenīgajās dzīlēs, no kurām nebija tik viegli viņu izdabūt ārā.

—    Kā jūs izskaidrojat Reičelas izturēšanos, Beteridž? — Tā bija visa atbilde, ko es saņēmu.

Nezinādams, ko īsti atbildēt, vilku laukā «Robinsonu Krūzo», kurā mēs noteikti varētu atrast kādu izskaidrojumu, ja vien pietiekami ilgi pameklētu. Misters Frenklins aizcirta «Robinsonu Krūzo» un tūdaļ sapinās savā vāciski angliskajā vāvuļošanā. A

—    Kādēļ gan tur neielūkoties? — viņš vaicāja, it kā es būtu cēlis kaut kādus iebildumus. — Kāda velna pēc zau- (Iet pacietību, Beteridž, ja pacietība ir vienīgais līdzeklis, k.i likt pie patiesības? Nepārtrauciet mani! Reičelas izturēšanās kļūst pilnīgi saprotama, ja vien elementāra taisnīguma labad vispirms ievērojam objektīvo viedokli, pēc l.mi ķeramies pie subjektīvā viedokļa un jautājuma iztirzāšanu pabeidzam ar objektīvi subjektīvo viedokli. Ko mēs zinām? Zinām, ka Mēness akmens nozušana pagājušas ceturtdienas rītā izraisīja Reičelā tādu satraukumu, no kura viņa vēl šodien nav attapusies. Vai jūs tiktāl varat noliegt objektīvo viedokli? Ļoti jauki, tādā gadījumā nepārtrauciet mani! Tātad, ja Reičela nonākusi ārkārtējā satraukumā, kā gan mēs varētu gaidīt, lai viņa pret jebkuru cilvēku savā tuvumā izturētos tāpat kā agrāk? Pie kā mēs nonākam, šādā veidā apspriezdami jautājumu, proti, no iekšējiem faktoriem virzīdamies uz to ārējām izpausmēm? Mēs nonākam pie subjektīvā viedokļa. Pamēģiniet noliegt šo subjektīvo viedokli! Tātad lūdzu — ko mēs iegūstam? Dievs debesīs! Iegūstam, protams, objektīvi subjektīvo izskaidrojumu! Citiem vārdiem sakot, Reičela nav vairs Reičela, bet pavisam cits cilvēks. Vai varu ko iebilst, ja pret mani cietsirdīgi izturas šis cits cilvēks? .lūs esat diezgan neapdomīgs, Beteridž, taču tādā grēkā diez vai spēsiet mani apvainot. Kā tas viss galu galā beidzas? Viss beidzas ar to, ka, par spīti jūsu īsti angliskajai šaursirdībai un aizspriedumainībai, es esmu pilnīgi apmierināts un laimīgs. Kur ir heress?

Tobrīd mana galva bija tiktāl sajaukta, ka nejutos vairs īsti pārliecināts, vai tā ir mana paša vai mistera Frenklina galva. Šai bēdīgajā stāvoklī es pamanījos izdarīt kaut ko tādu, ko, manuprāt, varēja uzskatīt par gluži objektīvu rīcību. Pirmkārt, atnesu misteram Frenklinam heresu, otrkārt, devos pats uz savu istabu un, treškārt, radu iepriecinājumu tādā jaukā un mierinošā dūmā, kādu vēl savu mūžu nebiju baudījis.

Tomēr neiedomājieties, lūdzu, ka es tik vienkārši tiku vajā no mistera Frenklina. Šaudīdamies atkal no dzīvojamās istabas hallē un atpakaļ, viņš iemaldījās kalpotāju galā un, saodis manas pīpes smaržu, pēkšņi atcerējās, ka mis Reičelas dēļ aiz tīrās vientiesības bija atteicies no smēķēšanas. Vienā acumirklī viņš bija klāt ar savu cigāru kārbu un, ne mirkli neapdomādamies, savā jauki asprātīgajā, skeptiskajā franču manierē tūdaļ ķērās klāt mūžīgajam sarunu tematam.

—    Pasniedziet man uguni, Beteridž! Vai to kāds var aptvert: cilvēks smēķējis tik ilgus gadus kā es un ne reizi nav iedomājies, ka viņa cigāru kārbā atrodama ideāla sistēma, kā apieties ar sievieti! Klausieties uzmanīgi, un es jums to pierādīšu pāris vārdos. Jūs paņemat cigāru, aizsmēķējat un neesat ar to apmierināts. Ko jūs darāt? Aizmetat to projām un izmēģināt nākamo. Kāds no tā izriet secinājums? Jūs izraugāties sievieti, iemīlat to, un viņa salauž jums sirdi. Muļķības! Smelieties mācību savā cigāru kārbā! Metiet viņu projām un izraugie- ties nākamo!

Te nu es papurināju galvu. Apbrīnojami gudri, nav vārdam vietas, taču mana paša pieredze liecināja pilnīgi pretējo.

—     Nelaiķei misis Beteridžai vēl dzīvai esot, — es sacīju, — man it bieži radās vēlēšanās izmēģināt jūsu filozofiju, mister Frenklin. Taču likums paredz, lai mēs smēķējam vien savu cigāru, ja jau esam to izvēlējušies.

So iebildumu es izteicu, pamirkšķinādams aci. Misters Frenklins sāka skaļi smieties, un mēs jutāmies līksmi kā putniņi zarā, līdz viņam gluži likumsakarīgi atkal parādījās kāda jauna rakstura iezīme. Tādējādi esmu jums šo to pastāstījis par misteru Frenklinu un sevi — tā mēs pavadījām laika sprīdi (kamēr seržants un dārznieks ķildojās par rozēm), līdz pienāca vēstis no Frīzingholas.

Puskariete atgriezās krietnu pusstundu agrāk, nekā iedrīkstējos to gaidīt. Milēdija bija nolēmusi pagaidām apmesties pie savas māsas. Grūms atveda no manas pavēl- nieces divas vēstules — viena bija adresēta misteram Frenklinam, otra — man.

Misteram Frenklinam domāto vēstuli nosūtīju uz bibliotēku, kurp nemiers viņu atkal bija aiznesis. Man adresēto vēstuli izlasīju pats savā istabā. Čeks, kas izkrita no aploksnes, kad plēsu to vaļā, darīja man zināmu (iekams paguvu izlasīt vēstuli), ka seržanta Kafa atbrīvošana no turpmākās Mēness akmens meklēšanas ir jau galīgi izlemta.

Aizsūtīju sulaini uz siltumnīcu pateikt, ka tūdaļ vēlos runāt ar seržantu. Viņš ieradās, domās vēl aizvien strīdēdamies ar dārznieku par mežrozēm, un paziņoja, ka pasaule nav pieredzējusi un nekad arī nepieredzēs misteram

Regbijam līdzīgu tiepšu. Lūdzu viņu neaizkavēt mūsu sa- runu ar šādiem sīkumiem un pievērst uzmanību patiešām svarīgam jautājumam. Tikai tad viņš likās pamanījis man rokā vēstuli.

—    A, — viņš kā garlaikots sacīja, — pienākušas ziņas no milēdijas. Vai uz mani arī kaut kas attiecas, mister Beteridž?

—    Par to jūs varēsiet spriest pats, seržant.

Un es nolasīju vēstuli (likdams lietā pienācīgu piesardzību un izteiksmīgumu), kas skanēja šādi:

«Mans krietnais Gabriel!

Lūdzu Jūs paziņot seržantam Kaļam, ka esmu izpildījusi viņam doto solījumu un pastāstījusi par Rozannu Spīrmenu. Rezultāti ir šādi: mis Verindere svinīgi apgalvo, ka nekad ar Rozannu nav divatā pārmainījusi ne vārda kopš tā brīža, kad nelaimīgā meitene pirmoreiz pārkāpa manas mājas slieksni. Tai naktī, kad pazuda dimants, viņas nav satikušās, pat nejauši ne, un nekādā veidā nav sazinājušās no ceturtdienas rīta, kad pirmo reizi tika sacelta trauksme, līdz sestdienas pēcpusdienai, kad mis Verindere aizbrauca. Tādu atbildi es saņēmu, kad savai meitai bez iepriekšējas sagatavošanas īsos vārdos pastāstīju, ka Rozanna Spīrmena izdarījusi pašnāvību.»

Nonācis līdz šai vietai, es pacēlu acis un apjautājos seržantam Kafam, kādas ir viņa domas par vēstulē minēto.

—    Izteikdams savas domas, es jūs tikai apvainošu, — atbildēja seržants. — Turpiniet, mister Beteridž, — viņš sacīja kaitinoši vienaldzīgi, — turpiniet!

Kad es atcerējos, ka šim cilvēkam pietika nekaunības sūdzēties par mūsu dārznieka ietiepību, man mēle taisni ieniezējās «turpināt» gluži citiem vārdiem, nekā bija rakstījusi mana pavēlniece. Šoreiz tomēr manas kristieša jūtas ņēma virsroku. Nesatricināmā mierā ķēros atkal pie viņas augstdzimtības vēstules.

«Izjautājusi mis Verinderi tādā veidā, kādu par vislabāko uzskatīja policijas ierēdnis, pēc tam ar meitu aprunājos tā, kā man pašai šķita visvieglāk viņu ietekmēt. Pirms mana meita atstāja manu pajumti, es viņu divas reizes slepus brīdināju, ka viņa pakjauj sevi necienīgām un pazemojošām aizdomām. Tagad es viņai atklāti pateicu, ka mana nelāgā nojauta piepildījusies.

Atbilde, kā mana meita svinīgi apliecināja, ir vienkāršāka par vienkāršu. Pirmkārt, mis Verindere nav parādā nevienai dzīvai dvēselei. Otrkārt, dimanta viņas rokās nav pašlaik un nekad nav bijis kopš tā brīža, kad trešdienas vakarā tas ticis ielikts šķirstiņā.

Tas arī ir viss, ko meita man uzticēja. Viņa joprojām stūrgalvīgi klusē, kad es jautāju, vai viņa var izskaidrot dimanta nozušanu. Ar asarām acīs viņa atsakās, kad es lūdzu runāt manis dēf. «Pienāks diena, kad jūs uzzināsiet, kādēļ man ir vienalga, vai tieku turēta aizdomās vai ne, un kādēļ es neko nesaku pat jums. Esmu darījusi daudz ko tādu, lai mana māte justu man līdzi, un neesmu darījusi nekā tāda, lai manai mātei būtu jāsarkst par mani.» Tie ir manas meitas vārdi.

Domāju, ka pēc manas sarunas ar policijas ierēdni — lai gan viņš ir svešs cilvēks — viņam, tāpat kā Jums, jāuzzina, ko man teica mis Verindere. Izlasiet viņam priekšā manu vēstuli un nododiet tanī ielikto čeku. Atsakoties no jebkādām turpmākām tiesībām izmantot seržanta Kafa pakalpojumus, varu vienīgi piebilst, ka esmu pārliecināta par viņa godīgumu un saprātu, taču vēl ciešāk nekā iepriekš esmu pārliecināta par to, ka šai gadījumā apstākļi viņu liktenīgi maldinājuši.»

Ar to ari vēstule beidzās. Pirms pasniedzu čeku seržantam Kafam, apjautājos, vai viņam kaut kas nav piebilstams.

—     Nav mans pienākums, mister Beteridž, — viņš atbildēja, — kaut ko piebilst tur, kur savu darbu esmu jau pabeidzis.

Pāri galdam piebīdīju viņam čeku.

—     Vismaz šai daļai viņas augstdzimtības vēstulē jūs ticat? — es sašutis iejautājos.

Seržants palūkojās uz čeku un pacēla drūmi sarauktās uzacis, ar to parādīdams atzinību viņas augstības devīgumam.

—     Tas ir tik bagātīgs mana laika novērtējums, — viņš sacīja, — ka jūtos spiests to kaut daļēji atlīdzināt. Paturēšu atmiņā šai čekā norādīto summu, mister Beteridž, līdz pienāks īstā reize to atcerēties.

-— Ko jūs ar to gribat teikt?

—     Viņas augstdzimtībai pagaidām izdevies visu ārkārtīgi veikli nokārtot, — sacīja seržants. — Taču šis ir viens

Ko iiem ģimenes skandāliem, kas palaikam uzliesmo no |.iiina tieši tad, kad tiek gaidīts vismazāk. Nepaies ne daži mēneši, kad mums atkal jau būs jāķeras pie Mēness akmens meklēšanas.

Ja šie vārdi kaut ko nozīmēja un ja kaut ko nozīmēja vir,ia runas veids, varu izdarīt vienīgi šādu secinājumu. Milēdijas vēstule, pēc seržanta domām, pierādīja, ka mis Hcičela tiktāl nocietinājusi savu sirdi, lai spētu izturēt visbargāko apsūdzību, un ka viņa krāpj savu māti (žēlīgais dievs, kādos apstākļos!), sarunādama tai vispretīgākos melus. Kā citi cilvēki manā vietā būtu atbildējuši seržantam, to es nezinu. Es uz viņa vārdiem atbildēju pavisam vienkārši:

—    Seržant Kaf, jūsu pēdējo piezīmi es uzskatu par apvainojumu milēdijai un viņas meitai!

—    Mister Beteridž, uzskatiet labāk to par brīdinājumu sev, un jūs būsiet trāpījis tuvāk mērķim.

Ļai cik traki, biju pārskaities, velnišķīgā pašpaļāvība, ar kādu viņš izteica šo atbildi, aizdarīja man muti.

Piegāju pie loga mazliet nomierināties. Lietus bija pārgājis, un ko gan es ieraudzīju pagalmā? Dārznieks misters Begbijs to vien gaidīja, lai turpinātu ar seržantu Kafu strīdu par mežrozi.

—    Sveiciniet seržantu! — sacīja misters Begbijs, līdzko ieraudzīja mani. — Ja viņš nodomājis kājām doties uz staciju, es viņu mīļuprāt pavadīšu.

—    Ko? — man aiz muguras iesaucās seržants. — Jūs vēl arvien neesat pārliecināts?

—    Ne vella neesmu pārliecināts! — atsaucās misters Begbijs.

—    Nu, tad es iešu uz staciju kajam! — teica seržants.

—    Nu, tad es gaidīšu jūs pie vārtiem! — teica misters Begbijs.

Es, kā jums zināms, biju krietni saskaities, taču kura cilvēka dusmas gan var noturēties, ja gadās šāds traucēklis! Seržants Kafs pamanīja manī pārmaiņu un ar īstajā reizē pateiktu vārdu centās to vēl veicināt.

—     Droši, droši! — viņš sacīja. — Kādēļ gan pret manu viedokli neizturēties tā, kā pret to izturas viņas augstdzimtība? Kāpēc nesacīt, ka apstākļi mani liktenīgi maldinājuši?

Kaut ko.uztvert tā, kā uztver viņas augstdzimtība, bija

Joti patīkama priekšrocība — pat tādā neizdevīgā gadījumā kā šoreiz, kad man to ieteica seržants Kafs. Mazpa- mazām nomierinājos, līdz nonācu savā parastajā stāvoklī. Jebkuru par mis Reičelu izteiktu uzskatu, kas atšķiras no milēdijas vai mana uzskata, es uzlūkoju ar augstprātīgu nicinājumu. Vienīgais, ko nespēju izdarīt — atturēties no sarunas par Mēness akmeni! Manam paša veselajam saprātam — to es it labi zinu — vajadzēja mani brīdināt, lai liekos mierā, bet kas to deva! — pašreizējās paaudzes krietnie tikumi manā laikā vēl nebija ieviesušies. Seržants Kafs bija trāpījis man vārīgā vietā, un, lai kā es viņu nicināju, aizskartā vieta vēl arvien sūrstēja. Viss beidzās ar to, ka es seržantu. stūrgalvīgi uzvedināju atkal uz runām par viņas augstdzimtības vēstuli.

—    Esmu par to pilnīgi pārliecināts, — es sacīju. — Taču tas nekas! Turpiniet vien, it kā vēl paliktu kāda iespēja iedvest man šaubas. Jūs domājat, ka mis Reičelas vārdiem nevar ticēt, un apgalvojat, ka mēs par Mēness akmeni vēl šo to dzirdēšot. Pamatojiet savu apgalvojumu, seržant! — es mundri nobeidzu. — Pamatojiet savu apgalvojumu!

Seržants Kafs nevis apvainojās, bet satvēra manu roku un kratīja tik ilgi, kamēr man iesāpējās pirksti.

—    Zvēru pie debesīm, — šis dīvainais policists svinīgi ierunājās, — jau rīt pat es iestātos darbā par mājkalpotāju, ja vien rastos izdevība strādāt kopā ar jums, mister Beteridž! Sacīt, ka esat vientiesīgs kā mazs bērns, ser, nozīmētu izteikt cildinājumu, ko pelnījuši labi ja deviņi no desmit bērniem. Nebēdājiet nemaz! Strīdiņus vairs neuzsāksim. Jūs no manis visu izdabūsiet ar daudz vieglākiem noteikumiem. Ne par viņas augstdzimtību, ne par; mis Verinderi neteikšu vairs ne vārda — toties jūsu dēl vismaz reizi mūžā kļūšu par pravieti. Esmu jūs jau brīdinājis, ka ar Mēness akmeni viss vēl nav galā. Pilnīgi pareizi. Tagad, šķiroties no jums, pareģošu trīš notikumus, kurus jūs drīz piedzīvosiet un kuri saistīs jūsu uzmanību, vai nu jūs pats to gribēsiet vai ne.

—   Turpiniet vien! — nepavisam neapjukdams, es atbildēju tikpat mundri kā iepriekš.

—    Vispirms, — sacīja seržants, — nākamo pirmdien, kad pastnieks nogādās Rozannas vēstuli Kobzhola, jūs izdzirdēsiet kaut ko par Jolandiem.

Ja viņš man uzgāztu spaini auksta ūdens, diez vai es būtu juties netikamāk kā pēc šiem vārdiem. Mis Reičelas apgalvojums, ka viņa ir bez vainas, Rozannas rīcību — jauna naktskrekla šūšanu, aptraipītā slēpšanu un visu pārējo — padarīja galīgi neizskaidrojamu. Un tas man neienāca prātā, iekams seržants Kafs nepiespieda mani vienā mirklī visu apjēgt.

—      Otrkārt, — turpināja seržants, — jūs atkal izdzirdēsiet šo to par trim indiešiem. Dzirdēsiet par viņiem tepat tuvumā, ja mis Reičela paliks šeit. Dzirdēsiet par viņiem Londonā, ja mis Reičela aizbrauks uz Londonu.

Zaudējis jebkuru interesi par trim kumēdiņu rādītājiem un pilnīgi pārliecinājis sevi par mūsu jaunkundzes nevainīgumu, šo otru pravietojumu nepavisam neuztvēru nopietni.

—      Tātad divi no trim notikumiem mums jau ir zināmi, — es teicu. — Klājiet vēl vaļā trešo!

—      Trešais un pēdējais, — sacīja seržants Kafs. — Jūs agri vai vēlu izdzirdēsiet kaut ko par to Londonas augļotāju, kuru jau divas reizes esmu atļāvies pieminēt. Dodiet man savu kabatas grāmatiņu, un es ierakstīšu viņa vārdu un adresi, lai lieki nevajadzētu aloties, kad pienāks šis brīdis.

Tukšā lapiņā viņš ierakstīja: «Misters Septimuss Lū- kers, Midlseksas laukums, Lambeta, Londona.»

—    Seit, — viņš sacīja, norādīdams uz adresi, — ir pēdējie Mēness akmenim veltītie vārdi, ar kuriem jūs šobrīd apgrūtināšu. Laiks parādīs, vai man ir vai nav bijusi taisnība. Pagaidām, ser, es paņemu līdzi atmiņas par patiesajām simpātijām pret jums, urt tās, manuprāt, dara mums abiem godu. Ja pirms manas aiziešanas pensijā mēs vairs netiksimies, ceru, ka jūs atbrauksiet mani apciemot mazajā Londonas apkaimes namiņā, uz kuru esmu metis acis. Manā dārzā, mister Beteridž, — to varu jums apsolīt — būs tikai ar mauru apaudzēti celiņi. Un baltā muskus- roze…

—    Ne vella jums no tās baltās muskusrozes neizaugs, ja neuzpotēsiet to mežrozei, — aiz loga atskanēja kāda balss.

Mēs atskatījāmies. Kā tad, misters Begbijs, tik ļoti sakārojies turpināt strīdiņu, ka nav spējis ilgāk gaidīt pie vārtiem. Seržants paspieda man roku un izšāvās pa durvīm vēl vairāk iekarsis nekā dārznieks.

—    Kad misters Begbijs pārnāks mājās, apvaicājieties par muskusrozi, un jūs redzēsiet, vai būšu viņam atstājis kaut vienu pierādījumu neapgāztu! — man pa logu uzsauca dižais seržants Kafs.

—    Nu, vai zināt, džentlmeņi, — es atbildēju, pūlēdamies abus savaldīt, tāpat kā reiz jau biju savaldījis. — Par muskusrozi man pietiktu ko sacīt jums kā vienam, tā otram.

Taču tikpat labi es būtu varējis runāt ar mūri. Viņi tikai soļoja projām, izcīnīdami savu rožu kauju un ne viens, ne otrs nepiekāpdamies ne par mata tiesu. Pēdējais, ko es saskatīju — misters Begbijs purināja savu ietiepīgo galvu, bet seržants Kafs bija saņēmis viņu aiz dilba, it kā grasīdamies apcietināt. Neko darīt, jāatzīstas, — lai kā visu laiku esmu seržantu nīdis, viņš tomēr man patīk.

Ja varat, izskaidrojiet šādu dīvainu stāvokli. Taču drīz vien jūs tiksiet vajā gan no manis, gan manām pretrunām. Kad pastāstīšu par mistera Frenklina aizbraukšanu, sestdienas notikumi beidzot būs izsmelti. Un, ja man vēl izdosies aprakstīt dažus ērmotus notikumus turpmākajā nedēļā, savu stāsta daļu būšu pabeidzis un spalvu varēšu nodot nākamajam rakstītājam. Ja jūs no šā stāsta lasīšanas jūtaties tikpat noguris kā es no tā rakstīšanas — ak kungs, kā mēs pēc pāris lappusēm uzelposim!

XXIII NODAĻA

Turēju puskarieti gatavībā, ja misters Frenklins neatteiksies no sava nodoma braukt prom jau tai pašā vakarā. Kad pa kāpnēm tika nonesta bagāža un tai sekoja pats misters Frenklins, es skaidri sapratu, ka viņš pirmo reizi mūžā nav atkāpies no savas apņemšanās.

— Tātad esat galīgi izlēmis, ser? — es jautāju, kad mēs sastapāmies hallē. — Kādēļ gan nenogaidīt vēl vismaz dienu vai divas un nedot mis Reičelai iespēju apdomāties?

Sai brīdi, kad vajadzēja sacīt ardievas, izrādījās, ka mistera Frenklina svešzemnieciskais spožums pavisam nobružājies. Viņš pat nepapūlējās atbildēt, bet ielika man rokā vēstuli, ko viņam bija rakstījusi milēdija. Tajā lielākoties bija pārstāstīts tas pats, par ko viņa rakstīja man adresētajā vēstulē. Tomēr beigās bija pievienots neliels gabaliņš par mis Reičelu, un, ja tam arī nebūtu citas nozīmes, vismaz tas izskaidro mistera Frenklina negrozāmo apņemšanos.

«Jūs droši vien brīnīsieties,» rakstīja milēdija, «ka Jauju savai meitai turēt mani galīgā neziņā. Pazudis dimants divdesmit tūkstošu mārciņu vērtībā, un man atliek vienīgi secināt, ka tā noslēpumainā nozušana Reičelai nav nekāds noslēpums un ka viņai kāds cilvēks vai varbūt vairāki man gluži nepazīstami cilvēki uzspieduši šo noslēpumaino klusēšanu tāda mērķa labad, ko es pat iedomāties nevaru. Vai ir izprotams, ka es ļauju ar sevi tā jokoties? Jā, Reičelas pašreizējā stāvoklī tas ir pilnīgi izprotams. Meitenes nervi ir tā uzbudināti, ka nudien žēl uz viņu skatīties. Neiedrošinos pieskarties jautājumam par Mēness akmeni, kamēr laiks Reičelu nehūs kaut cik nomierinājis. Šā iemesla dēļ es arī nekavēdamās atlaižu policijas ierēdni. Noslēpums, kas iedzinis strupceļā mūs, tādā pašā strupceļā iedzinis arī viņu. Šis nu ir tāds gadījums, kurā neviens svešinieks nespēj mums līdzēt. Turklāt man grūti viņu paciest, bet Reičela kļūst gluži kā neprātīga, līdzko izdzird seržanta Kafa vārdu vien.

Mani nākotnes plāni ir iespējami labi apsvērti. Pašreiz esmu nodomājusi aizvest Reičelu uz Londonu — daļēji tādēļ, lai ar apstākļu maiņu nomierinātu viņas prātu, daļēji tādēļ, lai pamēģinātu, kādu padomu mums var dot izcilākie mediķi. Vai drīkstu jūs lūgt, lai sagaidāt mūs pilsētā? Mīļo Frenklin, Jums, tāpat kā man, jābruņojas ar pacietību un jāgaida, tāpat kā gaidu es, līdz pienāks piemērots brīdis. Nenovērtējamā palīdzība, ko pēc dārgakmens pazušanas Jūs sniedzāt izmeklēšanai, Reičelai pašreizējā noskaņojumā vēl arvien šķiet nepiedodams apvainojums. Rīkodamies kā ar aizsietām acīfn, Jūs padarījāt viņas raižu nastu vēl smagāku, jo, lai gan pats to neapzināties, ar katru savu soli veicinājāt viņas noslēpuma atklāšanu. Nekādi nespēju attaisnot stūrgalvību, ar kādu viņa uzveļ Jums atbildību par sekām, kuras ne jūs, ne es nevarējām ne iedomāties, ne paredzēt. Ar Reičelu nav iespējams strīdēties, viņu var vienīgi nožēlot. Jūtos apbēdināta, ka man tas jāsaka, taču patlaban būs labāk, ja Jūs un Reičela tiksiet šķirti. Vienīgais padoms, ko varu Jums dot, — ļaujiet Reičelai apdomāties.»

Atdevu vēstuli atpakaļ, no visas sirds juzdams līdzi misteram Frenklinam, jo zināju, cik stipri viņš mīl mūsu jaunkundzi, un redzēju, ka milēdijas vārdi par mis Reičelu aizskāruši viņu vārīgā vietā.

—     Jūs taču zināt tādu teicienu, ser, — tik vien es spēju viņam pasacīt, — kad ļaunāk vairs nevar klāties, viss atkal sāk iet uz labo pusi. Un ļaunāk kā patlaban mums vairs nevar klāties, mister Frenklin.

Misters Frenklins salocīja krustmātes vēstuli un nemaz nelikās guvis sevišķu mierinājumu no piezīmes, ko es iedrošinājos izteikt.

—    Kad es atbraucu no Londonas ar šo briesmīgo dimantu, — viņš sacīja, — diez vai visā Anglijā varēja atrast laimīgākus cilvēkus nekā jūsu mājas saime. Paskatieties uz šiem cilvēkiem tagad! Izklīdināti, sanaidoti — un pat šās mājas gaiss šķiet noslēpumu un aizdomu saindēts! Vai atceraties to rītu Trīsuļojošajās smiltīs, kad mēs runājām par manu tēvoci Hērnkāslu un par viņa dzimšanas dienas dāvanu? Mēness akmens noderējis par ieroci pulkveža atriebībai, Beteridž, turklāt tādā veidā, kas pulkvedim pat sapņos nav rādījies!

Izteicis šos vārdus, viņš paspieda man roku un devās pie puskarietes.

Pavadīju viņu lejā pa kāpnēm. Skumji bija nolūkoties, kā misters Frenklins šādi atstāj veco māju, kur pavadījis sava mūža laimīgākos gadus. Penelope (visa notikušā apbēdināta) raudādama atnāca pateikt misteram Frenklinam ardievas. Misters Frenklins viņu noskūpstīja. Es no- vēcināju ar roku, it kā sacīdams: «Lai jums tiek tas prieks, ser!» No saimes gala iztecēja vēl viena otra kalpone gar stūri palūrēt misterā Frenklinā. Viņš piederēja pie tiem vīriešiem, kas patīk visām sievietēm. Pēdējā mirklī es vēl apturēju pajūgu un kā labvēlību izlūdzos, lai misters Frenklins ar vēstuli dod mums kādu ziņu par sevi.

— Dievs lai jūs svēti, ser, vienalga, kurp arī jūs dotos, — tas bija viss, ko es paguvu izteikt, iekams viņš pazuda manam skatienam. Jauks un patīkams džentlmenis! Ar visām vainām un dīvainībām jauks un patīkams džentlmenis! Aizbraukdams no milēdijas mājas, viņš atstāja tanī skumju tukšumu.

Kad šim garajam sestdienas vakaram beidzot pienāca gals, sajūta bija diezgan drūma un bēdīga.

Es savu garu uzmundrināju, cieši turēdamies pie savas pīpes un «Robinsonā Krūzo». Sievietes (vienīgi Penelope ne) kavēja laiku, pārspriezdamas Rozannas pašnāvību. Visas viņas stūrgalvīgi iedomājās, ka nabaga meitene nozagusi Mēness akmeni un iedzinusi sevi nāvē aiz bailēm, ka tiks atmaskota. Mana meita, protams, slepus palika pie tā ieskata, ko bija izteikusi jau agrāk. Viņas domas par pašnāvības iemeslu dīvainas sagadīšanās dēj kļuva apšaubāmas tieši tai pašā punktā, kur pietrūka pamatojuma mūsu jaunkundzes apgalvojumiem par viņas nevainīgumu. Nekādi neizskaidrots palika Rozannas slepenais brauciens uz Frīzingholu un viņas izdarības ar naktskreklu. Taču nebija nekādas nozīmes to Penelopei aizrādīt, iebildumi viņu ietekmēja tikpat, cik lietus gāze ietekmē ūdensdrošu mēteli. Taisnību sakot, mana meita no manis mantojusi nicinājumu pret sīkumainu prātošanu un šai ziņā tālu aizsteigusies priekšā pat savam tēvam.

Nākamajā dienā (svētdienā) slēgtā kariete, kas bija palikusi mistera Eiblvaita namā, pārbrauca mājās tukša. Kučieris atveda man vēstuli un rakstiskus norādījumus milēdijas istabenei un Penelopei.

Vēstulē bija teikts, ka mana pavēlniece nolēmusi pirmdien aizvest mis Reičelu uz savu Londonas namu. Rakstiskie norādījumi abām istabenēm darīja zināmu, kādi apģērbi sagatavojami līdzpaņemšanai un kurā stundā dāmas sagaidāmas pilsētā. Līdzi vajadzēja braukt arī lielajam vairumam citu kalpotāju. Milēdija sapratusi, ka mis Reičela pēc visa notikušā tik ļoti nevēlas atgriezties mājās, ka nolēmusi braukt uz Londonu tieši no Frīzingholas. Man līdz turpmākajiem rīkojumiem jāpaliek laukos un jāpārrauga viss kā pašā mājā, tā ari saimniecībā. Kalpotājiem, kas paliek manā rīcībā, daļu algas tika vēlēts izmaksāt naudā.

Tas viss atsauca man atmiņā mistera Frenklina vārdus par to, ka mūsu saime ir izklīdināta un sanaidota, un līdz ar to es, dabiski, atcerējos ari pašu misteru Frenklinu. Jo vairāk domāju, jo man prāts kļuva nemierīgāks par viņa turpmāko rīcību. Tas beidzās tādējādi, ka es ar svētdienas pastu mistera Frenklina tēva .sulainim misteram Džefko nosūtīju vēstuli, kurā lūdzu viņu darīt man zināmu, kā misters Frenklins nolēmis rīkoties pēc iebraukšanas Londonā.

Svētdienas vakars bija vēl drūmāks par sestdienas vakaru, ja tas vispār ir iespējams. Mēs šo brīvdienu pabeidzām tieši tāpat, kā to regulāri vienreiz nedēļā šais salās beidz simtiem tūkstošu cilvēku — proti, gaidīdami gulētiešanas laiku, aizmigām savos krēslos.

Kā pirmdiena skāra citus kalpotājus, to es nezinu teikt. Mani tā pamatīgi satricināja. Tai dienā piepildījās seržanta Kafa pirmais pareģojums, ka es izdzirdēšot kaut ko par Jolandiem.

Izvadīju Penelopi un milēdijas istabeni uz staciju ar bagāžu Londonai un pats slaistījos pa parku, kad pēkšņi izdzirdēju kādu saucam mani vārdā. Pagriezies atrados aci pret aci ar zvejnieka meitu Klibkāji Lūsiju. Kaut arī Lūsi ja bija kliba un izģindusi (manuprāt, sievietei pats nelāgākais trūkums), vīrieša acīs viņai piemita daža laba pievilcīga īpašība. Melnīgsnēja, dzīva, gudra seja, tīkama, skanīga balss, brīnišķīgi tumšbrūni mati — tādi bija viņas jaukumi. Toties par jauku neviens nevarēja saukt kruķi. Bet kroni visiem meitenes trūkumiem uzlika viņas raksturs.

—    Nu, mana mīļā, — es sacīju, — ko jūs gribat man teikt?

—     Kur ir cilvēks, ko sauc par Frenklinu Bleiku? — atspiedusies uz kruķa, jautāja meitene un nomērīja mani

'ar niknu skatienu.

—    Nav pieņemts par džentlmeņiem izteikties tik necienīgi, — es atbildēju. — Ja jūs gribat apvaicāties par milēdijas krustdēlu, esiet tik laipna un sauciet viņu par misteru Frenklinu Bleiku.

Meitene piekliboja soli tuvāk un paskatījās tā, it ka gribētu mani dzīvu apēst.

—     Misters Frenklins Bleiks? — viņa atkārtoja. — Slepkava Frenklins Bleiks būtu viņam vairāk piemērots vārds.

Te nu man lieti noderēja nelaiķes misis Beteridžas laikā iegūtā pieredze. Ja kāda sieviete grasās jūs izvest no pacietības, apmainieties lomām un izvediet viņu no pacietības. Parasti viņas ir sagatavojušās jebkuram pretsparam, ko jūs varētu dot aizstāvoties, tikai šādu gadījumu vien nav iedomājušās. Viens vienīgs vārds tādās reizēs palīdz tikpat labi kā simt vārdu, un viens vārds līdzēja ari Klibkājei Lūsijai. Es mīļi ielūkojos viņai sejā un sacīju:

—    Blēņas!

Meitene tūdaļ iekvēlojās dusmās. Viņa atspērās ar veselo kāju, paķēra rokā kruķi un trīs reizes nikni cirta to pret zemi.

—    Slepkava! Slepkava! Slepkava! Viņš nogalināja Rozannu Spīrmenu! — Šo atbildi viņa izkliedza pilnā rīklē. Divi vīri, kas strādāja parkā turpat netālu no mums, pacēla galvu, ieraudzīja, ka brēcēja ir Klibkāje Lūsija, un, zinādami, ko no meitenes var sagaidīt, atkal novērsa skatienu.

—    Viņš nogalināja Rozannu Spīrmenu? — es atkārtoju. — Kāpēc jūs to sakāt, Lūsij?

—     Kāda jums daļa? Kāda vispār jebkuram daļa? Ak, ja vien Rozanna par vīriešiem būtu domājusi tāpat kā es, viņa vēl šobrīd būtu dzīva.

—    Viņa, nabadzīte, allaž bija labās domās par mani, — es sacīju, — un es savukārt allaž pūlējos izturēties labi pret viņu.

Sos vārdus izrunāju, cik nomierinoši vien spēdams. Taisnību sakot, man nepietika dūšas ar āķīgām atbildēm meiteni vēl vairāk uzbudināt. Pirmāk biju ievērojis tikai to, cik viņa ir nesavaldīga. Nu es pamanīju, cik viņa nožēlojama, un būt nožēlojamam — tas vienkāršajiem ļautiņiem bieži vien nozīmē būt arī nekaunīgiem. Mana atbilde aizkustināja Klibkāji Lūsiju. Viņa nodūra galvu un atspieda to pret kruķi.

—     Es viņu mīlēju, — maigi sacīja meitene. — Viņa bija nelaimīga, mister Beteridž, nežēlīgi cilvēki slikti ar viņu apgājās un noveda no ceja, un tomēr nekas nespēja samaitāt viņas krietno dabu. Viņa bija eņģelis. Mēs abas būtu bijušas tik laimīgas. Es jau biju izdomājusi, ka brauksim uz Londonu, dzīvosim kā māsas un pelnīsimies šūdamas. Tad atbrauca šis cilvēks un visu izpostīja. Viņš nobūra Rozannu. Nesakiet, ka viņš to negribēja un pat nezināja. Viņam vajadzēja to zināt. Viņam vajadzēja iežēloties par meiteni. «Nespēju bez viņa dzīvot, un ak, Lūsij, viņš uz mani pat nepaskatās.» Tā viņa sacīja. Cietsirdīgi, cietsirdīgi, cietsirdīgi. Es teicu: «Neviens vīrietis nav pelnījis, lai viņa dēļ tā mocītos.» Bet viņa atbildēja: «Ir tādi vīrieši, kuru dēļ var pat nomirt, Lūsij, un viņš ir viens no tiem.» Esmu iekrājusi drusku naudas. Ar tēvu un māti viss tika norunāts. Gribēju Rozannu aizvest projām no pazemojumiem, ko viņai te vajadzēja ciest. Mēs Londonā noīrētu mazu dzīvoklīti un mitinātos tajā kā māsas. Viņa bija ieguvusi labu izglītību, kā jums zināms, ser, un rakstīja glītā rokrakstā. Arī šuvēja viņa bija izveicīga. Es tāpat esmu ieguvusi izglītību un protu glīti rakstīt. Bet ar viņas izveicību šūšanā nevaru mēroties, lai gan galā kaut kā jau tiktu. Mēs būtu dzīvojušas tik jauki. Bet ak vai! Kas notiek šorīt? Kas notiek šorīt? Saņemu vēstuli, kurā viņa raksta, ka nomet šās dzīves smago nastu. Saņēmu vēstuli, kurā viņa atvadās no manis uz mūžiem. Kur ir viņš? — iesaucās meitene un, asarām acīs pacēlusi galvu, atkal aizsvilās dusmās. — Kur ir šis džentlmenis, par kuru man atļauts runāt tikai ar cieņu? Ziniet, mister Beteridž, nav tālu tā diena, kad nabagie sacelsies pret bagātajiem. Lūgšu dievu, lai tie iesāk ar šo džentlmeni. Lūgšu dievu, lai tie iesāk ar viņu.

Atkal viens parastas krietnas kristietības paraugs un gluži ikdienišķs nervu sabrukums, pie kura noved tā pati parastā krietnā kristietība, ja tajā aiziet pārāk tālu! Diez vai pat mācītājs (lai gan apzinos, ka varbūt atļaujos pārāk daudz) pašreizējā meitenes stāvoklī spētu viņai apgaismot prātu. Iedrošinājos vienīgi piedabūt viņu pie iepriekšējā sarunas temata cerībā uzzināt kaut ko noderīgu.

—    Ko jūs gribat no mistera Frenklina Bleika? — es vaicāju.

—    Gribu viņu satikt.

—    Kādā nolūkā?

—    Man jānodod viņam vēstule.

—    No Rozannas Spīrmenas?

—    Jā -

—    Ta atsūtīta vienā aploksnē ar jums adresēto?

—    Jā.

Vai beidzot tumsa būtu sākusi izklīst? Vai tiešām viss, ko es tik stipri kāroju uzzināt, nāks gaismā pats no sevis? Vajadzēja brīdi nogaidīt. Seržants Kafs bija atstājis lipīgās slimības dīgļus. Viena otra tikai man pazīstama zīme jau mani brīdināja, ka drīz atkal sāksies noziegumu atklāšanas drudzis.

—    Jūs nevarat sastapt misteru Frenklinu.

—    Man viņš jāsatiek, un es viņu satikšu.

—    Vakar viņš aizbrauca uz Londonu.

Klibkāje Lūsija cieši ielūkojās man sejā un saprata, ka es runāju taisnību. Nebilduši vairs ne vārda, viņa tūdaļ pagriezās un devās uz Kobzholu.

—    Pagaidiet! — es viņai uzsaucu. — Rīt ceru saņemt ziņu no mistera Frenklina Bleika. Dodiet man vēstuli, un es to nosūtīšu pa pastu.

Klibkāje Lūsija atbalstījās pret kruķi un pāri plecam paskatījās manī.

—    Man tā jānodod viņam tieši rokās, — viņa sacīja. — Un nekā citādi nedrīkstu to viņam nodot.

—    Vai man aizrakstīt un izstāstīt viņam, ko jūs teicāt?

—    Sakiet, ka ienīstu viņu. Un jūs būsiet teicis patiesību.

—    Jā, jā. Bet kā tad ar vēstuli? …

—    Ja viņš grib vēstuli saņemt, lai brauc atpakaļ, un es viņam to atdošu.

Izteikusi šos vārdus, viņa aizkliboja uz Kobzholu. Noziegumu atklāšanas drudzis tūdaļ atņēma man visu cienīgumu. Devos Lūsijai pakaļ un lūkoju kaut ko no viņas izdabūt. Taču veltīgi. Sev par nelaimi, esmu vīrietis… un Klibkājei Lūsijai labpatika man darīt pāri. Mazliet vēlāk tai pašā dienā izmēģināju laimi ar Lūsijas māti. Krietnā misis Jolanda spēja vienīgi raudāt un ieteikt man, lai pūlos rast mierinājumu lāsē no holandiešu pudeles. Zvejnieku sastapu jūras krastā. Viņš tikai noteica, ka tā esot «nelāga padarīšana», un lāpīja tālāk savus tīklus. Ne tēvs, ne māte nezināja vairāk par mani. Vienīgā iespēja vēl izmēģināt roku — nākamajā rītā nosūtīt misteram Frenklinam Bleikam vēstuli.

Ļaušu jums pašiem iztēloties, kā es otrdienas rītā gaidīju ierodamies pastnieku. Viņš atveda man divas vēstules. Vienu no Penelopes (to izlasīt man gandrīz vai pietrūka pacietības), no kuras uzzināju, ka milēdija un mis

Reičela sveikas un veselas iekārtojušās Londonā. Otru — no mistera Džefko, kurš man paziņoja, ka viņa darba devēja dēls jau atstājis Angliju.

Iebraucis galvaspilsētā, misters Frenklins, kā izrādījās, taisnā ceļā devies uz tēva mājām. Tur viņš ieradies gaužām nepiemērotā reizē. Misters Bleiks-vecākais bijis līdz acīm aizņemts ar savām apakšnama darīšanām un tieši tai vakarā īsinājis sev laiku ar parlamentā sevišķi iecienītu rotaļu, ko mēdza saukt par «atsevišķo likumprojektu». Misters Džefko pats misteru Frenklinu ievedis tēva kabinetā.

—           Manu mīļo Frenklin! Nu gan tu mani pārsteidz! Vai atgadījies kaut kas ļauns?

—           Jā, ar Reičelu gadījies kaut kas ļauns, un tas mani gaužām sāpina.

—    Ļoti žēl. Taču man šobrīd nav laika tevi uzklausīt.

—    Kad jūs varēsiet mani uzklausīt?

—           Manu mīļo zēn! Negribu tevi krāpt. Uzklausīt tevi varēšu tikai pēc parlamenta sesijas un ne mirkli agrāk. Ar labu nakti.

—    Pateicos jums, ser. Ar labu nakti.

Tāda, kā^man atstāstīja misters Džefko, saruna notikusi kabinetā. Ārpus kabineta saruna padevusies vēl īsāka.

—           Paskatieties, Džefko, cikos rīt atiet pirmais prāmja vilciens.

—    Pulksten sešos četrdesmit, mister Frenklin.

—    Lieciet mani piecos modināt.

—    Vai jūs braucat uz ārzemēm, ser?

—    Braukšu, Džefko, kurp vien vilciens mani vedīs.

—    Vai pasacīt to jūsu tēvam, ser?

— Jā, pasakiet pēc parlamenta sesijas.

Nākamajā rītā misters Frenklins aizbraucis uz svešām zemēm. Tieši kurp vedis viņa ceļš, to neviens (arī viņš pats) nespēja uzminēt._Varējām saņemt par viņu vēstis tiklab no Eiropas, kā Āzijas, Āfrikas vai Amerikas. Pēc mistera Džefko domām, iespēja atrast misteru Frenklinu sadalīta vienlīdzīgi starp visiem četriem kontinentiem.

Sī jaunā ziņa, kas atņēma man izredzes Klibkāji Lūsiju savest kopā ar misteru Frenklinu, vienā acumirklī izslēdza, jebkuru iespēju gūt turpmākus panākumus manā izmeklēšanas darbā. Apstiprinājās Penelopes pārliecība, ka otrā apteksne atņēmusi sev dzīvību aiz bezcerīgas mīlestības pret misteru Frenklinu Bleiku, un tas arī viss.

Vai vēstulē, ko Rozanna lūgusi nodot misteram Frenklinam pēc viņas nāves, bija vai nebija atzīšanās vārdi, kurus meitene, pēc jaunā džentlmeņa domām, bija dzīru- sies man izteikt, — to nekādi nevarēju uzzināt. Varbūt tur bija tikai atvadas, kas pauda vienīgi viņas nelaimīgo aizraušanos ar nesasniedzamu cilvēku. Vai varbūt vēstulē atklājās tīra patiesība par dīvainajiem notikumiem kopš Mēness akmens nozušanas līdz tam brīdim, kad viņa metās pretī savai nāvei Trīsuļojošajās smiltīs. Šī vēstule aizzieģelēta tika ielikta Klibkājes Lūsijas rokās, un tā palika aizzieģelēta kā man, tā pārējiem, arī meitenes vecākiem. Mēs visi domājām, ka mirusī meitene dalījusies ar Lūsiju savos noslēpumos, mēs visi pūlējāmies piedabūt, lai Lūsija runā, un visi cietām neveiksmi. Te viens, te otrs no kalpotājiem, vēl arvien turēdamies pie pārliecības, ka Rozanna dimantu nozagusi un kaut kur paslēpusi, rūpīgi izrakņāja visu apkārtni gar klintīm, kurp bija novedušas viņas pēdas, taču šī rūpīgā rakņāšanās palika bez panākumiem. Paisumu nomainīja bēgums, bēgumu nomainīja paisums, pagāja vasara, un pienāca rudens. Bet plūstošās smiltis, kas slēpa meitenes augumu, paturēja arī viņas noslēpumu.

Vēsti par mistera Frenklina aizbraukšanu no Anglijas svētdienas rītā un vēsti par milēdijas un mis Reičelas ierašanos Londonā pirmdienas pēcpusdienā es saņēmu, kā jums zināms, ar otrdienas pastu. Pienāca trešdiena, un nekas īpašs nenotika. Ceturtdiena atnesa atkal veselu birumu jaunu ziņu no Penelopes.

Mana meita vēstulē rakstīja, ka sakarā ar jaunkundzes veselības stāvokli milēdija lūgusi padomu kādam ievērojamam Londonas ārstam un tas nopelnījis gineju par padomu vairāk izklaidēt mis Reičelu. Puķu izstādes, opera, balles — priekšdienām tika paredzētas visvisādas izpriecas, un, savai mātei par lielu pārsteigumu, mis Reičela ar lielu prieku metās šai virpulī. Māti un meitu apciemojis misters Godfrijs, kurš, cik noprotams, pret māsīcu-noskaņots tikpat mīlīgi kā aizvien, it kā būtu aizmirsis mis Reičelas izturēšanos toreiz, kad bija izmēģinājis laimi tās dzimšanas dienā. Penelope gauži nožēloja, ka šoreiz viņš uzņemts ārkārtīgi laipni un tūdaļ ierakstījis mis Reičelas vardu kādā no savām dāmu labdarības komitejām. Mana pavēlniece neesot diez cik labā omā un divas reizes noturējusi ilgākas pārrunas ar savu advokātu. Sekoja dažādas pārdomas par kādu nabadzīgu dzimtas radinieci mis Kleku, kuru jau pieminēju, aprakstīdams dzimšanas dienas mielastu, — tā pati, kas sēdēja blakus misteram Godfrijam un ļoti labprāt dzēra šampanieti. Penelope brīnījās, ka mis Kleka vēl arvien nav pie viņiem iegriezusies. Nebūšot ilgi jāgaida, un viņa uzplīšoties milēdijai kā parasti… un tā tālāk, un tā joprojām, kā jau sievietes prot cita citu vilkt uz zoba gan rakstiski, gan mutvārdiem. Zinu, ka nav nemaz vērts par šiem sīkumiem runāt, taču kāds apsvērums liek man to darīt. Esmu dzirdējis, ka pēc šķiršanās no manis jūs it kā tikšot nodoti mis Klekas vadībā. Ja tas tiešām tā notiks, esiet, lūdzu, tik laipni un neticiet nevienam vārdam, ko viņa sacīs par jūsu padevīgo kalpu.

Piektdien nenotika itin nekas — tikai vienam no mūsu suņiem aizausi parādījās izsitumi. Es tam iedevu pabērzu lapu novārījumu un līdz turpmākajam rīkojumam noteicu diētu — plānu gaļas viru un dārzeņus. Piedodiet, ka to vispār pieminu. Kaut kā pats no sevis paspruka. Izlaidiet, lūdzu, šīs rindas. Drīz vien beigšu savu stāstījumu un vairs nedarīšu pāri jūsu izsmalcinātajai modernajai gaumei. Turklāt suns ir ļoti jauks radījums un pelnījis jo labu ārstēšanu, nudien pelnījis.

Sestdiena — pēdējā nedējas diena — ir pēdējā arī manā stāstā.

Rīta pasts atnesa man pārsteigumu — Londonas avīzi. Rokraksts uz bandroles mani samulsināja. Salīdzināju to ar augļotāja vārdu un adresi savā kabatas grāmatiņā un tūdaļ pazinu, ka tas ir seržanta Kafa rokraksts.

Ar lielu interesi izskatījis visu avīzi, pamanīju kādu ar tinti apvilktu policijas ziņojumu. Nododu to jūsu rīcībā. Izlasiet, tāpat kā izlasīju es, un jūs pareizi novērtēsiet, cik laipns un uzmanīgs bija seržants, atsūtīdams man pēdējo dienas jaunumu.

«LAMBETA. īsi pirms tiesas sēdes slēgšanas miertiesnesim padomu lūdza misters Septimuss Lūkers, pazīstamais senlaicīgu dārgakmeņu, grebumu, zeltlietu utt., utt. tirgotājs. Lūdzējs paziņoja, ka viņu stipri traucē vairāku apkārtklejojošu indiešu rīcība. Šie cilvēki, skaitā trīs, kas apsēduši apkārtējās ielas, vairākkārt parādījušies viņa veikala tuvumā. Policijas aizdzīti, tie arvien no jauna atgriezušies un mēģinājuši iekļūt namā, it kā lūgdami dāvanas. Aizdabūti prom no mājas priekšpuses, viņi atkal parādījušies otrā pusē. Misters Lūkers paziņoja, ka viņu ne tikai traucē šādas izdarības, viņam radušās arī aizdomas par nodomātu laupīšanu. Viņa kolekcijā esot daudz unikālu, nenovērtējamu dārgakmeņu, kā no senās Grieķijas un Romas laikiem, tā arī no Austrumiem. Jau iepriekšējā dienā viņam vajadzējis atlaist no darba kādu sevišķi prasmīgu ziloņkaula grebēju (cik noprotams, indieti), jo radušās aizdomas, ka tiek gatavota zādzība, un viņš nepavisam nesot pārliecināts, vai šis cilvēks un kumēdiņu rā- ditāji, par kuriem viņš sūdzējies, neesot viena banda. Varbūt viņu nolūks bijis sapulcēt ļaudis un radīt ielā burzmu, lai tādējādi, izmantojot apjukumu, iekļūtu namā. Atbildot tiesnesim, misters Lūkers atzina, ka nekādu pierādījumu par nodomātu laupīšanas mēģinājumu viņa ricibā neesot. Runāt viņš varot tikai par indiešu izraisītajiem traucējumiem un nekārtībām. Miertiesnesis piebilda, ka, traucējumiem atkārtojoties, lūdzējs varot iesūdzēt indiešus tiesā, kur ar tiem likuma vārdā viegli tikšot galā. Kas attiecoties uz misteram Lūkeram piederošajām vērtībām, par to pilnīgu drošību jārūpējoties viņam pašam. Iespējams, ka labākais līdzeklis būtu par visu ziņot policijai un veikt papildu piesardzības pasākumus saskaņā ar policijas pieredzi. Lūdzējs pateicās viņa augstībai tiesnesim un atstāja tiesu.»

Kāds no senajiem prātniekiem (man aizmirsies, kādā sakarā) esot ieteicis saviem tuvākajiem «ielūkoties, beigās». Ielūkojies savu lappušu beigās un atcerējies, ka vēl pirms dažām dienām neticēju, vai spēšu to visu uzrakstīt, varu sacīt, ka mans vaļsirdīgais faktu izklāstījums tīri labi nonācis līdz beigām. Aplūkodami ar Mēness akmens nozušanu saistītos notikumus, citu pēc cita esam pieredzējuši dažādus brīnumus un pašās beigās nonākam pie vislielākā brīnuma — pie tā, ka seržanta Kafa izteiktie trīs pareģojumi piepildījušies nepilnas nedēļas laikā.

Pirmdien uzzinājis jaunumus par Jolandiem, nupat no Londonas uzzināju kaut ko jaunu par indiešiem un par augļotāju — turklāt, atcerieties, arī mis Reičela tai pašā reizē atrodas Londonā. Kā redzat, neesmu baidījies izteikt visjaunāko, pat ja tas galīgi apgāž manus paša uzskatus. Ja jūs mani pametīsiet un visu šo pierādījumu dēj nostāsieties seržanta pusē, — ja vienīgais saprātīgais izskaidrojums jums liksies pieņēmums, ka mis Reičela un misters Lūkers acīmredzot sadarbojušies un ka

Mēness akmens ieķīlāts un atrodas augļotāja namā, — atzīšos, ka par šādu secinājumu nespēju jūs nosodīt. Pa tumsu esmu jūs tiktāl aizvedis. Un tumsā, apliecinādams savu cieņu, esmu spiests jūs arī atstāt.

Kādēļ spiests — jūs varbūt jautāsiet. Kādēļ gan cilvēkiem, kas tik ilgi man sekojuši, es nevarētu sniegt to apgaismību, ko tagad pats esmu ieguvis?

Atbildot varu tikai pasacīt, ka rīkojos pēc pavēlēm, un šīs pavēles man dotas (tā vismaz es sapratu) patiesības interesēs. Sai stāstījumā man bija aizliegts pateikt kaut ko vairāk, nekā es tobrīd zināju. Vai, skaidrāk izsakoties, man stingri jāievēro tikai paša pieredzētais un es nedrīkstu jums klāstīt to, ko esmu uzzinājis no citiem cilvēkiem — tā ļoti vienkāršā iemesla dēļ, ka jūs to uzzināsiet tieši no šiem cilvēkiem pašiem — tā sakot, no pirmavota. Nodoms šai stāstījumā par Mēness akmeni ir nevis sniegt kaut kādu pārskatu, bet ļaut vaļu aculieciniekiem, lai izsaka visu, kas tiem zināms. Skaidri iztēlojos, kā pēc piecdesmit gadiem kāds dzimtas loceklis lasīs šīs lappuses. Ak kungs, cik viņš jutīsies aplaimots, ka nekas nav jāsecina no baumām, bet viņam tiek sniegtas liecības kā soģim liesas sēdē.

Tik ilgi izceļojušies kopā un, es ceru, izjuzdami savstarpēju draudzību, šai vietā nu mēs šķiramies — vismaz pagaidām. Raganu deja ap indiešu dimantu jau aizsniegusi Londonu, un ari jums jādodas līdzi uz Londonu, bet es palikšu tepat laukos. Piedodiet, lūdzu, šā sacerējuma kļūdas — esmu runājis pārāk daudz par sevi un dažkārt varbūt bijis pārāk familiārs pret jums. Taču neesmu domājis neko ļaunu un ar vislielāko cieņu (tikko pabeidzu pusdienas maltīti) no viņas augstdzimtības alus krūzes uzdzeru uz jūsu veselību un labklājību. Kaut jūs no šā mana stāstījuma lappusēm iegūtu to, ko Robinsons Krūzo ieguva no savas pieredzes neapdzīvotajā salā, proti, «kaut ko tādu, kas sniegtu jums priecinājumu un ko lielajā laba un ļauna grāmatā jūs varētu ierakstīt konta kredīta pusē». Ardievu!

Otra daļa

patiesības noskaidrošana (I848-l849

Notikumi vai rāku cilvēku stāstijumā

PIRMAIS STĀSTĪJUMS, KO UZRAKSTĪJUSI NELAIĶA SERA DŽONA VERINDERA KRUSTMEITA MIS KLEKA

I NODAĻA

Saviem mīļotajiem vecākiem (abi jau mīt debesu valstībā) esmu parādā pateicību par kārtīgumu un apzinīgumu, ko viņi man ieaudzinājuši jau no pašas agrīnās bērnības.

Tais senajos, laimīgajos laikos mani mācīja jebkurā dienas vai nakts stundā turēt matus kārtīgi sasukātus un pirms došanās uz dusu ikvienu savu apģērba gabalu rūpīgi salocīt vienā un tai pašā kārtībā, nolikt uz viena un ta paša krēsla vienā un tai pašā vietā — manas gultas kajgalī. Pirms apģērba salocīšanas es savā mazajā dienasgrāmatā pastāvīgi ierakstīju kārtējos notikumus. Pēc apģērba salocīšanas pastāvīgi noskaitīju vakara lūgšanu (gultā tā tika atkārtota). Un vakara lūgšanai pastāvīgi sekoja saldais bērnu dienu miegs.

Vēlākajā dzīvē lūgšanu (diemžēl!) nomainīja bēdīgas un rūgtas pārdomas un saldā miega vietā stājās nemierīga snauda, kas it bieži apciemo raižu nomāktos. Taču es joprojām ik vakaru rūpīgi saloku savas drānas un rakstu savu mazo dienasgrāmatu. Pirmā paraža mani saista ar laimīgo bērnību, kad mans tētiņš vēl nebija izputināts, Otrā, kas līdz šim brīdim man noder, galvenokārt lai disciplinētu grēcīgo dabu, ko visi esam mantojuši no Ādama, — pēkšņi savu noderīgumu manām interesēm pierādījusi arī pavisam citāda veidā. Tā man, nabadzītei, devusi iespēju izpatikt kāda bagāta cilvēka untumiem —• un šis cilvēks nāk no tās ģimenes, kurā ieprecējās mans nelaiķa tēvocis. Man patiešām laimējies, jo varu kļūt noderīga misteram Frenklinam Bleikam.

Krietnu laika sprīdi nesaņēmu nekādas ziņas par sava tēvoča ģimeni. Kad esam vientuļi un nabadzīgi, mūs bieži aizmirst. Taupības labad šimbrīžam dzīvoju kādā mazā Britānijas pilsētiņā, kur esmu iemantojusi pulciņu izmeklētu angju draugu un nenovērtējamo priekšrocību apmeklēt protestantu mācītāju un iepirkties lētā tirgū.

Sai nomajajā vietā — īstā laimes saliņā visapkārt trakojoša katolicisma okeāna vidū — nesert saņēmu vēstuli no Anglijas. Izrādās, ka manu nenozīmīgo personu pēkšņi atcerējies misters Frenklins Bleiks. Mans bagātais radinieks — kaut varētu piebilst: garīgi bagātais! — raksta, nemaz nepūlēdamies slēpt, ka esmu viņam vajadzīga. Jaunajam cilvēkam uznācis untums atkal celt gaismā nožēlojamo skandālu ap Mēness akmeni, un man nu viņam jāpalīdz, aprakstot visu, ko pati esmu pieredzējusi, viesojoties krustmātes Verinderes namā Londonā. Ar bagātajiem raksturīgu nesmalkjūtību viņš piedāvā atlīdzību naudā. Man atkal jāuzplēš vātis, ko tikko paspējis apdziedēt Laiks, jāmodina pašas sāpīgākās atmiņas, un, kad tas tiks padarīts, par atalgojumu saņemšu jaunas mokas — mistera Bleika čeku. Cilvēka daba ir vāja. Izcīnīju grūtu cīņu, līdz kristietīgā pazemība pārvarēja grēcīgo lepnību un pašaizliedzība lika pieņemt čeku.

Nebijis manas dienasgrāmatas, šaubos ,— lūdzu jūsu atjauju izteikties visvulgārākajiem vārdiem —, vai es godīgi spētu nopelnīt šo naudu. Taču ar dienasgrāmatas palīdzību nabaga algādze (kas piedod misteram Bleikam aizvainojumu) ir atlīdzības vērta. Kamēr viesojos pie krustmātes Verinderes, nekas nepaslīdēja garām manam skatienam. Viss (pēc agrā bērnībā iemantotās paražas) dienu pēc dienas tika ierakstīts notikumu secībā, un viss līdz pat pēdīgajam sīkumam tiks arī šeit pastāstīts. Mana svētā cieņa pret patiesību (paldies dievam!) stāv augstāk par cieņu pret jebkuru cilvēku. Misters Bleiks pavisam viegli

varēs noklusēt to, kas šais lappusēs viņam neliksies pieliekami glaimojošs tai personai, uz kuru tās galvenokārt attiecas. Viņš ir nopircis manu laiku, toties manu sirdsapziņu nevar nopirkt pat ar visu viņa bagātību.[3]

Manā dienasgrāmatā rakstīts, ka 1848. gada 3. jūlijā nejauši gāju garām krustmātes Verinderes namam Monteg- j ūskvērā.

Ieraudzījusi aizvirtņus vaļā un štoras uzvilktas, es jutu, ka pieklājība liek pieklauvēt un apjautāties, vai kāds ir mājās. Persona, kas atvēra durvis, paziņoja, ka mana krustmāte un viņas meita (nudien nespēju viņu saukt par savu māsīcu!) jau pirms nedēļas atbraukušas no laukiem un domājot kādu laiku palikt Londonā. Es tūlīt liku pateikt, ka nebūt nevēlos viņas traucēt, bet ludzu vienīgi apjautāties, vai kaut kā nevarētu būt noderīga.

Persona, kas atvēra durvis, apvainojoši klusēdama, uzklausīja manu lūgumu un atstāja mani stāvam vestibilā. Tā bija nešķīstā vecā Beteridža meita — ilgi, jāteic, pārāk ilgi šis vecis tiek paciests manas krustmātes ģimenē. Apsēdos turpat vestibilā, lai gaidītu atbildi, un, tā kā somiņā allaž līdzi nesāju dažus cildena satura traktātus, izņēmu vienu, kas bija gluži kā radīts personai, kura atvēra durvis. Vestibils bija netīrs, krēsls ciets, taču svētlaimīgā apziņa, ka ļaunu atlīdzinu ar labu, lika man pacelties pāri jebkuriem sīkumiem. Traktāts piederēja pie tās sērijas, kas domāta jaunām sievietēm un stāsta par to, cik grēcīgi ir padoties greznošanās kārei. Izteiksmes veids tajā bija vienkāršs un dievbijīgs. Nosaukums — «Parunāsim pāris vārdu par jūsu cepures lentām».

— Milēdija ļoti pateicas un ielūdz jūs uz lenču rīt pulksten divos.

Nelikos ne zinis gar toni, kādā šī persona izteica savu sakāmo, ne arī gar viņas šausmīgi nekaunīgo izskatu. Pateicu jaunajai palaidnei paldies un ar kristīgu līdzjūtību balsī apjautājos:

—    Vai jūs mani neaplaimotu, pieņemdama šo traktātu?

Viņa aplūkoja grāmatiņas nosaukumu.

—    Vai to rakstījis vīrietis vai sieviete, mis? Ja rakstītāja ir sieviete, es tādēļ vien to labprāt nelasītu. Bet, ja rakstītājs ir vīrietis, lūdzu, pasakiet šim vīrietim, ka viņš par lentām neko nesajēdz.

Viņa atdeva traktātu man atpakaļ un atvēra durvis. Taču mums vienmēr un visur jāsēj labā sēkla. Pagaidīju, kamēr durvis no iekšpuses aizveras, un iebāzu traktātu vēstuļu kastītē. Kad pa žoga margu starpu biju iebāzusi otru traktātu dārzā, jutos kaut cik atvieglojusi smago atbildību par citiem cilvēkiem.

Tovakar notika īpašās komitejas sēde biedrībā, kas rūpējas par pieaugušo cilvēku vecu apģērbu pāršūšanu bērnu drāniņās. Šī izcilā labdarības biedrība izvirzījusi uzdevumus — to zina ikviens nopietns cilvēks — izpirkt lombardā ieķīlātās tēvu bikses un, lai nelabojami vecāki šos apģērba gabalus atkal nepievāktu, tūlīt pāršūt un saīsināt tos atbilstoši nevainīgo dēlu apmēriem. Tobrīd es biju īpašās komitejas locekle un šo sabiedrību šeit pieminu tādēļ, ka mans mīļais un apbrīnojamais draugs misters Godfrijs Eiblvaits arī bija saistīts ar mūsu morāli un materiāli noderīgo darbu. Pirmdienas vakarā, par kuru patlaban rakstu, es komitejas istabā cerēju sastapt misteru Eiblvaitu un biju nolēmusi viņam pastāstīt par krustmātes Verinderes ierašanos Londonā. Taču, man par lielu sarūgtinājumu, viņš neieradās. Kad es izteicu pārsteigumu par viņa neierašanos, manas komitejas māsas visas kā viena pacēla galvu no biksēm (tovakar mums bija sevišķi steidzams darbs) un pārsteigtas apvaicājās, vai es neesot dzirdējusi jaunākos notikumus. Es apliecināju savu neziņu, un tikai tad man pirmo reizi pavēstīja notikumu, kas, tā sakot, ir šā stāstījuma izejas punkts. Iepriekšējā piektdienā divi džentlmeņi ar gluži atšķirīgu sabiedrisko stāvokli krituši par upuri vardarbībai, kas satraukusi visu Londonu. Viens no šiem džentlmeņiem bija misters Sep- timuss Lūkers no Lambetas, otrs — misters Godfrijs Eiblvaits.

Tā kā patlaban dzīvoju ļoti noslēgti, man nav nekādas iespējas avīzē iespiesto ziņojumu par šo vardarbību ierakstīt sava vēstījuma lappusēs. Tāpat man tobrīd bija liegta nenovērtējamā laime dzirdēt šos notikumus mistera Godfrija Eiblvaitā kvēli daiļrunīgajā atstāstījumā. Vienīgais, kas ir manos spēkos, — pasniegt šos rakstus tā, kā tie tika pasniegti man tajā pirmdienas vakarā, un es to daru, ievērodama kārtību, kas man iemācīta jau kopš bērna kājas, kad pašai vajadzēja salocīt savas drānas. Katrs sīkums jāizdara akurāti, un katrs sīkums jānoliek savā vietā. Sīs lindiņas raksta vāja sieviete. Un kuram gan pietiks cietsirdības no vājas sievietes gaidīt kaut ko vairāk?

Tas notika — varu pateikties saviem vecākiem, ka neviena enciklopēdija nekādus datus nespētu minēt precīzāk kā es, — piektdien, 1848. gada 30. jūnijā.

Agrā šās dienas rītā mūsu apdāvinātais misters Godfrijs iegriezies kādā no Lombardstrītas bankām saņemt naudu pret čeku. Firmas vārds manā dienasgrāmatā nezin kādēļ izsvītrots, un mana svētā cieņa pret patiesību liedz man tik svarīgā jautājumā atļauties jebkādus minējumus. Par laimi, firmas vārds šoreiz nav arī svarīgs. Svarīgs toties ir tas, kas notika ar misteru Godfriju, kad viņš bija nokārtojis savas darīšanas. Durvīs viņš sadūrās ar kādu gluži nepazīstamu džentlmeni, kas nejauši nāca arā no bankas reizē ar viņu. īsu brīdi abi centās pārspēt viens otru pieklājībā — kuram pirmajam iziet pa bankas durvīm. Svešais uzstāja, lai misters Godfrijs iet pirmais, misters Godfrijs dažos vārdos pateicās, abi paklanījās un devās katrs uz savu pusi. Neapdomīgi un pavirši domājoši cilvēki varbūt sacīs — tāds nudien nenozīmīgs atgadījums tiek pasniegts tik bezjēdzīgi sīkā izklāstījumā! Ak, mani jaunie draugi un grēka brāļi! Pūlieties pārāk ne- paļauties uz savu nabaga veselo saprātu! Esiet morāli akurāti! Lai jūsu ticība būtu kā jūsu zeķes un jūsu zeķes— kā jūsu ticība, — kā viena, tā otras bez mazākā traipiņa un kā viena, tā otras vienmēr gatavas, lai vajadzības gadījumā tiktu izmantotas!

Izlūdzos tūkstoškārtēju piedošanu. Pati to nemanīdama, esmu ieslīgusi savā svētdienas skolas stilā. Tas nepavisam nepiedien šādam oficiālam dokumentam. Mēģināšu atkal pievērsties pasaulīgiem notikumiem un runāt par dažādiem niekiem, kuriem šoreiz, tāpat kā daudzos citos gadījumos, bijušas bēdīgas sekas. Iepriekš tikai pieminot, ka pieklājīgais svešinieks bija misters Lūkers no Lam- betas, dosimies līdzi misteram Godfrijam uz viņa mājvietu Kilbērnā.

Priekšnamā misteru Godfriju gaidīja nabadzīgi ģērbies, toties pēc izskata patīkams un pievilcīgs puisēns. Puisēns pasniedza misteram Godfrijam vēstuli, pateikdams vienīgi tik daudz, ka to uzticējusi kāda nepazīstama veca dāma, kura nav devusi nekādus norādījumus gaidīt atbildi. Sādi gadījumi nav reta parādība plašajā mistera Godfrija labdarības biedrību darbā. Viņš atlaida zēnu un. atplēsa vēstuli.

Rokraksts viņam likās gluži svešs. Vēstulē misters Godfrijs tika lūgts pēc stundas ierasties Strendā kādā Nor- tamberlendstrītas namā, kur viņš nekad agrāk neesot bijis. Visu cienītajam sabiedriskajam darbiniekam sīkākas ziņas par Pieaugušu cilvēku apģērbu pāršūšanas biedrību lūdza kāda vecāka dāma, kura arī no savas puses vēlējās pievienot krietnu ziedojumu labdarīgiem mērķiem, ja uz dažiem saviem jautājumiem saņems apmierinošas atbildes. Viņa minēja savu vārdu un piebilda, ka pavisam īsā uzturēšanās Londonā nedodot viņai iespēju atlikt uz vēlāku laiku tikšanos ar ievērojamo filantropu, kuram viņa rakstot šo vēstuli.

Parasti cilvēki varbūt vilcinātos, iekams atliktu paši savas darīšanas, lai pielāgotos kādas citas personas interesēm. īstens kristietis toties ne brīdi nevilcinās, ja viņam paveicams kaut kas labs. Misters Godfrijs nekavējoties devās uz namu Nortamberlendstrītā. Durvis atvēra cienījams, lai arī mazliet korpulents cilvēks un, izdzirdējis mistera Godfrija vārdu, tūlīt ieveda viņu kādā tukšā augšstāva istabā sētas pusē. Ieiedams šai istabā, misters Godfrijs pamanīja kaut ko neparastu. Pirmkārt, gaisā jautās vāja muskusa un kampara smarža. Otrkārt, uz galda atšķirts gulēja sens Austrumu rokraksts, kas bija bagātīgi ilustrēts ar indiešu zīmējumiem un emblēmām.

Misters Godfrijs ielūkojās grāmatā, stāvēdams ar muguru pret aizvērtajām divrindu durvīm, kas veda uz priekšistabu, kad pēkšņi bez vismazākā brīdinošā trokšņa kāds no mugurpuses sagrāba viņu aiz kakla. Viņš paspēja vienīgi ievērot, ka roka, kura viņu sagrābusi aiz kakla, ir kaila un tumši iedegusi, bet tad acis viņam tika aizsietas, mute aizbāzta un viņu pašu divi vīri (tā misteram Godfrijam šķitis) nogāza uz grīdas. Trešais izkratīja viņam kabatas un — ja vien dāmai atjauts lietot šādus izteicienus — pārmeklēja viņu caur un cauri līdz pat ādai.

Seit es labprāt piebilstu dažus uzmundrinošus vārdus par dievbijīgo paļāvību, kas vienīgā misteram Godfrijam java izturēt tik šausmīgu pāridarījumu. Taču šaubos, vai sieviete drīkst apspriest tos apstākjus un stāvokli, kādā atradās mans apbrīnojamais draugs pašā trakākajā vardarbības mirklī (ko jau aprakstīju iepriekš). Tādēļ atļaušos to nepieminēt un turpināšu ar brīdi, kad mistera Godfrija pretīgā pārmeklēšana jau bija pabeigta. Varasdarbi tika pastrādāti drūmā klusumā. Kad viss bija beidzies, neredzamie nelieši pārmija dažus vārdus misteram Godfrijam nesaprotamā valodā, taču tādā tonī, kurā viņa izkoptā dzirde skaidri saklausīja neapmierinātību un dusmas. Pēkšņi manu apbrīnojamo draugu piecēla no grīdas, apsēdināja krēslā un sasēja viņam rokas un kājas. Nākamajā mirklī misters Godfrijs sajuta svaigu gaisu ieplūstam pa durvīm, ieklausījās un saprata, ka atkal atstāts istabā viens pats.

Pagāja neliels laika sprīdis, un misters Godfrijs izdzirdēja troksni, kas šķita līdzīgs sievietes drānu čaukstoņai. Tas tuvojās augšup pa kāpnēm un apklusa. Nozieguma atmosfēru satricināja sievietes kliedziens. Vīrieša balss lejā iesaucās: «Kas tur ir?» Pa kāpnēm tuvojās vīrieša soli. Misters Godfrijs juta kristieša pirkstus noņemam no acīm apsēju un izvelkam vīkšķi no mutes. Pārsteigts viņš paskatījās divos cienījama izskata svešiniekos un, tikko spēdams parunāt, jautāja:

—    Ko tas nozīmē?

Abi cienījamā izskata svešinieki savukārt paskatījās misterā Godfrijā un sacīja:

—    Tieši to pašu mēs gribētu vaicāt jums.

Sekoja nenovēršamā izskaidrošanās. Nē! Ievērošu vispedantiskāko precizitāti. Sekoja ožamā sāls un ūdens, lai nomierinātu dārgā mistera Godfrija nervus. Un tikai tad nāca izskaidrošanās.

Nama saimnieks un saimniece (visā apkārtnē godāti cilvēki) pastāstīja, ka iepriekšējā dienā viņu mājas pirmo un otro stāvu uz nedēlu noīrējis kāds ārkārtīgi cienījams cilvēks — tas pats, ko jau aprakstīju atveram durvis pēc mistera Godfrija klauvējiena. Džentlmenis samaksājis īri, kā arī atlīdzinājis pārējos izdevumus nedēju uz priekšu un paskaidrojis, ka telpas vajadzīgas trim viņa draugiem — Austrumu augstmaņiem, kuri Angliju apmeklējot pirmo reizi. Tai pašā dienā, kad notika varasdarbi, divi austrumnieki, sava cienījamā angļu drauga pavadīti, agri no rīta ieņēmuši savus apartamentus. Trešo gaidot ierodamies kuru katru brīdi, bet bagāža (tā esot sevišķi liela) no muitnīcas tikšot atvesta vēlu pēcpusdienā. Trešais svešzemnieks atbraucis kādas desmit minūtes pirms mistera Godfrija ierašanās. Saimnieks un saimniece apakšstāvā nav ievērojuši neko neparastu, kamēr pirms piecām minūtēm visi trīs svešinieki sava cienījamā angļu drauga pavadībā izgājuši no mājas un lēnā garā devušies Strenda virzienā. Atminējusies, ka pie tiem ieradies kāds viesis, ko viņa nav redzējusi izejam no mājas, saimniece nodomājusi — cik dīvaini, ka svešais džentlmenis viens pats atstāts augšā. Atri apspriedusies ar vīru, viņa nolēmusi pārliecināties, vai nav noticis kaut kas nelāgs. Iznākumu es jau aprakstīju, un ar to arī beidzas nama saimnieka un saimnieces paskaidrojumi.

Pēc tam viņi rūpīgi pārlūkoja istabu. Dārgā mistera Godfrija mantas bija izkaisītas pa malu malām. Kad viss' tika savākts, izrādījās, ka nekā netrūkst, — pulkstenis, ķēde, naudas maks, atslēgas, mutautiņš, piezīmju grāmatiņa un vaļēji dokumenti — viss bija pamatīgi izpētīts un atstāts mistera Godfrija īpašumā. Tāpat arī no nama saimnieku mantām nebija nozagts ne visniecīgākais sīkums. Austrumu dižciltīgie bija pievākuši tikai savu ilustrēto rokrakstu un neko vairāk nebija ņēmuši.

Ko tas nozīmēja? Ja lūkotos no pasaulīgā redzes viedokļa, varētu domāt, ka misters Godfrijs neizprotamas kļūdas dēļ kritis par upuri kaut kādiem nezināmiem cilvēkiem. Tātad notikusi kaut kāda noslēpumaina sazvērestība un mūsu mīļotais nevainīgais draugs noķerts tās slazdos. Bet, ja īstens kristīgais, kas veicis simtiem varoņdarbu žēlsirdības vārdā, iekrīt lamatās, kuras viņam izliktas kļūdas dēļ, ak, kāds tas gan ir brīdinājums mums, pārējiem, bez rimas būt modriem par sevi! Cik viegli gan mūsu pašu zemiskās kaislības var kļūt par Austrumzemju dižciltīgajiem, kas uzklups mums pilnīgi negaidot!

Par šo tematu es varētu veselām lappusēm rakstīt kvēlus brīdinājumus, taču (diemžēl!) man nav ļauts jūs apgaismot… mans uzdevums ir stāstīt. Mana bagātā radinieka čeks — kopš tā paša brīža arī mana mūža lietuvēns — liek manīt, ka vēl neesmu tikusi galā ar vardarbības atstāstījumu. Liksim mierā misteru Godfriju, lai viņš Nortamberlendstrītā atžirgst pēc pārdzīvotā, un pasekosim mistera Lūkera gaitām mazliet vēlāk tai pašā dienā.

Iznācis no bankas, misters Lūkers apstaigāja dažādas Londonas da)as veikala darīšanās. Atgriezies mājās, viņš atrada kādu vēstuli, ko pirms neilga laika, tā viņam ticis pavēstīts, atnesis kāds zēns. Arī šai gadījumā, tāpat kā iepriekš ar misteru Godfriju, rokraksts nebija pazīstams, toties tika pieminēts kāda mistera Lūkera klienta vārds. Vēstulē bija teikts (tā rakstīta trešajā personā, — acīmredzot ar pilnvarotā roku), ka klients negaidot izsaukts uz Londonu. Viņš esot apmeties Alfrēda laukumā, Totnem- kortrodā, un gribot tūlīt tikties ar misteru Lūkeru, lai aprunātos par kādu iecerētu pirkumu. Šis džentlmenis bija aizrautīgs Austrumzemju senlietu krājējs un ilggadējs Lambetas veikala klients, kas naudu izdeva neskopodamies. Ak, kad gan mēs atbrīvosimies no Mamona varas! Misters Lūkers izsauca kebu un tūlīt pat brauca pie sava devīgā klienta.

Tieši tas pats, kas Nortamberlendstrītā bija noticis ar misteru Godfriju, Alfrēda laukumā notika ar misteru Lū- keru. Durvis atkal atvēra cienījams vīrs un uzveda viesi pa kāpnēm sētas puses viesistabā. Ari tur uz galda gulēja ilustrētais rokraksts. Šis brīnišķīgais indiešu mākslas darbs saistīja mistera Lūkera uzmanību, gluži tāpat kā bija saistījis mistera Godfrija uzmanību. Arī misteru Lūkeru pārsteidza kaila, tumši iedegusi roka, kas sagrāba viņu aiz kakla, aizsēja acis un iebāza vīkšķi mutē. Arī viņu nogāza gar zemi un pārmeklēja līdz ādai. Sasiets viņš palika ilgāk nekā misters Godfrijs, taču viss beidzās tāpat kā iepriekšējā gadījumā — mājas iemītnieki, nojauzdami kaut ko nelāgu, kāpa augšā skatīties, kas noticis. Tieši tādu pašu paskaidrojumu, kādu Nortamberlendstrītas mājas saimnieks sniedza misteram Godfrijam, Alfrēda laukuma nama saimnieks sniedza misteram Lūkeram. Abus vienādi bija apmānījušas cienījamā svešinieka ticamās izrunas par svešzemju draugiem, kuru vārdā viņš rīkojās, un krietni piebāztais naudas maks. Vienīgā starpība, kas atšķīra šos abus gadījumus, parādījās tad, kad no grīdas tika savākts mistera Lūkera kabatu saturs. Pulkstenis un naudas maks bija palikuši neskarti, bet (misteram Lūkeram nelaimējās tā kā misteram Godfrijam) pievākts bija kāds dokuments. Ar šo dokumentu tika apliecināts, ka misters Lūkers todien nodevis savu baņķieru glabāšanā kādu sevišķi vērtīgu dārglietu. Šis dokuments nekādi nevarētu noderēt krāpšanai, jo tajā bija paredzēts, ka dārglietu atpakaļ saņemt drīkst tikai tās īpašnieks. Līdzko misters Lūkers atjēdzās, viņš steidzās uz banku, cerēdams, ka viņa apzadzēji aiz neziņas varbūt tur ieradīsies saņemt vērtslietu. Taču bankā zagļus nemanīja ne tobrīd, kad viņš tur ieradās, ne arī vēlāk. Austrumnieku cienījamais angļu draugs (tā domāja baņķieri) acīmredzot izpētījis ķīlu zīmi, iekams viņi mēģināja to izmantot, un laikus paguvis viņus brīdināt.

Par abiem vardarbības gadījumiem tika ziņots policijai, un tūlīt sākās attiecīga izmeklēšana, ko, manuprāt, veica ļoti enerģiski. Varas pārstāvji izteica pārliecību, ka tikusi iecerēta laupīšana, taču zagļi nav saņēmuši pietiekamas ziņas. Tie nav bijuši pārliecināti, vai misters Lūkers ir vai nav uzticējis sava vērtīgā dārgakmens nodošanu kādam citam cilvēkam, un nabaga pieklājīgais misters Godfrijs dabūja ciest tikai par to, ka viņu kāds redzējis nejauši sarunājamies ar misteru Lūkeru.

Piebildīšu vēl vienīgi to, ka misters Godfrijs mūsu pirmdienas sanāksmē nevarēja piedalīties tāpēc, ka tika uzaicināts sniegt policijai ziņas par notikušo, un līdz ar to es būšu devusi visus vajadzīgos paskaidrojumus un varēšu pievērsties daudz vienkāršākajam stāstam par maniem pašas piedzīvojumiem Montegjūskvērā.

Otrdien ierados uz lenču precīzi noteiktajā laikā. Mana dienasgrāmata apliecina, ka šī diena padevusies pavisam raiba — tajā ir daudz, ko patiesi nožēlot, un tajā ir daudz, par ko no sirds priecāties.

Dārgā krustmāte Verindere uzņēma mani, kā parasts, laipni un pieklājīgi. Taču jau pēc īsa brītiņa ievēroju, ka mājās kaut kas nav kārtībā. Krustmāte lāgiem nespēja savaldīt bažīgus skatienus, un visi tie tika pievērsti viņas meitai. Cikreiz lūkojos Reičelā, tikreiz man taisni jābrīnās, kur tik izciliem vecākiem kā sers Džons un lēdija Verindere radies tāds neizskatīgs bērns. Sai reizē meitene ne tikai lika vilties, — viņa manī izraisīja pat sašutumu. Taisni sāpīgi bija noskatīties, ka viņas runā un manierēs nepavisam nav labi audzinātas dāmas savaldības. Viņu bija pārņēmis kaut kāds drudžains satraukums, kas lika nepiedodami skaļi smieties un pie galda grēcīgi ļaut vaļu untumiem un iegribām ēdienu un dzērienu izvēlē. Es no sitds jutu līdzi nabaga mātei jau tad, kad man vēl slepus nebija izstāstīts, kas īsti noticis.

Kad lenčs bija galā, krustmāte sacīja:

—    Atceries, Reičela, ko ārsts tev ieteica, — pēc maltītes mazliet atpūsties un palasīt grāmatu.

—    Iešu uz bibliotēku, māmiņ, — atbildēja Reičela. — Bet, ja atbrauks Godfrijs, parūpējieties, lai man to pasaka. Man bezgala gribas kaut ko vairāk uzzināt par viņa piedzīvojumiem Nortamberlendstrītā. — Viņa noskūpstīja māti uz pieres un palūkojās manī.

—    Ardievu, Klek,— viņa nevērīgi nosacīja.

Meitenes apvainojošā izturēšanās nemodināja manī ne mazākās dusmas. Es tikai pacentos iegaumēt, ka man jāaizlūdz par viņu dievs.

Kad bijām palikušas divatā, krustmāte man izstāstīja drausmīgo notikumu ar indiešu dimantu, taču, sev par lielu prieku, uzzināju, ka šeit man tas nav jāatkārto. Viņa neslēpa, ka labprāt vēlētos šo notikumu saglabāt slepenībā. Bet, tā kā viņas pašas kalpotājiem ir zināms viss par dimanta nozušanu un daža laba vēsts jau iekļuvusi avīzēs — kad sveši cilvēki prāto, vai ir kāds sakars starp notikumiem lēdijas Verinderes namā un notikumiem Nortamberlendstrītā un Alfrēda laukumā, — par kaut kādu slēpšanu nevar būt ne runas un pilnīga atklātība kļūst ne vien par nepieciešamību, bet pat par tikumu.

Viens otrs, izdzirdējis to, kas tikko nāca ausīs man, droši vien aiz brīnumiem ieplestu acis. Toties es, zinādama, ka Reičelas raksturs jau no bērna kājas bijis nelabojams, nejustos pārsteigta, kaut krustmāte par savu meitu stāstītu ko stāstīdama. Lai būtu vēl ļaunāk par ļaunu, lai viss beigtos ar slepkavību, es tomēr pati sev teiktu: «Neko citu arī nevarēja gaidīt! Ak kungs, ak dievs, neko citu nevarēja gaidīt!» Vienīgais, kas mani satrieca, — krustmātes rīcība šais apstākļos. Te taču nepārprotami darbs būtu mācītājam, bet lēdija Verindere domāja, ka meitai vajadzīgs ārsts. Visa manas nabaga krustmātes jaunība bija pagājusi viņas tēva bezdievīgajā namā. Ko gan citu varēja gaidīt! Ak kungs, ak dievs — neko citu vis nevarēja gaidīt!

—     Ārsti iesaka Reičelai daudz staigāt, izklaidēties un cieši piekodināja man darīt visu iespējamo, lai viņas domas nepievērstos pagātnei, — sacīja lēdija Verindere.

«Ak, kāds ķecerīgs padoms,» es klusībā nospriedu, «kāds ķecerīgs padoms tiek dots šai kristīgajā zemē!»

—     Daru ko varēdama, lai izpildītu viņu rīkojumūs. Taču šis dīvainais notikums ar misteru Godfriju nāca pavisam nelaikā. Kolīdz Reičela to izdzirdēja, tūlīt ārkārtīgi uztraucās un nekur nevarēja rimties. Viņa nelikās mierā, kamēr es nebiju aizrakstījusi savam māsasdēlam Eiblvaitam un lūgusi mūs apciemot. Reičela ieinteresējusies par to otru cilvēku, kuram tāpat bija uzbrukuši neģēļi… viņu sauc misters Lūkers vai tamlīdzīgi… lai gan šis cilvēks viņai, protams, ir pavisam svešs.

—     Jūs, dārgā krustmāmiņ, dzīvi pazīstat nesalīdzināmi labāk kā es, — kautrīgi mēģināju iebilst. — Taču Reičelas neparastā izturēšanās nevar būt gluži bez iemesla. Viņa no jums un citiem slēpj kaut ko grēcīgu. Vai šajos nesenajos notikumos nav gadījies kaut kas tāds, kas draud .ilklāt viņas noslēpumu?

— Atķlāt noslēpumu? — atkārtoja krustmāte. — Ko jūs ar to gribat teikt? Kāds tam sakars ar misteru Lūkeru? Kāds tam sakars ar manu māsasdēlu?

Vēl viņa nebija paguvusi lāgā izteikt šos vārdus, kad iejaucās pats liktenis. Sulainis atvēra durvis un pieteica misteru Godfriju Eiblvaitu.

II NODAĻA

, Misters Godfrijs parādījās, līdzko tika pieteikts, — kā jau misters Godfrijs visu mēdz darīt, — īstajā reizē. Viņš neskrēja sulainim pa pēdām, lai mūs neizbiedētu. Viņš nenāca arī pārāk lēni, lai neļautu mums izjust divkāršas neērtības — lieku gaidīšanu un atvērtas durvis. Ikvienā viņa nevainojamajā dienišķajā solī jautās īstens kristietis. Sis cilvēks nudien bija pati pilnība.

—    Ejiet pie mis Verinderes, — krustmāte sacīja sulainim, — un pasakiet, ka atnācis misters Eiblvaits.

Mēs abas apvaicājāmies par mistera Godfrija veselību. Abas vienā balsī jautājām, vai viņš ir attapies pēc briesmīgā iepriekšējās nedēļas piedzīvojuma. Ar apbrīnojamu takta izjūtu viņš paguva atbildēt mums abām vienlaikus. Lēdija Verindere saņēma mutisku atbildi, es — apburošu smaidu.

—     Ko gan, — viņš iesaucās neizteicamā maigumā, — esmu darījis, lai iemantotu tādu līdzjūtību? Mana mīļā krustmāt! Mana mīļā mis Kleka! Mani tikai noturēja par kādu citu. Man tikai aizsēja acis, man tikai aizžņaudza rīkli, mani tikai nogāza augšpēdus uz ļoti plāna paklāja, kas sedza īpaši cietu grīdu. Iedomājieties, cik daudz ļaunāk viss varēja beigties! Mani varēja nogalināt, mani varēja aplaupīt. Ko es esmu zaudējis? Itin neko citu kā vien savu nervu enerģiju, un to likums par īpašumu neatzīst, tā ka, patiesību sakot, vispār neesmu zaudējis neko. Ja notiktu pēc mana prāta,, es savus piedzīvojumus vispār neizpaustu, jo man netīk šī kņada un publiskā apspriešana. Taču misters Lūkers sev nodarīto pārestību dalīja zināmu atklātībai, un tādējādi, gluži dabiski, klajā nāca arī man nodarītās pārestības. Esmu kļuvis par avīžu īpašumu, un jāgaida vienīgi, līdz cienījamiem lasītājiem šis temats apniks. Man pašam tas jau gaužām apnicis. Kaut cienījamie lasītāji drīzāk sekotu manam paraugam! Bet kā jūtas dārgā Reičela? Vēl arvien bauda Londonas izpriecas? Ļoti patīkami to dzirdēt! Mis Kleka, esiet pret mani iecietīga! Esmu krietni vien pametis novārtā komitejas darbu un savas dārgās labdarības dāmas. Taču no visas tiesas ceru jau nākamnedēļ iegriezties Pieaugušu cilvēku apģērbu pāršūšanas biedrībā. Kā jums labi veicās komitejas pirmdienā? Vai padomei ir kādas daudzsološas nākotnes ieceres? Vai ar biksēm esam pietiekami apgādāti?

Debešķīgi maigais smaids vērta viņa atvainošanos neatvairāmu. Zemā, skanīgā balss ar savu neaprakstāmo pievilcību vien padarīja vēl interesantākus tāpat jau saistošos lietišķos jautājumus, ko viņš man uzdeva. Ar biksēm mēs bijām pārāk labi apgādāti, patiesību sakot, gluži vai applūdināti. Grasījos to jau izsacīt, bet tad atvērās atkal durvis un reizē ar mis Verinderi istabā ienāca pasaulīga nemiera jausma.

Viņa metās klāt misteram Godfrijam dāmai nepiedienīgā steigā, neiedomājami izspūrušiem matiem un, es pat teiktu, nepieklājīgi pietvīkusi.

—    Ļoti, ļoti priecājos, redzot jūs, Godfrij, — viņa sacīja, uzrunādama brālēnu, — esmu apbēdināta, ka man tas jāpiebilst, — tik vaļīgā tonī, kā parasti cits citu uzrunā jauni vīrieši. — Kaut jūs būtu paņēmis līdz arī misteru Lūkeru! Jūs abi (kamēr vien turpinās aizraušanās ar jūsu piedzīvojumiem) patlaban esat paši interesantākie vīrieši Londonā. Pretīgi ir tā runāt, pat neveselīgi, no šādiem vārdiem instinktīvi jānodreb cilvēkam ar pareizi ievirzītu prātu, tādam kā mis Kleka. Man tomēr vienalga. Izstāstiet jo sīki visu notikumu Nortamberlendstrītā. Zinu, ka avīzēs šis tas noklusēts.

Pat dārgā mistera Godfrija daba nav gluži brīva no grēcīguma, ko mēs visi esam mantojuši no Ādama, — lai cik niecīga viņā ir šī cilvēces mantojuma daļiņa, tomēr diemžēl arī viņam tā tikusi. Atzīstos — man bija skumji noskatīties, kā viņš saņem Reičelas roku abās plaukstās un maigi piespiež to savas vestes kreisajā pusē. Tas noderēja par tiešu pamudinājumu viņas pārdrošajai runas manierei un apvainojošajai attieksmei pret mani.

—    Visdārgā Reičela, — viņš sacīja tai pašā balsī, kurā apjautājās man par mūsu nākotnes iecerēm un mūsu biksēm, — avīzes jums visu jau izstāstījušas… turklāt izstāstījušas labāk, nekā to protu es.

—    Godfrijs domā, ka mēs šim notikumam pievēršam pārāk daudz uzmanības, — ierunājās krustmāte. — Viņš tikko sacīja, ka nevēloties par to runāt.

—    KādēJ?

So jautajumu Reičela izteica, acīm pēkšņi iezibsnījo- ties, un cieši ielūkojās misteram Godfrijam sejā. Viņš savukārt paskatījās Reičelā ar tik neapdomātu un nepelnītu iecietību, ka es nenoturējos neiejaukusies.

—    Reičel, dārgumiņ! — es maigi protestēju. — Patiess diženums un patiesa drosme allaž ir kautrīgi.

—    Jūs savā ziņā esat ļoti krietns zēns, Godfrij, — sacīja Reičela, neveltīdama man (ievērojiet!) ne mazāko uzmanību un joprojām runādama ar brālēnu kā vīrs ar vīru. — Taču esmu gluži pārliecināta, ka jūs neesat dižens cilvēks, neticu, ka jūs būtu īpaši drošsirdīgs, un ne mirkli nešaubos, ka kautrību — ja šis tikums jums vispār kādA reiz piemitis — jums sengadus jau atņēmušas jūsu cienītājas. Jums ir kāds slepens iemesls, kādēļ nevēlaties runāt par savu piedzīvojumu Nortamberlendstrītā, un es ceru to noskaidrot.

—    Šis iemesls ir ārkārtīgi vienkāršs, un man nepavisam nav grūti jums to atklāt, — misters Godfrijs atbildēja, vēl arvien lūkodams pielabināties Reičelai. — Man tas viss ir apnicis.

—    Jums tas ir apnicis? Mans mīļais Godfrij, gribu jums izteikt kādu piezīmi.

—    Piezīmi?

—    Jūs pārāk bieži uzturaties sieviešu sabiedrībā. Un no viņām esat iemantojis divus ļoti nelāgus paradumus. Jūs esat iemācījies nopietni gvelzt niekus un melot aiz tīrā melošanas prieka. Ar savām cienītājām jūs nespējat runāt atklāti. Bet es ceru piespiest jūs ar mani runāt atklāti. Nāciet un apsēdieties! Man ir vesels lēvenis tiešu jautājumu, un es ceru, ka jūs man sniegsiet veselu lēveni tiešu atbilžu.

Viņa raušus aizrāva misteru Godfriju pāri istabai pie krēsla, kur gaisma no loga krita viņam tieši sejā. Man patiešām smagi ir atstāstīt šādas sarunas un aprakstīt šādu uzvešanos. Taču ko man darīt, ja esmu iemiegta starp mistera Frenklina Bleika čeku no vienas puses un savu svēto cieņu pret patiesību no otras puses? Palūkojos krustmātē. Viņa sēdēja nekustēdamās un acīmredzot pat nedomāja iejaukties. Nekad agrāk neesmu viņā manījusi tamlīdzīgu sastingumu. Varbūt tā bija reakcija pēc laukos pārdzīvotā grūtā laika posma. Lai kāds arī būtu cēlonis, šāds simptoms nelikās visai patīkams dārgās lēdijas Verinderes gados un ar dārgās lēdijas Verinderes mūža norieta pusē stipri pilnīgo stāvu.

Reičela tikām bija apsēdusies pie loga pretī mūsu jaukajam un lēnprātīgajam — pārāk lēnprātīgajam — misteram Godfrijam. Viņa ķērās pie saviem jautājumiem, ar kuriem piedraudēja, nelikdamās ne zinis ne gar savu māti, ne mani, it kā mūsu vispār nebūtu istabā.

—    Vai policija kaut ko ir noskaidrojusi, Godfrij?

—    It neko.

—    Viens gan laikam ir skaidrs — ka tie trīs vīri, kas jums uzrīkoja lamatas, bija tie paši, kas vēlāk uzrīkoja lamatas misteram Lūkeram?

—    Taisnību sakot, mīlā Reičela, par to nevar būt ne mazāko šaubu.

—    Un nav atklātas pat šo cilvēku pēdas?

—    Nav atklātas.

—    Dzirdama tāda doma — vai nav tiesa? — ka šie trīs vīri esot tie paši trīs indieši, kas bija ieradušies pie mums muižā.

—    Viens otrs tā domā.

—    Vai jūs arī tā domājat?

—    Mana mijā Reičela, acis man tika aizsietas, iekams paguvu viņus ieraudzīt. Es nudien nekā nezinu. Kādas gan domas es lai varētu izteikt?

Pat mistera Godfrija eņģeļa lēnīgums, kā jūs paši redzat, galu galā neizcieta šādu uzbāzību. Vai mis Verinderes jautājumus izraisīja neapvaldīta ziņkārība vai neatturamas bailes, to es nezinu teikt. Varu atstāstīt vienīgi to, kas notika: kad pēc šīs atbildes misters Godfrijs gribēja piecelties, Reičela sagrāba viņu aiz pleciem un atgrūda atpakaļ krēslā. Jel nesakiet, ka tā ir nekaunība! Nedodiet pat mājienu, ka manis aprakstīto rīcību varētu izskaidrot ar vainas apziņas šausmās radušos pārsteidzību! Nenosodīsim citus cilvēkus. Mani kristīgie draugi, patiesi, patiesi, nenosodīsim citus cilvēkus!

Reičela neapmulsdama turpināja izjautāšanu. Tie, kas nopietni izstudējuši bībeli, varbūt atcerēsies — tāpat kā atceros es — apstulbušos sātana bērnus, kuri gluži kā .ikli nesamulsdami turpināja savas orģijas pirms grēku plūdiem.

—    Gribu kaut ko uzzināt par misteru Lūkeru, Godfrij.

—           Atkal man nelaimējas, Reičela. Par misteru Lūkeru es nezinu it neko.

—           Jūs nekad neesat tikušies pirms šīs nejaušās sastapšanās bankā?

—    Nekad.

—    Pēc tam esat ar viņu ticies?

—           Jā. Toreiz policijā mūs nopratināja gan kopā, gan atsevišķi.

—           Misteram Lūkeram tika nolaupīta kāda kvīts, ko viņam bija izdevis baņķieris, vai ne? Kas tā bija par kvīti?

—    Viņš nodevis glabāšanai bankā kādu dārgakmeni.

—          Tā rakstīts avīzēs. Varbūt ar to pietiek parastam lasītājam, man tas ir par maz. Bankas kvītī noteikti bija minēts, par kādu dārgakmeni ir runa.

—           Bankas kvītī, Reičela, — tā vismaz man sacīja, — nekas tamlīdzīgs nav bijis rakstīts. Vērtīgs dārgakmens, mistera Lūkera īpašums, ko misters Lūkers nodevis glabāšanā, aizzīmogots ar mistera Lūkera zīmogu, atdodams atpakaj tikai pašam misteram Lūkeram. Tādā formā rakstīta šī kvīts, un tas ir viss, ko es par to zinu.

Pēc šiem vārdiem Reičela brīdi klusēja. Tad viņa palūkojās mātē un nopūtās. Pēc tam viņa paskatījās atkal uz misteru Godfriju un turpināja.

—           Kaut kādas jūsu personiskas darīšanas, — viņa sacīja, — šķiet, arī iekļuvušas avīzēs?

—    Diemžēl jāatzīst, ka tas tā ir.

—           Un dažs labs mums pilnīgi svešs cilvēks aiz tīrās dīkdienības mēģina rast sakaru starp notikumiem mūsu mājās Jorkšīrā un notikumiem šeit, Londonā?

—           Baidos, ka cilvēku kāre pēc dažādām sensācijām patiešām sliecas šādā virzienā.

—           Cilvēki, kuri apgalvo, ka trīs nepazīstami vīri, kas uzbruka jums un misteram Lūkeram, ir tie paši indieši, apgalvo arī, ka vērtīgais dārgakmens …

Sai vietā Reičela apklusa. Pēdējos mirkļos viņa bija kļuvusi arvien bālāka un bālāka. Sejai spilgti kontrastējošie neparasti melnie mati padarīja viņas bālumu tik spokainu, ka mums visiem šķita — viņa kritīs ģībonī tai pašā brīdī, kad aprāva jautājumu pusvārdā. Dārgais misters Godfrijs vēlreiz mēģināja piecelties no krēsla. Krustmāte ļoti lūdza meitu vairs neko nerunāt. Es devos krustmātei palīgā ar pieticīgu medicīnisku miera piedāvājumu — ožamās sāls pudelīti. Taču Reičela nelikās gar mums ne zinis.

—     Godfrij, palieciet, kur esat! Māmiņ, nav ne mazākā iemesla uztraukties par mani. Klek, jūs vai mirstat nost aiz ziņkārības … nē, es neģībšu — īpaši tādēļ, lai neiepriecinātu jūs.

Tieši tādus vārdus viņa sacīja — es tos ierakstīju dienasgrāmatā, līdzko pārnācu mājās. Taču, ak kungs, neuz- metīsimies par soģiem! Mani kristīgie draugi, jel neuzmetīsimies par soģiem!

Reičela vēlreiz uzrunāja misteru Godfriju. Ar neatlaidību, kurā baismi bija noraudzīties, viņa atgriezās tai pašā teikuma vietā, kur to bija pārtraukusi, un pabeidza jautājumu ar šādiem vārdiem:

—     Pirms brīža es ieminējos, par ko runā cilvēki. Sakiet atklāti, Godfrij, — vai kāds no šiem cilvēkiem neapgalvo, ka vērtīgais mistera Lūkera dārgakmens ir… Mēness akmens?

Kad no Reičelas lūpām atskanēja indiešu dimanta nosaukums, es savā brīnišķīgajā draugā pamanīju kādu pārvērtību. Viņa seja kļuva tumšāka. Pazuda sirsnīgā labsirdība — šī pati pievilcīgākā viņa īpašībā. Atbildē ieskanējās cēls sašutums.

—     Viņi to apgalvo,-— atbildēja misters Godfrijs. — Ir cilvēki, kas nevilcinādamies apvaino misteru Lūkeru melos, kurus viņš stāstot kaut kādu savtīgu interešu labad. Viņš aizvien no jauna svinīgi apliecina, ka pirms šī mēlnesīgā uzbrukuma par Mēness akmeni nekad nav pat neko dzirdējis. Un šie zemiskie ļautiņi bez jebkādiem pierādījumiem, kas viņus attaisnotu, atbild: «Viņam ir iemesls kaut ko slēpt, mēs atsakāmies ticēt viņa zvērestam.» Kauns un negods! Kauns un negods!

Kamēr misters Godfrijs runāja, Reičela raudzījās viņā gaužām dīvaini — nezinu pat izteikt, kā. Kad misters Godfrijs apklusa, viņa sacīja:

—    Ja ievērojam, ka misters Lūkers ir tikai nejaušs jūsu paziņa, jāteic — jūs, Godfrij, ārkārtīgi kvēli aizstāvat viņa intereses.

Mans apdāvinātais draugs atbildēja tik patiesi evaņģēliskā garā, ka līdzīgu atbildi savu mūžu neesmu dzirdējusi.

—    Domāju, Reičela, ka tikpat kvēli es aizstāvu ikviena apspiestā intereses.

Tonis, kādā tika izteikti šie vārdi, būtu izkausējis pat akmeni. Taču — ak kungs! — cik gan ciets ir akmens? Vai to var salīdzināt ar patiesā ticībā neatdzimuša cilvēka nocietinājušos sirdi? Viņa ņirgājās. Es sarkstu, pat to rakstīdama, — viņa ņirgājās misteram Godfrijam tieši acīs.

—    Sīs cildeno jūtu izpausmes pataupiet savām dāmu komitejām, Godfrij. Esmu pārliecināta, ka mēlnesība, kas skārusi misteru Lūkeru, nav pagājusi secen arī jums.

Šie vārdi iztraucēja pat manas krustmātes stingumu.

—    Mana mīlā Reičela, — viņa protestēja, — tev patiešām nav nekādu tiesību tā runāt!

—    Nedomāju nekā ļauna, māmiņ,… gribu vienīgi labu. Pacietieties vēl mazu brītiņu, un tad jūs redzēsiet.

Reičela palūkojās uz misteru Godfriju, un šai skatienā šķita parādāmies līdzjūtība. Viņa aizgāja tik tālu — dāmai tik nepiedodami tālu —, ka saņēma misteru Godfriju aiz rokas.

—    Esmu pārliecināta, — viņa teica, — ka man izdevies noskaidrot iemeslu, kādēļ jūs par šo jautājumu nevēlaties runāt ar manu māti un mani. Nelaimīgs gadījums jūsu vārdu cilvēku prātos saistījis ar mistera Lūkera vārdu. Jūs man pastāstījāt, ko mēlneši runā par viņu. Bet ko mēlneši saka par jums?

Pat šai kritiskajā mirklī dārgais misters Godfrijs, allaž vēlēdamies ļaunu atlīdzināt ar labu, pūlējās saudzēt Reičelu.

—    Nejautājiet! — viņš sacīja. — Labāk aizmirsīsim to, Reičela, patiešām, aizmirsīsim!

—    Es gribu dzirdēt! — viņa pilnā kaklā nikni sauca.

—    Pastāstiet viņai, Godfrij! — lūdza krustmāte. — Nekas viņai patlaban nespēj kaitēt vairāk kā jūsu klusēšana!

Mistera Godfrija daiļās acis pieplūda asarām. Viņš pievērsa Reičelai pēdējo lūdzošo skatienu un tad izrunāja liktenīgos vārdus:

—    Ja jūs gribat dzirdēt, Reičela, — mēlneši stāsta, ka Mēness akmens ieķīlāts pie mistera Lūkera un ka cilvēks, kas to ieķīlājis, esmu es.

Reičela iekliegdamās pielēca kājās. Viņa grozīja galvu, skatīdamās te uz misteru Godfriju, te uz manu krustmāti tik izmisīgi, ka man patiešām sāka likties, vai tikai viņa nav sajukusi prātā.

—          Nerunājiet ar mani! Nepieskarieties man! — viņa sauca un, it kā no mums bēgdama, ierāvās istabas kaktā (kā vajāts zvērs, kad es jums saku). — Tā ir mana vaina! Un man tā jāvērš par labu. Esmu ziedojusi sevi — un man ir tiesības to darit, ja vien es gribu. Taču Jaut, lai tiek pazudināts nevainīgs cilvēks, glabāt noslēpumu, kas izposta viņa dzīvi… Ak dievs, tas ir pārāk briesmīgi. To es nevaru paciest!

Krustmāte jau cēlās kājās, bet tad pēkšņi atkal apsēdās. Vārgā balsī viņa pasauca mani un norādīja uz kādu mazu pudelīti rokdarbu kārbiņā.

—    Atri! — viņa čukstēja. — Sešus pilienus ūdenī. Lai Reičela neredz.

Citos apstākļos man tas būtu licies savādi. Tai brīdī neatlika laika domāt — vajadzēja dot zāles. Dārgais misters Godfrijs, pats to neapzinādamies, palīdzēja man šo skatu noslēpt no Reičelas, jo otrā istabas galā sacīja viņai mierinošus vārdus.

—    Patiesi, patiesi, jūs pārspīlējat, — dzirdēju, viņu sakām. — Mana reputācija ir pārāk laba, lai to spētu izpostīt tādas nožēlojamas gadījuma rakstura tenkas. Jau pēc nedējas viss būs aizmirsts. Nekad vairs par to nerunāsim.

Viņa palika pat šādai augstsirdībai neaizsniedzama. Viņa visu padarīja vēl Jaunāku.

—    Mans pienākums ir apklusināt šīs ..baumas, un es to arī darīšu, — viņa sacīja. — Māmiņ, uzklausiet, ko es teikšu. Mis Kleka, uzklausiet, ko es teikšu. Es zinu, kas paņēma Mēness akmeni. Zinu … — viņa stipri uzsvēra katru vārdu un dusmās cirta kāju pret grīdu, — … zinu, ka Godfrijs Eiblvaits nav vainīgs. Vediet mani pie miertiesneša, Godfrij! Vediet mani pie miertiesneša, un es to apzvērēšu!

Krustmāte satvēra manu roku un čukstēja:

—    Pastāviet īsu mirkli starp mums! Lai Reičela mani neredz.

Pamanīju viņas sejā zilganu ēnu, un tā mani izbiedēja. Lēdija Verindere redzēja manu satraukumu.

—    Pēc vienas vai divām minūtēm pilieni būs iedarbojušies, — viņa sacīja un, aizvērusi~acis, gaidīja, kas notiks.

Pa šo laiku dzirdēju dārgo misteru Godfriju vēl arvien maigi protestējam.

—    Jūs nedrīkstat atklāti iejaukties šādā lietā, — viņš sacīja. — Jūsu reputācija, Reičela, ir pārāk šķīsta un pārāk svēta, lai ar to jokotos.

—    Mana reputācija! — Reičela sāka skaļi smieties.

Es taču, Godfrij, esmu apsūdzēta tāpat kā jūs. Pats

labākais kriminālizmeklētājs Anglijā apgalvo, ka es esmu nozagusi pati savu dimantu. Pajautājiet viņa domas, un viņš jums paskaidros, ka esmu ieķīlājusi Mēness akmeni, lai samaksātu savus slepenos parādus! — Viņa apklusa, pārskrēja pāri istabai un nometās ceļos pie mātes kājām. — Ak, māmiņ! Māmiņ! Māmiņ! Es taču laikam neesmu pie pilna prāta — kā jums šķiet! — ja vēl tagad neatklāju patiesību? ,

Reičela bija tā aizrāvusies, ka nepamanīja mātes stāvokli, — pielēkusi kājās, viņa vienā acumirklī atradās atkal blakus misteram Godfrijam.

—    Neļaušu, lai jūs … neļaušu, lai jebkurš nevainīgs cilvēks manas vainas dēļ tiek apvainots un apkaunots. Ja jūs negribat mani vest pie miertiesneša, aplieciniet savu nevainīgumu uz papīra un es to parakstīšu. Dariet, ko es lūdzu, Godfrij, vai arī es uzrakstīšu avīzē… iz- skriešu uz ielas un tur visu izkliegšu!

Neņemsimies apgalvot, ka šos vārdus izraisīja sirdsapziņas pārmetumi — teiksim labāk, ka tos radīja histērija. Iecietīgais misters Godfrijs mierināja Reičelu, paņemdams papīra lapu un uzrakstīdams sava nevainīguma apliecinājumu. Reičela to parakstīja drudžainā steigā.

—     Rādiet to visur un nedomājiet par mani, — viņa sacīja, sniegdama papīru misteram Godfrijam. — Baidos, Godfrij, ka savās domās līdz šim neesmu bijusi pret jums taisnīga. Jūs esat nesavtīgāks.. . jūs esat labāks cilvēks, nekā es domāju. Nāciet pie mums, kad vien varat, un es mēģināšu vērst par labu to, ko esmu jums nodarījusi pāri.

Viņa pasniedza misteram Godfrijam roku. Lai dievs piedod mūsu grēcīgo dabu! Lai dievs piedod misteram Godfrijam! Viņš ne vien aizmirsās tik tālu, ka noskūpstīja Reičelai roku, viņš tai atbildēja ar tādu maigumu, kas jau pats par sevi šādā gadījumā šķiet kā izlīgums ar grēku.

—    Atnākšu, mana dārgā, — viņš sacīja, — ja vien norunāsim, ka šīs nepatikšanas nekad vairs netiks skartas.

Nemūžam krietno kristieti nebiju dzirdējusi tā runājam vai redzējusi tik nepievilcīgā gaismā.

Iekams kāds no mums paguva izsacīt nākamo vārdu, mūs izbiedēja pērkondimdošs klauvējiens pie parādes durvīm. Palūkojos pa logu un ieraudzīju pasaulīgo grēku, miesas kārību un sātanu gaidām mājas priekšā — tos iemiesoja kariete, zirgi, sulainis pūderētā parūkā un trīs tik pārdroši ģērbušās sievietes, kādas vēl savu mūžu neesmu redzējusi.

Reičela satrūkās un tūlīt arī nomierinājās. Pāri istabai viņa devās pie mātes.

—    Atbraukuši draugi, lai vestu mani uz puķu izstādi, — viņa sacīja. — Vienu vārdu, māmiņ, pirms eju projām. Vai es jūs ļoti sāpināju?

(Vai šāds jūtu trulums, kad cilvēks pēc visa notikušā vēl var uzdot tādu jautājumu, ir nožēlojams vai nosodāms? Es allaž sliecos pretim piedošanai. Un tālab nožēlosim to.)

Pilieni jau bija iedarbojušies. Manas nabaga krustmātes seja atguva parasto krāsu.

—    Nē, nē, mana mīļā, — viņa atbildēja. — Brauc vien ar saviem draugiem un līksmojies.

Reičela pieliecās'un-noskūpstīja māti. Es biju atgājusi no loga un stāvēju netālu no durvīm, kad Reičela atstāja istabu. Viņā bija notikusi jauna pārvērtība — viņa mirka asarās. Ar interesi vēroju šo viņas cietās sirds pēkšņo atmaigšanu. Jutu aicinājumu pateikt viņai pāris nopietnu vārdu. Taču — ak vai! — mana labi domātā līdzjūtība izraisīja tikai aizvainojumu.

—    Kālab jūs mani žēlojat? — spīvā čukstā viņa jautāja, iedama ārā pa durvīm. — Vai neredzat, cik es esmu laimīga? Es taču eju uz puķu izstādi, Klek, un man ir visglītākā cepurīte visā Londonā. — Šo neīsto, man veltīto izsmieklu viņa papildināja ar gaisa skūpstu un izgāja no istabas.

Ak, kaut es spētu vārdos izteikt savu līdzjūtību pret šo nelaimīgo, maldu neceļos noklīdušo meiteni! Taču vārdu man pietrūkst gandrīz tāpat, kā mūždien pietrūkst naudas. Un tomēr ļaujiet pateikt — man gauži sāpēja sirds par Reičelu.

Atgriezusies pie krustmātes, ieraudzīju, ka dārgais misters Godfrijs klusītēm skraida pa visu istabu un kaut ko meklē. Nepaguvu piedāvāties palīgos, kad viņš meklēto jau bija atradis. Viņš pienāca mums abām klāt, vienā rokā turēdams savu nevainīguma apliecinājumu, otrā — sērkociņu kārbiņu.

—     Mīļā krustmāt, maza sazvērestība! — viņš sacīja. — Mīļā mis Kleka, viltus aiz dievbijības — to piedos pat jūsu cēli taisnīgā morāle! Ļaujiet, lūdzu, Reičelai ticēt, ka esmu pieņēmis viņas augstsirdīgo pašuzupurēšanos, kas viņai lika parakstīt šo papīru! Un esiet, lūdzu, liecinieces, ka es to iznīcinu jūsu klātbūtnē, neizgājis no šīs mājas! — Viņš aizdedzināja sērkociņu un, pielaidis papīram uguni, ļāva tam sadegt uz galda noliktajā šķīvī. — Manas sīkās nepatikšanas ir tīrais nieks, — viņš piebilda, — toties svarīgi ir nosargāt šo šķīsto vārdu, lai tas netiktu aptraipīts ar pasaulīgiem dubļiem. Tā! Nu šis dokuments ir pārvērsts mazā, nekaitīgā pelnu čupiņā, un mūsu mīļā, straujā Reičela nemūžam neuzzinās, ko esam izdarījuši. Kā jūs jūtaties? Mani dārgie draugi, kā jūs jūtaties? Par sevi varu teikt, ka mana sirds tagad ir līksma kā mazam bērnam!

Starodams viņš mums veltīja savu brīnišķīgo smaidu un vienu roku pasniedza krustmātei, otru man. Viņa cildenā rīcība mani tik dziļi aizkustināja, ka es nespēju parunāt. Aizvēru acis un tādā kā svētsvinīgā pašaizmirstībā pieliku viņa roku sev pie lūpām. Liegi protestēdams, viņš kaut ko nomurmināja. Ak, kāda ekstāze, kāda šķīsta, nevainīga šā mirkļa ekstāze! Es apsēdos — pati nezinu, kur, — pagalam aizmirsusies lielajā aizgrābtībā. Kad atkal atvēru acis, jutos kā no debesīm uz zemes nolaidusies. Istabā bijām palikušas ar krustmāti divas vien. Viņš bija aizgājis.

Šai vietā es labprāt apstātos — labprāt savu stāstījumu pabeigtu ar mistera Godfrija cildenās rīcības aprakstu. Taču palicis vēl kaut kas, vēl daudz kas vairāk, ko marr liek stāstīt mistera Bleika čeka nepielūdzamais spiediens. Bēdīgie notikumi, kas risinājās manu acu priekšā, kamēr to otrdien viesojos Montegjūskvērā, vēl nebija galā.

Kad biju palikusi divatā ar lēdiju Verinderi, es, gluži dabiski, apjautājos par viņas labsajūtu un smalkjūtīgi izteicu izbrīnu par viņas dīvaino tieksmi slēpt no meitas savu neveselību un arī zāles dzert slepus.

Krustmātes atbilde mani gaužām pārsteidza.

— Drusila, — viņa sacīja (ja vēl neesmu ieminējusies, ka mans kristītais vārds ir Drusila, ļaujiet to pateikt tagad), — jūs esat pieskārusies — pati, saprotams, to neapzinādamās, — ļoti nepatīkamam tematam.

Es tūlīt pielēcu kājās. Smalkjūtība pavēra man tikai vienu iespēju, — proti, vispirms atvainoties un tad doties projām. Lēdija Verindere mani aizturēja un lika man atkal apsēsties.

—    Jūs neviļus uzzinājāt noslēpumu, — viņa sacīja, — ko esmu uzticējusi vienīgi savai māsai misis Eiblvai- tai un savam advokātam misteram Brafam. Uz viņu klusēšanu varu droši paļauties un esmu pārliecināta, ka, izstāstījusi visus apstākļus, tikpat droši varēšu paļauties arī uz jums. Vai jums patlaban kaut kur jāsteidzas, Drusila, vai arī šo pēcpusdienu esat brīva?

Lieki būtu piebilst, ka mans laiks tūdaļ tika pilnīgi nodots krustmātes rīcībā.

—    Tādā gadījumā, — viņa teica, — palieciet pie manis vēl kādu stundu. Gribu jums pastāstīt kaut ko tādu, kas jūs droši vien sāpinās. Un tad es lūgšu jūs izdarīt man kādu pakalpojumu, ja vien jums nav nekas pretim man palīdzēt.

Atkal lieki būtu teikt, ka man nepavisam nekas nebija pretim un ka es no visas sirds vēlējos viņai palīdzēt.

—    Pagaidiet šeit, — viņa turpināja, — kamēr pulksten piecos atbrauks misters Brafs. Un jūs varēsiet nākt par liecinieci, kad es parakstīšu savu testamentu.

Viņas testamentu! Atcerējos zāles, ko redzēju krustmātes rokdarbu kārbiņā. Atcerējos zilgano ēnu, kas iegūla viņas sejā. Manu prātu apspīdēja gaisma, kas nenāca no šīs pasaules, — gaisma, kas plūda no pagaidām vēl neiz- rakta kapa. Manas krustmātes noslēpums vairs nebija nekāds noslēpums.

III NODAĻA

'Cieņa pret nabaga lēdiju Verinderi neļāva man pat ar mazāko mājienu izrādīt, ka esmu atminējusi bēdīgo patiesību, iekams viņa paguva atvērt muti. Izpatikdama viņai, es klusēju un, slepus nolēmusi pirmajā piemērotajā gadījumā izteikt dažus uzmundrinošus vārdus, jutos sagatavojusies veikt jebkuru pienākumu, lai cik grūts tas arī būtu.

— Jau krietnu laiku, Drusila, esmu nopietni slima, — krustmāte iesāka. — Un, savādi ir atzīties, es pati to nemaz nezināju.

Es iedomājos tos bojā ejošo radījumu simtus un tūkstošus, kas, itin neko neapzinādamies, tai brīdī sirgst paši ar sava gara kaitēm. Un es stipri baidījos, vai tikai nabaga krustmāte nepieder pie šiem tūkstošiem.

—    Ja, mīļa, — es skumīgi sacīju. — Jā.

—     Reičelu, kā jums zināms, es atvedu uz Londonu, lai lūgtu padomu mediķiem, — viņa turpināja. — Nospriedu aprunāties ar diviem ārstiem.

Ar diviem ārstiem! Un — ak vai (Reičelas stāvoklī)! — ne ar vienu mācītāju!

—    Jā, mīļā, — es atkārtoju. — Jā.

—     Vienu no šiem diviem ārstiem, — krustmāte turpināja, — es nepazinu. Otrs bija sens mana vīra draugs, kurš tieši mana vīra dēj vienmēr sirsnīgi rūpējies par mani. Parakstījis Reičelai visu vajadzīgo, viņš izteica vēlēšanos aprunāties ar mani divatā. Es, protams, domāju, ka viņš dos kādus īpašus norādījumus manas meitas ārstēšanai. Man par lielu pārsteigumu, viņš nopietni saņēma manu roku un sacīja: «Esmu lūkojies uz jums, lēdija Verindere, ne tikai kā ārsts, bet arī kā jūsu ģimenes draugs. Baidos sacīt, ka mediķa padoms daudz vairāk vajadzīgs jums nekā jūsu meitai.» Viņš man uzdeva vairākus jautājumus, kurus sākumā neuztvēru sevišķi nopietni, līdz pamanīju, ka manas atbildes viņu satrauc. Viss beidzās ar to, ka viņš apsolīja nākamajā dienā atbraukt kopā ar kādu savu kolēģi un izmeklēt mani, izraugoties tādu brīdi, kad Reičelas nav mājās. Sās vizītes rezultāts — man tas tika pateikts ārkārtīgi laipni un saudzīgi — abus ārstus pārliecināja, ka zaudēts daudz ļoti dārga un nekad neatgūstama laika un ka mana slimība aizgājusi tik tālu, ka to vairs nesniedz viņu māka. Vairāk nekā divus gadus gluži nemanāmi man aizvien tuvāk zagusies kāda sirds kaite, kas, neparādīdama nekādus satraucošus simptomus, mazpamazām sagrāvusi manu veselību. Varu nodzīvot dažus mēnešus, varu nomirt, iekams šī diena vēl nav beigusies, — nekā noteiktāka ārsti nevar un arī neuzdrošinās sacīt. Veltīgi būtu apgalvot, mana mīļā, ka no tā brīža, kad uzzināju savu patieso stāvokli, neesmu pārdzīvojusi dažu labu smagu brīdi. Taču nu jau ar savu likteni esmu samierinājusies un daru visu iespējamo, lai nokārtotu pasaulīgās darīšanas. Esmu ļoti norūpējusies, kā pasargāt Reičelu no šās patiesības. Uzzinājusi to, viņa manu iedragāto veselību tūlīt saistīs ar raizēm par dimantu un rūgti pārmetīs sev, nabaga bērns, to, par ko nekādi nav vainojama. Abi ārsti ir vienis prātis, ka slimība sākusies pirms diviem vai varbūt pat pirms trim gadiem. Ticu, ka jūs glabāsiet manu noslēpumu, Drusila, jo jūsu sejā skaidri saskatu patiesas bēdas un līdzjūtību.

Bēdas un līdzjūtība! Ak, vai tiešām gaidīt šādas pagāniskas jūtas no īsteni kristīgas anglietes, kas cieši pieķērusies savai ticībai!

Nabaga krustmāte pat iedomāties nevarēja, kādas diev- - bijīgas pateicības straumes pārplūdināja mani, kad viņa tuvojās sava skumjā stāsta nobeigumam. Kāds lietderīgas darbības lauks te man pavērās! Mīļotā radiniece un bojā ejoša dieva radība gluži nesagatavota sagaida lielo pārvērtību un pēkšņi jūtas aicināta — augstākās gribas aicināta — atklāt savu stāvokli man! Kā gan lai aprakstu prieku, atceroties, ka mani dārgie draugi garīdznieku aprindās, uz kuriem droši varu paļauties, nav skaitāmi ne vienniekos, ne divniekos, bet gan desmitos un divdesmitos! Es slēdzu krustmāti savās skavās — pāri plūstošo maigumu vajadzēja kaut kā izpaust, vismaz jau nu ar apskāvieniem!

—    Ak! — es dedzīgi iesaucos. — Kādu neizteicamu līdzjūtību jūs manī izraisāt! Ak! Kādu labumu ceru jums atnest, iekams nav pienācis šķiršanās brīdis!

Vēl pāfis nopietnu vārdu sagatavošanai, un tad es ļāvu krustmātei izvēlēties kristīgu draugu starp trim ticīgajiem, kas turpat viņas tuvākajā apkaimē no agra rīta līdz vēlam vakaram veic savu žēlsirdības darbu un visi vienlīdz nenogurdināmi prot cilvēkus pārliecināt, un visi ar lielu prieku liktu lietā savas garadāvanas, kolīdz es teiktu kaut vārdu. Taču — ak vai! — nekā iepriecinoša es nepanācu. Nabaga lēdija Verindere šķita samulsusi un izbiedēta un, lai ko es arī teicu, uz visu atbildēja ar tīri pasaulīgu atrunāšanos, ka viņai nepietiekot spēka sastapties ar svešiem cilvēkiem. Es padevos, — protams, pagaidām. Mana plašā pieredze (kā priekšā lasītājai un vājnieku apciemotājai četrdesmit citu kristīgo baznīcas draugu vidū) ļāva man saprast, ka sagatavošanās darbs šeit vēl iespējams ar grāmatām. Man piederēja maza bibliotēka, kurā visas grāmatas šķita īsti piemērotas tieši šim gadījumam, visas kā radītas, lai uzmundrinātu, pārliecinātu, sagatavotu, pamācītu un stiprinātu manu krustmāti.

—    Jūs taču lasīsiet, mīļā, vai ne? — es vaicāju cik mīlīgi vien varēdama. — Jūs taču lasīsiet, ja atnesīšu pati savas vismīļākās grāmatas? Ar vajadzīgajās vietās atlocītām lappusēm, krustmāt. Un ar zīmuli atzīmētām rindiņām, kur jums jāapstājas un sev jāpajautā: «Vai tas nav attiecināms uz mani?»

Pat šis pieticīgais lūgums — tik nepārspējami pagāniska ir šās pasaulīgās dzīves ietekme — šķita izbiedējam krustmāti.

Pārsteigta uzmetusi man skatienu, kas man noderēja gan par pamācību, gan brīdinājumu, viņa sacīja:

— Darīšu, ko spēšu, Drusila, lai jūs iepriecinātu.

Nedrīkstēju zaudēt vairs ne mirkli. Pulkstenis uz kamīna dzegas pavēstīja, ka man tieši pietiek laika aizskriet mājās, salūkot pirmo izmeklētas lasāmvielas sēriju (sacīsim, ne vairāk par duci grāmatu) un atgriezties īstajā reizē, lai tiktos ar advokātu un apliecinātu lēdijas Verinderes testamentu. Cieši nosolījusies būt atpakaļ pulksten piecos, izgāju no krustmātes nama, lai ķertos pie sava žēlsirdības darba.

Kad runa ir tikai par manām pašas interesēm, es pieticīgi visur braucu ar omnibusu. Lai jūs saprastu, cik pašaizliedzīgi pūlējos darboties savas krustmātes labā, es jums pastāstīšu, ka atļāvos izšķērdību noīrēt kebu.

Pārbraucu mājās, izraudzījos pirmo lasāmvielas sēriju, atzīmēju noderīgās vietas un devos atpakaļ uz Monteg- jūskvēru, sabāzusi, ceļasomā veselu duci grāmatu, kurām līdzīgas, par to esmu stingri pārliecināta, nav atrodamas nevienas citas Eiropas zemes literatūrā. Važonim samaksāju tieši tik, cik biju nobraukusi. Saņēmis naudu, viņš izgrūda lāstu, bet es viņam tūdaļ pasniedzu vienu no saviem traktātiem. Ja es šim nožēlojamam nelietim pie galvas pieliktu pistoli, viņš nespētu apjukt vairāk. Uzlēcis uz bukas, izbailēs bezdievīgi lādēdamies, viņš trakā steigā aizbrauca. Taču nekas vīram neiznāca — ar prieku varu jums pavēstīt, ka paguvu iekaisīt labā sēklu, otru traktātu iemezdama pa keba logu.

Kalpotājs, kas atvēra durvis — man par lielu atvieglojumu sulainis, nevis vējīgā persona ar lenšaino aubīti galvā —, darīja man zināmu, ka ārsts ieradies un vēl arvien sēž ieslēdzies kopā ar lēdiju Verinderi viņas istabā. Pirms īsa brīža atbraucis arī advokāts misters Brafs, kurš gaidot bibliotēkā. Arī mani aizveda uz bibliotēku.

Ieraudzījis mani, misters Brafs šķita izbrīnījies. Viņš ir ģimenes advokāts, un mēs jau agrāk dažu labu reizi bijām tikušies lēdijas Verinderes mājā. Šis cilvēks, ar skumjām varu sacīt, kļuvis vecs un nosirmojis, kalpodams visam pasaulīgajam. Šis cilvēks savās darba stundās bija Likuma un Mamona izredzētais kalps, bet brīvajās stundās spēja tiklab lasīt romānu, kā saplosīt manu traktātu.

—    Vai jūs esat atbraukusi šeit uz dzīvošanu, mis Kleka? — viņš apjautājās, uzmetis skatienu manai ceļasomai.

Atklāt šādam cilvēkam manas vērtīgās somas saturu nozīmētu izraisīt bezdievīgu vārdu plūdus. Es nolaidos līdz viņa līmenim un izstāstīju, kādēļ esmu ieradusies šais mājās.

—     Krustmāte man teica, ka nolēmusi parakstīt savu testamentu, — es atbildēju. — Viņa bija tik laipna, ka lūdza mani nākt par vienu no lieciniekiem.

—     Ak tā? Jā, mis Kleka, jūs patiesi varat noderēt. Gadu jums ir pāri divdesmit vienam, turklāt materiāli jūs nepavisam neesat ieinteresēta lēdijas Verinderes testamentā.

Nepavisam neesmu ieinteresēta lēdijas Verinderes testamentā? Ak, ar kādām pateicības jūtām es uzklausīju šos vārdus! Ja mana krustmāte ar visiem saviem tūkstošiem atcerētos mani, nabadzīti, kurai pat piecas mārciņas ir vesela bagātība, — ja testamentā kaut ar pavisam niecīgu, novēlējumu parādītos mans vārds, — mani ienaidnieki varētu apšaubīt iemeslus, kas man lika no savas bibliotēkas izraudzīties vislielākos dārgumus un šķērdēt savus jau tāpat trūcīgos līdzekļus braucienam ar kebu. Tagad manu rīcību nespēja apšaubīt pat visnešķīstākais ņirga. Labāk vairs nevarēja būt! Ak, patiesi, patiesi, labāk vairs nevarēja būt!

No šīm iepriecinošajām pārdomām mani iztraucēja mistera Brafa balss. Mana apcerīgā klusēšana acīmredzot nomāca šā pasaulīgo rūpju apsēstā cilvēka garu un lika viņam, tā sakot, pašam pret savu gribu mani uzrunāt.

—     Nu, mis Kleka, kādi ir jaunākie notikumi jūsu labdarības pulciņos? Kā jūtas jūsu draugs misters Godfrijs Eiblvaits pēc sutas, ko viņam Nortamberlendstrītā sadeva krāpnieki? Manā klubā, vai zināt, pa šo labdarīgo džentlmeni tiek stāstīti lieliski joki!

Es palaidu gar ausīm toni, kādā šis cilvēks izsacīja piezīmi, ka man ir pāri divdesmit vienam gadam un ka neesmu materiāli ieinteresēta savas krustmātes testamentā. Taču to, kā viņš atļāvās izteikties par dārgo misteru Godfriju, mana lēnprātība vairs neizcieta. Pēc visa, kas todien bija norisinājies manā klātbūtnē, jutos aicināta apliecināt sava apbrīnojamā drauga nevainīgumu, vienalga, kur ari tas tiktu apšaubīts, — un, lai izpildītu šo taisnīgo pienākumu, jutos aicināta izteikt misteram Brafam dzēlīgu piezīmi.

—    Es turos tālu no šīs pasaules, — es sacīju, — un tālab man nav lemta laime būt par jebkāda kluba locekli. Un tomēr es zinu, kādas runas klīst par šo notikumu, kuru jūs atļāvāties pieminēt, un zinu arī to, ka zemiskāki meli nekad vēl nav dzirdēti.

—    Kā tad, kā tad, mis Kleka, jūs jau ticat savam draugam. Gluži dabiski. Taču pārliecināt pasauli vispār misteram Godfrijam Eiblvaitam nevedīsies tik viegli kā apvārdot labdarīgu dāmu komiteju. Visi apstākļi viņam ir acīm redzami nelabvēlīgi. Viņš atradās lēdijas Verinderes namā, kad pazuda dimants. Un viņš pirmais pēc tam atstāja šo namu un aizbrauca uz Londonu. Turpmāko notikumu gaismā šie fakti, cienītā, izskatās gaužām neglīti.

Zinu, ka man vajadzēja apturēt šos maldus, iekams viņš paguva turpināt. Vajadzēja pateikt, ka viņš runā, neko nezinādams par mistera Godfrija nevainības apliecinājumu, ko ierosināja uzrakstīt cilvēks, kuram vienīgajam ir nenoliedzamas tiesības runāt par šo jautājumu, jo tas vienīgais zina, kā viss īstenībā noticis. Diemžēl kārdinājums ļaut, lai advokāts pats pamazām nonāk pie savas pārliecības sagrāves, bija pārlieku spēcīgs. Izlikdamās par naivu muļķīti, apjautājos, ko viņš gribējis sacīt ar vārdiem «turpmākie notikumi».

—    Ar vārdiem «turpmākie notikumi», mis Kleka, es domāju tos notikumus, kuriem ir tiešs sakars ar indiešiem, — turpināja misters Brafs, ar katru vārdu iegūdams arvien lielāku pārsvaru pār mani/ — Ko dara indieši, līdzko tiek izlaisti no Frīzingholas cietuma? Taisnā ceļā dodas uz Londonu un apstāj misteru Lūkeru. Kas notiek pēc tam? Misters Lūkers ir noraizējies par kādu «ārkārtīgi vērtīgu dārglietu»,, kas tikusi viņam ieķīlāta. Viņš slepus (nenorādīdams, kas tā ir par dārglietu) nodod to glabāšanai bankas seifā. Apbrīnojami gudri darīts, taču indieši savukārt rīkojas tikpat gudri. Viņiem radušās aizdomas, ka «ārkārtīgi vērtīgā dārglieta» tiek nodota no vienām rokām citās, un viņi rūpīgi izstrādā sevišķi pārdrošu plānu, kā pārbaudīt, vai aizdomas ir pamatotas. Ko viņi noķer un pārmeklē? Ne jau tikai misteru Lūkeru vien — tas būtu pilnīgi saprotams —, bet arī misteru Godfriju Eiblvaitu. Kādēļ? Misters Eiblvaits paskaidro, ka indieši rīkojušies, aklu aizdomu pamudināti, jo redzējuši viņu nejauši sarunājamies ar misteru Lūkeru. Blēņas! Ar misteru Lūkeru tai rītā runāja vismaz kāds pusducis cilvēku. Kāpēc viņi neizsekoja tos un nemēģināja ievilināt lamatās? Secinājums pavisam vienkāršs — misteram Eiblvaitam, tāpat kā misteram Lūkeram, ir savs slepens sakars ar «dārglietu», un, tā kā indieši noteikti nezināja, kā rokās tobrīd atrodas dārglieta, viņiem atlika vienīgi pārmeklēt abus divus. Tāds, mis Kleka, ir sabiedrības uzskats. Un atspēkot sabiedrības uzskatu šai gadījumā nepavisam nav viegli.

Sos vārdus viņš izrunāja tik pārliecināts par savu izdomu, ka es nudien (kauns atzīties) nespēju noturēties pretim kārdinājumam — ļaut, lai viņš aizrunājas vēl tālāk, un tikai tad satriekt viņu ar patiesību.

—     Neiedrošinos strīdēties ar tik gudru likumu zinātāju kā jūs, — es teicu. — Taču vai ir godīgi, ser, attiecībā pret misteru Eiblvaitu neievērot secinājumu, ko izdarījis slavenais Londonas policijas ierēdnis, kurš izmeklēja šo notikumu? Pēc seržanta Kafa domām, aizdomas nekrīt ne uz vienu citu kā tikai uz mis Verinderi.

—    Vai jūs, mis Kleka, gribat man teikt, ka esat ar seržantu vienis prātis?

—    Es nevienu nenosodu, ser, un neizsaku arī nekādus uzskatus.

—     Toties mani var vainot abos šais noziegumos, cienītā. Domāju, ka seržantam nepavisam nav taisnība, un izsaku savu uzskatu, — ja seržants pazītu Reičelas raksturu tik labi, kā to pazīstu es, lai ko viņš būtu turējis aizdomās, tikai Reičelu vien ne. Nenoliedzu, ka viņai piemīt savi trūkumi, — viņa ir noslēgta, patvaļīga, dīvaina un neapdomīga un nepavisam nav līdzīga citām sava vecuma meitenēm. Toties viņa ir bezgalīgi uzticama, lepna un pār mēru augstsirdīga. Ja vispārliecinošākie pierādījumi liecinātu vienu un kaut kā cita apliecināšanai manā rīcībā būtu tikai Reičelas godīgais vārds, es, kaut arī pats esmu advokāts, priekšroku dotu viņas vārdam, nevis pierādījumiem. Pārdroši teikts, mis Kleka, taču tāda ir mana pārliecība.

—    Varbūt jūs paskaidrosiet savu pārliecību, mister Braf, lai man kļūtu skaidrs, ka es to saprotu pareizi? Iedomājieties pēkšņi atklājis, ka mis Verindere gluži neizskaidrojami sākusi interesēties par to, kas noticis ar misteru Eiblvaitu un misteru Lūkeru! Iedomājieties, ka viņa uzdod visdīvainākos jautājumus par šo briesmīgo skandālu un, uzzinājusi, ko mēlneši runā par notikušo, krīt nevaldāmā izmisumā!

—    Varu iedomāties, kas vien jums tīk, mis Kleka, tomēr nekas pat par mata tiesu neiedragās manu ticību Reičelai Verinderei.

—    Vai tiešām jūs tik nesatricināmi paļaujaties uz viņu?

—    Pilnīgi paļaujos.

—    Tādā gadījumā ļaujiet darīt jums zināmu, mister Braf, ka misters Godfrijs Eiblvaits pirms nepilnām divām stundām bija šais mājās un ka pati mis Verindere visspēcīgākajiem vārdiem, kādus jebkad esmu dzirdējusi atskanam no jaunas dāmas lūpām, apliecināja viņa nevainīgumu visā šai notikumā, kas saistīts ar Mēness akmens nozušanu.

Es izbaudīju savu triumfu — baidos teikt, grēcīgu triumfu —, redzēdama, cik šausmīgi mani vienkāršie vārdi apmulsinājuši un satriekuši misteru Brafu. Viņš pielēca kājās un klusēdams stīvi blenza manī. Es paliku mierīgi sēžam un izstāstīju visu tieši tā, kā bija noticis.

—    Un ko jūs tagad teiksiet par misteru Eiblvaitu? — tikko pabeigusi stāstāmo, es bezgala maigi apvaicājos.

—    Ja Reičela apliecinājusi mistera Eiblvaita nevainīgumu, mis Kleka, es nešaubīdamies sacīšu, ka ticu viņa nevainīgumam tikpat cieši kā jūs. Mani, tāpat kā visus citus, maldinājuši acīm redzami fakti, un es centīšos izlīdzināt savu vainu, vienmēr un visur atklāti atspēkodams nevalodas, kas nomelno jūsu draugu. Bet tagad ļaujiet jūs apsveikt ar lielo meistarību, ko jūs likāt lietā, atklādama uguni ar visu bateriju tieši tai brīdī, kad es to vismazāk gaidīju. Ja jums būtu laimējies piedzimt par vīrieti, jūs manā profesijā, cienītā, būtu paveikusi dižus darbus.

Pateicis šos vārdus, viņš pagrieza man muguru un sāka uzbudināti soļot šurp un turp pa istabu.

Es skaidri sapratu, ka jaunā gaisma, kurā es misteram Brafam parādīju notikušo, viņu ārkārtīgi pārsteigusi un satraukusi. Atsevišķi pār viņa lūpām izsprukuši teicieni, kamēr viņš aizvien vairāk un vairāk nogrima pats savās domās, parādīja, cik drausmīgs līdz tam bijis viņa viedoklis par pazudušā Mēness akmens noslēpumu. Nešaubīdamies viņš dārgo misteru Godfriju bija turējis aizdomās par apkaunojošo Mēness akmens zādzību un Reičelas rīcībai piedēvējis augstsirdīgu apņemšanos slēpt noziegumu. Ar mis Verinderes godavārdu — un šis godavārds, kā jūs paši pārliecinājāties, misteram Brafam šķita neapstrīdams — tika pierādīts, ka šāds apstākļu skaidrojums ir galīgi aplams. Apjukums, kurā biju iedzinusi šo augsti mācīto tieslietu autoritāti, bija tik spēcīgs, ka viņš nepavisam nespēja to no manis noslēpt.

—    Tas tik ir gadījums! — dzirdēju misteru Brafu klusu sakām, kad viņš apstājās pie loga un ar pirkstiem bungoja pa stiklu. — Tādu ne tikai grūti izskaidrot, — to pat nevar iedomāties!

Šais vārdos nebija nekā tāda, kas no manis prasītu jebkādu atbildi, — un tomēr es viņam atbildēju. Grūti noticēt, ka pat tai brīdī nespēju atstāt misteru Brafu mierā. Liekas tīrā ačgārnība, ka es viņa vārdos spēju atrast jaunu izdevību, lai atkal celtu iebildumus. Taču — ak, mani draugi! — šai ačgārnajā pasaulē nekas nav neiespējams, un it viss kļūst ticams, kad virsroku pār mums gūst mūsu grēcīgā daba!

—    Piedodiet, ka iztraucēju jūsu pārdomas, — es sacīju misteram Brafam, kurš vēl nekā Jauna nenojauta. — Bet ir taču iespējama tāda varbūtība, kās mums pagaidām vēl nav ienākusi prātā.

—    Var jau būt, mis Kleka. Jāatzīstas, es šādu varbūtību nezinu.

—    Iekams man laimīgi izdevās pārliecināt jūs, ser, par mistera Eiblvaita nevainību, jūs minējāt vienu no iemesliem viņa turēšanai aizdomās, un proti, viņš esot atradies lēdijas Verinderes namā tobrīd, kad pazuda dimants. Atjaujiet jums atgādināt, ka dimanta nozušanas laikā šai namā atradās arī misters Frenklins Bleiks.

Vecais grēcinieks atgāja no loga, apsēdās krēslā tieši man pretim un, bargi un Jauni smaidīdams, vērīgi lūkojās manī.

—          Jūs nemaz neesat tik laba advokāte, mis Kleka, — viņš domīgi teica, — kā man pirmīt likās. Jums šķiet, ka labs labu nekad nemaitā.

—    Baidos, ka īsti pareizi jūs nesaprotu, mister Braf, — es bikli sacīju.

—    Nekas neiznāks, mis Kleka . .. otrreiz nekas neiznāks. Jūs it labi zināt, ka Frenklins Bleiks ir mans mīlulis. Taču tam nav nekādas nozīmes. Sai gadījumā es pievienojos jūsu viedoklim, līdz pagūsiet man uzbrukt. Jums pilnām ir taisnība, cienītā. Misteru Eiblvaitu es turēju aizdomās tā paša iemesla dēļ, kurš teorētiski dod tiesības turēt aizdomās arī misteru Bleiku. Lai notiek — turēsim aizdomās abus divus. Pieļausim, ka sava rakstura dēļ misters Bleiks patiešām spētu nozagt Mēness akmeni. Atliek vienīgi jautājums, vai viņš bija ieinteresēts to darīt.

—    Mistera Frenklina parādi, — es iebildu, — ir zināmi visai ģimenei.

—    Bet mistera Eiblvaita parādi pagaidām vēl netiek tiem līdzi. Jums taisnība. Taču jūsu teorijai, mis Kleka, ceļā stājas divi šķēršļi. Es kārtoju Frenklina Bleika darījumus un lūgšu jūsu atļauju piebilst, ka lielais vairums viņa kreditoru (zinādami, ka mistera Bleika tēvs ir bagāts vīrs) jūtas gluži apmierināti, ka var saņemt procentus par viņa parādiem, un nekurnēdami gaida savu naudiņu. Tas ir pirmais šķērslis — diezgan spēcīgs. Otrais ir vēl spēcīgāks. Lēdija Verindere pati man darīja zināmu, ka pirms šā sasodītā indiešu dimanta pazušanas viņas meita gatavojusies apprecēties ar Frenklinu Bleiku. Ar jaunas meitenes koķetēriju Reičela viņu gan iedrošinājusi, gan atkal atraidījusi. Taču mātei viņa atzinusies, ka mīlot brālēnu Frenklinu, un māte šo noslēpumu uzticējusi brālēnam Frenklinam. Tātad, mis Kleka, kreditori nekurnēdami gaidīja, un nākamībā viņam bija izredzes apprecēt bagātu mantinieci. Uzskatiet viņu par neģēli, kāda iemesla dēļ vien jums labpatīk, tikai pasakiet man, lūdzamas, — kāpēc lai viņš zagtu Mēness akmeni?

—    Cilvēka daba ir neizdibināma, — es maigi atbildēju. — Kurš gan to var izpētīt?

—    Citiem vārdiem sakot, cienītā, — lai gan viņam nav ne mazākā iemesla zagt dimantu, viņš tomēr savas izvir- tušās dabas dēļ to ir nozadzis. Lai nu būtu. Pieņemsim, ka tā ir. Kāda velna pēc…

—     Piedodiet, mister Braf. Ja jūs pieminēsiet velnu, man vajadzēs atstāt istabu.

—     Piedodiet, mis Kleka, turpmāk būšu piesardzīgāks vārdu izvēlē. Gribēju jums tikai uzdot vienu jautājumu. Kādēļ — pieļaujot pat, ka viņš paņēmis dimantu, — Frenklins Bleiks lai būtu kļuvis par galveno personu pazudušā dimanta meklēšanā? Jūs varbūt atbildēsiet, ka viņš to darīja izgudrēm, lai novērstu no sevis aizdomas. Atbildēšu, ka viņš nejuta nekādu vajadzību novērst aizdomas, jo viņu neviens aizdomās neturēja. Vispirms viņš nozog Mēness akmeni (bez jebkāda iemesla) savas izvirtušās dabas dēļ un tad nospēlē kādu lomu sakarā ar dārgakmens pazušanu, lai gan nav ne mazākās nepieciešamības spēlēt jebkādu lomu, jo vairāk tāpēc, ka ar to viņš briesmīgi aizvaino jauno dāmu, kas citādi būtu ar viņu apprecējusies. Pie tāda aplama apgalvojuma jūs noteikti nonāksiet, ja Mēness akmens nozušanu mēģināsiet saistīt ar Frenklinu Bleiku. Nē, nē, mis Kleka! Pēc tā, ko mēs abi te šodien pārspriedām, nudien var nonākt strupceļā. Ka Reičela nav vainīga (to zina viņas māte, un to zinu arī es), par to nevar būt nekādu šaubu. Tikpat neapstrīdams ir arī mistera Eiblvaita nevainīgums, jo citādi Reičela to nemūžam nebūtu apliecinājusi. Un mistera Bleika nevainīgums, kā jūs pati tikko dzirdējāt, pierāda pats sevi. No vienas — tīri morālās puses, mēs visi par to esam pārliecināti. Bet, no otras puses, mēs esam tikpat pārliecināti, ka Mēness akmeni kāds atvedis uz Londonu un patlaban tas atrodas vai nu mistera Lūkera, vai viņa baņķiera rokās. Kāda nozīme manai pieredzei, kāda nozīme jebkura cita cilvēka pieredzei šādā gadījumā? Tas nojauc pēdas man, tas nojauc pēdas jums, tas nojauc pēdas ikvienam.

Nē, ikvienam gan ne. Seržantam Kafam tas nenojauca pēdas. Es jau grasījos to iespējami maigi pateikt, iespējami skaidri pierādot, ka nebūt negribu aptraipīt Reičelas godu, — kad ienāca sulainis un paziņoja, ka ārsts aizbraucis un krustmāte mūs gaida.

Ar to mūsu strīds beidzās. Misters Brafs savāca savus papīrus, mazliet noguris no piepūles, ko prasīja mūsu saruna. Es paņēmu savu somu ar vērtīgo lasāmvielu, juzdamās tā, ka varētu runāt vēl veselām stundām. Klusēdami mēs iegājām lēdijas Verinderes istabā.

Iekams mans stāstījums pievēršas turpmākajiem noti-

kimiiem, ļaujiet man piebilst, ka savu sarunu ar advokātu aprakstīju nevis tāpat vien, bez jebkāda noteikta mērķa. No manis tiek prasīts, lai savā stāstījumā par skandalozo notikumu ar Mēness akmeni es ne tikai pastāstu, kā ievirzi | <is aizdomas, bet minu arī to cilvēku vārdus, kurus turēja aizdomās tai laikā, kad indiešu dimants it kā at- i adas Londonā. Man šķita, ka pārskats par manu sarunu bibliotēkā ar misteru Brafu īsti atbilst šim nolūkam, turklāt tam ir arī liela tikumiska vērtība, jo es šeit upu- i oļ u savu grēcīgo pašcieņu, un tas man patiešām ir nācis tikai par labu. Biju spiesta atzīt, ka mana grēcīgā daba guvusi pār mani virsroku. Izteikdama šo pazemojošo atzīšanos, es guvu virsroku pār savu grēcīgo dabu. Tikumiskais līdzsvars ir atjaunots, garīgā atmosfēra atkal noskaidrojusies. Mīļie draugi, varam turpināt.

IV NODAĻA

Testamenta parakstīšana ilga daudz īsāku bridi, nekā liiju cerējusi. Pēc manām domām, tā tika paveikta gluži nepiedienīgā steigā. Par otru liecinieku uzaicināja sulaini Semjuelu, un krustmātei rokā tūlīt tika iespiesta spalva. Jutu neatvairāmu dziņu pasacīt dažus šim svinīgajam gadījumam piemērotus vārdus. Taču mistera Brafa izturēšanās mani pārliecināja, ka labāk no šāda nodoma atturēties, kamēr viņš atrodas istabā. Nepagāja ne divas minūtes, kad viss jau bija galā un Semjuels (neizbaudījis manu vārdu svētīgo ietekmi) devās atpakaļ lejā.

Misters Brafs salocīja testamentu un palūkojās manī, acīm redzami apsvērdams, vai es domāju vai nedomāju atstāt viņu divatā ar krustmāti. Man vajadzēja veikt pašai savu žēlsirdības misiju, un mana vērtīgiem rakstiem pielādētā ceļasoma jau gaidīja man klēpī. Ja misters Brafs ar savu skatienu cerēja izkustināt mani, tad tikpat labi viņš būtu varējis izkustināt svētā Pāvila katedrāli. Viņam ir kāda laba īpašība (iemantota, bez šaubām, tīri pasaulīgā apmācībā), ko es nepavisam nevēlos noliegt. Misters Brafs Joti asi spēj visu saskatīt. Uz viņu es laikam gan atstāju tādu pašu iespaidu, kādu biju atstājusi uz keba kučieri. Arī viņš izgrūda dažus nešpetnus vārdus un trakā steigā metās bēgt, atstādams mani kā uzvarētāju kaujas laukā.

Līdzko palikām divas vien, krustmāte atlaidās dīvānā un pēc brīža mazliet samulsusi ierunājās par savu testamentu.

—    Ceru — jūs nedomājat, ka esmu jūs aizmirsusi, Drusila, — viņa sacīja. — Jūsu nelielo mantojuma daļu, dārgā, es jums pasniegšu pati ar savu roku.

Tā tikai bija lieliska izdevība! Es to -tūlīt izmantoju. Citiem vārdiem sakot, es nekavējoties atvēru savu somu un izcēlu laukā divas virsējās grāmatas. Tas bija viens no pirmajiem izdevumiem — tikai divdesmit piektais, ko piedzīvoja slavenais nezināma autora darbs (domāju, ka to sarakstījusi dārgā mis Belovza) ar nosaukumu «Čūska azotē». Šīs grāmatas iecere — pasaulīgs lasītājs varbūt to vispār nezina — parādīt, ka ļaunais gars mums uzglūn pat ārēji visnevainīgākajā mūsu ikdienas rīcībā. Sievietēm pašas piemērotākās nodaļas ir «Sātans matu sukā», «Sātans aiz spoguja», «Sātans zem tējas galda», «Sātans pie atvērta loga» un daudzas citas.

—    Veltījiet uzmanību, mīlā krustmāt, šai vērtīgajai grāmatai, un jūs būsiet dāvājusi man visu, ko vien es vēlos. — Es pasniedzu viņai grāmatu, iepriekš atšķīrusi to atzīmētā vieta — īstu kvēlas daiļrunības paraugu. Virsraksts — «Sātans starp dīvāna spilveniem».

Nabaga lēdija Verindere (bezrūpīgi atlaidusies savos dīvāna spilvenos) uzmeta skatienu grāmatai un vēl vairāk samulsusi atdeva man to atpakaļ.

—    Baidos, Drusila, — viņa teica, — ka vajadzēs nogaidīt, līdz jutīšos mazliet labāk, un tad tikai varēšu lasīt. Ārsts saka …

Līdzko krustmāte pieminēja ārstu, es tūlīt zināju, kas sekos. Jau agrāk, glābdama pazudušās dvēseles, es arvien no jauna biju piedzīvojusi, ka starp mani un manu žēlsirdības misiju nostājas ar savu neticību bēdīgi slavenie mediķu profesijas pārstāvji, minot nenozīmīgo iemeslu, ka pacientam vajadzīgs tikai miers un ka vissatraucošāko iespaidu, kas tiem nāktu vienīgi par ļaunu, var atstāt tieši mis Kleka un viņas grāmatas. Gluži tāds pats akls materiālisms (kas nodevīgi uzbruka no aizmugures) nule dzīrās nolaupīt vienīgo mantu, ko es savā nabadzībā spēju sniegt nelaimīgajai krustmātei, — manu garīgo bagātību.

—    Ārsts saka, — turpināja mana pasaulīgajos maldos noklīdusi krustmāte, — ka šodien mans veselības stāvoklis neesot labs. Viņš aizliedz man tikties ar svešiem un ļauj lasīt tikai pašas vieglākās — izklaidējošās grāmatas, ja vispār gribu lasīt. «Nedariet neko tādu, lēdija Verindcic, kas nogurdina jūsu galvu vai paātrina pulsu,» — tādi bija ārsta pēdējie vārdi, kad viņš šodien mani atstaja.

Neatlika nekas cits kā atkal padoties — uz īsu brīdi, protams. Jebkurš atklāts apgalvojums, ka mana sūtība n nesalīdzināmi svarīgāka par mediķu darbu, tikai pamudinātu ārstu ņemt talkā pacientes cilvēcisko vājību un piedraudēt, ka vairs viņu neārstēs. Par laimi, ir daudz it-.pēju kaisīt labā sēklu, un šai ziņā reti kādam ir tik plaša pieredze kā man.

—    Pēc stundas vai divām stundām jūs, mīlā, varbūt lutīsieties labāk, — es sacīju. — Vai varbūt rīt no rīta pamodīsieties ar tādu sajūtu, ka jums kaut kā trūkst, un tad pat šis pieticīgais sējumiņš spēs sniegt jums mierinājumu. Jūs taču atjausiet man grāmatiņu šeit atstāt, krustmāt? Ārsts tur neko nevarēs iebilst.

Es pabāzu grāmatu zem dīvāna spilveniem, tā ka puse palika ārā, blakus krustmātes nēzdodziņam un ožamās sāls pudelītei. Ik reizi, kad viņas roka sniegsies pēc nēzdoga vai pudelītes, tā pieskarsies grāmatai, un agri vai vēlu (kas gan to zina?) grāmata savukārt varbūt skars viņu. Pēc šāda sagatavošanas darba vispareizākais man šķita aiziet.

—    Un tagad es ļaušu jums atpūsties, mīļā krustmāt, bet rīt atkal atnākšu.

Nejauši uzmetu skatienu logam. Palodze bija nokrauta ar puķēm kastēs un podos. Lēdija Verindere neprātīgi mīlēja šos iznīcīgos dārgumus un lāgu lāgiem piecēlās un gaja tos aplūkot un ieelpot ziedu smaržu. Man prātā iešāvās jauna doma.

—    Ak! Vai drīkstu noplūkt vienu ziediņu?— es jautāju un, tādējādi nepavisam nemodinādama aizdomas, piegāju pie loga. Taču nevienu ziedu es nenoplūcu, bet gan pievienoju tiem vēl lieku krāšņumu, — izņēmusi no somas nākamo grāmatu, noliku to starp ģerānijām un rozēm, lai krustmātei tiktu pārsteigums. Sekoja nākamā laimīgā doma. «KādēJ gan nesagādāt nabadzītei to pašu prieku ikvienā istabā, kur viņa ieies?» Nevilcinādamās atvadījos un, izgājusi cauri hallei, ielavījos bibliotēkā. Semjuels uznāca augšā, lai mani izlaistu pa durvīm, bet, nodomādams, ka esmu jau aizgājusi, kāpa atkal lejā. Bibliolēkā uz galda pamanīju divas «izklaidējošas grāmatas», ko bija ieteicis bezdievīgais ārsts. Es tūlīt tās noslēpu skatienam, uzlikdama virsū divas savas vērtīgās brošūras. Ēdamistabā ieraudzīju krustmātes mīluli — kanārijputniņu, kas dziedāja savā būrītī. Putnu viņa mēdza allaž barot pati. Uz galda, kur stāvēja būrītis, bija nobirušas kaņepju sēkliņas. Arī starp sēklām es noliku savu grāmatu. Viesistabā pavērās vēl plašākas iespējas iztukšot manu somu. Uz klavierēm atradās krustmātes iemīļoto skaņdarbu notis. Starp notīm iebīdīju divas grāmatas. Vēl vienu pabāzu otrā viesistabā zem kāda iesākta izšuvuma, jo zināju, ka šo rokdarbu strādā lēdija Verindere. No šās viesistabas nevis ar durvīm, bet ar aizkaru bija atdalīta vēl viena maza istabiņa. Uz kamīna dzegas gulēja krustmātes vienkāršais, vecmodīgais vēdeklis. Atšķīru devīto grāmatu sevišķi piemērotā lappusē un ieliku tanī vēdekli kā grāmatzīmi. Tad vajadzēja rast atbildi uz jautājumu — vai kāpt vēl augstāk guļamistabu stāvā, riskējot, bez šaubām, tikt apvainotai, ja persona ar lenšaino cepuri atrodas nama augšstāvā un var mani ieraudzīt. Taču kas par to? Slikts ir kristietis, kas baidās no apvainojumiem. Sagatavojusies uz visu, kāpu augšā. Visapkārt bija klusums un tukšums — kalpotājiem laikam pienācis tējas laiks. Pati pirmā bija krustmātes guļamistaba. Pretī gultai pie sienas bija piekārts mana mīļotā krustēva sera Džona miniatūrs portrets. Tas šķita man uzsmaidām, tas šķita man sakām: «Drusila! Noliec grāmatu!» Katrā pusē krustmātes gultai stāvēja pa galdiņam. Lēdija Verindere mocījās ar bezmiegu, un naktī viņai allaž kaut ko ieva- jadzējās vai vismaz viņa domāja, ka nepieciešamas dažādas mantas. Uz viena galdiņa blakus sērkociņiem noliku vienu grāmatu, uz otra -*,em šokolādes kārbiņas — otru. Vai nu krustmātei ievajadzēsies gaismas, vai arī viņa gribēs paņemt šokolādi, arvien viņas acis pievērsīsies vai roka pieskarsies vērtīgajai grāmatai, kas mēmā daiļrunībā sacīs: «Nu nobaudi mani! Nobaudi mani!» Somas dibenā bija aizķērusies vairs tikai viena grāmata, un tikai viena telpa bija palikusi neizmantota — vannas istaba, kas atradās blakus guļamistabai. Es pavēru durvis, ielūkojos vannas istabā, un svētā iekšējā balss, kas nekad nepieviļ, man pačukstēja: «Tu esi parūpējies par viņu visur, Drusila, parūpējies arī vannas istabā, un tavs krietnais darbs būs padarīts.» Ieraudzīju pār krēsla «t/.vcltni pārliktus rītasvārkus. Tiem bija kabata, un šai kabatā es iebāzu pēdējo grāmatu. Vai vārdos iespējams Izsacīt paveiktā pienākuma apziņu, ko izjutu, kad, neviena nepamanīta, izzagos no mājas un attapos uz ielas ai tukšo ceļasomu padusē! Ak, mani pasaulīgie draugi, kas cauri grēcīgajiem izvirtības labirintiem dzenaties pēc manīgajiem šās zemes priekiem, ja jūs zinātu, cik viegli cilvēkam kļūt laimīgam, ja vien viņš grib darīt krietnus darbus!

Kad tai vakarā salocīju savas drānas ūn atmiņā pārcilāju patiesos dārgumus, ko ar tik devīgu roku biju izkaisījusi pa visu savas bagātās krustmātes māju, — ticiet man, šķitu atbrīvojusies no visām raizēm, it kā atkal būtu atgriezusies bērnībā. Jutos tik bezrūpīga, ka vakara lūgsnas pantiņu ņēmu un nodziedāju. Jutos tik bezrūpīga, ka iemigu, nepaspējusi nodziedāt otru pantiņu. Gluži kā bērnībā! Gluži kā bērnībā!

Tā es pārlaidu šo svētlaimīgo nakti. Kad pamodos nākamajā rītā, cik jauna es jutos! Varētu vēl piebilst — cik jauna es izskatījos, ja vien spētu apcerēt savas mirstīgās miesas. Taču to es nespēju un tādēļ arī neko nepiebildīšu.

Ap lenča laiku — ne jau sīka dienišķa labuma dēļ, bet cerībā tikties ar mīļoto krustmāti — uzliku galvā cepuri, lai dotos uz Montegjūskvēru. Tikko biju saģērbusies, mana toreizējā dzīvokļa apteksne atvēra durvis un sacīja:

—    Pie mis Klekas ieradies lēdijas Verinderes sulainis.

Toreiz, dzīvodama Londonā, es aizņēmu mājas apakšējo

stāvu. Dzīvojamā istaba man noderēja arī par viesistabu. Tā bija ļoti maza, ļoti zemiem griestiem, ļoti trūcīgi mēbelēta — toties, ak, cik tā bija spodra! Palūkojos gaitenī, kurš no lēdijas Verinderes kalpotājiem jautājis pēc manis. Tas bija jaunais sulainis Semjuels — pieklājīgs sārtvaidzis, pēc izskata centīgs cilvēks ar ļoti pakalpīgām manierēm. Allaž esmu jutusi garīgu interesi par Semjuelu un vēlēšanos parunāt ar viņu dažus nopietnus vārdus. Tālab aicināju viņu savā viesistabā.

Semjuels ienāca, nesdams padusē prāvu saini. Kad viņš to nolika, es šķitu pamanījusi viņa sejā bailes.

—    Milēdija sūta sveicienus, mis, un liek jums pateikt, ka sainī atradīsiet vēstuli.

Paveicis uzdoto, sārtvaidzis sulainis pagalam mani pārsteidza, it kā grasīdamies tūlīt skriet projām.

Es viņu aizkavēju, jo gribēju uzdot dažus laipnus jautājumus. Vai varēšu sastapt krustmāti, ja iegriezīšos Mon- tegjūskvērā? Nē, viņa devusies izbraukumā. Mis Reičela aizbraukusi līdzi, un arī misters Eiblvaits iesēdies karietē. Zinādama, cik gaužām novārtā pamesti ir dārgā mistera Godfrija labdarības pienākumi, es pabrīnījos, ka viņš var braukāt apkārt kā tāds dīkdienis. Aizturējusi Semjuelu durvīs, uzdevu viņam vēl dažus laipnus jautājumus. Mis Reičela tovakar gatavojoties braukt uz balli, un misters Eiblvaits norunājis ierasties uz kafiju, lai pēcāk brauktu viņai līdzi. Nākamās dienas rītā esot izsludināts koncerts un Semjuelam uzdots apgādāt biļetes veselai kompānijai, arī misteram Eiblvaitam.

— Visas biļetes būs pārdotas, mis, — sacīja šis nevainīgais jauneklis, — ja es tūlīt pat neskriešu tās pirkt.

Viņš sāka skriet, vēl runādams šos vārdus, un es atkal paliku viena, raižpilnu domu nomākta.

Tovakar Pieaugušu cilvēku vecu apģērbu pāršūšanas biedrībā mums bija sasaukta sapulce ar īpašu nolūku saņemt mistera Godfrija padomu un palīdzību. Taču viņš nedomā vis par to, kā atbalstīt dāmu komiteju, ko pārplūdināja vesela bikšu straume, gandrīz vai noslīcinādama mūsu mazo pulciņu, bet gan norunā ierasties uz kafiju Montegjūskvērā un pēc tam braukt uz balli! Nākamās dienas pēcpusdienā bija paredzēti svētki biedrībā «Britu dāmu uzraudzība pār kalpoņu svētdienas pielūdzējiem». Misters Godfrijs neieradīsies uz šiem svētkiem, lai kļūtu par rosīgās cīnītāju biedrības dvēseli, bet gan dosies uz rīta koncertu līdzi pasaulīgu grēcinieku kompānijai, lai kļūtu par tās dvēseli! Es jautāju sev: ko tas varētu nozīmēt? Tas nozīmēja diemžēl to, ka mūsu kristīgais varonis drīz vien parādīsies man gluži citādā gaismā un manās domās piebiedrosies pašiem ļaunākajiem mūsu moderno laiku atkritējiem.

Taču atgriezīsimies pie galvenā temata. Palikusi istabā viena pati, es, gluži dabiski, pievērsu skatienu sainim, kas likās tik savādi biedējam jauno sārtvaidzi sulaini. Vai krustmāte būtu atsūtījusi solīto mantojuma daļu? Un vai tikai tās nebūs novalkātas drānas, apdilušas sudraba karotes, no modes izgājušas rotas lietas vai kaut kas tamlīdzīgs? Sagatavojusies pieņemt visu un ne par ko neapvainoties, attinu saini — un ko gan manas acis ieraudzīja? Visas divpadsmit vērtīgās grāmatiņas, ko iepriekšējā dienā biju izkaisījusi pa krustmātes māju, pēc ārsta pavēles atsūtītas man atpakaļ! Skaidrs, kādēļ jauneklīgais Semjuels jutās neērti, ienesis saini manā istabā! Skaidrs, kādēļ tūlīt metās skriešus, līdzko bija izpildījis savu nožēlojamo uzdevumu! Vēstulē krustmāte, nabadzīte, īsos vaidos darīja man zināmu, ka neiedrīkstoties nepaklausīt ārsta pavēlēm.

Ko tagad darīt? Atbilstoši saviem principiem un audzi- našanai es ne mirkli nešaubījos.

Savas sirdsapziņas mudināts, patiesi noderīgu žēlsirdības darbu uzsācis, īstens kristietis nemūžam nepadosies. Ja esam ķērušies pie savas misijas, mūs nebūt neietekmē ne visas sabiedrības, ne atsevišķu cilvēku domas. Lai mūsu misijas rezultātā celtos nodokļi, lai mūsu misijas rezultātā sāktos dumpji, lai mūsu misijas rezultātā izceltos karš, mēs turpināsim savu darbu, nelikdamies ne zinis gar laicīgiem apsvērumiem, kas virza pasauli. Mēs stāvam pāri saprātam, mēs stāvam pāri apsmieklam, mēs neredzam ne ar viena cita acīm, tikai ar savējām, mēs nedzirdam ne ar viena cita ausīm, tikai ar savējām, mēs nejūtam ne ar viena cita sirdi, tikai ar savējo. Ak, šī brīnumainā, brīnumainā priekšrocība! Un kā šāda priekšrocība tiek iemantota? Ak, mani draugi, aiztaupiet sev šos veltīgos jautājumus! Mēs esam vienīgie, kas spēj to iemantot, jo esam vienīgie, kam allaž ir taisnība.

Sai gadījumā man it viegli radās skaidrība par to, kāda dievbijīga neatlaidība raidāma pret manu no ceļa nomaldījušos krustmāti.

Sagatavošana ar baznīcas draugu palīdzību cieta neveiksmi lēdijas Verinderes pašas nevēlēšanās dēļ. Sagatavošana ar grāmatām cieta neveiksmi ārsta bezdievīgās iecir- tības dēļ. Lai tā būtu! Kādu paņēmienu izmēģināt nākamo? Nākamais paņēmiens — sagatavot ar mazām vēstulītēm. Citiem vārdiem sakot, tā kā grāmatas tika atsūtītas atpakaļ, no tām jāizraugās labākās vietas, ar dažādu roku jāpārraksta un, adresētas krustmātei, kā vēstules jānosūta pa pastu, bet vairākas no tām jāizkaisa pa visu māju pēc mana iepriekšējā dienā izstrādātā plāna. Kā vēstules tās nemodinās aizdomas, kā vēstules tiks atplēstas un, ja jau atplēstas, varbūt arī izlasītas. Pāris vēstuļu uzrakstīju es pati: «Mīļo krustmāt, vai drīkstu pievērst jūsu uzmanību dažām rindiņām?» utt. «Mīļo krustmāt, vakar vakarā lasīdama, uzdūros šādai rindkopai,» utt. Citas vēstules uzrakstīja mani nenovērtējamie draugi no vecu drānu pāršūšanas biedrības. «Cienījamā kundze, piedodiet, ka par jums interesējas kāds patiess, kaut pazemīgs draugs.» — «Cienījamā kundze, vai atļausiet kādam nopietnam cilvēkam teikt jums dažus uzmundrinošus vārdus?» Izmantojot tamlīdzīgu laipnu lūgumu formu, mums izdevās iedabūt vēstulēs visus manus nenovērtējamos izrakstus no grāmatām tādā veidā, kam nespētu piesieties pat visvērīgākais un sīkumainākais ārsts. Vēl vakara ēnas nepaguva nolaisties pār zemi, kad vesela duča glābēju grāmatu vietā jau biju sagatavojusi krustmātei veselu duci glābēju vēstuļu. Sešas tūlīt liku nosūtīt pa pastu, otras sešas iebāzu kabatā, lai nākamajā dienā pati tās izkaisītu pa visu māju.

Drīz pēc pulksten diviem es atkal metos cīņā par ticības uzvaru, pie lēdijas Verinderes namdurvīm uzdodama vēl dažus laipnus jautājumus Semjuelam.

Krustmāte esot pārlaidusi nelāgu nakti. Mēģinādama iesnausties, viņa guļot uz dīvāna tai pašā istabā, kurā biju apliecinājusi viņas testamentu.

Teicu, ka pagaidīšu bibliotēkā, varbūt pēcāk krustmāte mani pieņems. Kvēlā aizrautībā vēlēdamās drīzāk izkaisīt vēstules, es pat nealtapos apjautāties par Reičelu. Mājā valdīja klusums, un bija jau pagājusi tā stunda, kad vajadzēja sākties mūzikas priekšnesumiem. Pārliecināta, ka Reičela ar visu savu izpriecu tīkotāju kompāniju (to vidū — ak vai! — arī misters Godfrijs) aizbraukusi uz koncertu, dedzīgi ķēros pie krietnā darba, kamēr laiks un izdevība vēl bija manā rīcībā.

Krustmātes rīta korespondence — kopā ar tām sešām glābšanas vēstulēm, ko iepriekšējā vakarā nosūtīju pa pastu, — neatvērta gulēja bibliotēkā uz galda. Viņa acīmredzot nebija jutusies pietiekami stipra, lai pārlūkotu tik lielu kaudzi vēstuļu, un varbūt šāds daudzums pat spēja izbiedēt, ja viņa vēlāk bija ienākusi bibliotēkā. Es paņēmu vienu vēstuli no nākamā sešnieka un noliku atsevišķi uz kamīna dzegas, lai saistītu krustmātes uzmanību tieši ar to, ka šī vēstule tur guļ viena pati. Otru vēstuli tīšuprāt nometu ēdamistabā uz grīdas. Pirmais kalpotājs, kas pēc manis te ienāks, nospriedīs, ka krustmātei vēstule izkritusi, un tādēļ īpaši pacentīsies atdot to viņai atpakaļ. Pabeigusi savu sēju apakšstāvā, vieglu soli skrēju augšā izkaisīt žēlsirdības veltes otrajā stāvā.

Līdzko spēru kāju pirmajā istabā, pie parādes durvīm izdzirdēju klauvējienu — klusu, satrauktu, piesardzīgu klauvējienu. Nepaguvu ielavīties atpaka] bibliotēkā (kur man vajadzēja gaidīt), kad žiglais, jaunais sulainis jau izmīca vestibilā un atvēra durvis. Es nospriedu, ka nekāda liela nelaime nav. Krustmātes pašreizējā veselības stāvoklī viesus nevarēja pieņemt. Man par šausmām un pārsteigumu, cilvēks, kurš tik klusu klauvēja, tomēr tika atzīts par izņēmumu no vispārējā likuma. Semjuela balss (laikam gan atbildot uz jautājumiem, kurus es nesadzirdēju) neapšaubāmi sacīja:

— Augšstāvā, lūdzami, ser.

Nākamajā mirklī izdzirdēju solus — vīrieša solus — tuvojamies otrajam stāvam. Kas gan varētu būt šis izredzētais viesis? Līdzko man uzradās šis jautājums, atausa ai i atbilde. Kurš gan cits, ja ne ārsts!

Lai kurš cits būtu šis viesis, es ļautu sevi sastapt viesistabā. Nebūtu nekāds brīnums, ja man apriebtos vienai nīkt bibliotēkā un es tāpat pārmaiņas pēc vien uzkāptu augšā. Taču pašcieņa man liedza tikties ar cilvēku, kurš mani bija apvainojis, atsūtīdams atpakaļ grāmatas. Iespruku mazajā istabiņā, kura, kā jau minēju, atradās blakus lielajai viesistabai, un nolaidu priekškaru, kas aizsedza durvju aiļu. Atlika divas trīs minūtes pagaidīt, un notiks tas, kam šādos gadījumos jānotiek. īsi sakot, ārsts tiks aizvests uz pacientes istabu.

Gaidīju minūti, gaidīju divas minūtes un vēl ilgāk. Dzirdēju viesi nemierīgi staigājam šurp un turp. Dzirdēju ari viņu pašu ar sevi sarunājamies. Šķita, ka pat pazīstu šo balsi. Vai es būtu alojusies? Varbūt tas ir nevis ārsts, bet kāds cits cilvēks? Piemēram, misters Brafs? Nē, nemaldīgs instinkts man pačukstēja, ka tas nav misters Brafs. Lai kas šis cilvēks būtu, viņš vēl joprojām sarunājās pats ar sevi. Pavēru priekškarā pavisam mazu mazītiņu spraudziņu un ieklausījos.

Izdzirdēju vārdus: «Izdarīšu to šodien pat!» Un balss, kas teica šos vārdus, bija mistera Godfrija Eiblvaita balss.

V NODAĻA

Mana roka palaida vaļā priekškaru. Tikai nedomājiet — ak, lūdzu, nedomājiet, ka mani nomāca doma par šausmīgi neveiklo stāvokli, kurā biju nokļuvusi! Manas māsas jūtas pret misteru Godfriju vēl arvien bija tik dedzīgas, ka man pat prātā nenāca sev jautāt, kādēļ viņš nav aizbraucis uz koncertu. Nē! Es domāju vienīgi par vārdiem — par neaptveramajiem vārdiem, kas viņam tikko bija pār- sprukuši pār lūpām. Viņš to izdarīšot šodien pat. Drausmīgi apņēmīgā tonī viņš bija sacījis, ka izdarīšot to šodien pat. Ko, ak, kQ gan viņš izdarīs?! Kaut ko vēl vairāk nožēlojamu un sevis mazāk cienīgu par to, ko viņš jau izdarījis? Varbūt atkritīs no ticības? Varbūt pametīs mūsu vecu apģērbu pāršūšanas biedrību?

Vai tiešām mēs komitejas mītnē pēdējo reizi esam redzējuši viņa eņģeļa smaidu? Vai tiešām pēdējo reizi Ek- seterholā klausījušies viņa nepārspējamo daiļrunību? Biju tik ļoti satraukusies par visām šīm briesmīgajām iespējām, kas var gadīties tādam cilvēkam kā misters Godfrijs, ka laikam gan būtu pametusi savu slēptuvi un visu Londonas dāmu komiteju vārdā viņu lūgusi, lai taču paskaidro savu rīcību, kad pēkšņi istabā izdzirdēju otru balsi. Sī balss lauzās cauri priekškaram, tā bija skaļa, pašapzinīga, tai trūka niecīgākās sievišķīgās pievilcības. Reičelas Verinderes balss!

—    Kādēļ jūs nācāt šurp augšā, Godfrij? — viņa vaicāja. — Kādēļ jūs negājāt bibliotēkā?

Viņš klusu iesmējās un atbildēja:

—    Bibliotēkā sēž mis Kleka.

—    Kleka bibliotēkā! — Reičela tūlīt apsēdās uz turku dīvāna. — Jums taisnība, Godfrij. Labāk paliksim šeit.

Pirms mirk)a vēl degu kā ugunīs un šaubījos, ko man darīt. Nu es sastingu gluži auksta un neizjutu vairs ne mazākās šaubas. Pēc tā, ko biju dzirdējusi, rādīties viņiem vairs nevarēju. Par slēpšanos tāpat nevarēja būt ne runas — vienīgi kamīnā. Atlika tikai mocekles ceļš. Atzīstos, ka priekškaru nemanāmi pabīdīju tā, lai varētu abus redzēt un dzirdēt. Un tad ar pirmo kristiešu drosmi devos pretī savām mocībām.

—    Nesēdiet uz turku dīvāna, — turpināja jaunā dāma. — Atnesiet krēslu, Godfrij. Kad runāju ar kādu, gribu, lai viņš sēž man pretī.

Misters Godfrijs apsēdās tuvākajā sēdeklī. Tas bija zems krēsls. Viņš bija loti garš un nekādi neiederējās krēslā. Nekad vēl nebiju redzējusi viņa kājas tik neērtā stāvokli.

—    Nu, — Reičela turpināja, — ko jūs viņiem sacījāt?

—    To pašu, mīļā Reičela, ko jūs teicāt man.

—    Ka māmiņa šodien nejūtas visai labi? Un ka man negribas viņu atstāt vienu un braukt uz koncertu?

—    Tieši tā. Viņi nožēloja, ka jūs nebrauksiet līdzi, taču saprata, kādēļ. Visi sūta jums sveicienus un izsaka cerību, ka lēdija Verindere drīz atkal jutīsies pilnīgi vesela.

—    Jums tas neliekas pārāk nopietni, Godfrij?

—   Nepavisam ne! Paies dažas dienas, un, ticiet man, jūsu māmiņa būs atkal gluži vesela.

— Es arī tā domāju. Sākumā mazliet izbijos, bet tagad domāju tāpat kā jūs. Ļoti laipni, ka gājāt manā vietā atvainoties cilvēkiem, kas jums ir gandrīz pilnīgi sveši. Taču kādēļ jūs nebraucāt viņiem līdzi uz koncertu? 2ēl, ka arī jūs nedzirdēsiet šo mūziku-

—    Nerunājiet tā, Reičela! Ja jūs zinātu, cik daudz laimīgāks jūtos, palicis šeit kopā ar jums!

Misters Godfrijs salika rokas un lūkojās Reičelā. Lai ieņemtu šādu stāvokli, viņam vajadzēja pagriezties uz manu pusi. Vai gan vārdos iespējams aprakstīt, cik pretīgi man kļuva, ieraugot viņa sejā to pašu svētlaimīgo izteiksmi, kas mani apbūra, kad viņš no Ekseterholas tribīnes aizlūdza par miljoniem trūcīgo!

—    Grūti ir atbrīvoties no nelāgiem paradumiem, Godfrij. Taču pamēģiniet tikt vaļā no paražas teikt komplimentus, — dariet to, es jūs lūdzu!

—    Nekad savā mūžā neesmu teicis komplimentus jums, Reičela. Laimīga mīlestība dažkārt ķeras pie glaimu valodas, tas ir tiesa. Bet nelaimīga mīlestība, dārgā, vienmēr runā tikai patiesību.

Viņš pievilka krēslu tuvāk un, sacīdams vārdus «nelaimīga mīlestība», saņēma Reičelas roku. Acumirkli iestājās klusums. Viņš, kas spēja saviļņot ikvienu, bez šaubām, bija saviļņojis arī Reičelu. Man šķita, ka saprotu vārdus, kas misteram Godfrijam paspruka, kamēr viņš viens pats gaidīja viesistabā: «Izdarīšu to šodien pat.» Ak dievs! Pat visstingrākā pieklājība nespētu kļūdīties, mēģinot uzminēt, ko viņš tobrīd darīja!

—    Vai esat aizmirsis, par ko mēs vienojāmies, Godfrij, kad toreiz uz laukiem jūs runājāt ar mani? Vienojāmies, ka paliksim tikai brālēns un māsīca un nekas vairāk.

—    So vienošanos es pārkāpju ik reizes, Reičel, kad tiekos ar jums.

—    Tad nevajag ar mani tikties.

—    Gluži veltīgi! So vienošanos es pārkāpju ik reizes, kad domāju par jums. Ak, Reičela! Cik laipni jūs todien sacījāt, ka tagad vērtējat mani augstāk nekā jebkad agrāk! Vai tas ir neprāts — dibināt cerības tikai uz šo mīļo vārdu pamata? Vai tas ir neprāts, ja sapņoju par to dienu nākamībā, kad jūsu sirds varbūt atmaigs pret mani? Nesakiet, ka tas ir neprāts! Atstājiet man manus maldus, mīļotā! Lai man paliek šīs cerības, ko lolot un ar ko sevi mierināt, ja arī man nav nekā cita.

Viņa balss drebēja, un viņš pielika pie acīm balto mutautiņu. Atkal gluži kā Ekseterholā! Vēl tikai klausītāji, gaviļu saucieni un glāze ūdens — un līdzība būtu pilnīga!

Pat Reičelas stūrgalvīgā daba likās aizkustināta. Redzēju, ka viņa pieliecas mazliet tuvāk misteram Godfrijam. Dzirdēju viņas vārdos ieskanamies kaut ko interesei līdzīgu.

—    Vai patiešām jūs esat pārliecināts, Godfrij, ka tik stipri mani mīlat?

—     Pilnīgi pārliecināts! Jūs zināt, kāds es biju, Reičel. Ļaujiet pateikt, kāds esmu tagad. Esmu zaudējis jebkuru interesi par visu apkārtni, mani saistāt vienīgi jūs. Ar mani notikusi pārvērtība, kurai pats nevaru rast izskaidrojumu. Vai jūs man ticēsiet? Labdarības darbi man kļuvuši par apnicīgu apgrūtinājumu, un, kad es ieraugu kādu dāmu komiteju, man gribas atrasties otrā pasaules malā!

Ja atkritēju annālēs atrodams kaut kas šim paziņojumam līdzīgs, varu vienīgi sacīt, ka vismaz es neko tamlīdzīgu neesmu lasījusi. Iedomājos Pieaugušu cilvēku vecu apģērbu pāršūšanas biedrību. Iedomājos Svētdienas pielūdzēju pārraudzības biedrību. Iedomājos citas biedrības, kuru ir pārāk daudz, lai tās tiktu uzskaitītas, un visas tās balstījās uz šo cilvēku kā uz stipru klinti. Iedomājos cīnītāju sieviešu padomi, kas, tēlaini izsakoties, savas darbības dvašu vilka caur mistera Godfrija nāsīm — tā paša mistera Godfrija nāsīm, kurš mūsu darbu tikko nozākāja par «apgrūtinājumu» un paziņoja, ka, nonācis mūsu sabiedrībā, labprāt gribētu atrasties otrā pasaules malā! Manas jaunās draudzenes jutīsies iedrošinātas neatlaisties un izturēt, kad es pateikšu, ka pat man prasīja zināmas pūles savu taisnīgo sašutumu paturēt pie sevis. Tomēr patiesības labad jāpiebilst, ka es ne zilbi no sarunas nepalaidu gar ausīm. Tad ierunājās Reičela.

—     Nu jūs esat izsūdzējis grēkus, — viņa sacīja. — Nezin kā būtu, ja es izsūdzētu savējos — vai tas jūs izdziedinātu no nelaimīgās mīlestības pret mani?

Misters Godfrijs sarāvās. Atzīstos, ka arī es sarāvos.

Kā viņam, tā man šķita, ka Reičela dziras izpaust Mēness akmens noslēpumu.

—    Vai, uzlūkojot mani, jums ienāk prātā doma, — viņa turpināja, — ka esmu visnelaimīgākā meitene pasaulē? Tas ir tiesa, Godfrij. Vai pār cilvēku var nākt lielāka nelaime nekā apziņa, ka viņš zaudējis cieņu pats savās acis? Un es tagad dzīvoju ar šādu apziņu.

—    Mana mīļā Reičela! Nav iespējams, ka jums būtu kaut mazākais iemesls šādi runāt par sevi!

—    Kā gan jūs zināt, ka man nav nekāda iemesla?

—    Veltīgs jautājums! Zinu tādēļ, ka pazīstu jūs. Jūsu klusēšana, sirdsmīļotā, ne mirkli nav mazinājusi jūsu cieņu patiesu draugu acīs. Jūsu vērtīgās dzimšanas dienas dāvanas pazušana varbūt tiešām šķiet dīvaina; jūsu neizskaidrojamais sakars ar šo notikumu var likties vēl dīvaināks …

—    Vai jūs domājat Mēness akmeni, Godfrij?

—    Es patiesi domāju, ka jūs runājat par …

—    Nekas tamlīdzīgs. Par Mēness akmens nozušanu es varu klausīties, lai ko arī kāds stāstītu, un nemaz nezaudēju cieņu savās acīs. Ja dimanta noslēpums kādreiz nāks gaismā, visi uzzinās, ka esmu uzņēmusies šausmīgu atbildību, uzzinās, ka esmu iesaistījusies kāda bēdīga noslēpuma glabāšanā, taču ikvienam kļūs skaidrs kā saulaina diena, ka neesmu darījusi itin nekā negodīga! Jūs esat mani pārpratis, Godfrij. Mana vaina, ka neizteicos pietiekami skaidri. Lai cik man grūti to izdarīt, pacentīšos tagad izteikties skaidrāk. Ja nu jūs nebūtu iemīlējis mani? Ja nu jūs būtu iemīlējis kādu citu sievieti?

—    Es?

—    Ja jus butu atklajis, ka ši sieviete nepavisam nav jūsu cienīga? Ja jūs pilnīgi pārliecinātos, ka pat pieminēt šo sievieti ir tīrais negods? Ja jūsu seja kaunā iekvēlotos pat no tādas domas vien, ka jūs būtu varējis apprecēt šo sievieti?

—    Es?

—    Un ja nu jūs tomēr nespētu izraut viņu no savas sirds? Ja nu jūtas, ko viņa jūsos modinājusi (tolaik, kad jūs viņai ticējāt), nekādi nav apslāpējamas? Ja mīlestība, ko šī pagrimusi būtne jums būtu iedvesusi… Ak, kur gan rast vārdus, lai to izteiktu! Kā lai es vīrietim izskaidroju, ka jūtas, kas manī izraisa sašutumu, tomēr arī valdzina mani? Šis jūtas ir kā elpa, kas man iedveš dzīvību, Godfrij, un tās ir arī kā inde, kas mani nogalina! Ejiet projām! Laikam esmu zaudējusi prātu, ja spēju ar jums tā runāt. Nē, neatstājiet mani… neaizejiet, paņemot līdzi maldīgu priekšstatu par mani. Man jāizsaka viss, ko varu teikt sevis aizstāvēšanai. Iegaumējiet! Viņš nezina un nekad neuzzinās, ko esmu izstāstījusi jums. Nekad es viņu vairs neredzēšu… vienalga, lai kas ari notiktu… es nekad, nekad, nekad viņu vairs neredzēšu! Nevaicājiet man viņa vārdu! Nevaicājiet vairs nekā! Runāsim par kaut ko citu! Vai jūs, Godfrij, no ārstniecības saprotat tik daudz, lai pasacītu, kādēļ man ir tāda sajūta, it kā es smaktu nost aiz gaisa trūkuma? Varbūt ir tāda histērija, kas izpaužas nevis asarās, bet gan vārdu plūdos? Droši vien. Kaut gan — vai nav vienalga? Tagad jau jūs viegli pārvarēsiet jebkuras raizes, ko esmu jums sagādājusi. Beidzot jūs esat mani pareizi novērtējis, vai ne? Neliecieties vairs ne zinis gar mani! Nežēlojiet mani! Dieva dēļ, ejiet projām!

Viņa pēkšņi aizgriezās un ar abām rokām nikni uzsita pa dīvāna atzveltni. Galva noslīga uz spilveniem, un viņa sāka raudāt. Es vēl nepaguvu krist sašutumā par Reičelas vārdiem, kad šausmas manī izraisīja pavisam negaidīta mistera Godfrija rīcība. Vai kāds man ticēs, ka viņš nokrita uz ceļiem pie Reičelas kājām — uz abiem ceļiem, kad es jums saku! Vai mana kautrība Jaus sacīt, ka viņš abām rokām apskāva tās kaklu? Un vai, pati to negribēdama, varu noliegt savu apbrīnu, ka viņš Reičelai lika atkal saņemties, pateicis tikai divus vārdus: «Cēlā būtne!»

Vairāk neko. Taču šos divus vārdus viņš pateica ar to kvēli, kas viņam sagādāja liela runātāja slavu. Reičela sēdēja, vai nu pagalam apstulbusi, vai savaldzināta — man to grūti pateikt, — un pat nepūlējās atgrūst viņa rokas tur, kur tām vajadzēja atrasties. Par sevi varu teikt, ka vairs nesapratu, kas ir un kas nav pieklājīgi. Mocījos neziņā, vai mans vispirmais pienākums būtu aizvērt acis vai aizspiest ausis un galu galā neizdarīju ne vienu, ne otru. Savu spēju vēl arvien noturēt priekškaru tā, lai varētu skatīties un klausīties, es izskaidroju vienīgi ar tieksmi apspiest histēriju. Pat ārsti atzīst, ka cilvēkam cieši pie kaut kā jāpieturas, lai apspiestu histēriju.

— Jā, — sacīja misters Godfrijs, ņemdams talkā visu Savas kristieša balss un kristieša manieru burvību, — jūs esat cēla būtne! Sieviete, kas spēj runāt patiesību pašas

patiesības dēļ, sieviete, kas labāk upurē savu lepnumu nekā godīgu cilvēku, kurš viņu mīl, — šāda sieviete ir visdārgākā no visiem dārgumiem. Kad šāda sieviete apprecas, tās virs, ja vien spēj iemantot sievas cieņu, ir iemantojis pietiekami daudz, lai visu viņa mūžu apstarotu laime. Jūs, sirdsmijotā, runājat par savu cieņu manās acīs. Spriediet pati, kāda ir šī cieņa, ja, ce|os nometies, es lūdzos — rūpes par jūsu nabaga sāpinātās sirsniņas dziedēšanu atstājiet manā ziņā! Reičela! Vai jūs mani pagodināsiet, vai aplaimosiet mani, kļūdama par manu sievu? •

Tai bridi es noteikti būtu izlēmusi aizspiest sev ausis, ja vien Reičela nepamudinātu mani turēt tās vaļā, atbildēdama misteram Godfrijam ar pirmajiem saprātīgajiem vārdiem, ko vēl nekad no viņas lūpām nebiju dzirdējusi.

—    Godfrij! — viņa sacīja. — Jūs laikam neesat pie pilna prāta!

—     Nekad vēl neesmu runājis prātīgāk, mana mīļotā, kā pats savā, tā arī jūsu labā. Mirkli ielūkojieties nākamībā! Vai tiešām jums jāupurē sava laime cilvēkam, kurš nekad nav zinājis, ko pret viņu jūtat, un ar kuru esat nolēmusi nekad vairs netikties? Vai gan jūsu pienākums pašai pret sevi neliek aizmirst šo nelaimīgo aizraušanos? Un vai jums izdosies rast aizmirstību tādā dzīvē, kādu jūs patlaban dzīvojat? Jūs esat izmēģinājusi šo dzīvi un jau sākat no tās nogurt. Veltījiet sevi cildenākām interesēm nekā šīs nožēlojamās pasaulīgās izpriecas. Sirds, kas jūs mīlēs un godās, mājas pavards, kura rāmās prasības un līksmie pienākumi dienu no dienas mazpamazām paņems jūs savā varā, — izmēģiniet, Reičela, varbūt tur jums izdosies rast mierinājumu! Es nelūdzu no jums mīlestību — jutīšos laimīgs, saņēmis draudzību un cieņu. Visu pārējo atstājiet, droši atstājiet sava vīra mīlestības un laika ziņā, jo laiks spēj dziedēt arī šādas dziļas brūces.

Reičela sāka jau padoties. Ak, kādu audzināšanu viņa saņēmusi! Ak, cik gluži citādi viņas vietā rīkotos es!

—     Nekārdiniet mani, Godfrij, — viņa sacīja, — tāpat jau esmu pietiekami nelaimīga un izmisusi. Nekārdiniet mani, lai es nekļūstu vēl nelaimīgāka un nekrītu vēl lielākā izmisumā!

—    Tikai vienu jautājumu, Reičela. Vai jūs pret mani jūtat nepatiku?

—    Es? Jūs vienmēr esat man paticis. Pēc tā, ko tikko man teicāt, es nudien būtu pavisam nejūtīga, ja necienītu un neapbrīnotu jūs.

—     Vai jūs pazīstat, mīļā Reičela, daudz sievu, kas cienī un apbrīno savus vīrus? Un tomēr viņas ar saviem vīriem dzīvo ļoti labi. Vai daudz līgavu, dodamās pie altāra, varētu droši rādīt savu sirdi cilvēkiem, kas tās ņem par sievām? Un tomēr viss beidzas laimīgi — vai nu šā, vai tā, kāzu dienā uzsāktā dzīve pamazām ievirzās sliedēs. Izskaidrojums vienkāršs: sievietes laulībā meklē patvērumu daudz biežāk, nekā viņām pašām labpatīk domāt, un arī tas vēl nav viss, — pēcāk viņas atzīst, ka laulība attaisnojusi cerības. Palūkojieties vēlreiz pati uz sevi. Vai iespējams jūsu gados un ar jūsu pievilcību notiesāt sevi uz vientulību? Paļaujieties uz manu pieredzi, jo es pazīstu pasauli, — nē, tas nekādi nav iespējams. Viss ir tikai laika jautājums. Varbūt pēc dažiem gadiem jūs apprecēsieties ar kādu citu cilvēku. Varbūt, sirdsmīļotā, jūs apprecēsieties ar cilvēku, kurš šobrīd noslīdzis pie jūsu kājām un kurš jūsu cieņu un draudzību vērtē daudz augstāk nekā mīlestību, ko tam spētu piedāvāt jebkura cita sieviete šai pasaulē.

—     Uzmanīgi, Godfrij! Jūs pūlaties man iestāstīt to, par ko nekad agrāk neesmu domājusi. Jūs kārdināt mani ar jaunām izredzēm, kad visas citas manas izredzes ir sabrukušas. Atkārtoju vēlreiz — esmu tik nožēlojama un tik izmisusi, ka pietiks jums sacīt vēl kaut vārdu un es piekritīšu jūsu noteikumiem. Ņemiet vērā šo brīdinājumu un ejiet projām!

—    Pat kājās necelšos, iekams nebūsiet devusi jāvārdu!

—    Ja es došu jāvārdu, jūs to nožēlosiet un arī es nožēlošu, bet tad jau būs par vēlu.

—    Mēs abi svētīsim to dienu, mīļotā, kad es rīkojos tik neatlaidīgi un jūs padevāties.

—    Vai tiešām jūs esat tik pārliecināts, kā runājat?

—    Par to jūs varēsiet spriest pati, Runāju pēc savas pieredzes mūsu pašu dzimtā. Sakiet, — kādas ir jūsu domas par mūsu Frīzingholas ģimeni? Vai mans tēvs un mana māte dzīvo nelaimīgi?

—    Nepavisam ne — cik es esmu novērojusi.

—     Kad mana māte bija jauna, Reičela (tas mūsu ģimenē nav nekāds noslēpums), viņa mīlēja tāpat, kā tagad mīlat jūs, — savu sirdi viņa bija dāvājusi kādam cilvēkam, kurš nebija viņas cienīgs. Viņa apprecējās ar manu tēvu, to vienīgi cienīdama un apbrīnodama. Rezultātu jūs redzat pati savām acīm. Vai tas vien nav iedrošinājums jums un man? [4]

—    Jūs taču mani nesteidzināsiet, Godfrij?

—    Laiks ir jūsu rokās.

—    Jūs neprasīsiet no manis vairāk, kā es spēju sniegt?

—    Mans eņģeli! Lūdzu jūs vienīgi kļūt manai sievai.

—    Kļūšu jūsu sieva.

Ar šiem vārdiem Reičela pieņēma mistera Godfrija bildinājumu.

Misteru Godfriju pārņēma jauna kvēle — šoreiz pavisam nešķīsta. Viņš vilka Reičelu sev aizvien tuvāk un tuvāk, līdz viņas seja pieskārās viņa sejai, Un tad… Nē! Nudien nespēju sevi piedabūt tik tālu, lai turpinātu šās piedauzības atstāstu. Ļaujiet tikai piebilst, ka tieši tai brīdī grasījos aizvērt acis, bet mazliet nokavējos. Es, redziet, biju pārliecināta, ka Reičela turēsies pretī. Viņa padevās. Ikvienai krietnai mana dzimuma pārstāvei ari veseli sējumi nespētu pateikt neko vairāk.

Pat mana nevainība šādos jautājumos paredzēja, kā šī saruna beigsies. Misters Godfrijs un Reičela nuīe sapratās tik pilnīgi, ka es gaidīju abus rokrokā aizejam laulāties. Taču pēc nākamajiem mistera Godfrija vārdiem nopratu, ka vēl paliek kāda niecīga formalitāte, kas tomēr būtu ņemama vērā. Viņš apsēdās — šoreiz neviens to neliedza — uz turku dīvāna blakus Reičelai.

—    Vai man runāt ar jūsu mīļo māmiņu? — viņš jautāja. — Vai arī runāsiet pati?

Reičela noraidīja abas šīs iespējas.

—    Lai māmiņa neko neuzzina, kamēr viņai kļūs labāk. Gribu to pagaidām paturēt noslēpumā, Godfrij. Tagad ejiet un atnāciet atkal vakarā. Esam šeit jau pietiekami ilgi aizkavējušies.

Reičela piecēlās un pirmo reizi pameta skatienu uz mazo istabiņu, kur es izcietu savas mocības.

—    Kas aizvilcis šo priekškaru? — viņa izsaucās. — Istabā jau tāpat ir pietiekami smacīgi, kādēļ tīšuprāt nelaist vēl gaisu iekšā!

Viņa pienāca pie priekškara. Tai brīdī, kad viņas roka tam pieskārās, — tai brīdī, kad manis atklāšana likās nenovēršama, — jaunā sārtvaidža sulaiņa balss uz kāpnēm pēkšņi apturēja jebkuru turpmāku Reičelas vai manu rīcību. Sulaiņa balss nepārprotami skanēja ārkārtīgi satraukta.

—    Mis Reičela! — viņš sauca. — Kur jūs esat, mis Reičela?

Viņa atlēca no priekškara un skriešus metās uz durvīm.

Sulainis patlaban ienāca istabā. Viss sārtums no viņa vaigiem bija nozudis. Viņš sacīja:

—     Lūdzu, nāciet lejā, mis! Milēdija paģība, un mēs nekādi nespējam viņu atdabūt pie samaņas.

Vēl pēc mirkļa es paliku viena pati un nepamanīta arī varēju kāpt lejā.

Misters Godfrijs paskrēja man garām vestibilā, steigdamies pēc ārsta.

—    Ejiet iekšā un palīdziet! — viņš sacīja, norādīdams uz milēdijas apartamentiem.

Reičela bija nometusies ceļos pie dīvāna un nolikusi mātes galvu sev uz krūtīm. Pietika uzmest acis krustmātes sejai (zinot to, ko zināju es), lai pārliecinātos par drausmīgo patiesību. Neizpaudu savas domas, kamēr ieradās ārsts. Drīz ari viņš bija klāt. Vispirms viņš izsūtīja Reičelu no istabas un tad mums pasacīja, ka lēdija Verindere ir mirusi. Nopietniem cilvēkiem, kas meklē pie- * rādījumus iesīkstējušam skepticismam, varbūt liksies interesanti uzzināt, ka tai brīdi, kad ārsts paskatījās manī, es nemanīju viņā ne mazāko nožēlas pazīmju.

Pēc kādas stundas ielūkojos ēdamistabā un bibliotēkā. Krustmāte bija nomirusi, neatplēsdama nevienu no manis rakstītajām vēstulēm. Jutos tik satriekta, ka tobrīd pat prātā neienāca bēdīgais fakts, ko atcerējos tikai nākamajā dienā, — viņa bija nomirusi, neatstājot man apsolīto mazo mantojumu.

VI NODAĻA

(1.) Mis Kleka apliecina cieņu misteram Frenklinam Bleikam un, nosūtīdama sava pieticīgā stāstījuma piekto nodaļu, atļaujas piebilst, ka nespēj izteikties pietiekami plaši par tik drausmīgu notikumu kā lēdijas Verinderes nāve. Tādēļ viņa savam manuskriptam bagātīgi pievieno šim briesmīgajam tematam veltītus izrakstus no vērtīgajiem traktātiem, kas ir viņas rīcībā. Un lai šie izraksti (mis Kleka izsaka tādu kvēlu cerību) kā bazūnes dārdi ieskanas viņas cienījamā radinieka mistera Frenklina Bleika ausīs.

(2.) Misters Frenklins Bleiks apliecina cieņu mis Klekai un izsaka pateicību par viņas stāstījuma piekto nodaju. Nosūtīdams atpakaļ šai nodaļai pievienotos izrakstus, viņš atturas izteikt jebkādus personiskas dabas iebildumus pret tāda veida literatūru, piebilstot vienīgi tik daudz, ka šādi

papildinājumi manuskriptam nav nepieciešami, lai sasniegtu viņa izvirzīto mērķi.

(3.) Mis Kleka apstiprina, ka ir saņēmusi atpakaļ nosūtītos izrakstus. Viņa no visas sirds atgādina misteram Frenklinam Bleikam, ka ir kristiete un ka tādēļ misters Bleiks nekādi nespēj viņu apvainot. Mis Kleka nav zaudējusi visdziļāko interesi par misteru Bleiku un cieši apņemas jau pirmajā gadījumā, kad slimība radinieku noliks uz gultas, vēlreiz piedāvāt viņam savus vērtīgos izrakstus. Pagaidām, pirms ķeras pie pēdējām sava stāstījuma nodaļām, viņa labprāt vēlētos uzzināt, vai atļauts viņas pieticīgo kopīgajā pasākumā ieguldīto darbu papildināt, izmantojot skaidrību, ko Mēness akmens noslēpumā ienesuši vēlāk izdarītie atklājumi.

(4.) Misters Frenklins Bleiks nožēlo, ka viņam jāliek mis Klekai vilties. Viņš var vienīgi atkārtot norādījumus, ko viņam bija gods dot mis Klekai, kad tā iesāka savu stāstījumu. Mis Kleka tiek lūgta sevi ierobežot ar tām ziņām par cilvēkiem un notikumiem, ko viņa var sniegt pēc pašas pieredzes un ierakstiem savā dienasgrāmatā. Tādēļ lai viņa ir tik laipna un vēlāk izdarītos atklājumus atstāj tiem cilvēkiem, kuri tos spēs aprakstīt kā aculiecinieki.

(5.) Mis Kleka-dziļi nožēlo, ka viņai jāapgrūtina misters Frenklins vēl ar vienu vēstuli. Viņas izraksti no vērtīgajiem traktātiem tika atsūtīti atpakaļ, un viņai tiek liegts izteikt savu pamatoto pārliecību par Mēness akmeni. Lai cik tas ir sāpīgi, mis Kleka it labi apzinās, ka viņai vajadzētu justies apspiestai (pēc pasaulīgajiem jēdzieniem) — it kā ar aizbāztu muti. Taču veltīgi — mis Kleka šās dzīves Posta skolā iemācījusies Neatlaidību. Šo vēstuli viņa raksta, vienīgi vēlēdamās uzzināt, vai misters Bleiks (kurš aizliedz visu citu) aizliegs arī šās sarakstes pievienošanu viņas stāstījumam. Gluži vienkārša taisnīguma labad te vajadzīgs vismaz kaut kāds paskaidrojums par stāvokli, kurā mis Kleka kā sava stāstījuma autore nonākusi mistera Bleika iejaukšanās dēļ. Tādēļ mis Kleka ir stipri norūpējusies, lai šīs vēstules tiktu publicētas, jo tās pašas par sevi runā skaidru valodu.

(6.) Misters Frenklins Bleiks pieņem mis Klekas ierosinājumu, cerēdams, ka mis Kleka būs tik laipna un šo vēstuli ar viņa piekrišanu uzskatīts par pēdējo viņu abu sarakstē.

(7.) Mis Kleka jūt savu kristietes pienākumu (iekams sarakste vēl nav pabeigta) darīt misteram Frenklinam Bleikam zināmu, ka tā pēdējā vēstule — acīm redzami domāta viņas apvainošanai — nav sasniegusi rakstītāja iecerēto mērķi. No visas sirds viņa lūdz misteru Bleiku klusībā pārdomāt, vai mācība, kas nabaga vāju sievieti pacēlusi pāri jebkuriem aizvainojumiem, nav pelnījusī dziļāku cieņu, nekā misters Bleiks patlaban pret to izjūt. Līdzko tiks pagodināta ar mājienu, ka īstais bridis ir klāt, mis Kleka svinīgi apņemas nosūtīt misteram Bleikam atpakaļ pilnu savu vērtīgo izrakstu komplektu.

(Uz šo vēstuli atbilde netika saņemta.)

(Paraksts) Drusila Kleka.

VII NODAĻA

Iepriekš minētā sarakste skaidri parāda, ka man nebija citas izvēles kā lēdijas Verinderes nāvi palaist garām ar vienkāršu fakta pieminējumu, kas noslēdz mana stāstījuma piekto nodalu.

Tā kā turpmāk cieši turēšos savas pašas pieredzes robežās, vispirms man jāteic, ka pēc krustmātes nāves pagāja vesels mēnesis, iekams es atkal sastapos ar Reičelu Verinderi. Sī sastapšanās notika tai reizē, kad vairākas dienas nodzīvoju ar viņu zem viena jumta. Manas viesošanās laikā risinājās notikumi, kas attiecas uz Reičelas saderināšanos ar misteru Godfriju Eiblvaitu un ir pietiekami svarīgi, lai tiem šais lappusēs veltītu īpašu uzmanību. Kad šī pēdējā no daudzām ģimenes nepatikšanām tiks aprakstīta, būs paveikts arī mans uzdevums, jo tad būšu izstāstījusi visu, kas man zināms kā tiešai (bet ne- labprātīgai) notikumu aculieciniecei.

Manas krustmātes mirstīgās atliekas no Londonas tika pārvestas uz viņas muižu laukos un apglabātas mazā kap- sētiņā pie baznīcas viņas pašas parkā. Es tiku ielūgta bērēs tāpat kā pārējie ģimenes piederīgie. Taču dažu dienu laikā (savu reliģisko uzskatu dēj) nespēju attapties no trieciena, ko man bija devusi krustmātes nāve. Turklāt uzzināju, ka aizlūgumu noturēs Frīzingholas rektors. Tā kā šo no īstas ticības atkritušo mācītāju ne vienreiz vien esmu redzējusi sēžam pie lēdijas Verinderes vista galda, šaubos, vai kaut kā spētu attaisnot savu piedalīšanos bēru ceremonijā, pat ja veselības stāvoklis Jautu man braukt.

Pēc lēdijas Verinderes nāves viņas meita nonāca nelaiķes svaiņa mistera Eiblvaita-vecākā aizgādībā. Testamentā viņš bija iecelts par Reičelas aizbildni, līdz viņa apprecēsies vai sasniegs pilngadību. Šajos apstākļos misters Godfrijs, man šķiet, bija darījis tēvam zināmas savas jaunās attiecības ar Reičelu. Lai nu kā, desmit dienas pēc krustmātes nāves saderināšanās vairs nebija nekāds noslēpums ģimenes lokā un misteram Eiblvaitam-vecā- kajam — otram tādam pašam nelabojamam atkritējam! — izvirzījās svarīgs jautājuma — kā sevi un savu aizbildņa varu padarīt iespējami patīkamāku bagātajai, jaunajai dāmai, kura izies pie viņa dēla par sievu.

Sākumā Reičela sagādāja viņam diezgan daudz rūpju, nevarēdama izvēlēties vietu, kur apmesties uz dzīvi. Nams Montegjūskvērā atgādināja lielo nelaimi — mātes nāvi. Muiža Jorkšīrā atgādināja skandalozo Mēness akmens nozušanu. Aizbildņa mājas Frīzingholā neizraisīja nevienu no šiem iebildumiem. Taču Reičelas uzturēšanās tur pēc nesenā smagā zaudējuma kļūtu par šķērsli viņas māsīcu mis Eiblvaitu izpriecām, tādēļ viņa pati lūdza šo viesošanos atlikt uz vēlāku, vairāk piemērotu laiku. Viss beidzās ar to, ka vecais misters Eiblvaits ierosināja noīrēt mēbelētu māju Braitonā. Tajā apmestos viņa sieva, slimā meita un Reičela, un viņš pats piebiedrotos tām vēlāk. Tur viņi nerīkotu plašas viesības, bet pieņemtu tikai dažus senus draugus, un viņa dēls Godfrijs, braukādams turp un atpakaļ ar Londonas vilcienu, allaž būtu viņu rīcībā.

Šo bezmērķīgo mētāšanos no vienas dzīves vietas uz otru — šo neremdināmo miesas nemieru un drausmīgo dvēseles sastingumu — es aprakstu tikai tādēļ, lai pateiktu, kādu galu tas viss ņēma. Par notikumu, kas (pēc Augstākā gribas) saveda mani atkal kopā ar Reičelu Verinderi, kļuva tieši nama noīrēšana Braitonā.

Mana krustmāte Eiblvaita ir drukna, klusa, gaišmataina sieviete ar vienu ievērības cienīgu rakstura īpašību. Jau kopš pašas dzimšanas viņa nekad neko nav darījusi. Savu mūžu viņa nodzīvojusi, pieņemdama ikviena cilvēka palīdzību un aizgūdama ikviena cilvēka domas. Bezpalīdzīgāku būtni — garīgā ziņā, protams, — nekad vēl neesmu redzējusi: šai sarežģītajā raksturā nevarēja atrast ne mazākās pretestības, uz ko iedarboties. Krustmāte Eiblvaita spētu klausīties Tibetas dalailamu tieši tāpat, kā viņa klausījās mani, un pievienotos viņa uzskatiem tikpat viegli, kā pievienojās manējiem. Mēbelēto māju Braitonā viņa atrada, apmetusies kādā Londonas viesnīcā, zvilnēdama uz dīvāna un izsaukdama savu dēlu. Vajadzīgos kalpotājus viņa sameklēja, kādu rītu brokastu laikā (vēl arvien tai pašā viesnīcā) atlaižot istabeni brīvdienā ar noteikumu, ka tā «izklaidēšanos sāks, aizejot pēc mis Klekas». Pulksten vienpadsmitos ieradusies viesnīcā, sastapu krustmāti vēl rītakleitā rāmu garu vēcinām vēdekli.

—    Drusila, mīļā, man vajadzīgi daži kalpotāji. Jūs esat tik gudra — lūdzu, sameklējiet tos!

Es pārlaidu skatienu piemētātajai istabai. Baznīcas zvani jundīja rīta dievkalpojumu; tie iedvesa man draudzīgas pamācīšanas garu.

—    Ak, krustmāti — es skumīgi sacīju. — Vai tas ir kristīgas anglietes cienīgi? Vai gan laiks, kas mums lemts līdz mūžībai, pavadāms šādā veidā?

Krustmāte atbildēja:

—    Uzvilkšu kleitu, Drusila, ja vien jūs būsiet tik laipna un man palīdzēsiet.

Ko pēc tam es vēl varēju sacīt? Esmu izdarījusi brīnumus ar slepkavām — ar krustmāti Eiblvaitu neesmu tikusi uz priekšu ne sprīdi.

—     Kur ir sarakstīti kalpotāji, — es vaicāju, — kas jums vajadzīgi?

Krustmāte papurināja galvu; viņai nepietika enerģijas pat glabāt pie sevis sarakstu.

—    Tas ir pie Reičelas, mīļā, — viņa sacīja, — otrā istabā.

Es iegāju otrā istabā un tur atkal ieraudzīju Reičelu — pirmo reizi, kopš bijām šķīrušās Montegjūskvērā.

Tērpusies melnās sēru drānās, viņa izskatījās nožēlojami maza un trausla. Ja es veltītu nopietnu uzmanību tik iznīcīgiem sīkumiem kā cilvēka āriene, varētu piebilst, ka Reičelai ir tā nelaimīgā ādas krāsa, kas allaž daudz ko zaudē, ja to neatsvaidzina vismaz balta maliņa pie paša kakla. Taču kas gan ir mūsu sejas krāsa un mūsu izskats vispār? Šķērslis un lamatas, mīļās meitenes, kas stājas mums ceļā, kad cenšamies pēc augstākiem labumiem! Man par lielu pārsteigumu, Reičela piecēlās un nāca man pretim, sniegdama roku.

—    Priecājos, jūs redzot, — viņa sacīja. — Agrāk biju pasākusi runāt ar jums, Drusila, ļoti muļķīgi un pat rupji. Piedodiet man, lūdzu! Ceru, ka neliegsiet piedošanu.

Mana seja laikam gan nodeva pārsteigumu, ko tobrīd izjutu. Reičela nosarka un pēc īsa brīža turpināja tais- nošanos.

— Kamēr dzīva bija mana nabaga māte, — viņa teica, — visus viņas draugus es neuzskatīju par saviem draugiem. Kad nu esmu zaudējusi māti, mana sirds tiecas pēc mierinājuma pie cilvēkiem, kas viņai bija tuvi. Jūs viņai bijāt tuva. Ja varat, neliedziet man savu draudzību, Drusila.

Ikvienam prātīgi domājošam cilvēkam šāda atzīšanās liktos satriecoša. Seit, kristīgajā Anglijā, kāda jauna mei-' tene, kas nule cietusi tik smagu zaudējumu, neredz citas iespējas rast patiesu mierinājumu kā meklēt to starp savas mātes draugiem! Te nu ir mana radiniece, kurā sirdsapziņa par savam tuvākam nodarītu pārestību pamodusies, nevis pārliecības un pienākuma mudināta, bet gan aiz tīras jūtelības un acumirkļa iedomas! Nožēlojami, taču cilvēks ar manu pieredzi krietnu darbu veikšanā tūlīt varēja pamanīt, ka vismaz kaut kādas cerības ir palikušas. Par ļaunu nenāks, es nodomāju, ja pārliecināšos, cik lielu pārmaiņu mātes zaudējums radījis Reičelas raksturā. Nolēmu, ka ļoti noderīgi būtu meiteni pārbaudīt, apjautājoties par viņas saderināšanos ar misteru Godfriju Eiblvaitu.

Uzņēmusi man parādīto vēlību cik sirsnīgi vien spēdama, es pēc Reičelas lūguma apsēdos viņai blakus uz dīvāna. Mēs spriedām par ģimenes darīšanām un pārrunājām nākotnes plānus, ne reizi nepieskardamās vienam no šiem plāniem, kam vajadzēja beigties ar Reičelas kāzām. Lai kā es nopūlējos pavērst sarunu šai virzienā, viņa aizvien ietiepīgi likās manus mājienus nemanām. Ikviena atklāta pieskaršanās laulību jautājumam šai agrīnajā mūsu salabšanas stadijā varētu kļūt liktenīga. Turklāt es jau biju noskaidrojusi visu, ko vēlējos zināt. Reičela vairs nebija tā neapdomīgā un izaicinošā būtne, kuru toreiz savās mocekļa gaitās es redzēju un dzirdēju Montegjū- skvērā. Tas vien jau mani iedrošināja ķerties pie Reičelas atgriešanas īstajā ticībā, iesākot ar dažiem nopietniem vārdiem, kas viņu brīdinātu pārsteidzīgi nesaistīt sevi ar laulības saitēm, un pēc tam pievēršoties augstākām idejām. Nolūkodamās Reičelā ar šo gluži jauno interesi

un atsaukdama atmiņā brīdi, kad viņa tik nepārdomāti un ātri pieņēma mistera Godfrija bildinājumu, es izjutu svēto pienākumu iejaukties tik dedzīgi, lai tūlīt gūtu drošus panākumus. Pats svarīgākais šai gadījumā man šķita aša rīcība. Nekavēdamās es atgriezos pie jautājuma par kalpotājiem, kas nolīgstami mēbelētajai mājai.

—    Kur ir saraksts, dārgumiņ?

Reičela man to pasniedza.

—    «Virēja, trauku mazgātāja, istabene un sulainis,» — es lasīju. — Mana mīļā Reičela, šie kalpotāji mums vajadzīgi tikai uz laiku — uz to neilgo laiku, kamēr jūsu aizbildnis noīrējis māju. Ja meklēsim Londonā, ļoti grūti būs šādam pagaidu darbam atrast cilvēkus ar piemērotu raksturu un spējām. Vai nams Braitonā jau ir izraudzīts?

—    Jā. Godfrijs to noīrējis, un šīs mājas iemītnieki lūguši viņu, lai nolīgst tos par kalpotājiem. Godfrijam licies, ka šie cilvēki neatbildīs mūsu prasībām, un viņš atgriezās, it neko nenokārtojis.

—    Un jums pašai, Reičela, šādos jautājumos nav nekādas pieredzes?

—    It nekādas.

—    Un krustmāte Eiblvaita negrib uzņemties tādas pūles?

—    Nē, nabadzīte. Nenosodiet viņu, Drusila. Es domāju, ka viņa ir vienīgā laimīgā sieviete, ko man jebkad gadījies sastapt.

—    Laimei ir dažādas pakāpes, dārgumiņ. Kādudien mēs abas par šo jautājumu mazliet aprunāsimies. Pagaidām uz- ņemšos pūles parūpēties par kalpotājiem. Lai jūsu krustmāte uzraksta vēstuli tiem cilvēkiem Braitonā …

—    Viņa parakstīs vēstuli, ja es to viņas vietā uzrakstīšu, taču kāda tur starpība?

—    Patiešām, nekādas starpības nav. Es paņemšu vēstuli un rīt pat braukšu uz Braitonu.

—    Cik jūs esat laipna! Mēs arī dosimies turp tūlīt, līdzko jūs visu būsiet sagatavojusi. Un jūs, es ceru, pie mums arī paliksiet kā mana viešņa. Braitonā ir ļoti jauki, un jums tur noteikti patiks.

Šādiem vārdiem tika izteikts uzaicinājums, un man pavērās lieliskas iespējas sākt savu iejaukšanos.

Tas notika nedēļas vidū. Sestdienas pēcpusdienā nams bija sagatavots jauno iemītnieku uzņemšanai. Sai īsajā laika sprīdī es visiem pagaidām vēl neaizrunātajiem kalpotājiem, kas pieteicās darbā pie manis, pārbaudīju ne tikai raksturu, bet arī reliģiskos uzskatus un izraudzījos vienīgi tos, ko par labu atzina mana sirdsapziņa. Tāpat atradu un apciemoju divus nopietnus savus draugus, pastāvīgus Braitonas iedzīvotājus, kam bez bēdām varēju uzticēt dievam tīkamo uzdevumu, kura dēļ biju ieradusies šai pilsētā. Viens no tiem — viņš piederēja pie garīdznieku kārtas — mūsu mazajai sabiedrībai izgādāja pastāvīgas vietas baznīcā, kur pats kalpoja par mācītāju. Otrs draugs — vientuļa dāma, tāda pati kā es, — nodeva pilnīgi manā rīcībā visu savu bibliotēku (kurā ietilpa tikai nenovērtējamie garīga satura izdevumi). Es patapināju kādu pusduci tieši Reičelai rūpīgi izraudzītu grāmatu. Kad biju tās apdomīgi izvietojusi visās istabās, kur apme- tīsies Reičela, nospriedu, ka visi sagatavošanās darbi ir pabeigti. Nesatricināma reliģiska pārliecība, ko paudīs saimes ļaudis, kuri apkalpos Reičelu, nesatricināma reliģiska pārliecība, ko paudīs draudzes mācītājs, kurš viņai teiks dievvārdus, nesatricināma reliģiska pārliecība, ko paudīs grāmatas, kuras gulēs uz viņas galda, — tāds bija trīskāršais sveiciens, ko ar kvēlu cītību sagatavoju nabaga sērdienes sagaidīšanai! Svētsvinīgs miers ielija manā sirdī, kad es sestdien sēdēju pie loga, gaidīdama savu radinieču atbraukšanu. Vieglprātīgais pūlis šaudījās turp un atpakaļ man gar acīm. Ak dievs, vai gan daudzi no viņiem juta brīnumaino izpildīta pienākuma apziņu, ko tobrīd jutu es? Šāds jautājums iedveš šausmas. Tādēļ labāk necentīsimies to izdibināt.

Ceļinieki ieradās starp pulksten sešiem un septiņiem. Man par neaprakstāmu pārsteigumu, dāmas pavadīja nevis misters Godfrijs (kā es biju cerējusi), bet gan advokāts misters Brafs.

—    Esiet sveicināta, mis Kleka! — viņš sacīja. — Šoreiz esmu nolēmis projām neiet.

Šī piezīme, kas tika attiecināta uz to gadījumu, kad mēs abi viesojāmies Montegjūskvērā un kad manu darīšanu dēļ advokātam vajadzēja savējās atlikt, mani pārliecināja, ka vecais grēcinieks Braitonā ieradies ar kaut kādu īpašu nolūku. Biju savai mīļotajai Reičelai sagatavojusi mazu paradīzi, un te jau čūska atkal ir klāt!

—    Godfrijs bija ļoti noskumis, Drusila, ka nevarēja braukt mums līdzi, — sacīja krustmāte Eiblvaita. — Atgadījies kaut kas neparedzēts, kas viņu aizkavē pilsētā. Misters Brafs labprāt pieteicās viņa vietā un līdz pirmdienai pavadīs brīvdienas kopā ar mums. Starp citu, mister Braf, ārsti man ieteic vairāk kustēties, un tas man nepavisam nepatīk. Tāda, redziet, — piebilda krustmāte Eiblvaita, norādīdama pa logu uz kādu invalīdu, ko kalpotājs stūma riteņkrēslā, — man šķiet ideāla kustēšanās .Ja cilvēkam vajadzīgs gaiss, viņš to var baudīt stumjamā krēslā. Bet, ja turklāt vēl vajadzīgs nogurums, esmu pārliecināta, ka pietiekami nogurdinoši ir nolūkoties šai kalpotājā. ^

Reičela klusēdama stāvēja pie loga, un viņas acis bija pievērstas jūrai.

—    Vai esat nogurusi, mīļā? — es apvaicājos.

—    Nē. Man tikai ir mazliet skumji, — viņa atbildēja. — Mūsu Jorkšīras piekrastē es bieži skatīju jūru tieši tādā pašā gaismā. Un man prātā atausa tās dienas, Drusila, kas nemūžam vairs neatgriezīsies.

Misters Brafs palika uz pusdienām un arī visu vakaru pavadīja kopā ar mums. Jo vairāk es advokātā raudzījos, jo ciešāk pārliecinājos, ka uz Braitonu viņu atvedis kāds slepens nolūks. Vēroju viņu, acis nenolaizdama. Viņš izturējās tikpat nepiespiesti kā arvien un kā arvien stundām tēr- gavoja visādas bezdievīgas blēņas, līdz pienāca laiks atvadīties. Kad misters Brafs saņēma Reičelas roku, es notvēru tā bargo un viltīgo skatienu brīdi pakavējamies pie viņas ar īpašu interesi un uzmanību. Viņa nolūkiem acīmredzot bija kāds sakars ar Reičelu. Atvadīdamies advokāts nesacīja nekā neparasta ne viņai, ne arī kādam citam. Viņš pats pieteicās uz lenču nākamajā dienā un pēc tam devās atpakaļ uz viesnīcu.

Nākamajā rītā nekādi nebija iespējams piedabūt krustmāti Eiblvaitu, lai viņa noģērbj rītakleitu un laikā sāpošās uz dievkalpojumu. Krustmātes slimīgā meita (kura, pēc manām domām, nesirga ne ar ko citu kā tikai ar slinkumu, kas mantots no mātes) paziņoja, ka visu dienu paliks gultā. Uz baznīcu aizgājām ar Reičelu divas vien. Mans apdāvinātais draugs noturēja lielisku sprediķi par pagānisko pasaules vienaldzību pret apgrēcību, ko rada sīki grēciņi. Vairāk nekā stundu viņa daiļrunība (ko atbalstīja izcilā balss) dārdināja svētā nama velves. Kad nācām ārā no baznīcas, es Reičelai apvaicājos:

—    Vai šie vārdi atrada ceļu uz jūsu sirdi, dārgā?

Un viņa atbildēja:

—    Nē, man tikai sāka sāpēt galva.

Šāda atbilde dažam labam varbūt atņemtu drosmi, taču, ja esmu ķērusies pie patiesi svēta darba, man drosmi atņemt nespēj it nekas.

Kad pārnācām mājās, krustmāte Eiblvaita un misters Brafs patlaban sēdēja pie lenča galda. Reičela atteicās no ēdiena, paskaidrodama, ka viņai sāpot galva, bet viltīgais advokāts šķita pamanījis izdevīgu gadījumu, ko tūlīt centās izmantot.

—     Pret galvas sāpēm ir viens vienīgs līdzeklis, — teica šis pretīgais vecis. — Maza pastaiga, mis Reičela, jūs izārstēs. Esmu pilnīgi jūsu rīcībā, ja tikai jūs mani pagodināsiet un pieņemsiet manu roku.

—    Ar lielāko prieku. Visu laiku kāroju pastaigāties.

—    Pulkstenis jau rāda pāri diviem, — es maigi iebildu. — Un pēcpusdienas dievkalpojums, Reičela, sākas trijos.

—     Kā jūs gan varat gaidīt, ka es atkal iešu baznīcā! — viņa kašķīgi iesaucās. — Ar tādām galvas sāpēm!

Misters Brafs pasteidzās atvērt durvis. Vēl pēc brīža abi izgāja no mājas. Nezinu, vai svēto pienākumu iejaukties jebkad esmu izjutusi tik neatvairāmi kā tai mirklī. Taču ko gan varēja darīt? Neko citu kā tai pašā dienā nogaidīt pirmo izdevību un iejaukties.

Kad atgriezos no pēcpusdienas dievkalpojuma, arī viņi abi tikko bija pārnākuši mājās. Viens acu uzmetiens, un man kļuva skaidrs, ka advokāts pateicis Reičelai visu, ko gribējis sacīt. Nekad vēl nebiju redzējusi Reičelu tik klusu un domīgu. Nekad vēl nebiju redzējusi misteru Brafu veltījam viņai tik pazemīgu uzmanību un noraugāmies viņā ar tādu nepārprotamu cieņu. Viņš apgalvoja, ka esot ielūgts pusdienās (varbūt tikai izlikās), un jau agri atvadījās no mums, nolēmis atgriezties Londonā ar pirmo nākamā rīta vilcienu.

—    Vai esat droša par savu pārliecību? — viņš jautāja Reičelai pie durvīm.

—    Pilnīgi droša, — viņa atbildēja, un tā viņi izšķīrās.

Līdzko misters Brafs bija pa durvīm laukā, Reičela

iegāja savā istabā. Viņa neieradās arī pusdienās. Istabene (tā persona ar lenšaino aubi) tika nosūtīta lejā pateikt, ka mis Reičelai atkal sākušās galvas sāpes. Es uzskrēju augšā uti caur durvīm pūlējos sniegt viņai dažnedažādu draudzīgu palīdzību. Taču durvis bija aizslēgtas, un aizslēgtas tās arī palika. Neskaitāmi šķēršļi, kas stājas ceļā manai labdarībai! Skatot šis aizslēgtās durvis, es jutu jaunu gara pacilātību un tieksmi stāties pretī grūtībām.

Kad nākamajā rītā istabene nesa Reičelai tasīti tējas, arī es iegāju viņas istabā. Apsēdos pie gultas un teicu Reičelai dažus nopietnus vārdus. Viņa uzklausīja tos ar gurdenu pieklājību. Pamanīju, ka mana nopietnā drauga nenovērtējamās grāmatiņas samestas kaudzē uz galdiņa istabas kaktā. Es apjautājos, vai viņa lūkojusi tajās ieskatīties. Jā gan, bet tās neesot viņu ieinteresējušas. Vai Reičela atļautu nolasīt priekšā pašas interesantākās vietas, kas varbūt paslīdējušas garām viņas skatienam? Nē, patlaban ne, viņai esot jādomā par kaut ko gluži citu. Reičela gan atbildēja, taču viņas uzmanība šķita pilnīgi pievērsta naktskrekla kruzuļiem, ko viņa burzīja pirkstos. Vajadzēja viņu acīmredzot sapurināt, ieminoties par kādām pasaulīgām interesēm, kas tuvas viņas sirdij.

—    Vai zināt, mīļā, — es sacīju, — kāda man vakar radās dīvaina iedoma par misteru Brafu? Kad ieraudzīju jūs pēc pastaigas ar viņu, man šķita, ka viņš jums pastāstījis kaut ko nelāgu.

Reičelas pirksti tūlīt palaida vaļā naktskrekla kruzuļus un dedzīgās, melnās acis uzzibsnīja man.

—    Gluži pretēji, — viņa teica. — Viņš pastāstīja man kaut ko sevišķi interesantu, un es par šīm ziņām esmu viņam ļoti pateicīga.

—    Patiešām? — es atjautāju, balss noskaņā pauzdama biklu interesi.

Reičelas pirksti atkal ķērās pie kruzuļiem, un viņa drūmi novērsās no manis. Darīdama savus krietnos darbus, simtiem reižu esmu sadūrusies ar šādu attieksmi pret sevi. Tā mani tikai iedvesmo jaunām pūlēm. Aizrāvusies rūpēs par Reičelas dvēseles labklājību, es nebaidījos no vislielākā riska un atklāti devu mājienu par viņas saderināšanos.

—    Sevišķi interesantas ziņas? — es atkārtoju. — Tad jau tās, mīļā Reičela, laikam gan bija ziņas par misteru Godfriju Eiblvaitu?

Reičela pielēca gultā sēdus, un viņas seja nobālēja kā krīts. Mēles galā viņai acīmredzot kā agrākos laikos jau sarosījās asa atbilde, ko atcirst man neapvaldītā nekaunībā. Taču viņa saņēma sevi grožos, nolaida galvu atpakaļ uz spilvena, mirkli pārdomāja un tad atbildei izteica šādus ievērojamus vārdus:

—    Ar misteru Godfriju Eiblvaitu es nekad neprecēšos.

Nu bija.mana kārta pielēkt kājās.

—     Ko jūs ar to gribat sacīt? — es iesaucos. — Visa mūsu ģimene šīs laulības uzskata jau par izlemtām.

—     Mēs ceram, ka šodien ieradīsies misters Eiblvaits, — viņa ietiepīgi atbildēja. — Pagaidiet, līdz viņš atbrauks, un tad jūs pati redzēsiet.

—    Bet, mana mīļā Reičela …

Viņa paraustīja zvanu gultas galvgalī. Parādījās persona ar lenšaino aubīti.

—    Penelope! Vannu!

Reičelas rīcība, jāatzīst, bija pilnīgi pamatota. Ja ievērojam tās jūtas, kas mani tobrīd bija pārņēmušas, nudien jāpiekrīt, ka tikai šādā veidā Reičelai izdevās mani piedabūt, lai atstāju viņas istabu.

Ja raudzītos no tīri pasaulīga redzes viedokļa, varētu domāt, ka maniem nodomiem ar Reičelu ceļā stājušās īpašas grūtības. Biju cerējusi, ka neliels, bet nopietns brīdinājums sarunā par gaidāmajām laulībām pievērsīs viņas prātu augstākām idejām. Un tagad, ja varēja ticēt Reičelas vārdiem, nekādām laulībām vispār nav lemts notikt. Taču ak, mani draugi! Rosīga kristiete ar manu lielo praksi (un izredzēm atgriezt pie īstenās ticības vēl vienu noklīdušu avi) uz visu raugās ar mazliet plašāku skatienu. Ja Reičela patiešām izjauktu laulības, ko abi Eiblvaiti — tēvs un dēls — jau uzskatīja tikpat kā par nokārtotu darījumu, ar ko tas beigtos? Ja Reičela nepadotos, tas var beigties vienīgi ar skarbu vārdu maiņu un rūgtiem abpusējiem apvainojumiem. Un kā Reičela jutīsies pēc šādas vētrainas sarunas? Pār viņu nāks svētīga gara nomāktība. Reičelas dabai raksturīgā enerģiskā pretestība, ko viņa šādos apstākļos netaupīs, nokausēs viņas lepnumu, salauzīs viņas stūrgalvību. Viņa nu gaidīs līdzjūtību no pirmā cilvēka, kas pagadīsies ceļā un kas spēs šo līdzjūtību dāvāt. Un es būšu tā, kas pirmā pagadīsies ceļā, — mierinājuma pārpilnu sirdi, nebeidzamiem īstajā vietā un īstajā laikā rastiem uzmundrinošiem vārdiem. Izredzes paveikt savu kristietes pienākumu nekad vēl manas acis nebija skatījušas gaišākas kā tai brīdī.

Reičela nonāca brokastīs, taču neko neēda un nebilda tikpat kā neviena vārda.

Pēc brokastīm viņa gurdeni klīda no istabas istabā, tad pēkšņi saņēmās un atvēra klavieru vāku. Mūzika, ko viņa izraudzījās spēlēšanai, bija pati apkaunojošākā un bezdievīgākā, saistīta ar tādām apgrēcībām uz skatuves, par kurām iedomājoties vien asinis dzīslās sastingst. Taču šai mirklī vēl būtu bijis pāragri iejaukties. Slepus noskaidroju, cikos gaidāma mistera Eiblvaita ierašanās, un paglābos no šās mūzikas, klusām atstādama māju.

Palikusi viena, izmantoju izdevību apciemot abus savus Braitonas draugus. Izjutu neaprakstāmu baudījumu, atkal nododamās nopietnām sarunām ar cienījamiem cilvēkiem. Bezgalīgi iedrošināta un atspirgusi, devos atkal mājās tieši īstajā laikā, lai sagaidītu mūsu ilgoto ciemiņu. Iegāju ēdamistabā, kas šai dienas laikā allaž bija tukša, un atrados aci pret aci ar misteru Godfriju Eiblvaitu!

Misters Godfrijs pat nemēģināja bēgt. Gluži otrādi. Lielā dedzībā viņš nāca man pretī.

—    Dārgā mis Kleka, tieši jūs es gaidīju! No savām dalīšanām Londonā man izdevās atbrīvoties ātrāk, nekā biju cerējis, un tādēļ ari šeit ierados agrāk, nekā bija norunāts.

Viņa paskaidrojumā nemanīju ne mazākās mulsuma pazīmes, lai gan šī bija pirmā mūsu sastapšanās pēc notikuma Montegjūskvērā. Misters Godfrijs, bez šaubām, nezināja, ka esmu bijusi šā notikuma aculieciniece. Toties viņš zināja to, ka, bieži ierazdamās Pieaugušu cilvēku vecu apģērbu pāršūšanas biedrībā un sastapdamās ar saviem draugiem, es skaidri zinu, cik bezgodīgi viņš pametis novārtā savas labdarības dāmas un nabaga cietējus. Un tomēr te nu viņš stāvēja manu acu priekšā, te skanēja viņa pievilcīgā balss, te pretī staroja viņa neatvairāmais smaids.

—    Vai esat jau ticies ar Reičelu? — es jautāju.

Viņš liegi nopūtās un saņēma manu roku. Roku es noteikti būtu atrāvusi, ja vien viņa atbilde nebūtu mani pārsteigumā sastindzinājusi.

—    Tikos ar Reičelu, — viņš sacīja nesatricināmā mierā. — Vai jums, mana dārgā draudzene, ir zināms, ka mēs bijām saderinājušies? Nu redzat, viņa pēkšņi nolēmusi saderināšanos atsaukt. Nopietni visu pārdomājot, Reičela esot nākusi pie pārliecības, ka gan manis, gan viņas pašas labad jāņem atpakaļ pārsteidzīgi dotais solījums un jāatstāj man brivas rokas laimīgākai izvēlei. Tas ir vienīgais iemesls, ko Reičela min, un vienīgā atbilde uz jebkuru jautājumu, ko es varētu uzdot.

—    Ko jūs savukārt darījāt? — es vaicāju. — Vai pa- devāties?

—    Jā, — viņš nesatricināmā mierā atbildēja. — Es padevos.

Mistera Godfrija izturēšanās šais apstākļos bija prātam tik neaptverama, ka es mulsumā stāvēju, atstādama roku viņa plauksta. Blenzt kādā cilvēkā ir nepārprotami sliktas uzvešanās pazīme, bet blenzt džentlmenī — tā jau ir tīrā nesmalkjūtība. Es pierādīju, ka esmu spējīga uz abām šīm nepieklājībām. Un gluži kā sapnī es sacīju:

—    Ko tas nozīmē?

—   Atļaujiet jums visu izstāstīt, — viņš atbildēja. — Varbūt apsēdīsimies?

Misters Godfrijs pieveda mani pie krēsla. Kā pa miglu atceros, ka viņš izturējās ļoti maigi. Nezinu sacīt, vai viņš apskāva manu vidukli, lai mani atbalstītu, — skaidri to neatceros. Jutos gluži bezpalīdzīga, un ar dāmām viņš prata apieties īpaši piemīlīgi. Lai nu ka tas bija, mēs apsēdāmies. Ja arī neko citu neņemos apgalvot, vismaz to es droši zinu.

VIII NODAĻA

—      Esmu zaudējis daiļu meiteni, lielisku stāvokli sabiedrībā un prāvus ienākumus, — misters Godfrijs iesāka, -— un esmu padevies, pretī neturēdamies. Kāds var būt iemesls šādai neizprotamai rīcībai? Mans dārgais draugs, nav nekādu iemeslu.

—    Nav nekādu iemeslu? — es atkārtoju.

—    Ļaujiet man, mīļā mis Kleka, atsaukt jums atmiņā jūsu pieredzi ar bērniem, — viņš turpināja. — Bērns, piemēram, izdara kaut ko jums neizprotamu. Jūs esat milzum pārsteigta un mēģināt izdibināt šādas rīcības iemeslu. Nabaga mazulītis nespēj minēt nekādus iemeslus. Tikpat labi jūs varētu jautāt zālei, kādēļ tā aug, un putniņiem, kādēļ tie čivina. Nu redziet! Šoreiz es esmu tieši tāds pats kā jaukā, mazā būtne … kā zāle … kā putniņi. Nezinu, kāpēc es bildināju mis Verinderi. Nezinu, kāpēc es tik apkaunojoši esmu pametis novārtā savas dārgās komitejas dāmas. Nezinu, kāpēc esmu novērsies no Pieaugušu cilvēku vecu apģērbu pāršūšanas biedrības. Jūs vaicājat bērnam: «Kādēļ tu biji nerātns?» Un mazais eņģelītis iebāž pirkstiņu mutītē un nezina, ko atbildēt. Tieši tas pats noticis ar mani, mis Kleka! Nevienam citam es nespētu atzīties. Toties jūtu aicinājumu atzīties jums!

Pamazām sāku atģisties. Te jau izraisījās vesela psiholoģiska problēma. Mani ļoti interesē psiholoģiskas problēmas, un neviens nenoliegs, ka šādu problēmu risināšanā esmu ieguvusi zināmu prasmi.

— Ak, krietnākā no maniem draugiem, lieciet lietā savu gara spēku un palīdziet man! — turpināja misters Godfrijs. — Sakiet, — kādēļ ir pienācis brīdis, kad visi šie laulību nodomi man šķiet līdzīgi ļaunam sapnim? Kādēļ pēkšņi esmu apjautis, ka patiesā laime man rodama palīdzībā savām dārgajām dāmām nenogurstošā darbā savu tuvāku labad un nopietnos vārdos, ko varu sacīt, kad mani uzaicina runāt mūsu priekšsēdētājs? Kam man vajadzīgs sabiedriskais stāvoklis? Man ir pašam savs stāvoklis. Kam man vajadzīgi ienākumi? Varu samaksāt par dienišķo maizi, par savu jauko, mazo mājoklīti un diviem svārkiem gadā. Kam man vajadzīga mis Verindere? Viņa pati man atzinās (tas, mana dārgā, lai paliek tikai starp mums), ka mīl citu cilvēku un ka ar mani precas tikai tāpēc, lai to otru cilvēku izdabūtu no galvas laukā. Kāda šausmīga laulība! Tādām pārdomām es nododos, mis Kleka, braukdams uz Braitonu! Jūtos Reičelas priekšā kā noziedznieks, kurš jebkuru brīdi gaida piespriežam sodu. Kad atklājās, ka arī viņa ir pārdomājusi, kad izdzirdēju viņas ierosinājumu atsaukt saderināšanos, es izjutu (par to nevar būt ne mazāko šaubu) neizsakāmu atvieglojumu. Pirms mēneša es jūsmīgi kļāvu Reičelu pie krūts. Pirms stundas laimīgā apziņa, ka nemūžam viņu vairs neapskaušu, apskurbināja mani kā reibinošs dzēriens. Tas šķiet neiespējami — kaut kas tāds taču nevar notikt. Un tomēr to apliecina fakti, kurus man bija gods jums darīt zināmus, līdzko mēs abi apsēdāmies šais krēslos. Esmu zaudējis daiļu meiteni, lielisku stāvokli sabiedrībā un krietnus ienākumus un esmu padevies, pretī neturēdamies. Vai jūs to varat izskaidrot, dārgā draudzene? Manam prātam tas nav aptverams.

Mistera Godfrija lieliskā galva noslīga uz krūtīm, un izmisumā viņš savai psiholoģiskajai problēmai atmeta ar roku.

Es jutos dziļi aizkustināta. Slimība (ja atļauts izteikties gara dziedinātāja vārdiem) man kļuva gluži skaidra. Mums visiem no savas pieredzes zināms, ka īpaši bagātiem dotumiem apveltīti cilvēki dažkārt pazemo sevi līdz pašu mazāk apdāvināto ļautiņu līmenim. Augstākās gudrības nolūks, bez šaubām, — atgādināt diženumam, ka tas ir mirstīgs un ka tam piešķirtais spēks tikpat labi var tikt atkal atņemts. Arī šoreiz — dārgā mistera Godfrija rīcībā, par kuras neredzamu liecinieci es tapu, manuprāt, it viegli vedās saskatīt vienu no šādiem svētiga pazemojuma paraugiem. Un tikpat viegli varēja pamanīt arī, kā šausmās pats no savas iedomas par apprecēšanos ar Reičelu un apburošajā dedzībā, ar kādu viņš tiecās atgriezties pie savām dāmām un saviem nabagajiem, atkal parādās mistera Godfrija paša krietnā daba.

Es savus uzskatus viņam izklāstīju dažos vienkāršos, sirsnīgos vārdos. Tīkami bija noraudzīties viņa priekā. Klausīdamies manī, misters Godfrijs salīdzināja sevi ar nomaldījušos ceļinieku, kas no tumsas beidzot izkļūst gaismā. Kad es apliecināju, ka vecu apģērbu pāršūšanas biedrībā viņš tiks sagaidīts atplestām rokām, mūsu krietnā kristieša sirds pārplūda pateicībā. Viņš spieda pie lūpām manas rokas, vispirms vienu, tad otru. Milzīgā sajūsmā par to, ka izdevies misteru Godfriju atkal atgūt krietniem darbiem, ļāvu, lai viņš dara ar manām rokām, kas vien viņam tīk. Es aizvēru acis. Jutu, ka mana galva garīgā pašaizmirstībā noslīgst misteram Godfrijam uz pleca. Pēc mirkļa es droši vien būtu zaudējusi samaņu viņa skavās, ja vien traucēklis no ārpuses neliktu man attapties. Aiz durvīm atskanēja šaušalīga nažu un dakšiņu šķinda, un istabā ienāca sulainis klāt galdu lenčam.

Misters Godfrijs pielēca kājās un paskatījās pulkstenī uz kamīna dzegas.

—    Cik ātri aizsteidzas laiks, kad esmu kopā ar jums! — viņš izsaucās. — Es tikko paspēšu noķert vilcienu.

Es iedrošinājos apvaicāties, kādēļ viņš tik ļoti steidz atgriezties pilsētā. Mistera Godfrija atbilde atgādināja man ģimenes sarežģījumus, kas vēl gaidīja atrisinājumu, un ģimenes nesaskaņas, kam vēl nebija pienācis gals.

—    Saņēmu ziņas no sava tēva, — sacīja misters Godfrijs. — Veikala darīšanas spiež viņu atstāt Frīzingholu un jau šodien braukt uz Londonu, un viņš cer ierasties šeit vai nu šovakar, vai rīt no rīta. Man noteikti tēvam jāpastāsta, kas noticis starp Reičelu un mani. Viņš ļoti pieķēries domai par mūsu laulībām, un es baidos, ka nebūs viegli viņu samierināt ar to, ka mūsu saderināšanās tiek

atsaukta. Mūsu visu labad man tēvs jāaizkavē braukt šurp, iekams viņš ar šo faktu nav samierinājies. Taču drīz mēs atkal tiksimies, jūs, labākā un dārgākā no maniem draugiem!

Izteicis šos vārdus, viņš izsteidzās no istabas. Es savukārt tikpat steidzīgi metos augšā savā istabā, lai nomierinātos, pirms tikšos pie lenča galda ar krustmāti Eiblvaitu un Reičelu.

Vēl mirkli pakavējoties pie mistera Godfrija, gribu sacīt, ka man labi zināms, kā visu zaimotāja pasaules doma apvainoja misteru Godfriju kaut kādos slepenos apsvērumos, kas likuši viņam atbrīvot Reičelu no dotā solījuma pirmajā izdevīgajā gadījumā, ko tā viņam piedāvājusi. Tāpat manas ausis sasniegušas zināmās aprindās palaistas runas, ka mistera Godfrija kvēlo vēlēšanos atgūt manās acīs savu agrāko cieņu esot izraisījusi savtīga tieksme samierināties (man piepalīdzot) ar kādu godājamu vecu apģērbu pāršūšanas biedrības dāmu, kas bagātīgi apveltīta ar šās zemes labumiem un ir man tuva un mīļota draudzene. Šīs nekrietnās tenkas es pieminu tikai tāpēc, lai apliecinātu patiesību, ka tās ne mirkli nav ietekmējušas manu prātu. Pakļaujoties saņemtajiem norādījumiem, esmu izklāstījusi savas svārstīgās domas par mūsu krietno kristieti tieši tā, kā tās atspoguļotas manā dienasgrāmatā. Taisnības labad gribu vēl tikai piebilst, ka, atkal atguvis cieņu manās acīs, mans apdāvinātais draugs to vairs nekad nezaudēja. Rakstu asarām acīs, dedzīgi vēlēdamās pateikt kaut ko vairāk. Taču nē — mani nežēlīgi iegrožo tiesības atstāstīt vienīgi to, ko esmu personiski pieredzējusi. Nepilnu mēnesi pēc tā brīža, ko šeit aprakstu, notikumi biržā (kas ļauni ietekmēja pat manus nožēlojami niecīgos ienākumus) spieda mani doties trimdā uz ārzemēm, neatstājot man nekā cita kā tikai mīlestības apdvestas atmiņas par misteru Godfriju, kam neslavu cēlušas pasaules ļaunās mēles, turklāt cēlušas šo neslavu gaužām nepelnīti.

Bet tagad noslaucīšu asaras un atgriezīšos pie sava stāsta.

Devos lejā pie lenča galda, gluži dabiski vēlēdamās redzēt, kā Reičelu ietekmējusi atbrīvošana no dotā vārda.

Man šķita, — taču atzīstos — šais jautājumos man nav diez kāda lielā pieredze, — ka atgūtā brīvība atkal pamodinājusi Reičelā domas par otru vīrieti, ko viņa mīlēja, un ka viņa dusmojas uz sevi par to, ka nespēj savaldīt pēkšņos jūtu uzplūdus, no kuriem pati slepus kaunas. Kas bija šis cilvēks? Vienu es turēju aizdomās, taču kāda jēga šķiest laiku tukšiem minējumiem! Kad būšu atgriezusi Reičelu ticībā, viņai, bez šaubām, nekādu noslēpumu no manis vairs nebūs. Es uzzināšu visu par šo cilvēku, es uzzināšu visu par Mēness akmeni. Pat ja es neredzētu cildenāku mērķi kā pamudināt Reičelas prātu, lai tas pievēršas augstākām garīgām vērtībām, man pietiktu ar domu, ka atvieglošu viņas sirdi, ļaudama atklāt grēcīgos noslēpumus, un es smeltos spēku turpināt savu mīlestības darbu.

Pēcpusdienā krustmāte Eiblvaita nodevās kustībām stumjamajā krēslā. Reičela viņu pavadīja.

— Kaut es varētu stumt šo krēslu! — viņa kā neprātā iesaucās. — Kaut varētu nogurdināt sevi tā, lai neturētos uz kājām!

Tādā pašā omā viņa sagaidīja vakaru. Vienā no savas draudzenes nenovērtējamiem sacerējumiem — «Mis Džei- nas Annas Stemperes dzīve, domas un darbi», četrdesmit ceturtais izdevums — es atradu rindkopas, kas apbrīnojami atbilda Reičelas toreizējam noskaņojumam. Kad piedāvājos tās nolasīt, Reičela piegāja pie klavierēm. Iedomājieties, cik maz viņai sajēgas par nopietniem cilvēkiem, ja viņai šķita, ka šādā veidā spēs izsmelt manu pacietību! Es paturēju mis Džeinu Annu Stemperi gatavībā un gaidīju turpmākos notikumus ar nesatricināmu ticību nākamībai.

Tai vakarā vecais misters Eiblvaits neatbrauca. Taču es it labi zināju, kāda nozīme šā alkatīgā grēcinieka acīs ir viņa dēla laulībai ar mis Verinderi, un jutos cieši pārliecināta (lai kā arī misters Godfrijs pūlētos to aizkavēt), ka nākamajā dienā mēs viņu katrā ziņā ieraudzīsim. Tracis, ko es biju gaidījusi, viņam iejaucoties, noteikti neizpaliks, un tam tikpat noteikti sekos Reičelas pretestības spēju svētīgs izsīkums. Man nebija nekāds noslēpums, ka sabiedrībā (īpaši zemāk stāvošo ļaužu vidū) vecais misters Eiblvaits iemantojis ārkārtīgi labsirdīga cilvēka slavu. Toties pati esmu novērojusi, ka šo slavu vecais grēcinieks pelnījis vienīgi tikām, kamēr viss notiek pēc viņa prāta, bet ne mirkli ilgāk.

Nākamajā dienā, tieši kā es paredzēju, krustmāte Eiblvaita savu spēju robežās gandrīz vai izrādīja pārstei- gurnu, kad necerēti ieradās viņas laulātais draugs. Viņš nepaguva uzkavēties mājās pat ne minūti, kad pēkšņi, šoreiz man par lielu pārsteigumu, viņam sekoja negaidīts sarežģījums mistera Brafa izskatā.

Advokāta klātbūtne nekad vēl man nebija likusies tik nevēlama kā tajā brīdī. Viņš izskatījās sagatavojies uz visu, ja kaut kas gadīsies ceļā, — spējīgs uzturēt kārtību, iesaistot cīņā Reičelu!

—    Patīkams pārsteigums, ser, — sacīja misters Eiblvaits, liekuļotā sirsnībā uzrunādams misteru Brafu. — Kad aizvakar izgāju no jūsu kantora, es necerēju, ka man tiks piešķirts gods redzēt jūs šodien Braitonā.

—     Pēc jūsu aiziešanas es prātā pārcilāju mūsu sarunu,— atbildēja misters Brafs. — Un man šķita, ka varbūt spēšu šai gadījumā noderēt. Pēdējā brīdī noķēru vilcienu, bet man nelaimējās saskatīt, kurā vagonā iekāpāt jūs.

Izteicis šos paskaidrojuma vārdus, misters Brafs apsēdās blakus Reičelai. Es bikli nolīdu kaktiņā, katram gadījumam nolikdama klēpī mis Džeinu Annu Stemperi. Krustmāte ieņēma vietu pie loga, kā parasts, laiski vēcinādama vēdekli. Misters Eiblvaits nostājās istabas vidū, viņa plikais pauris likās sārtāks nekā citkārt, un viņš ārkārtīgi sirsnīgi uzrunāja savu krustmeitu.

—     Mana mīļā Reičela, — viņš sacīja, — Godfrijs man pavēstīja kādu ārkārtēju jaunumu. Un nu esmu ieradies šeit, lai to noskaidrotu. Jums šai mājā ir pašai sava viesistaba. Esiet tik laipna un pavadiet mani uz turieni!

Reičela pat nepakustējās. Vai viņa bija nolēmusi ļaut, lai notikumi nonāk līdz dabiskam lūzumam, vai arī misters Brafs deva viņai kādu slepenu mājienu, to es nezinu pateikt. Viņa atteicās parādīt misteram Eiblvaitam laipnību un vest to uz savu viesistabu.

—     Lai ko jūs gribat man teikt, — viņa atbildēja, — jūs varat to sacīt šeit — manu tuvinieku un manas mātes uzticamā vecā drauga (viņa palūkojās uz misteru Brafu) klātbūtnē.

—     Kā jums labpatīk, mana mīļā, — piekrita misters Eiblvaits. Tad viņš apsēdās.

Visi lūkojās viņam acīs, it kā gaidīdami, ka pēc septiņdesmit gadu ilgas grēcīgas vingrināšanās melos viņš beidzot sāks runāt patiesību. Es skatījos uz mistera Eiblvaita pliko pauri, jo jau agrāk biju novērojusi, ka viņa īstenais garastāvoklis allaž parādās tieši šai vietā.

—     Pirms dažām nedēļām, — turpināja vecais džentlmenis, — mans dēls paziņoja, ka mis Verindere viņu pagodinājusi, pieņemdama bildinājumu. Vai ir iespējams, Reičela, ka Godfrijs būtu jūs pārpratis vai arī jūsu vārdus tīšām iztulkojis pēc savas gribas?

—    Nekādā ziņā ne, — viņa atbildēja. — Es patiešām pieņēmu viņa bildinājumu.

—    Ļoti atklāta atbilde! — teica misters Eiblvaits. — Un pagaidām, mana mīļā, arī visai patīkama. Tātad attiecībā uz to, kas notika pirms dažām nedēļām, Godfrijs nav alojies. Kļūda acīmredzot meklējama viņa vakardien teiktajos vārdos. Pamazām sāku to saprast. Jūs, kā jau palaikam mīlniekiem gadās, esat saķildojušies, un mans aušīgais dēls uztvēris to pārāk nopietni Ak vai, viņa gados es nebūtu tik muļķīgi iekritis.

Grēcīgā daba, tā sakot, mūsu pirmmātes Ievas mantojums, iesvēla Reičelu dusmās.

—    Mēģināsim viens otru saprast, mister Eiblvait, — viņa sacīja. — Vakar pat domās mēs abi ar jūsu dēlu neesam ķildojušies. Ja Godfrijs jums stāstīja, ka es ierosinu atsaukt mūsu saderināšanos un ka viņš tam piekrīt, jūs esat dzirdējis tikai patiesību.

Kā termometrs, kas reģistrē temperatūras maiņu, mistera Eiblvaita plikais pauris parādīja, ka tā pamazām ceļas. Viņa seja likās vēl mīlīgāka nekā parasti, bet sārtums galvvidū kļuva arvien kvēlāks!

—    Nu, nu, mana mīļā! — viņš sacīja, cik rāmi vien spēdams. — Nedusmojieties vairs un neturiet uz Godfriju ļaunu prātu! Viņš acīmredzot sarunājis kaut kādas aplamības. Godfrijs no bērna kājas mums ir tāds neaptēsts, taču nekā ļauna viņš nedomā, Reičela, ticiet man — nekā ļauna viņš nedomā!

—    Mister Eiblvait, vai nu neesmu pietiekami skaidri izteikusies, vai arī jūs tīšuprāt gribat mani pārprast. Tas nu ir nolemts galīgi un negrozāmi, ka jūsu dēls un es līdz mūža galam paliksim tikai brālēns un māsīca un nekas vairāk. Vai tagad jums ir skaidrs?

Tonis, kādā Reičela runāja, pat vecajam misteram Eibl- vaitam vairs neatstāja iespēju viņu pārprast. Termometrs vecā vīra pauri uzkāpa vēl vienu iedaļu augstāk, un balss, kad viņš atkal ierunājās, nekādi vairs nepiedienēja cilvēkam, kas plaši pazīstams ar savu labsirdību.

—    Tātad man jāsaprot, — viņš sacīja, — ka jūsu saderināšanās ir atsaukta?

—    Tieši tā jums mani jāsaprot, mister Eiblvait, es jūs lūdzu.

—    Tāpat man jāuztver kā fakts arī tas, ka ierosinājumu atsaukt saderināšanos pirmā esat izteikusi jūs?

—    Pirmā patiešām to izteicu es. Un, kā jau jums sacīju, jūsu dēls tam pilnīgi piekrita.

Termometra stabiņš pacēlās līdz pēdējai iedaļai. Citiem vārdiem sakot, sārtums pēkšņi pārvērtās spilgtā sarkanumā.

—    Mans dēls ir zemisks gļēvulis! — vecais grēcinieks ierēcās trakās dusmās. — Lūdzu jūs manis — Godfrija tēva, nevis viņa paša — dēl sakiet, mis Verindere, — kas jums ir pret misteru Godfriju Eiblvaitu?

Te nu pirmo reizi iejaucās misters Brafs.

—    Uz šo jautājumu jums nav jāatbild, — viņš sacīja Reičelai.

Vecais misters Eiblvaits acumirklī vērsās pret advokātu.

—    Neaizmirstiet, ser, — viņš teica, — ka jūs šeit neviens nav uzaicinājis. Jūsu iejaukšanās tiktu uzņemta ar lielāku labvēlību, ja jūs nogaidītu, kamēr pēc tās kāds jautās.

Misters Brafs nelikās manām šo piezīmi. No viņa samaitātās, vecās sejas ne brīdi nenozuda gludenais grēcīgais spīdums. Reičela tencināja par padomu un pēc tam pievērsās vecajam misteram Eiblvaitam, joprojām saglabādama mieru, ko (ievērojot viņas gadus un dzimumu) taisni šausmīgi bija uzlūkot.

—    Jūsu dēls man uzdeva to pašu jautājumu, ko tikko izteicāt jūs, — viņa sacīja. — Varēju viņam dot tikai vienu atbildi, un tikai vienu atbildi varu dot arī jums. Ierosināju abpusēji atteikties no saistībām, jo pēc ilgākām pārdomām nācu pie atziņas, ka gan viņam, gan man pašai būs labāk, ja atsaukšu savu pārsteidzīgi doto solījumu un atstāšu viņam brīvas rokas izvēlēties citu līgavu.

—    Ko mans dēls izdarījis? — neatlaidās misters Eiblvaits. — Man ir tiesības to uzzināt. Ko mans dēls izdarījis?

Reičela savukārt tikpat neatlaidīgi un tiepīgi palika pie savas atbildes.

—          Jūs saņēmāt vienīgo izskaidrojumu, ko es uzskatu par nepieciešamu sniegt gan jums, gan jūsu dēlam, — viņa sacīja.

—    Skaidrā valodā runājot, jums, mis Verindere, labpatika ne par šo, ne par to piekrāpt manu dēlu.

Reičela bridi klusēja. Sēdēdama viņai cieši aiz muguras, dzirdēju meiteni nopūšamies. Misters Brafs saņēma viņas roku un viegli paspieda. Reičela atguvās un atbildēja misteram Eiblvaitam tikpat drosmīgi kā iepriekš.

—    Esmu devusi iemeslu vēl ļaunākām valodām, — viņa sacīja. — Un pacietīgi šīs aplamās valodas uzklausījusi. Tas laiks ir pagājis, kad jūs varējāt mani pazemot, nosaucot par krāpnieci.

Reičela runāja ar tādu rūgtumu, ka mani modās aizdomas, vai tikai viņai prātā nav atausis skandalozais notikums ar Mēness akmeni.

—    Vairāk man nav nekā, ko sacīt, — nogurusi viņa piebilda, neveltīdama šos vārdus īpaši nevienam no klātesošajiem, un, novērsusi no mums visiem skatienu, lūkojās laukā pa tuvāko logu.

Misters Eiblvaits pielēca kājās, tik sparīgi atgrūzdams krēslu, ka tas sasvērās un nokrita uz grīdas.

—    Toties man ir kaut kas sakāms, — viņš paziņoja un no visa spēka gāza ar plaukstu pa galdu. — Un man jāsaka, — ja mans dēls nejūt šo apvainojumu, es to jūtu!

Reičela sarāvās un pārsteigta pēkšņi paraudzījās misterā Eiblvaitā.

—    Apvainojums? — viņa atkārtoja. — Ko jūs ar to domājat?

—    Apvainojums! — atrēca misters Eiblvaits. — Es zinu, kādēļ jūs, mis Verindere, laužat savu solījumu manam dēlam. Zinu to tikpat droši, it kā jūs pati man būtu atzinušies. Jūsu nolādētās dzimtas lepnība apvaino Godfriju, kā savā laikā apvainoja mani, kad es apprecējos ar jūsu krustmāti. Viņas dzimta, šie nožēlojamie nabaga plukatas, uzgrieza viņai muguru tikai tāpēc vien, ka viņa apprecējās ar godīgu cilvēku, kas pats bija izsities uz augšu un pats savām rokām ticis pie mantas. Man nebija senču. Es nebiju cēlies no rīkļurāvējiem neģēļiem, kas pārtikuši no laupīšanas un slepkavībām. Es nevarēju norādīt tos laikus, kad Eiblvaitiem mugurā nebija krekla un kad tie neprata parakstīt savu vārdu. Ha, ha, ha! Es nederēju Hērnkāsliem toreiz, kad precējos. Un tagad, ja runājam atklāti, — mans dēls neder ļums. Man jau sen bija tādas aizdomas. Arī jūsu dzīslās rit Hērnkāslu asinis, cienītā! Man sen jau bija tādas aizdomas.

—    Gaužām necienīgas aizdomas, — sacīja misters Brafs.

—    Esmu pārsteigts, ka jūs iedrošināties tanīs atzīties.

Iekams misters Eiblvaits paspēja rast vārdus atbildei,

Reičela ierunājās bezgalīgā nicinājumā.

—    Nav vērts, — viņa teica advokātam, — pievērst tam uzmanību. Ja viņš spēj tā domāt, ļausim, lai domā, kā viņam tīk.

Košais sarkanums mistera Eiblvaita plikajā galvvidū ieguva violetu nokrāsu. Aizgūdamies viņš vilka dvašu, skatiens šaudījās no Reičelas uz misteru Brafu un atkal atpakaļ ar tādu niknumu, it kā cienījamais džentlmenis nezinātu, kuram pirmajam mesties virsū. Misis Eiblvaita, kas līdz šim brīdim bija neizkustināmā mierā sēdējusi, vēcinādama vēdekli, izbijās un mēģināja, protams, bez jebkādiem panākumiem, vīru apvaldīt. Šās netīkamās sarunas laikā iekšējā balss mani vairākkārt aicināja bilst pāris nopietnu vārdu, taču es atturējos, baidīdamās no iespējamām ļaunām sekām, lai gan tādas bailes nebija kristīgas anglietes cienīgas, jo kristīga angliete nepakļaujas gļēvai apdomībai, bet cenšas pēc tikumiskas taisnības. Taču, kad nu saruna bija ņēmusi šādu virzienu, es pacēlos pāri jebkuriem prāta apsvērumiem. Ja es gra- sītos celt pati savus pazemīgi izgudrotos iebildumus, vēl, iespējams, būtu vilcinājusies. Taču nelāgais virziens, ko manu acu priekšā ņēma ģimenes nesaskaņas, bija tik lieliski un jauki aprakstīts mis Džeinas Annas Stemperes korespondencē — tūkstoš pirmajā vēstulē ar nosaukumu «Miers ģimenē». Es savā pazemīgi izraudzītajā kaktiņā piecēlos un atšķīru nenovērtējamo grāmatu.

—    Mīļais mister Eiblvait, — es sacīju, — atļaujiet teikt vienu vārdu.

Kad, piecēlusies kājās, pievērsu sev visu klātesošo uzmanību, manīju, ka misters Eiblvaits tūlīt sarunās man rupjības. Taču mana mīlīgā uzruna viņu savaldīja. Viņš blenza manī, pagāniska pārsteiguma sagrābts.

—    Kā patiesai labvēlei un draugam, — es turpināju,

—    un kā cilvēkam, kas sen jau radis uzmundrināt, pārliecināt, sagatavot, apgaismot un stiprināt savus tuvākos, ļaujiet man izmantot tiesības, kurām īstenībā nekāda atļauja nav vajadzīga, — tiesības remdēt jūsu satraukto prātu.

Misters Eiblvaits pamazām atguvās, viņš kuru katru bridi varēja laut dusmām vaļu un droši vien ari būtu tām ļāvis vaļu, ja manā vietā atrastos kāds cits. Taču mana balss (parasti maiga) kritiskos brižos uzņem augstus toņus. Sai kritiskajā bridi jutu neatvairāmu aicinājumu uzņemt visaugstāko no visiem toņiem.

Pastiepu viņam pretī savu vērtīgo grāmatiņu un ar rādītāja pirkstu izteiksmīgi badīju atšķirtajā lappusē.

—    Ne jau maniem vārdiem! — es izsaucos kvēlas aizrautības uzplūdā. — Ak, nedomājiet, ka lūdzu uzmanību saviem pazemīgajiem vārdiem! Debesu manna tuksnesī, mister Eiblvait! Rasa pār izraēliešu zemi! Mierinājuma vārdi, gudrības vārdi, mīlestības vārdi — mis Džeinas Annas Stemperes svētlaimīgie, svētlaimīgie vārdi!

Šai vietā es uz mirkli apklusu, jo man pietrūka elpas. Iekams paguvu attapties, šis briesmonis cilvēka izskatā pārskaities ierēcās:

—    Mis Džeina Anna Stempere lai vācas pie …

Nespēju uzrakstīt drausmīgo vārdu, ko šeit aizstāju ar punktiņiem. Es iekliedzos, kad tas viņam paspruka pār lūpām; es metos pie savas somiņas uz galda istabas kaktā, izkratīju no tās visus traktātus un paņēmu kādu brošūru, kurā bija rakstīts par zaimojošu lādēšanos un kurai bija dots virsraksts «Klusējiet, dieva dēļi». Es pasniedzu to misteram Eiblvaitam ar izmisīga lūguma izteiksmi sejā. Viņš pārplēsa to vidū pušu un svieda pāri galdam man atpakaļ. Visi satraukti pielēca kājās, nezinādami, kas vēl var notikt. Es tūlīt atkal apsēdos savā kaktiņā. Atcerējos kādu gadījumu apmēram tādos pašos apstākļos, kad mis Džeina Anna Stempere tika sagrābta aiz pleciem un izgrūsta no istabas, Mis Stemperes gara spēka iedrošināta, es gaidīju, ka varbūt atkārtosies viņas mocības.

Taču nekā — tam nebija lemts notikt. Nākamā persona, pie kuras vērsās misters Eiblvaits, bija viņa sieva.

—    Kurš … kurš … kurš … — viņš izspieda, niknumā stostīdamies, — kurš te ieaicinājis šo nekaunīgo fanātiķi? Varbūt tā esat jūs?

Kamēr krustmāte Eiblvaita paguva bilst kaut zilbi, Reičela atbildēja viņas vietā

—    Mis Kleka, — viņa sacīja, — šeit ir mana viešņa.

Sie vārdi ietekmēja misteru Eiblvaitu pavisam dīvaini.

No ārprātīga niknuma kveldēta cilvēka viņš pēkšņi pārvērtās ledaina nicinājuma stindzinātā cilvēkā. Ikvienam kļuva skaidrs, ka Reičela — lai cik īsa un vienkārša bija viņas atbilde — izteikusi kaut ko tādu, kas misteram Eiblvaitam beidzot devis virsroku pār viņu.

—    Ak tā! — viņš iesaucās. — Mis Kleka ir jūsu viešņa šeit, manā mājā?

Nu pienāca Reičelas kārta zaudēt savaldīšanos. Seja viņai piesarka un acis spīvi iezvīļojās. Viņa pievērsās advokātam un, norādīdama uz misteru Eiblvaitu, augstprātīgi iejautājās:

—    Ko tas nozīmē?

Misters Brafs iejaucās trešo reizi.

—    Jūs laikam esat piemirsis, — viņš sacīja misteram Eiblvaitam, — ka šo māju mis Verinderes aizbildnis noīrēja mis Verinderes vajadzībām.

—    Ne tik strauji! — misters Eiblvaits viņu pārtrauca. — Man vēl sakāms pēdējais vārds, ko es sen jau būtu izteicis, ja vien šī… — viņš paraudzījās uz manu pusi, gudrodams, kādā derdzīgā vārdā vēl varētu mani nopulgot, — … ja vien šī apdauzītā vecava nebūtu mani iztraucējusi. Atļaujiet darīt jums zināmu, ser, — ja mans dēls nav pietiekami labs, lai kļūtu par mis Verinderes laulāto draugu, es neuzdrošinos domāt, ka viņa tēvs ir pietiekami labs, lai noderētu par mis Verinderes aizbildni. Esiet tik laipni un saprotiet manus vārdus tā, ka es vairs neuzņemos aizbildņa godu, kas man uzticēts lēdijas Verinderes testamentā. Jūsu juridiskajā valodā runājot — es atsakos pildīt aizbildņa pienākumus. Šo māju vajadzēja noīrēt uz mana vārda. Atbildību par to pilnīgi uzņemos es pats. Tā ir mana māja. Varu to paturēt vai izīrēt tālāk, kā man labpatīk. Nevēlos mis Verinderi steidzināt. Gluži otrādi, lūdzu viņu izvākt savu viešņu un savu bagāžu tad, kad viņai pašai liksies ērtāk to izdarīt. — Viņš zemu paklanījās un izgāja no istabas.

Tā misters Eiblvaits atriebās Reičelai par tās atteikšanos precēties ar viņa dēlu!

Līdzko durvis aizvērās, krustmāte Eiblvaita parādīja tādus brīnumus, ka mēs visi apklusām. Viņai pēkšņi pietika enerģijas, lai pārietu pāri istabai!

—     Mana mīļā, — viņa sacīja, saņemdama Reičelu aiz rokas, — es kaunētos par savu vīru, ja nezinātu, ka ar jums runāja nevis viņš pats, bet gan viņa dusmas. Toties jūs, — krustmāte Eiblvaita turpināja, jaunos enerģijas uzplūdos pievērsdamās man klusajā kaktiņā, — jūs esat īsta nekrietnele, kas viņu sakaitināja. Ceru, ka nekad vairs neredzēšu ne jūs, ne jūsu traktātus. — Viņa atgriezās pie Reičelas un noskūpstīja to. — Izlūdzos piedošanu, dārgumiņ, — viņa sacīja, — sava vīra vārdā. Ko es jūsu labā varētu darīt?

Visu mūžu neizprotama — untumaina un stūrgalvīga ikkatrā savā rīcībā — Reičela pēkšņi izplūda asarās, izdzirdējusi šos gaužām nodrāztos vārdus, un klusēdama sniedza krustmātei atbildes skūpstu.

—    Ja man ļauts atbildēt mis Verinderes vietā, — ierunājās misters Brafs, — lūgšu jūs, misis Eiblvaita, nosūtīt lejā Penelopi ar jaunkundzes cepuri un šalli. Atstājiet mūs vienus kādas desmit minūtes, — viņš piebilda, mazliet klusinādams balsi, — un varat paļauties uz mani, ka visu nokārtošu tā, lai apmierināta justos gan jūs, gan mis Reičela.

Mūsu ģimenes uzticēšanās šim cilvēkam likās tieši apbrīnojama. Nebilduši vairs ne vārda, krustmāte Eiblvaita izgāja no istabas.

—    Ak! — nolūkodamies viņai nopakaļ, sacīja misters Brafs. — Hērnkāslu asinīm piemīt arī savi trūkumi, tas man jāatzīst. Taču laba audzināšana tomēr ir kaut ko vērta, nudien!

Izteicis šo gaužām grēcīgo piezīmi, viņš bargi paskatījās uz manu kaktu, it kā gaidītu, lai arī es eju projām. Mana interese par Reičelu — nesalīdzināmi vērtīgāka interese nekā tā, ko piesolīt varēja viņš, — mani kā ar kniedēm piekniedēja pie krēsla.

Misters Brafs atteicās no cerības aizdabūt mani projām, tāpat kā bija atteicies toreiz pie krustmātes Verinderes Montegjūskvērā. Viņš pieveda Reičelu pie krēsla blakus logam un aprunājās ar viņu tur.

—    Mana mīļā jaunkundze, — viņš sacīja. — Mistera Eiblvaita izturēšanās jūs, gluži dabiski, satrauca un pārsteidza. Ja ar šādu cilvēku būtu vērts strīdēties, mēs drīz vien viņam pierādītu, ka tik patvarīgi nemaz nedrīkst rīkoties. Taču šīs pūles nav tā vērtas. Jums bija pilnīga taisnība, kad sacījāt, ka nav vērts viņam pievērst uzmanību.

Misters Brafs apklusa un palūkojās uz manu kaktu. Es sēdēju gluži nekustīgi, nolikusi traktātus pa tvērienam, ar mis Džeinu Annu Stemperi klēpī.

—    Jūs zināt, — viņš turpināja, pagriezdamies atkal pret

Reičelu, — ka jūsu nabaga māmiņai piemita jaukā īpašība saskatīt cilvēkos pašu labāko un nekad nepamanīt ļauno. Savu svaini par jūsu aizbildni viņa iecēla vienīgi tādēļ, ka ticēja viņam, un vēl tādēļ, ka ar to cerēja iepriecināt savu māsu. Man misters Eiblvaits nekad nav paticis, un es pierunāju jūsu māmiņu, lai viņa ļauj testamentā ierakstīt tādu pantu, kas zināmos gadījumos testamenta izpildītājiem dod tiesības konsultēties ar mani par jauna aizbildņa iecelšanu. Par šādu gadījumu varam uzskatīt šās dienas notikumus, un es patlaban domāju tā: darīsim galu visiem šiem garlaicīgajiem juridiskajiem sīkumiem ar kādu ziņu no manas sievas, un es ceru, ka jūs man to atļausiet. Vai esat ar mieru pagodināt misis Brafu un kļūt par viņas viešņu? Un vai jūs izmantosiet manu pajumti kā manas ģimenes locekle, līdz mēs, lielie gudrinieki, saliksim galvas kopā un izspriedīsim, kas turpmāk darāms?

Izdzirdusi šos vārdus, es piecēlos, lai iejauktos sarunā. Misters Brafs izdarīja tieši to, no kā baidījos, kad viņš lūdza misis Eiblvaitu atsūtīt Reičelas cepuri un šalli.

Taču es nepaguvu atvērt muti, kad Reičela vissiltākajiem vārdiem jau bija pieņēmusi viņa ielūgumu. Ja ļautu viņiem šo vienošanos izpildīt, ja Reičela kaut tikai spertu kāju pār mistera Brafa slieksni — ardievu, mana mūža lielākās cerības, ardievu, cerības atgriezt noklīdušo avi pie kristīgās draudzes! Mani satrieca jau pati doma par šādu postu. Nobīdīju pie malas visus kavēkļus, ko cēla pasaulīgā apdomība, un ar patiesu kvēli izrunāju pirmos vārdus, kas pagadījās mēles galā.

—    Pagaidiet! — es saucu. — Pagaidiet! Jums jāuzklausa mani. Jūs, mister Braf, neesat Reičelai rada, toties es esmu viņas tuviniece. Es viņu aicinu pie sevis, es lūdzu testamenta izpildītājus iecelt mani par aizbildni. Reičela, mana vismīļā Reičela, piedāvāju jums savu pieticīgo mitekli; brauciet ar nākamo vilcienu uz Londonu un dalieties ar mani manā pajumtē!

Misters Brafs neteica nekā. Reičela palūkojās manī ar ledainu izbrīnu, ko pat nepūlējās slēpt.

—    Jūs esat ļoti laipna, Drusila, — viņa sacīja. — Iebraukusi Londonā, droši vien jūs apciemošu. Taču esmu pieņēmusi mistera Brafa ielūgumu, un man šķiet, ka vislabākā izeja pašreiz ir palikt mistera Brafa aizgādībā.

—    Ak, nerunājiet tā! — es lūdzos. — Es nespēju šķirties no jums, Reičela, nespēju šķirties no jums!

Mēģināju Reičelu apskaut. Bet viņa atkāpās soli atpakaļ. Mana dedzība nerada atbalsi, tā drīzāk gan padarīja Reičelu tramīgu.

—    Šis satraukums, — viņa teica, — ir gluži nevietā. Es to nesaprotu.

—    Tāpat kā es, — piebilda misters Brafs.

Abu cietsirdība — šī riebīgā, pasaulīgā cietsirdība — iesvēla manī sašutumu.

—     Ak, Reičela, Reičela! — man izlauzās. — Vai patiešām neesat vēl pamanījusi, ka mana dvēsele alkst jūs padarīt par īstu kristieti! Vai tiešām sirdsbalss jums neteic, ka es jūsu labā gribu darīt to, ko pūlējos izdarīt jūsu mīļajai māmiņai, iekams nāve viņu izrāva no manām rokām?

Reičela pienāca soli tuvāk un gaužām dīvaini manī palūkojās.

—    Nesaprotu jūsu mājienu par manu māti, — viņa sacīja. — Varbūt jūs, mis Kleka, būtu tik laipna un to paskaidrotu?

Nepaguvu atbildēt, kad pienāca misters Brafs un, pasniegdams Reičelai elkoni, centās viņu izvest no istabas.

—    Labāk izbeigsim šo sarunu, dārgā, — viņš sacīja.

—   Un mis Kleka labāk lai neko nepaskaidro!

Ja es būtu koka gabals vai akmens, arī tad šāda iejaukšanās piespiestu mani apliecināt tīru patiesību. Sašutusi es pagrūdu misteru Brafu sānis un sevišķi izmeklētos vārdos svinīgi paziņoju, cik neapšaubāms pēc kristīgās mācības ir posts, kas nāk pār cilvēku, ja tas mirst nesagatavots.

Reičela salēcās un — es sarkstu, pat to rakstīdama, — šausmās iekliedzās.

—    Iesim projām! — viņa sacīja misteram Brafam.

—    Dieva dēj, iesim projām, kamēr šī sieviete nav pateikusi vēl kaut ko. Ak, lai atceramies manas māmiņas nevainojamo, jauko, skaisto, citu labā nodzīvoto mūžu! Jūs bijāt bērēs, mister Braf, jūs redzējāt, ar kādu mīlestību viņu pavadīja, jūs redzējāt, kā pie kapa nabaga bezpalīdzīgie Jaudis raudāja par to, ka zaudējuši savu labāko draugu. Bet šī bezgode te cenšas radīt manī šaubas, ka nabaga māmiņa, kas bija eņģelis zemes virsū, nekļūs par eņģeli debesīs! Par to vairs nav ko runāt! Iesim projām! Mani smacē jau pati doma, ka elpoju vienu gaisu ar šo sievieti! Mani šausmina apziņa, ka atrodos ar viņu vienā istabā!

Kurla pret jebkuriem iebildumiem viņa metās uz durvīm.

Tai brīdī ienāca Reičelas istabene ar viņas cepuri un šalli. Viņa apģērbās pa roku galam.

—    Sakravājiet manas mantas, — viņa teica, — un nogādājiet pie mistera Brafa!

Es vēl mēģināju Reičelai tuvoties — jutos satriekta un apbēdināta, bet — lieki to piebilst — nekādā ziņā ne aizvainota. Gribēju vēl tikai pasacīt: «Kaut jūsu cietā sirds atmaigtu! Es jums labprāt visu piedodu.» Viņa nolaida plīvuru pār seju, izrāva man no rokām savu šalli un, ārā steigdamās, aizcirta durvis man deguna priekšā. Es panesu aizvainojumu savā ierastajā gara stingrībā. Un tagad to atceros ar savu ierasto apziņu, ka paceļos pāri jebkuriem aizvainojumiem.

Misters Brafs, pirms savukārt izsteidzās pa durvīm, pateica uz šķiršanos dažus izsmējīgus vārdus.

—    Nevajadzēja gan jums izskaidroties, mis Kleka, — viņš sacīja, palocījās un izgāja no istabas.

Persona ar lenšaino aubīti sekoja viņa paraugam.

—    Tagad ir skaidri redzams, kurš te visus salaida matos,- — viņa teica. — Esmu tikai nabaga kalpone — taču, goda vārds, es kaunos par jums!

Viņa izgāja no istabas un ar blīkšķi aizcirta durvis.

Paliku viena. Visu nonievāta un pamesta, es paliku istabā viena pati.

Ko gan vēl piebilst šim gauži parastu faktu izklāstījumam — šai aizkustinošajai ainai, kur attēlots, kā pasaule vajā īstu kristieti? Neko! Dienasgrāmata man atgādina, ka šai vietā beidzas kārtējā mana raibā mūža nodaļa. Kopš tās dienas Reičelu Verinderi nekad vairs neesmu redzējusi. Piedošanu no manis viņa saņēma jau toreiz, kad apvainoja mani. Kopš tā laika savās lūgšanās allaž esmu viņu pieminējusi ar labu vārdu. Un, kad es nomiršu, arī pēc nāves palikdama uzticīga principam ļaunu atmaksāt ar labu, viņa pēc mana testamenta mantojumā saņems «Mis Džeinas Annas Stemperes dzīvi, domas un darbus».

OTRAIS STĀSTĪJUMS, ko uzrakstĪjis advokĀts METJŪ BRAFS GREIZINSKVĒRĀ

I NODAĻA

Kad nu mana dārgā draudzene mis Kleka ir nolikusi spalvu, es savukārt ķēros pie tās divu iemeslu dēļ.

Pirmkārt, man ir iespēja ienest skaidrības gaismu dažā labā interesantā punktā, kas līdz šim palicis neziņas tumsā. Mis Verinderei radās savi slepeni iemesli atsaukt saderināšanos, un cēlonis tam biju es. Misteram Godfrijam Eiblvaitam arī radās slepeni iemesli atteikties no tiesībām iegūt savas apburošās māsīcas roku — un es šos iemeslus atklāju.

Otrkārt, — vai nu par laimi, vai nelaimi — pat šobrīd man to grūti pasacīt —, tai laika posmā, par kuru patlaban rakstu, pats biju iejaukts notikumos ar indiešu dimantu. Man piekrita gods savā kantorī pieņemt kādu austrumnieciska izskata ārzemnieku ar sevišķi izsmalcinātām manierēm, un es nešaubīdamies apgalvoju, ka šis cilvēks bija trīs indiešu barvedis. Vēl jāpiebilst, ka nākamajā dienā tikos ar izdaudzināto ceļotāju misteru Mērtvetu un ka mūsu sarunai par Mēness akmeni bija ļoti liela nozīme turpmākajā notikumu gaita. Sādi varu paskaidrot savas tiesības ieņemt vietu šais lappusēs.

Atsauktā saderināšanās laika secībā ieņem pirmo vietu, tādēļ šai manā stāstījumā tā arī tiks aprakstīta pirmā. Pārlūkojot notikumu virkni no sākuma līdz galam, uzskatu par nepieciešamu — jums varbūt tas liksies dīvaini — vispirms atainot savas sarunas pie mana apbrīnojamā klienta un drauga nelaiķa sera Džona Verindera gultas.

Seram Džonam piemita sava daļa — iespējams, krietni liela daļa — pašu nekaitīgāko un jaukāko visam cilvēku dzimumam raksturīgo vājību. To vidū gribu minēt tikai vienu, kas tieši attiecas uz aprakstāmajiem notikumiem, proti — kamēr sers Džons bija pie labas veselības, viņš juta nepārvaramu nepatiku uzņemties rūpes par sava testamenta sastādīšanu. Lēdija Verindere visādi izmēģinājās laulāto draugu ietekmēt, lai tas izpilda savu pienākumu, un ari es nepaliku malā. Viņš atzina, ka mūsu prasība ir pamatota, taču tālāk ne soli netika, līdz nāca grūtā slimība, kas galu galā viņu noveda kapā. Tad beidzot tiku uzaicināts saņemt sava klienta norādījumus attiecībā uz testamentu. Tie, kā izrādījās, bija paši vienkāršākie norādījumi, kādus jebkad esmu uzklausījis visā savā jurista praksē.

Kad ienācu istabā, sers Džons gultā snauda. Mani ierau- dzīj is, viņš pamodās.

—    Esiet sveicināts, mister Braf! — teica sers Džons.

—    Ilgi e§ jūs neaizkavēšu. Gribu gulēt. — Ar lielu interesi viņš vēroja, kā es nolieku spalvas, tinti un papīru.

—   Vai esat sagatavojies? — viņš jautāja.

Es palocījos, iemērcu spalvu tintē un gaidīju norādījumus.

—    Visu, kas man pieder, novēlu savai sievai, — sacīja sers Džons. — Tas arī viss. — Viņš pagriezās spilvenos un atkal dzīrās iemigt.

Man vajadzēja viņu vēlreiz traucēt.

—    Vai jūs gribat teikt, — es vaicāju, — ka visu savu īpašumu, kā kustamo, tā nekustamo, kas jums pieder līdz pat miršanas stundai, — pilnīgi visu novēlat lēdijai Verinderei?

—    Jā, — atbildēja sers Džons. — Tikai es to izteicu daudz īsākos vārdos. Vai arī jūs to nevarētu aprakstīt īsāk un ļaut, lai es atkal aizmiegu? Viss paliek manai sievai. Tāds ir mans testaments.

Viss īpašums atradās pilnīgi viņa rīcībā un bija iedalāms divos veidos. Zemes īpašums (ar nolūku cenšos neizmantot profesionālus izteicienus) un naudas īpašums. Jebkurā citā gadījumā es droši vien būtu uzskatījis par savu pienākumu lūgt klientu, lai tas apdomā savu testamentu. Sai gadījumā droši zināju, ka lēdija Verindere ne tikai pelnījusi sava vīra bezierunu uzticēšanos (to pelnījusi ikviena krietna laulāta draudzene), bet spēs to arī pienācīgi attaisnot (un tas, cik varu spriest pēc savas pieredzes, izdodas labi ja vienai no tūkstoš daiļā dzimuma pārstāvēm). Desmit minūšu laikā sera Džona testaments bija sastādīts, uzrakstīts, un lāga vīrs sers Džons varēja atkal laisties iztraucētajā snaudā.

Lēdija Verindere godam attaisnoja vīra uzticību. Kļuvusi atraitne, viņa pēc dažām dienām uzaicināja mani pie sevis, un mēs sastādījām viņas testamentu. Lēdija Verindere savu uzdevumu izprata tik gudri un dziļi, ka neredzēju ne mazākā pamata dot viņai kaut kādus padomus. Mani pienākumi aprobežojās ar to, ka viņas norādījumus fiksēju attiecīgā juridiskā formā. Nebija pagājušas vēl ne divas nedēļas, kopš sers Džons atdusējās kapā, kad viņa meitas nākotne jau tika nodrošināta ļoti saprātīgi un ar lielu mīlestību.

Ievietots ugunsdrošā seifā, testaments nogulēja manā kantorī daudz īsāku laiku, nekā man būtu gribējies cerēt. Jau tūkstoš astoņsimt četrdesmit astotā gada vasarā man atkal vajadzēja tanī ielūkoties gaužām bēdīgos apstākļos.

Sai dienā, par kuru stāstu, ārsti pasludināja lēdijai Verinderei spriedumu, ko vārda tiešā nozīmē varēja saukt par nāves spriedumu. Es biju pirmais, kam viņa užticēja patiesību par savu stāvokli, turklāt izteica vēlēšanos vēlreiz kopā ar mani pārskatīt testamentu.

Labāk nodrošināt meitas nākotni nebūtu iespējams. Taču laika gaitā lēdijas Verinderes vēlēšanās atstāt nelielu mantojuma tiesu vienam otram radiniekam bija mazliet mainījusies, tādēļ radās nepieciešamība dokumenta oriģinālam pievienot trīs vai četrus kodicilus. [5] Baidīdamies, ka neatgadās kaut kas neparedzēts, izdarīju to tūlīt un saņēmu viņas augstdzimtības atjauju pēdējos norādījumus iekļaut otrā testamentā. Mans nolūks bija novērst jebkādus pārpratumus un atkārtojumus, kas pēc papildināšanas izkropļoja dokumenta oriģinālu un nekādi neatbilda maniem priekšstatiem par profesionāli augstā līmenī nokārtotu darījumu.

' Papildinājumi testamentā, kas neattiecas uz mantošanas tiesību kopumā (tulk.).

Šā otrā testamenta apliecināšanu jau aprakstīja mis Kleka, kura labprāt uzņēmās liecinieces pienākumus. Kas attiecas uz Reičelas Verinderes mantojumu, jaunais testaments vārds vārdā atbilda pirmajam variantam. Vienīgās pārgrozības radās sakarā ar aizbildņa iecelšanu un dažiem piesardzības pasākumiem, ko mēs ierakstījām pēc mana padoma. Kad lēdija Verindere nomira, testaments tika nodots manam proktoram lai to parastā kārtā apstiprinātu (tā šo aktu sauc juridiskā valodā).

Aptuveni trīs nedēļas kopš tā brīža — ja es pareizi atceros — manās ausīs nonāca pirmās vēstis, ka ap testamentu notiek kaut kas neparasts. Biju iegriezies sava drauga proktora kantorī un tūlīt manīju, ka viņš mani sagaida ar lielāku interesi nekā citkārt.

—    Man ir kaut kas jauns, ko jums pastāstīt, — viņš sacīja. — Kā jums šķiet — ko es šorīt dzirdēju Doktorzko- monzā[6]? Kāds interesējies par lēdijas Verinderes testamentu un jau to izpētījis!

Tā nudien bija ievērojama vēsts! Testamentā nebija it nekā apstrīdama, un es nespēju iedomāties, kam gan par to varētu rasties kaut mazākā interese. (Laikam gan būs pareizi, ja es šeit paskaidrošu — varbūt kāds no lasītājiem to nezina —, ka likums ļauj ikvienam, kurš samaksā šiliņu, ielūkoties jebkurā testamentā, kas glabājas Doktorz- komonzā.)

—    Vai jūs zināt, kas prasījis testamentu?

—     Jā, klerks to man paziņoja, ne mirkli nevilcinādamies. Testamentu pieprasījis misters Smolijs no firmas «Skips un Smolijs». Testamentam vēl nav noņemta kopija, un tas nav ierakstīts lielajā reģistrā. Tā ka šoreiz nav palicis citas izejas kā atkāpties no parastās kārtības un ļaut, lai viņš aplūko dokumenta oriģinālu. Viņš to rūpīgi izpētījis un kaut ko atzīmējis savā kabatas grāmatiņā. Vai jums ir kāda nojausma, kādēļ viņš to darījis?

Es papurināju galvu,

—    Noskaidrošu, — es atbildēju, — iekams šī diena būs galā. — Tad es devos atpakaļ uz savu kantori.

Ja šo dīvaino interesi par manas klientes testamentu būtu parādījusi kāda cita advokātu firma, šā jautājuma noskaidrošanā varbūt rastos dažādas grūtības. Taču pār «Skipu un Smoliju» man bija zināma ietekme, un tas manu uzdevumu padarīja stipri vien vieglāku. Mans klerks (ļoti lietpratīgs un patīkams cilvēks) bija mistera Smolija brālis, un, izmantodami šos netiešos sakarus ar mani, «Skips un Smolijs» jau kopš vairākiem gadiem uzlasīja druskas no mana galda, citiem vārdiem sakot, uzņēmās lietas, kas bija nonākušas manā kantorī, bet ko dažādu iemeslu dēļ es nevēlējos uzņemties. Tādējādi mana profesionālā aizbildnība šai firmai bija diezgan svarīga. Ja rastos nepieciešamība, es šo aizbildnību viņiem šai gadījumā atgādinātu.

Līdzko pārnācu kantorī, tūlīt aprunājos ar savu klerku un, izstāstījis par notikušo, aizsūtīju viņu pie brāļa ar šādu ziņu: «Misters Brafs sūta sveicienus un labprāt gribētu uzzināt, kāda vajadzība spiedusi misteru Skipu un misteru Smoliju pētīt lēdijas Verinderes testamentu.»

Šie vārdi lika misteram Smolijam brāļa pavadībā tūlīt ierasties manā kantorī. Viņš atzinās, ka rīkojies pēc kāda sava klienta norādījumiem. Vēl viņš piebilda, ka vairāk nekā nevarot sacīt, jo citādi tiktu lauzts solījums glabāt amata noslēpumu.

Par šo jautājumu mēs krietni vien izstrīdējāmies. Taisnība, bez šaubām, bija misteram Smolijam, nevis man. Patiesību sakot, mani pārņēma dusmas, turklāt arī modās noteiktas aizdomas, un es par varēm gribēju uzzināt kaut ko vairāk. īstenībā bija vēl ļaunāk: es atteicos jebkuru papildu informāciju uzskatīt par man uzticētu noslēpumu un pieprasīju pilnīgu brīvību rīkoties pēc savas pārliecības. Pat vēl ļaunāk — es pavisam neattaisnojami centos no sava stāvokļa izsist iespējami lielāku labumu.

—    Izvēlieties, ser, — es sacīju misteram Smolijam, — vai nu risku zaudēt darījumus ar saviem klientiem, vai risku zaudēt darījumus ar maniem klientiem.

Atzīstu, ka šai rīcībai nav nekāda attaisnojuma, — īsts varmācības paraugs, lai neteiktu vairāk. Kā visi varmākas, es neatlaidīgi pūlējos panākt savu. Misters Smolijs izvēlējās, ne mirkli nevilcinādamies. Viņš skumīgi pasmaidīja un atklāja sava klienta vārdu: — Misters Godfrijs Eiblvaits.

Ar to man pietika — vairāk neko es nevēlējos zināt.

Kad nu esmu savā stāstījumā nonācis līdz šai vietai, man šķiet īstā reize iepazīstināt šo rindiņu lasītāju ar lēdijas Verinderes testamentu, lai mēs būtu pilnīgi vienādi informēti.

Tātad, īsi sakot, Reičela Verindere mantoja tikai tiesības līdz mūža galam saņemt procentus no ienākumiem, ko ienes visi viņas mātes īpašumi. Lēdijas Verinderes nepārspējamais veselais saprāts un mana ilgos gados uzkrātā pieredze kopīgiem spēkiem atņēma mis Reičelai visu atbildību un pasargāja viņu no briesmām krist par upuri kādam trūcīgam, bet nekrietnam cilvēkam. Ne viņai pašai, ne viņas vīram (ja mis Reičela apprecētos) nav tiesību ņemt kaut sešu pensu monētu ne no nekustamā, ne no kustamā īpašuma. Viņi var dzīvot gan Londonas namā, gan Jorkšīras muižā un saņemt it krietnus ienākumus — un tas arī ir viss.

Kad es pārdomāju tikko atklāto jaunumu, samulsumā nezināju, kas man nu būtu darāms.

Nebija vēl pagājusi pat nedēla, kopš (sev par lielu pārsteigumu un nepatiku) uzzināju, ka mis Verindere saderinājusies. Es no visas sirds apbrīnoju un mīlēju jauno dāmu, un mani gaužām apbēdināja vēsts, ka viņa nolēmusi sevi ziedot misteram Godfrijam Eiblvaitam. Un nu šis cilvēks, ko allaž esmu uzskatījis par pieglaimīgu blēdi, pierādīja, ka manas visjaunākās domas par viņu bijušas pareizas, un skaidri atklāja, ka no viņa puses šīm laulībām pamatā ir tikai aprēķins! «Un kas tur ļauns?» jūs varbūt iebildīsiet. «Līdzīgi darījumi notiek ik dienas.» Taisnība, mans mījais lasītāj. Bet vai jūs uz to raudzītos tikpat viegli arī tad, ja šāds darījums skartu (teiksim) jūsu māsu?

Pirmās domas, kas man, gluži dabiski, iekrita prātā, bija šādas. Vai misters Eiblvaits saderināšanos uzturēs spēkā pēc tā, ko bija uzzinājis viņa advokāts?

Tas pilnīgi atkarīgs no viņa materiālajiem apstākļiem, par kuriem es nezināju itin nekā. Ja mistera Eiblvaita stāvoklis nav galīgi bezcerīgs, ir vērts apprecēties ar mis

Verinderi kaut vai viņas ienākumu dēļ vien. Ja turpretī viņam noteiktā laikā nepieciešama prāvāka naudas summa, lēdijas Verinderes testaments ir sasniedzis mērķi un pasargās viņas meitu, lai tā nekrīt nelieša rokās.

Ja pareizs ir otrais pieņēmums, man nebūtu ne mazākās vajadzības pirmajās sēru dienās pēc mātes nāves sarūgtināt Reičelu, atklājot viņai patiesību. Ja turpretī pareizs būtu pirmais pieņēmums, es ar savu klusēšanu veicinātu laulības, kas mis Reičelu padarīs nelaimīgu līdz pat mūža galam.

Manām šaubām pienāca gals, kad ierados Londonas viesnīcā, kur bija apmetusies misis Eiblvaita un mis Verindere. Viņas pastāstīja, ka nākamajā dienā braucot uz Braitonu un ka neparedzēti šķēršļi aizkavējot misteru Godfrij u Eiblvaitu viņas turp pavadīt. Es tūlīt pieteicos ieņemt mistera Eiblvaita vietu. Kamēr tikai domāju par Reičelu Verinderi, bija iespējams vilcināties. Līdzko viņu ieraudzīju pats savām acīm, nevilcinādamies nolēmu pastāstīt viņai taisnību, lai notiek kas notikdams.

Izdevība radās nākamajā dienā pēc manas ierašanās Braitonā, kad abi izgājām pastaigāties.

—    Vai drīkstu apjautāties, — es sacīju, — par jūsu saderināšanos?

—    Jā, — viņa vienaldzīgi atbildēja, — ja vien jums nav nekā interesantāka, par ko runāt.

—    Vai jūs piedosiet vecam savas ģimenes draugam un kalpam, mis Reičela, ja uzdrošināšos vaicāt, vai jūs no visas sirds vēlaties šīs precības?

—    Precos aiz izmisuma, mister Braf, cerēdama iemantot kaut ko līdzīgu rāmai laimei, kas mani varbūt samierinās ar dzīvi.

Atklāti teikts! Un aiz šiem vārdiem acīmredzot slēpās vēl kaut kas cits, — iespējams, kāds romantisks piedzīvojums. Taču man bija savs nolūks, un es neļāvu sarunai novirzīties no galvenā jautājuma (kā sakām mēs, juristi).

—    Misters Eiblvaits droši vien domā pavisam citādi, — es sacīju. — Vismaz viņš taču precas aiz mīlestības?

—    Tā viņš apgalvo, un man šķiet, ka varu ticēt. Diezin vai, mani nemīlēdams, Godfrijs būtu ar mieru mani precēt pēc tā, par ko viņam atzinos.

Nabadzīte! Viņai pat prātā nav ienākusi doma, ka šis cilvēks varētu viņu precēt gluži savtīgu, mantkārīgu nolūku dēļ. Uzdevums, ko pats biju apņēmies veikt, pēkšņi man likās daudz grūtāks, nekā sākumā domāju.

—    Izklausās dīvaini, — es turpināju, — manām vecmodīgajām ausīm . ..

—    Kas izklausās dīvaini? — viņa jautāja.

—     Dzirdēt jūs runājam par savu nākamo laulāto draugu tā, it kā jūs nebūtu pārliecināta par viņa jūtu patiesīgumu. Vai jums ir kāds noteikts pamats par viņu šaubīties?

Mis Reičelas apbrīnojami asā uztvere spēji pamanīja pārmaiņu vai nu manā balsī, vai manā izturēšanās veidā, kad es izteicu šo jautājumu, un viņai radās aizdomas, ka runāju, kaut kāda slepena nolūka vadīts. Viņa apstājās, izvilka savu roku no mana elkoņa un pētigi ielūkojās man sejā.

—    Mister Braf, — viņa teica, — jums kaut kas ir sakāms par Godfriju Eiblvaitu. Runājiet, lūdzu!

Pazinu mis Reičelu pietiekami labi, lai varētu viņai uzticēties. Es izstāstīju visu.

Viņa atkal paņēma mani zem rokas un lēnām sāka iet. Jutu viņas pirkstus neapzināti arvien ciešāk saspiežam manu elkoni un redzēju viņas sejiņu kļūstam arvien bālāku un bālāku, taču, kamēr es runāju, viņa nebilda ne vārda. Kad biju visu izteicis, viņa joprojām krietnu brīdi klusēja. Mazliet nodūrusi galvu, mis Reičela soļoja man blakus, nejuzdama manu klātbūtni, neko nemanīdama sev apkārt, dziļi iegrimusi pati savās domās.

Es pat nemēģināju viņu traucēt. Labi pazīdams viņas raksturu, zināju, ka šoreiz, tāpat kā citkārt, jāļauj viņai vaļa attapties.

Uzzinājušas kaut ko īpaši interesantu, gandrīz visas meitenes parasti vispirms uzdod neskaitāmus jautājumus un pēc tam aizrautīgi visu pārspriež ar kādu sirdsdraudzeni. Turpretim Reičela Verindere līdzīgos apstākļos allaž iegrima sevī un klusēdama visu pārdomāja. Sāds neierobežots patstāvīgums vīrietim ir cildināma īpašība. Sievietei tas tiek uzskatīts par nopietnu trūkumu, jo viņa tādējādi atšķiras no visām pārējām sava dzimuma pārstāvēm un cilvēki parasti viņu galīgi pārprot. Šai ziņā, jāatzīst, arī es pieslej os vairākuma domām, un vienīgais izņēmums manās acīs ir Reičela Verindere. Patstāvīgumu viņas raksturā es vērtēju loti augstu — daļēji, bez šaubām, tādēļ, ka allaž esmu viņu mīlējis un cienījis, da]ēji tādēļ, ka, labi pazīdams mis Reičelu, pareizi spēju izprast viņas sakaru ar Mēness akmens nozušanu. Lai cik nelāgi viss liecināja pret Reičelu, jo nevarēja taču nekādi noliegt, ka viņa kaut kādā veidā tikusi iejaukta dimanta nozušanā, es tomēr paliku cieši pārliecināts, ka mis Reičela nav darījusi nekā sevis necienīga, ka viņa nav spērusi ne soli, iepriekš to klusībā krietni neapsvērdama.

Bijām nogājuši turpat veselu jūdzi, iekams Reičela atrāvās no savām pārdomām. Viņa pēkšņi palūkojās manī ar tikko manāmu kādreizējā laimīgā smaida atblāzmu sejā — tik neatvairāmu smaidu, kādu nekad neesmu redzējis nevienai citai sievietei.

—     Esmu jums tik daudz pateicības parādā, — viņa sacīja. — Bet šobrīd jūtos vēl lielāka parādniece nekā jebkad agrāk. Ja, atgriezies Londonā, jūs izdzirdēsiet runas par manām laulībām, lūdzu jūs manā vārdā tās atspēkot.

—    Vai esat nolēmusi atsaukt saderināšanos? — es jautāju.

—    Un jūs vēl šaubāties? — viņa lepni atvaicāja. — Kad nule man visu esat izstāstījis!

—     Mana mīļā mis Reičela, jūs vēl esat ļoti jauna, un nav izslēgts, ka, apņemdamās spert šo izšķīrēju soli, jūs sadursieties ar daudz lielākām grūtībām, nekā varat iedomāties. Vai jums nav kāds tuvs cilvēks — es runāju, protams, par dāmu —, kam jūs varētu lūgt padomu?

—    Man nav neviena, — viņa atbildēja.

Sie vārdi mani sarūgtināja, tie sarūgtināja mani no visas sirds. Mis Reičela bija tik jauna un tik vientuļa — un tik vīrišķīgi visu pacieta! Tieksme palīdzēt ņēma virsroku pār sajūtu, ka diez vai šajā gadījumā spēšu būt īsti noderīgs, un es, cik labi vien prazdams, izteicu domas, kas man tai pašā acumirklī iešāvās prātā. Savā mūžā esmu sniedzis padomus neskaitāmiem klientiem, esmu saskāries ar ārkārtīgi kutelīgiem gadījumiem. Taču šī bija pirmā reize, kad devu jaunai dāmai padomu, kā atsaukt saderināšanos. Mans ierosinājums īsos vārdos bija šāds. Ieteicu mis Reičelai, lai viņa pasaka misteram Godfrijam Eiblvaitam — bez lieciniekiem, protams —, ka viņai no drošiem avotiem nācis zināms tā bildinājuma īstais, savtīgais nolūks. Turklāt lai viņa piebilst, ka laulība pēc šāda atklājuma nav vairs domājama, un piedāvā misteram Godfrijam iespēju vai nu piekrist saderināšanās atsaukumam un nodrošināt sevi ar viņas klusēšanu, vai arī celt ierunas, un tad viņa darīs sabiedrībai zināmus savas rīcības patiesos cēloņus. Ja viņš mēģina aizstāvēties vai noliegt faktus, lai viņa iesaka tam griezties pie manis.

Mis Verindere uzmanīgi uzklausīja mani līdz galam. Tad viņa sirsnīgi pateicās par padomu, taču piebilda, ka nevarēšot to pieņemt.

—    Vai drīkstu jautāt, — es sacīju, — kādi jums ir iebildumi?

Viņa vilcinājās ar atbildi un tad uzdeva man pretjautājumu.

—    Ja jūs kāds lūgtu izteikt savas domas par mistera Godfrija Eiblvaita rīcību? — viņa iesāka.

—    Jā?

—    Ka jus šo rīcību nosauktu?

—    Es to nosauktu par zemisku krāpšanu.

—    Mister Braf! Es ticēju šim cilvēkam. Es viņam solījos. Kā gan es spētu pasacīt, ka viņš ir zemisks, ka viņš mani ir piekrāpis, kā gan es spētu viņu apkaunot pasaules acīs? Esmu sevi pazemojusi, jebkad iedomādamās, ka viņš var kļūt par manu vīru. Ja es teikšu to, ko jūs man iesakāt, es taču viņam atzīšos, ka esmu sevi pazemojusi. Nē, to es nespēju. Pēc tā, kas starp mums noticis, es to nespēju pateikt. Viņam šis kauns nenozīmēs neko, bet man tas kļūs nepanesams.

Te manām acīm pavērās vēl viena apbrīnojama mis Reičelas rakstura īpašība. Viņa šausmās novērsās no jebkuras saskarsmes ar zemiskumu, ne mirkli nedomāja pati par sevi, kā akla uzņēmās nepateicīgo lomu, kas spētu viņu kompromitēt it visu draugu acīs! Līdz šim brīdim es vēl mazliet svārstījos, vai mans padoms ir īsti piemērots. Taču pēc mis Reičelas vārdiem nejutu vairs ne mazāko šaubu, ka tas ir pats labākais padoms, un, ne mirkli nevilcinādamies, atkal ņēmos mis Reičelu pierunāt.

Viņa tikai papurināja galvu un atkārtoja savus iebildumus citiem vārdiem.

—    Viņš bija man pietiekami tuvs draugs, lai lūgtu manu roku. Es viņu vērtēju pietiekami augstu, lai dotu piekrišanu. Pēc visa tā nespēju pateikt, ka viņš ir pats nicināmākais cilvēks šai pasaulē!

—    Bet, mīļā mis Reičela, — es iebildu, — nav taču iespējams misteram Eiblvaitam paziņot jūsu nodomu atsaukt saderināšanos, ja neminēsiet nekādus iemeslus.

—    Teikšu, ka esmu pārdomājusi un tagad skaidri apzinos — mums abiem pats labākais ir šķirties.

—    Un vairāk neko?

—    Neko.

—    Vai esat padomājusi, ko viņš savukārt var sacīt?

—    Lai viņš saka, ko grib.

Varēju tikai apbrīnot mis Reičelas smalkjūtību un apņēmību un tomēr jutu, ka viņa pavisam aplam uzņemas vainu uz sevi. Lūdzu viņu padomāt par savu stāvokli. Atgādināju, ka viņa izraisīs cilvēkos gaužām nepareizu savas rīcības izskaidrojumu.

—    Ar pārliecību par savu taisnību vien nepietiks, lai stātos pretim sabiedriskajai domai, — es sacīju.

—     Pietiks, — viņa atbildēja, — esmu to jau piedzīvojusi.

—    Ko jūs ar to gribat sacīt?

—    Jūs esat aizmirsis Mēness akmeni, mister Braf. Vai toreiz es neizaicināju sabiedrisko domu, pati vien zinādama, kādēļ?

Viņas atbilde lika man brīdi klusēt. Tā mani piespieda vēlreiz pārlūkot mis Reičelas rīcību toreiz, kad nozuda Mēness akmens, — nule jau šīs nejaušās atzīšanās gaismā. Varbūt agrāk, kad biju mazliet jaunāks, man būtu izdevies to izskaidrot. Tagad, bez šaubām, es to vairs nespēju.

Pirms atgriešanās mājās vēlreiz mēģināju mis Reičelu pārliecināt. Viņa palika tikpat nelokāma kā vienmēr. Atstādams mis Reičelu tai dienā, jutu sevī cīnāmies divējas jūtas. Viņa bija stūrgalvīga, viņai nebija taisnība. Viņa bija neparasta, viņa bija apbrīnojama, viņa pelnīja patiesu līdzjūtību. Liku mis Reičelai nosolīties, ka viņa tūlīt rakstīs, līdzko gadīsies kas jauns pasakāms. Atgriezos Londonā pie sava darba gaužām nemierīgu prātu.

Tās pašas dienas vakarā, kad pārbraucu mājās un vēl nevarēju gaidīt apsolīto vēstuli, pie manis ieradās misters Eiblvaits-vecākais un paziņoja, ka misters Godfrijs nule saņēmis atteikumu un tam arī piekritis.

Tā kā man par notikušo jau bija savas domas, pats manis pasvītrotajā vārdā izteiktais fakts atklāja mistera Godfrija piekrišanas iemeslus skaidrāk, nekā to spētu izdarīt viņš pats, klaji atzīdamies. Tātad viņam vajadzīga liela naudas summa, turklāt vajadzīga noteiktā laikā. Reičelas ienākumi, kas citkārt būtu visai noderīgi, šoreiz nespēja līdzēt, tādēļ Reičela tika no viņa vaļā, ne mirkli nesastapdama kaut cik nopietnu pretestību. Ja man kāds sacītu, ka tas ir uz labu laimi izteikts minējums, es tūlīt atjautātu: kā gan citādi izskaidrojama atteikšanās no laulības, kas misteram Godfrijam nodrošinātu bezrūpīgu dzīvi līdz pat mūža galam?

Prieku par to, ka visi šie sarežģījumi pēkšņi tik laimīgi atrisinājušies, izjauca kāds atgadījums, kamēr sarunājos ar veco misteru Eiblvaitu.

Viņš pie manis ieradās, bez šaubām, tādēļ, lai uzzinātu, vai es varu izskaidrot mis Verinderes negaidīto rīcību. Lieki piebilst, ka man nebija nekādu iespēju sniegt viņam vajadzīgās ziņas. īgnums, ko es tādējādi izraisīju, un dusmas pēc nesenās sarunas ar dēlu izveda misteru Eiblvaitu no pacietības. Gan viņa izskats, gan vārdi mani pārliecināja, ka mis Verinderei nekā laba nav ko gaidīt, kad šis nežēlīgais cilvēks nākamajā dienā ieradīsies pie dāmām Braitonā.

Pārlaidu nemierīgu nakti, apsvērdams, ko varētu darīt. Ar ko beidzās manas pārdomas un cik pamatota, kā izrādās, bijusi mana neuzticēšanās misteram Eiblvaitam, jau sīki un smalki (kā man kļuvis zināms) aprakstījusi persona, ko gribu nosaukt par paraugcilvēku, — mis Kleka. Atliek vienīgi piebilst, lai mazliet papildinātu viņas stāstījumu, ka mis Verindere mieru un atpūtu, kas viņai, nabadzītei, bija tik ļoti vajadzīga, rada manās mājās Hemp- stedā. Viņa pagodināja mūs, krietnu laiku palikdama mūsu viešņa. Mis Reičela gluži vai apbūra manu sievu un meitas, un, kad testamenta izpildītāji nolēma iecelt jaunu aizbildni, mūsu viešņa un mana ģimene, to varu teikt ar patiesu prieku un lepnumu, šķīrās kā seni, labi draugi.

II NODAĻA

Nākamais, kas man darāms, — jāsniedz iespējamās papildu ziņas par Mēness akmeni vai, pareizāk izsakoties, par indiešu sazvērēšanos nozagt dimantu. Tam mazumiņam, ko man atlicis pastāstīt, tomēr ir sava nozīme (man šķiet, to es jau minēju), jo tas stipri saistīts ar turpmākajiem notikumiem.

Apmēram nedēļu vai kādas desmit dienas pēc tam, kad mis Verindere mūs atstāja, viens no klerkiem ienāca manā kabinetā ar vizītkarti rokā un paziņoja, ka lejā gaidot kāds džentlmenis, kurš vēloties ar mani runāt.

Es ielūkojos vizītkartē. Tajā bija iespiests svešzemnie- cisks vārds, kas nule man jau izgaisis no atmiņas. Kartītes apakšmalā angliski bija uzrakstīta rindiņa, ko atceros gluži kā šodien: «Rekomendē misters Septimuss Lūkers.»

Va]ība, ko atļāvās tāds cilvēks kā misters Lūkers, iedrošinādamies kādu rekomendēt man, pārsteidza mani tik stipri, ka es krietnu brīdi sēdēju klusēdams un nespēju izprast, vai paša acis mani nevij. Klerks, nomanījis šo apjukumu, pagodināja mani ar saviem secinājumiem, ko bija izdarījis, novērodams svešinieku, kurš lejā gaidīja.

— Pēc izskata ievērības cienīgs cilvēks, ser. Tik tumša āda, ka mēs kantorī visi noturējām viņu par indieti vai kaut ko tamlīdzīgu.

Klerka iedomu saistīdams ar rindiņu, kas uzrakstīta uz kartītes zem vārda, es piejāvu iespēju, ka mistera Lūkera rekomendācijai un svešinieka apmeklējumam ir kāds sakars ar Mēness akmeni. Klerkam par lielu pārsteigumu, es tūlīt izlēmu pieņemt svešo džentlmeni.

Lai attaisnotu šo manas profesijas pārstāvim galīgi nepieļaujamo upuri tīras ziņkārības dēļ, gribu atgādināt tiem, kas lasīs šīs rindiņas, ka neviens cits cilvēks (vismaz Anglijā ne) nevarētu pretendēt uz tik ciešu sakaru ar neparastajiem notikumiem, kas risinājās ap indiešu dimantu. Pulkvedis Hērnkāsls uzticēja man plānu, ko slepus bija izstrādājis, lai nodrošinātos pret nodevīgu uzbrukumu. Es saņēmu pulkveža vēstules, kas noteiktajā laikā darīja zināmu, ka viņš vēl ir dzīvs. Es sastādīju viņa testamentu, pēc kura Mēness akmens tika novēlēts mis Verinderei. Es pierunāju testamenta izpildītāju darīt visu, kā pulkvedis novēlējis, jo dārgakmens, iespējams, kļūs par vērtīgu dzimtas ieguvumu. Un beidzot — es palīdzēju misteram Frenklinam Bleikam pārvarēt šaubas un pārliecināju viņu nogādāt dimantu lēdijas Verinderes namā. Ja vispār kāds var izvirzīt savas tiesības interesēties par Mēness akmeni un visu, kas ar to saistīts, domāju — neviens nenoliegs, ka šis cilvēks esmu tieši es.

Tai mirklī, kad noslēpumainais klients tika ievests manā kabinetā, es izjutu ciešu pārliecību, ka sastopos ar vienu no trim indiešiem — varbūt pat ar viņu barvedi. Svešinieks bija rūpīgi ģērbies eiropeiskā tērpā. Taču tumšā ādas krāsa, slaidais, lokanais stāvs un svinīgās, tīkami pieklājīgās manieres tūlīt pārliecināja jebkuru acīgu vērotāju, ka džentlmenim ir austrumnieciska izcelšanās.

Es norādīju uz krēslu un apvaicājos, kādā vajadzībā viņš ieradies.

Vispirms atvainojies — sevišķi izmeklētiem angļu vārdiem — par savu pārdrošību traucēt mani, indietis izņēma nelielu sainīti, kas bija ievīstīts zeltītā drānā. Noņēmis drānu un vēl otru — kaut kāda zīda auduma apliekamo, viņš nolika uz mana galda mazu dārgakmeņiem inkrus- tētu melnkoka kārbiņu jeb šķirstiņu.

—    Esmu ieradies, ser, — viņš sacīja, — lūgt, lai jūs aizdodat man mazliet naudas. Un to te es atstāšu jums drošībai, ka parāds tiks atlīdzināts.

Es norādīju uz viņa vizītkarti.

—    Un jūs griežaties pie manis, — es jautāju, — mistera Lūkera rekomendēts?

Indietis palocījās.

—    Vai drīkstu vaicāt, kādēļ misters Lūkers pats neaizdeva jums vajadzīgo naudas summu?

—    Misters Lūkers sacīja, ser, ka viņam neesot naudas.

—    Un tad viņš jums ieteica griezties pie manis?

Indietis savukārt norādīja uz vizītkarti.

—    Tā tur ir rakstīts, — viņš sacīja.

īsa un skaidri saprotama atbilde! Ja Mēness akmens atrastos manās rokās, šis Austrumu džentlmenis nogalinātu mani, ne mirkli nevilcinādamies, par to es pat nešaubos. Un tomēr, apzinādamies šo nepatīkamo sīkumu, esmu spiests apgalvot, ka viņš bija īsts paraugklients. Varbūt viņš tiešām netaupītu manu dzīvību. Toties viņš izdarīja to, ko nekad visā manā ilgajā praksē nav darījis neviens mans tautietis, — aiztaupīja man laiku.

—    Zēl, — es sacīju, — ka jūs veltīgi esat nācis pie manis. Misters Lūkers ir alojies, sūtīdams jūs šurp. Man, tāpat kā citiem mana amata pārstāvjiem, ir iespējams aizdot naudu. Taču es nekad to neaizdodu svešiniekiem, vēl jo mazāk pret tādu ķīlu, kādu piedāvājat jūs.

Nepavisam nemēģinādams mani pierunāt, lai atsakos no saviem principiem, kā to varbūt darītu kāds cits, indietis vēlreiz paklanījās un, ne vārda nebilzdams, ievīstīja kārbiņu abās drānās. Tad viņš piecēlās — šis apbrīnojamais slepkava piecēlās tai pašā brīdī, līdzko biju paguvis viņam atbildēt!

— Vai aiz laipnības pret svešzemnieku jūs atļautu man uzdot vēl vienu jautājumu, — viņš sacīja, — pirms es aizeju?

Šoreiz paklanījos es. Viens vienīgs jautājums pirms atvadīšanās! Pēc savas pieredzes zināju, ka šādās reizēs uzdod vismaz piecdesmit jautājumu.

—    Ja tomēr būtu iespējams (un pieņemts), ka jūs aizdodat man naudu, — viņš teica, — pēc cik ilga laika būtu iespējams (un pieņemts) to atmaksāt?

—     Pēc šai zemē pieņemtās kārtības, — es atbildēju, — jums naudu vajadzētu atmaksāt (ja jūs to vēlētos) viena gada laikā kopš tās dienas, kad to esat saņēmis.

Indietis paklanījās pēdējo reizi — vēl zemāk nekā iepriekš — un pēkšņi pavisam klusītēm izgāja no istabas.

Tas notika vienā mirklī tik klusā, lunkanā, kaķa izmanīgajām kustībām līdzīgā gaitā, ka es, jāatzīstas, mazliet pat satrūkos. Līdzko biju attapies, lai spētu domāt, izdarīju kādu secinājumu par citādi neizprotamo viesi, kas bija pagodinājis mani ar savu apmeklējumu.

Svešinieka seja, balss un izturēšanās vizītes laikā bija tik savaldīga, ka veltīgi būtu mēģinājumi viņu izpētīt. Un tomēr man radās iespēja īsu brīdi palūkoties, kas slēpjas aiz šā nesatricināmā ārējā miera. Viņā nevarēja manīt ne mazāko tieksmi ielāgot kaut ko no tā, ko es sacīju, līdz pieminēju laiku, pēc kura parādniekam jāatmaksā pret ķīlu saņemtā nauda. Kamēr es to sacīju, viņš pirmoreiz ielūkojās man tieši sejā. Tālab es secināju, ka pēdējo jautājumu viņš uzdevis ar īpašu nolūku un ar īpašu uzmanību noklausījās manu atbildi. Jo rūpīgāk es pārdomāju mūsu sarunu, jo pamatotākas man šķita aizdomas, ka šķirstiņa parādīšana un lūgums pēc aizdevuma bijis tikai formāls iegansts, kā nobruģēt ceļu pēdējam jautājumam, ko viņš izteica pirms atvadīšanās.

Pārliecinājies par šā secinājuma pareizību, es jau grasījos spert nākamo soli, lai izzinātu indieša vizītes dziļākos iemeslus, kad man atnesa vēstuli, ko sūtīja pats misters Lūkers. Derdzīgi pazemīgiem vārdiem viņš izlūdzās piedošanu un apgalvoja, ka visu man jo sīki izskaidrošot, ja vien es viņu pagodināšot, pieņemot personiski.

Es vēlreiz nesu savai profesijai nepieļaujamu upuri tīras ziņkārības dēļ. Pagodināju misteru Lūkeru, uzaicinādams viņu nākamajā dienā ierasties manā kantorī.

Misters Lūkers ne tuvu nevarēja līdzināties indietim: šis ciemiņš bija tik vulgārs, ārēji tik netīkams, verdziski pazemīgs un ikdienišķs, ka par viņu nemaz nav vērts stāstīt, vismaz šais lappusēs ne. Viss, ko viņš man gribēja sacīt, izteicams dažos vārdos.

Dienu pirms ierašanās pie manis.labi audzinātais indiešu džentlmenis pagodinājis ar savu vizīti misteru Lūkeru. Lai gan ieraudzījis viesi maskējušos eiropiešu tērpā, misters Lūkers tūlīt viņā pazinis to trīs indiešu barvedi, kuri bija viņu traucējuši, slaistīdamies ap viņa māju, tā ka viņam beigās neatlika nekas cits kā lūgt palīdzību tiesā. Izdarījis šo pārsteidzošo atklājumu, misters Lūkers secinājis (jāatzīst, gluži dabiski), ka indiešu džentlmenis pieder pie tiem trim vīriem, kas viņam aizsēja acis, aizbāza muti un nolaupīja baņķiera izdoto kvīti par dārgakmeni. Galu galā viņš sastindzis aiz šausmām, domādams, ka pēdējā stundiņa ir situsi.

Indietis savukārt izturējies tā, it kā viņi tiktos pirmo reizi. Viņš izņēmis šķirstiņu un izteicis tieši to pašu lūgumu, ar kuru vēlāk griezās pie manis. Lai iespējami drīzāk tiktu no svešinieka vaļā, misters Lūkers tūlīt atbildējis, ka naudas viņam nav. Tad indietis lūdzis minēt cilvēku, no kura vislabāk un drošāk varētu dabūt aizņēmumu. Misters Lūkers atbildējis, ka vislabāk un drošāk šādos gadījumos uzmeklēt visnotaļ godājamu advokātu. Kad klients lūdzis minēt šāda godājama advokāta vārdu, misters Lūkers nosaucis manējo — tā gaužām vienkāršā iemesla dēļ, ka trakajās bailēs pirmais viņam prātā iešāvies mans vārds.

— Sviedri man plūda aumaļām, ser, — nelaimes putns pabeidza savu stāstu. — Pats nezinu, ko sarunāju. Un es ceru, mister Braf, ser, jūs ņemsiet vērā, ka es nudien no visas tiesas biju pārbiedēts līdz nāvei.

Es diezgan laipni pieņēmu viņa atvainošanos. Tā man visvieglāk izdevās no viņa atbrīvoties. Pirms atvadīšanās es viņu vēl mirkli aizkavēju, lai izteiktu vienu jautājumu. Vai, atstādams mistera Lūkera māju, indietis nav pasacījis kaut ko ievērības cienīgu?

Kā tad! Indietis uzdevis misteram Lūkeram tieši to pašu jautājumu, ko, projām iedams, uzdeva man, un atbilde, protams, bijusi tāda pati, kādu viņš saņēma no manis.

Ko tas nozīmēja? Mistera Lūkera izskaidrojums nekādi man nepalīdzēja atrisināt šo jautājumu. Arī mana paša atjauta nespēja tikt galā ar savādo mīklu. Tovakar biju ielūgts uz vakariņām un kāpu augšā pārģērbties pavisam nelāgā omā, vēl nenojauzdams, ka ceļš uz manu ģērbtuvi un ceļš pretī mīklas atrisinājumam šai gadījumā nozīmē vienu un to pašu.

III NODAĻA

Pati svarīgākā persona tā vakara viesu vidū, kā vēlāk izrādījās, bija misters Mērtvets.

Kad pēc ilgajiem klejojumiem misters Mērtvets pārradās Anglijā, sabiedrība uzņēma ceļotāju ar lielu interesi, kā jau cilvēku, kas piedzīvojis daudz bīstamu dēku un izglābies kaut vai tālab, lai par to pastāstītu citiem. Nule viņš bija paziņojis savu nodomu atkal atsākt savus agrākos varoņdarbus un doties uz tādiem apvidiem, kur neviens vēl nav spēris kāju. Šī apskaužamā spēja otrreiz mūžā izaicināt briesmas atdzīvināja jau pamazām atslābušo cienītāju interesi par savu varoni. Varbūtības teorija acīm redzami runāja pretim iespējai, ka arī šoreiz viņam būs lemts izglābties. Katru dienu mums vis neizdodas pusdienās sastapt ievērojamu cilvēku un gandrīz droši zināt, ka nākamais, ko par šo cilvēku izdzirdēsim, būs vēsts par viņa nogalināšanu.

Kad džentlmeņi palika ēdamistabā vieni, es nejauši gadījos blakus misteram Mērtvetam. Tā kā visi viesi bija tikai angļi, nav vērts pat piebilst, ka, atbrīvojušies no dāmu klātbūtnes, mēs tūlīt pievērsāmies sarunām par politiku.

Attieksmē pret šo visaptverošo nacionālo kaislību varu sacīt, ka esmu viens no visneangliskākajiem angļiem pasaulē. Sarunas par politiku man allaž šķitušas pašas garlaicīgākās un bezjēdzīgākās. Kad pudeles bija pirmo reizi aplaistas apkārt galdam, palūkojies uz misteru Mērtvetu, es nopratu, ka arī viņam acīmredzot ir tādas pašas domas. Misters Mērtvets rīkojās ārkārtīgi izveicīgi, negribēdams aizskart namatēva labākās jūtas, un tomēr skaidri varēja redzēt, ka viņš tūlīt iesnaudīsies. Man radās doma, ka būtu vērts pamēģināt, vai viņu nomodā neizdosies uzturēt ar prātīgu sarunu par Mēness akmeni, un, ja šis mēģinājums vainagotos panākumiem, izzināt, kā viņš raugās uz to jauno pavērsienu indiešu sazvērestībā, kas atklājās mana kantora prozaiskajā atmosfērā.

—    Ja nemaldos, — es iesāku, — jūs, mister Mērtvet, bijāt pazīstams ar nelaiķi lēdiju Verinderi un savā laikā interesējāties par dīvainajiem notikumiem, kas beidzās ar Mēness akmens nozušanu?

Slavenais ce]otājs pagodināja mani, acumirkli atmozdamies un apjautādamies, kas es tāds esmu.

Pastāstīju par savām amata attiecībām ar Hērnkāslu dzimtu, neaizmirsdams pieminēt dīvaino stāvokli, kurā es reiz nonācu sakarā ar pulkvedi un viņa dimantu.

Misters Mērtvets pagriezās krēslā tā, lai visa pārējā sabiedrība (kā konservatīvie, tā liberāļi) paliktu aizmugurē, un visu savu uzmanību pievērsa ne ar ko neievērojamam misteram Brafam no Greizinskvēra.

—    Vai pēdējā laikā jūs par indiešiem esat kaut ko dzirdējis? — viņš jautāja.

—     Man ir drošs pamats apgalvot, — es atbildēju, — ka ar vienu no viņiem es vakar sarunājos savā kantorī.

Misteru Mērtvetu tik viegli vis nevarēja pārsteigt, taču mana atbilde viņu tieši satrieca. Izstāstīju, kas atgadījies misteram Lūkeram un kas atgadījies man, tieši tāpat, kā to jau aprakstīju šais lappusēs.

—    Skaidrs, ka pēdējam indieša jautājumam bija zināms nolūks, — es piebildu. — Kālab gan viņam tik ļoti gribējās zināt, pēc cik ilga laika aizdotā nauda parādniekam jāatmaksā?

—    Vai tiešām jūs šo nolūku nesaskatāt, mister Braf?

—    Man kauns par savu muļķību, mister Mērtvet, taču es to nudien nesaskatu.

Lielajam ceļotājam radās vēlēšanās līdz pašam galam izzināt manu domu nabadzību.

—    Ļaujiet man uzdot vēl vienu jautājumu, — viņš sacīja. — Kas patlaban dzirdams jauns indiešu sazvērestībā, kuras nolūks ir nolaupīt Mēness akmeni?

—    Nevaru to pateikt, — es atbildēju. — Indiešu noziedzīgie plāni pagaidām man ir noslēpums.

—     Indiešu noziedzīgie plāni, mister Braf, jums ir noslēpums vienīgi tādēļ, ka jūs nekad neesat tos nopietni pētījis. Varbūt vēlreiz kopā pārlūkosim visus notikumus kopš tā brīža, kad sastādījāt pulkveža Hērnkāsla testamentu, līdz vakardienai, kad indietis ieradās jūsu kantori? Jūsu stāvokli un mis Verinderes interesēs varbūt ir ļoti svarīgi, lai vajadzības gadījumā jums par visu būtu skaidrs priekšstats. Paturot to prātā, sakiet, — vai jūs pats mēģināsiet izdibināt indieša nolūku vai ari gribat, lai aiztaupu jums liekās rūpes pētīt visu no gala?

Jūs paši sapratīsiet, ka es pilnām pratu novērtēt viņa pūļu praktisko nozīmi un tādēļ izvēlējos otro priekšlikumu.

—    Lai notiek, — sacīja misters Mērtvets. — Vispirms aplūkosim trīs indiešu vecumu. Varu galvot, ka viņi visi izskatās apmēram vienos gados un jūs pats nekādi nespējat izšķirties, vai tas indietis, ar kuru tikāties, ir vai nav pašā mūža plaukumā. Jums šķiet, ka viņam vēl nav četrdesmit? Es domāju tieši tāpat. Pieņemsim, ka nav vēl četrdesmit. Un tagad pametīsim skatienu atpakaļ uz to laiku, kad pulkvedis Hērnkāsls atgriezās Anglijā un jūs tikāt iesaistīts plānā, ko viņš izstrādāja, lai glābtu savu dzīvību. Negribu, ka jūs skaitāt gadus. Teikšu tikai vienu — skaidrs, ka šie trīs indieši savā vecumā noteikti ir to trīs indiešu pēcteči (bramini, mister Braf, augstākās kastas pārstāvji, ja jau atstājuši savu dzimto zemi!), kas devās pulkvedim līdzi uz šo krastu. Nu redziet! Šie indieši tātad nomainījuši tos indiešus, kas te ieradās pirmie. Ja ar to viss tiktu izsmelts, nebūtu nemaz vērts vairs sīkāk interesēties. Taču tas ne tuvu nav viss. Viņi nomainīja to organizāciju, ko viņu priekšteči nodibinājuši šai zemē. Nebaidieties! Ne mirkli nešaubos, ka šī viņu organizācija, pēc mūsu uzskatiem, ir tīrās blēņas. Iespējams, ka tam ir sakars ar naudu, iespējams, ar pakalpojumiem, ko vajadzības gadījumā var sniegt tie apšaubāmas slavas angļi, kas slaistās ap ārzemniekiem Londonā, un, beidzot, ar slepenajām simpātijām pret nedaudzajiem savas tautas un savas reliģijas brāļiem (agrāk vismaz tas ir piedzīvots), kas aizņemti dažādos darbos šai milzu pilsētā. Jūs pats redzat — nekā sevišķi briesmīga! Taču sākumā ir vērts to iegaumēt, jo varbūt mums vēl radīsies vajadzība atgriezties pie šīs nelielās, pieticīgās indiešu organizācijas. Noskaidrojis iespējamos organizācijas mērķus, gribu jums uzdot kādu jautājumu un ceru, ka jūsu pieredze sniegs atbildi. Kurš notikums deva indiešiem pirmo iespēju nolaupīt dimantu?

Es sapratu, ko nozīmē viņa mājiens par manu pieredzi.

—    Pirmā iespēja viņiem, bez šaubām, radās, — es atbildēju, — pēc pulkveža Hērnkāsla nāves. Manuprāt, viņiem kļuva zināms, ka pulkvedis ir miris?

—    Protams. Un viņa nāve, kā jūs sacījāt, deva viņiem pirmo iespēju. Līdz tam brīdim Mēness akmens droši glabājās bankas seifā. Jūs sastādījāt pulkveža testamentu, pēc kura dārgakmens tika novēlēts viņa krustmeitai, un testamentu pēc tam apstiprināja parastajā kārtībā. Tā kā esat jurists, jūs droši vien zināt, ko indieši pēc tam būtu uzsākuši, paklausot kāda angļa padomam.

—    Viņi apgādātos ar testamenta kopiju Doktorzko- monzā, — es teicu.

—    Tieši tā. Dažs labs no šiem apšaubāmas slavas angļiem, par kuriem jau ieminējos, varēja apgādāt viņiem jūsu sagatavoto kopiju. Šī kopija darītu viņiem zināmu, ka Mēness akmens atstāts mantojumā lēdijas Verinderes meitai un ka misteram Bleikam-vecākajam vai arī viņa pilnvarotajam tas jānodod mis Verinderes rokās. Jūs piekritīsiet, ka vajadzīgā informācija par cilvēkiem, kas ieņem tādu stāvokli kā lēdija Verindere un misters Bleiks, ir iegūstama ļoti viegli. Vienīgās grūtības indiešiem radās, izšķiroties par to, vai ķerties pie dimanta nolaupīšanas mēģinājuma, kamēr tas tiks izņemts no bankas, vai arī nogaidīt, līdz to nogādās lēdijas Verinderes muižā Jorkšīrā. Otra iespēja acīmredzot šķita drošākā — un ar to pašu arī tiek izskaidrota indiešu parādīšanās Frīzingholā, kad, pārģērbušies par kumēdiņu rādītājiem, viņi nogaidīja piemērotu bridi. Lieki piebilst, ka organizācija Londonā visu laiku viņus apgādāja ar nepieciešamajām ziņām. Divi vīri tiktu ar šo pasākumu galā. Viens sekotu cilvēkam, kas no mistera Bleika nama dotos uz banku. Otrs dzirdītu ar alu mistera Bleika kalpotājus, lai no tiem izdabūtu visu, kas mājās notiek jauns. Šis gluži vienkāršais paņēmiens palīdzētu uzzināt, ka uz banku devies misters Frenklins Bleiks un ka misters Frenklins Bleiks vienīgais no visa nama brauks apciemot lēdiju Verinderi. Kāds notikums sekoja šim atklājumam, to jūs, bez šaubām, atceraties tikpat labi kā es.

Atcerējos — Frenklins Bleiks biia ievērojis, ka viņu uz ielas kāds izseko, un tādēļ nolēmis ierasties Jorkšīrā dažas stundas agrāk, nekā paredzēts, ūn (paklausīdams vecā Beteridža teicamajam padomam) bija nodevis dimantu Frīzingholas bankā, iekams indieši paguva pamanīt viņa atbraukšanu. Tiktāl viss šķita pilnīgi skaidrs. Taču kālab gan, neko nezinādami par šiem piesardzības pasākumiem, indieši ne reizi nemēģināja iebrukt lēdijas Verinderes namā (kur, pēc viņu domām, vajadzēja atrasties dimantam) pirms Reičelas dzimšanas dienas?

Uzdodams misteram Mērtvetam šādu jautājumu, es vēl atgādināju to, ko biju dzirdējis par mazo zēnu, tinti un visu pārējo, un piebildu, ka jebkuram pierādījumam, kas balstās uz gaišredzibas teoriju, manās acīs nav ne mazākā pārliecības spēka.

—    Tāpat kā manējās, — piekrita misters Mērtvets. — Gaišredzība šai gadījumā apstiprina vienīgi indiešu raksturam piemītošo romantikas piejaukumu. Apvīt šo svešā zemē veicamo nogurdinošo un bīstamo uzdevumu ar zināmu brīnumainības un pārdabiskuma oreolu — tas šiem cilvēkiem nozīmēja savdabīgu spirdzinājumu un iedrošinājumu, kas neviena angļa prātam, tur es jums piekrītu, nav aptverams. Mazais zēns, bez šaubām, ir ļoti jūtīgs pret hipnozi un, pakļaudamies spēcīgai ietekmei, acīmredzot vārdos izteica to, par ko domāja hipnotizētājs. Esmu pētījis gaišredzības teoriju, un nekad man nav izdevies konstatēt tās izpausmes sniedzamies tālāk par šādu rezultātu. Indieši to uztver pavisam citādi; indieši tic, ka zēns spēj saskatīt viņu acīm neredzamo, un, kā jau teicu, šai brīnumā viņi smeļas jaunus spēkus censties pēc kopīgā mērķa sasniegšanas. To es pieminu tikai tādēļ, lai parādītu kādu cilvēku rakstura iezīmi, kas jums droši vien šķiet kaut kas pilnīgi jauns. Tiem pētījumiem, ar kuriem patlaban nodarbojamies mēs, nevar būt ne mazākā sakara ne ar gaišredzību, ne hipnozi, ne arī ar kaut ko citu, kas nepakļaujas cilvēka praktiskajam saprātam. Mans nolūks ir soli pa solim izsekot indiešu sazvērestību un spriedumus atvedināt, racionāli balstoties uz reāli notikušiem faktiem. Vai tiktāl esmu jūs pārliecinājis?

—    Ne mazāko šaubu, mister Mērtvet! Un tomēr es nepacietīgi gaidu, kādu racionālu izskaidrojumu jūs radīsiet tam sarežģītajam faktam, par kuru tikko atļāvos jums apvaicāties.

Misters Mērtvets pasmaidīja.

—    Tas nu ir pavisam viegli izskaidrojams, — viņš atbildēja. — Atļaujiet man jau pašā sākumā jūsu domas atzīt par pilnīgi pareizām. Indieši patiešām nezināja, ko misters Frenklins Bleiks izdarījis ar dimantu, jo, kā mēs redzam, pirmo kļūdu viņi pieļāva jau tās pašas dienas vakarā, kad misters Bleiks ieradās krustmātes mājās.

—    Pirmo kļūdu? — es pārvaicāju.

—     Kā tad! Kļūda bija tā, ka indieši ļāva Gabrielam Beteridžam pieķert viņus vakarā slapstāmies pa terasi. Taču viņi paši prata pareizi novērtēt savu kļūmīgo soli, jo, kā jau jūs minējāt, viņi vairākas nedēļas pēc tam pat netuvojās mājai, kaut gan laika tam būtu pieticis atliku likām.

—    Kādēļ, mister Mērtvet? Tieši to es vēlos zināt! Kādēļ?

—    Tādēļ, mister Braf, ka neviens indietis nemūžam veltīgi neriskē. Pants, ko jūs ierakstījāt pulkveža Hērnkāsla testamentā, darīja viņiem zināmu (vai nav tiesa?), ka mis Verinderes dzimšanas dienā dimants tiks nodots pilnīgā viņas īpašumā. Tas nu ir skaidrs. Un tagad sakiet, — kāda viņu stāvoklī būtu visdrošākā rīcība? Vai izmēģināt laupīšanu, kamēr dimants vēl atrodas mistera Frenklina Bleika rokās, lai gan pierādījies, ka viņš nojauš kaut ko nelāgu un spēj tos apvest ap. stūri? Vai arī nogaidīt, kamēr dimants nonāk jaunas meitenes īpašumā un tā nevainīgā priekā šo lielisko dārgakmeni sāk valkāt jebkurā piemērotā gadījumā? Varbūt jūs gribat, lai pierādu, ka mana teorija ir pareiza? Indieši paši jums noder par pierādījumu. Nogaidījuši visas šīs nedēļas, viņi muižā ieradās mis Verinderes dzimšanas dienā, un viņu pacietība un rūpīgie apsvērumi tika atalgoti ar laimi redzēt Mēness akmeni zaigojam pie jaunās dāmas tērpa krūts! Kad vēlāk tai vakarā man pastāstīja sīkāk par pulkvedi un dimantu, es jutos tik pārliecināts par lielajām briesmām, ko uzņēmies misters Frenklins Bleiks (iridieši noteikti būtu uzbrukuši, ja viņš lēdijas Verinderes namā atgrieztos viens, nevis citu. cilvēku pavadībā), un jo ciešāk pārliecināts pār vēl ļaunākām briesmām, kas sagaida mis Verinderi, ka ierosināju izmantot pulkveža ieteikumu un likvidēt dimantu kā vienotu vērtību, sadalot to atsevišķos akmeņos. Ka mans padoms kļuva gluži lieks, jo Mēness akmens pavisam dīvaini nozuda tai pašā naktī, ka indiešu plāns sabruka un turpmāka rīcība tika aizkavēta, jo viņus ieslodzīja cietumā kā blēžus un klaidoņus, — to jūs zināt tikpat labi kā es. Ar to arī beidzas sazvērestības pirmais posms. Iekams ķeramies pie nākamā, atļaujiet vaicāt, — vai izskaidrojums, ar ko es atbildēju uz jūsu jautājumu, spēj apmierināt praktiska cilvēka saprātu?

Vajadzēja atzīt, ka misters Mērtvets godam atbildējis uz manu jautājumu, — gan tālab, ka lieliski pārzināja indiešu raksturu, gan tālab, ka nebija domājis par simtiem citu testamentu kopš pulkveža Hērnkāsla laikiem!

—    Nu redziet! — turpināja misters Mērtvets. — Pirmo iespēju nolaupīt dimantu indieši zaudēja tai dienā, kad tika ieslodzīti Frīzingholas cietumā. Kad radās nākamā iespēja? Nākamā iespēja radās — un to es varu pierādīt —, kamēr viņi sēdēja cietumā.

Viņš izņēma piezīmju grāmatiņu un, iekams turpināja, atšķīra to.

—      Tai laikā, — viņš sacīja, — es viesojos pie kādiem draugiem Frīzingholā. Dienu vai divas pirms indiešu atbrīvošanas (tas notika, šķiet, pirmdienā) cietuma priekšnieks ieradās pie manis ar vēstuli. Šo vēstuli indiešiem atnesusi kāda misis Makana, pie kuras tie īrējuši māj- -vietu, un sacījusi, ka iepriekšējā dienā to viņas dzīvoklī kopā ar kārtējo pastu nogādājis pastnieks. Cietuma priekšniecība pamanījusi, ka vēstule zīmogota Lambetā un adrese uz aploksnes, lai arī pareizā angļu valodā rakstīta, mazliet atšķīrusies no parastā rakstības veida. Kad vēstule atplēsta, izrādījies, ka tā rakstīta svešā valodā, ko viņi pareizi atminējuši kā indiešu valodu. Pie manis cietuma priekšnieks griezās, protams, tādēļ, lai es vēstuli pārtulkotu. Ierakstīju savā piezīmju grāmatiņā kā oriģinālu, tā tulkojumu, — lūdzu, tie ir jūsu rīcībā.

Viņš pasniedza man atšķirto piezīmju grāmatiņu. Vispirms bija norakstīta adrese. Tā ietilpa vienā vienīgā rindiņā bez jebkādām pieturas zīmēm: «Trīs indiešiem kuri dzīvo pie dāmas vārdā Makana Frīzingholā Jorkšīrā.» Sekoja indiešu rakstu zīmes, pēc tam tulkojums šādiem mistiskiem vārdiem:

«No Nakts Valdnieka, kura sēdeklis ir Antilopes mugurā un kura rokas aptver četrus zemes stūrus.

Brāli, pavērsiet savu seju pret dienvidiem un nāciet pie manis trokšņainā ielā, kas izbeidzas pie duļķainas upes.

Iemesls ir šāds.

Manas paša acis to ir skatījušas.»

Tas arī viss, vēstulei nebija ne datuma, ne paraksta. Es atdevu to misteram Mērtvetam atpakaļ un atzinos, ka šis dīvainais indiešu korespondences paraugs mani gaužām samulsinājis.

—    Pirmo teikumu varu izskaidrot es, — sacīja misters Mērtvets, — pārējo jums paskaidros indiešu rīcība. Indiešu mitoloģijā Mēness dievs sastopams kā četrroce dievība antilopes mugurā, un viens no viņa tituliem ir

Nakts Valdnieks. Te jau ir kaut kas aizdomīgi līdzīgs netiešam norādījumam uz Mēness akmeni. Un tagad paraudzīsimies, ko indieši darīja, kad cietuma priekšniecība at- |>iva viņiem saņemt vēstuli. Tai pašā dienā, kad tika atbrīvoti, viņi tūlīt devās uz dzelzceļa staciju, sēdās pirmajā vilcienā un brauca uz Londonu. Mēs visi Frīzingholā ļoti nožēlojām, ka viņu turpmākā rīcība netiek slepus nomērota. Taču, kad lēdija Verindere atlaida slepenpolicistu un lika pārtraukt jebkuru turpmāku nozudušā dimanta meklēšanu, neviens cits neko vairs nespēja uzsākt. Indieši gluži netraucēti varēja braukt uz Londonu, un uz Londonu viņi arī aizbrauca. Ko mēs pēc tam par viņiem uzzinājām, mister Braf?

—    Viņi nelika mieru misteram Lūkeram, — es atbildēju, — slaistīdamies gar viņa māju Lambetā.

—    Vai jūs esat lasījis mistera Lūkera ziņojumu miertiesnesim?

—    Jā.

—    Šai pašā ziņojumā, ja atceraties, viņš rakstīja par kādu savu strādnieku ārzemnieku, kuru tikko atlaidis no darba sakarā ar aizdomām par gatavošanos zādzībai, turklāt domādams, ka tas varbūt sadarbojas ar indiešiem, kas apsēduši viņa māju. Secinājums ir gluži vienkāršs, mister Braf, — kurš rakstījis vēstuli, kas jūs nule gaužām samulsināja, un kādu austrumu dārglietu mistera Lūkera strādnieks gatavojies nozagt.

Secinājums (kā es nekavējoties atzinu) patiešām bija pārāk vienkāršs, lai tam pievērstu īpašu uzmanību. Nekad neesmu šaubījies, ka tai laikā, par ko runāja misters Mērtvets, Mēness akmens nonāca mistera Lūkera rokās. Man atlika viens vienīgs jautājums — kā to uzzinājuši indieši? Uz šo jautājumu (pēc manām domām, pašu grūtāko), tāpat kā uz visiem pārējiem, tagad tika dota atbilde. Kaut gan pats esmu advokāts, jutu, ka varu uzticēties misteram Mērtvetam, lai viņš mani aizsietām acīm izvadā cauri pēdējiem labirinta līkumiem, ja jau tiktāl esmu droši atvests. Šo atzinību es viņam arī izteicu, un viņš ļoti laipni to pieņēma.

—     Iekams mēs turpinām, lūgšu savukārt jums nelielu informāciju, — viņš sacīja. — Mēness akmeni ņo Jorkšīras kādam vajadzēja atvest uz Londonu. Un kādam par to vajadzēja saņemt naudu, citādi dārgakmens nenonāktu mistera Lūkera rokās. Vai ir noskaidrots, kurš ir šis cilvēks?

—    Domāju, ka nav noskaidrots.

—    Kaut kas tika runāts (ja nemaldos) par misteru Godfriju Eiblvaitu. Man stāstīja, ka viņš esot plaši pazīstams filantrops — un tas vien jau neliecina neko labu par šo cilvēku.

Es no visas sirds piekritu misteram Mērtvetam. Tomēr uzskatīju par savu pienākumu darīt viņam zināmu (neminot, bez šaubām, mis Verinderes vārdu), ka misters Godfrijs Eiblvaits izklaidējis jebkuras aizdomas, balstīdamies uz tādu liecību, par kuras neapšaubāmību varu uzņemties pilnīgu atbildību.

—     Lai nu tā būtu, — rāmi noteica misters Mērtvets, — gan jau laiks parādīs, kā tas noticis. Pagaidām, mister Braf, atgriezīsimies pie indiešiem. Brauciens uz Londonu beidzās tādējādi, ka viņi krita par upuri jaunai neveiksmei. Otru iespēju tikt pie Mēness akmens, pēc manām domām, viņi zaudēja mistera Lūkera viltības un tālre- dzības dēļ, jo ne jau velti viņš pārstāv izsenis ienesīgo augļotāja amatu! Ar skubu atlaidis savu strādnieku no darba, misters Lūkers atņēma indiešiem iespēju ar tā palīdzību iekļūt viņa namā. Ar skubu nogādājis Mēness akmeni sava baņķiera seifā, viņš apsteidza sazvērniekus, iekams tie paspēja izstrādāt jaunu laupīšanas plānu. Kā indieši šai gadījumā uzzināja, ko misters Lūkers izdarījis, un kā viņi pamanījās tikt pie baņķiera izdotās kvīts, — tas viss noticis pavisam nesen, tā ka nav vērts pie tā ilgāk kavēties. Pietiks, ja atcerēsimies vienu — viņi zināja, ka Mēness akmens atkal pagājis tiem secen un nodots (ar nenoteiktu apzīmējumu «ļoti vērtīga dārglieta») bankas dārgumu glabātavā. Sakiet, mister Braf, — kāda ir viņu trešā iespēja nolaupīt dimantu? Un kad šī iespēja radīsies?

Līdzko viņš izteica šo jautājumu, es beidzot atjautu, kādā nolūkā indietis bija ieradies manā kantorī!

—    Zinu! — es iesaucos. — Indieši ir pārliecināti (tāpat kā mēs), ka Mēness akmens ieķīlāts, un viņiem precīzi jāzina, kāds ir visīsākais laiks, pēc kura ķīlu var izpirkt, jo tas ir arī visīsākais laiks, pēc kura dimantu varēs izņemt no bankas seifa!

—    Es jau teicu, ka jūs pats šo mīklu atrisināsiet, ja vien es jums mazliet palīdzēšu. Gadu pēc tās dienas, kad

Mēness akmens tika ieķīlāts, indieši centīsies izmantot trešo izdevību. Misters Lūkers pats viņiem pateica, cik ilgi vajadzēs gaidīt, un jūs ar savu neapšaubāmo autoritāti apstiprinājāt, ka misters Lūkers runājis taisnību. Ja mēs aptuveni atcerētos — kad dimants nonāca augļotāja rokās?

—    Tas varēja notikt jūnija beigās, — es atbildēju, — man vismaz tā šķiet.

—    Un tagad ir četrdesmit astotais gads. Ļoti labi. Ja šis nezināmais, kurš ieķīlājis Mēness akmeni, to var izpirkt pēc gada, dārgakmeni tas saņems atpakaļ četrdesmit devītā gada jūnijā. Es tai laikā būšu tūkstošiem jūdžu attālumā no Anglijas un no jaunākajiem Anglijas notikumiem. Taču jums varbūt derētu šo brīdi iegaumēt un parūpēties, lai esat Londonā.

—    Jūs domājat, ka notiks kaut kas ievērības cienīgs?

—    Domāju, ka drošāk jutīšos, — viņš atbildēja, — pie visniknākajiem fanātiķiem Centrālajā Āzijā, nekā justos šeit, ja tai dienā ar Mēness akmeni kabatā spertu kāju pār bankas slieksni. Divas reizes pēc kārtas indieši cieta neveiksmi. Esmu cieši pārliecināts, ka trešo reizi viņi neveiksmei nepadosies.

Tie bija pēdējie mistera Mērtveta vārdi par šo tematu. Tika pasniegta kafija; viesi piecēlās, izklīda pa istabu, un mēs piebiedrojāmies dāmām augšstāvā.

Es pierakstīju gadu un mēnesi, un varbūt nenāks par ļaunu, ja savu stāstījumu pabeigšu, atkārtodams šo pierakstu šeit.

Tūkstoš astoņsimt četrdesmit devītā gada jūnijs. Mēneša beigās gaidīt jaunas ziņas par indiešiem.

To izdarījis, nododu spalvu nākamajam rakstītājam, jo vairāk neko piebilst nevaru.

TREŠAIS STĀSTĪJUMS, KO UZRAKSTĪJIS FRENKLINS BLEIKS

I NODAĻA

Tūkstoš astoņsimt četrdesmit devītā gada pavasari es klaiņoju pa Austrumiem un pēkšņi nolēmu grozīt ceļojuma plānus, kurus biju izstrādājis pirms dažiem mēnešiem un darījis zināmus savam advokātam un savam baņķierim Londonā.

Sakarā ar šiem grozījumiem radās nepieciešamība nosūtīt vienu no kalpotājiem pie angļu konsula kādā pilsētā, kas pēc jaunās ieceres vairs neietilpa nodomāto atpūtas vietu sarakstā. Kalpotājam vajadzēja tikties ar mani norunātā vietā un norunātā laikā. Kāds neparedzēts notikums viņu pret paša gribu aizkavēja. Es un pārējie kalpotāji, apmetušies1 tuksneša malā, gaidījām viņu veselu nedēļu. Beidzot pazudušais kalpotājs parādījās manas telts priekšā ar naudu un vēstulēm.

— Baidos, ka esmu atvedis jums nelāgas ziņas, ser, — viņš sacīja un norādīja uz vēstuli ar sēru apmali, — adrese uz aploksnes bija rakstīta ar mistera Brafa roku.

Šādos gadījumos nav nekā mokošāka par neziņu. Tādēļ pirmo atplēsu vēstuli ar sēru apmali.

Saņēmu vēsti, ka nomiris mans tēvs un esmu kļuvis

par viņa lielā īpašuma mantinieku. Bagātība, kas tādējādi nonāca manās rokās, uzlika arī zināmus pienākumus, tālab misters Brafs lūdza mani, lai, nezaudējot laiku, atgriežos Anglijā.

Nākamajā dienā jau ar rītausmu devos atpakaļceļā uz dzimteni.

Portrets, kurā mani atainojis mans vecais draugs Be- teridžs tolaik, kad aizbraucu no Anglijas, ir, (manuprāt) mazliet pārspīlēts. Savā īpatnējā veidā viņš gaužām nopietni centies izskaidrot savas jaunkundzes ironiskās piezīmes par manu ārzemniecisko izglītību un pats sevi pārliecinājis, ka patiešām redzējis manā raksturā franču, vācu un itāliešu ietekmi, par ko mana asprātīgā māsīca runāja tikai jokodamās un kas īstenībā nekad nav bijušas atrodamas citur kā vien mūsu lādzīgā Beteridža iedomās. Taču, ja neņem vērā šo sīkumu, jāatzīst, ka vecais namzinis rakstījis tīru patiesību, jo Reičelas izturēšanās mani tiešām ievainoja līdz pašai sirdij un Angliju es atstāju pirmajās sāpēs, ko man sagādāja visrūgtākā vilšanās manā mūžā.

Devos uz ārzemēm, nolēmis aizmirst Reičelu, ja vien talkā nāks vietas maiņa un atšķirtība no viņas. Esmu pārliecināts, ka cilvēka dabu nepazīst tas, kurš noliedz vietas pārmaiņas un atšķirtības nozīmi šādos gadījumos, — neierastie apstākli neļauj pilnīgi nodoties savu bēdu apcerei. Es ne brīdi neaizmiršu Reičelu, taču sirdssāpes mazpamazām zaudēja skaudrumu, jo laiks, attālums un viss jaunais arvien ietekmīgāk nostājās starp mani un viņu.

No otras puses, nav noliedzams fakts, ka jau ceļā uz mājām šīs zāles, kas soli pa solim bija uzvarējušas manu vājumu, tāpat soli pa solim atkāpās. Jo tuvāk nonācu zemei, kur viņa mita, un iespējai atkal ar viņu sastapties, jo lielāku varu pār mani iemantoja viņas kādreizējā ietekme. Kad atstāju Angliju, Reičelas vārds bija pēdējais, kam es ļāvu izlauzties pār savām lūpām. Kad atgriezos Anglijā, viņa bija pirmā, par ko es apjautājos, saticies ar misteru Brafu.

Man, protams, tika izstāstīts viss, kas bija noticis manas prombūtnes laikā, citiem vārdiem sakot, — viss, ko rakstīja tie, kuri turpināja Beteridža stāstu, tikai viens apstāklis netika pieminēts. Misters Brafs tobrīd vēl neatrada par iespējamu atklāt man iemeslus, kuru dēl Reičela un Godfrijs Eiblvaits atsaukusi savu saderināšanos. Es viņu ari neapgrūtināju ar uzmācīgiem jautājumiem. Pēc greizsirdības uzplūdiem, ko biju pārdzīvojis, uzzinot, ka Reičela solījusies kjūt par Godfrija sievu, jutu pietiekamu atvieglojumu jau tādēļ vien, ka viņa pati atzinusi savu rīcību par pārsteidzīgu un nolēmusi doto vārdu ņemt atpakaļ.

Uzzinājis visu par bijušo, es ar saviem jautājumiem (tikai par Reičelu!) pievērsos tagadnei. Kurš par viņu uzņēmies rūpes pēc tam, kad viņa atstāja mistera Brafa māju, un kur viņa dzīvo patlaban?

Reičela dzīvoja pie nelaiķa sera Džona Verindera atraitnēs palikušās māsas misis Meridjū, kuru viņas mātes testamenta izpildītāji lūguši uzņemties aizbildnes pienākumus un kura šim priekšlikumam arī piekritusi. Abas dāmas satiekot apbrīnojami labi un pagaidām apmetušās uz dzīvi misis Meridjū namā Portlendpleisā.

Pusstundu pēc jauno ziņu saņemšanas es jau devos ceļā uz Portlendpleisu, iepriekš neuzdrošinādamies misteram Brafam par to atzīties!

Sulainis, kas atvēra durvis, nezināja pateikt, vai mis Verindere ir mājās. Uzsūtīju viņu augšā ar savu vizītkarti, domādams tādējādi visātrāk noskaidrot šo jautājumu. Sulainis tūlīt atgriezās un ar neizprotamu sejas izteiksmi paziņoja, ka mis Verindere esot izgājusi.

Par jebkuru citu cilvēku es būtu nospriedis, ka tas tīšām izvairās no manis. Reičelu turpretim es nespēju turēt šādās aizdomās. Liku pateikt, ka iegriezīšos vēlreiz pulksten sešos vakarā.

Pulksten sešos man atkal darīja zināmu, ka mis Verinderes neesot mājās. Varbūt viņa atstājusi man kādu ziņu? Nē, nekas neesot atstāts. Vai mis Verindere varbūt nav saņēmusi manu vizītkarti? Sulainis atvainojās un atzinās, ka mis Verindere vizītkarti esot saņēmusi.

Secinājums izrietēja skaidrāks par skaidru — Reičela nevēlējās mani sastapt.

Es savukārt nevēlējos, ka ar mani tā apietas, vismaz neuzzinājis, kālab tas tiek darīts. Uzsūtīju vizītkarti misis Meridjū un lūdzu pieņemt mani jebkurā viņai piemērotā laikā.

Misis Meridjū nevilcinādamās aicināja mani tūlīt iekšā, l iku ievests mazā, omulīgā viesistabā, kur mani sagaidīja maza, omulīga, gados pavecāka dāma. Viņa laipni izteica man savu nožēlu un neslēpa arī zināmu pārsteigumu. Taču viņa nevarot neko paskaidrot, ne arī piespiest Reičelu rīkoties citādi, jo tas viss acīmredzot esot saistīts ar jaunas dāmas jūtām. Šos vārdus viņa pieklājīgā pacietībā neapnikusi atkārtoja vairākas reizes, un tas arī bija viss, ko es iemantoju no savas vizītes pie misis Meridjū.

Pēdējā iespēja bija rakstīt Reičelai. Mans sulainis nākamajā dienā aiznesa Reičelai vēstuli, un es viņam cieši piekodināju gaidīt atbildi.

Atbildi saņēmu vārda tiešā nozīmē izsacītu vienā teikumā.

«Mis Verindere atsakās no jebkādas sarakstes ar misteru Frenklinu Bleiku.»

Lai kā es viņu mīlēju, šai atbildē ietvertais apvainojums iesvēla mani sašutumā. Kad pie manis darīšanās ieradās misters Brafs, es vēl arvien nebiju attapies. Tobrīd atteicos iedziļināties jebkuros lietišķos apsvērumos un izklāstīju misteram Brafam visu, kas bija noticis. Tāpat kā misis Meridjū, arī viņš nespēja man sniegt nekādus paskaidrojumus. Apjautājos, vai kāds man nav cēlis neslavu Reičelas klātbūtnē. Misters Brafs ne par kādu neslavu neko nezināja pateikt. Vai, dzīvodama mistera Brafa pajumtē,-viņa kādreiz mani pieminējusi? Nekad. Vai manas ilgās prombūtnes laikā viņa ne reizi nav ievaicājusies, vai esmu dzīvs vai miris? Šāds jautājums nekad nav nācis pār viņas lūpām. Izņēmu no piezīmju grāmatiņas vēstuli, ko nabaga lēdija Verindere man rakstīja no Frīzingholas tai dienā, kad es atstāju viņas muižu Jorkšīrā. Pievērsu mistera Brafa uzmanību diviem teikumiem šai vēstulē:

«Nenovērtējamā palīdzība, ko pēc dārgakmens pazušanas Jūs sniedzāt izmeklēšanai, Reičelai pašreizējā noskaņojumā vēl arvien šķiet nepiedodams apvainojums. Rīkodamies kā ar aizsietām acīm, Jūs padarījāt viņas raižu nastu vēl smagāku, jo, lai gan pats to neapzināties, ar katru savu soli veicinājāt viņas noslēpuma atklāšanu.»

— Vai ir iespējams, — es jautāju, — ka arī tagad viņa pret mani izjūt to pašu nepatiku, kas aprakstīta vēstulē?

Misters Brafs izskatījās patiesi satriekts.

—    Ja jūs katrā ziņā gribat dzirdēt manu atbildi, —1 viņš sacīja, — atzīstos, ka citu izskaidrojumu viņas rīcībai nespēju atrast.

Es pazvanīju un liku sulainim sakravāt manu ceļasomu un aizsūtīt kādu pēc vilcienu saraksta. Misters Brafs pārsteigts apvaicājās, ko esmu nodomājis darīt.

—    Braukšu uz Jorkšīru, — es atbildēju, — ar nākamo vilcienu.

—    Vai drīkstu jautāt — kālab?

—     Mister Braf, palīdzība, ko es, nekā ļauna nedomādams, sniedzu izmeklēšanai, lai drīzāk atrastu dimantu, Reičelai šķita nepiedodams apvainojums gandrīz pirms vesela gada, un nepiedodams apvainojums tas ir palicis līdz šai dienai. Negribu ar šādu stāvokli samierināties! Esmu nolēmis izzināt noslēpumu — kādēļ viņa neko neteica savai mātei un kāds pamats ir viņas naidīgumam pret mani. Ja laiks, pūles un nauda var būt noderīgi, es sameklēšu nelieti, kas nozaga Mēness akmeni!

Cienījamais vecais džentlmenis mēģināja protestēt — panākt, lai es uzklausu saprāta balsi, — īsi sakot, gribēja izpildīt savu pienākumu. Es paliku kurls pret visu, ko viņš man ieteica. Nekādi apsvērumi tai mirklī nebūtu spējuši sašķobīt manu pārliecību.

—     Es atkal uzsākšu izmeklēšanu, — es turpināju, — no tās pašas vietas, kur to pametu, un izsekošu soli pa solim visu, līdz nonākšu līdz šim brīdim. Man zināmajos pierādījumos trūkst vairāku posmu, un šos robus aizpildīt varbūt spēs Gabriels Beteridžs, tādēļ ari es došos pie Gab- riela Beteridža!

Jau tovakar ap saules rietu es atkal stāvēju uz labi pazīstamās terases un nolūkojos klusajā, vecajā muižas ēkā. Pirmais, ko sastapu pamestajā parkā, bija dārznieks. Pirms stundas viņš atstājis Beteridžu sildāmies saulītē savā ierastajā pagalma stūri. Labi zināju šo vietu un teicu, ka iešu pats veco vīru uzmeklēt.

Izstaigāju ierastās takas un taciņus, ielūkojos atvērtajos pagalma vārtos.

Tur jau viņš sēdēja — mīļais, vecais draugs kopš tām laimīgajām dienām, kas nekad vairs neatgriezīsies, — sēdēja vecajā pītajā krēslā savā vecajā kaktiņā, ar pīpi mutē un «Robinsonu Krūzo» klēpī, un abi viņa draugi suņi snauduļoja turpat blakus! Stāvēju tā, ka pēdējie slīpie saules stari meta manu ēnu tieši uz priekšu. Suņi vai nu ieraudzīja šo ēnu, vai ari to asā oža sajuta manu tuvošanos, — abi ierūkdamies pielēca kājās. Vecais vīrs ari satrūkās, ar vienu pašu vārdu apklusināja suņus un, aizlicis plaukstu priekšā vājajām acīm, pētījoši aplūkoja vārtos stāvošo cilvēku.

Acis man pieplūda asarām. Vajadzēja mirkli nogaidīt, iekams es saņēmos, lai viņu uzrunātu.

II NODAĻA

—    Beteridž! — es sacīju, norādīdams uz labi pazīstamo grāmatu, kas gulēja viņam klēpī. — Vai «Robinsons Krūzo» šovakar jums pavēstīja, ka varat sagaidīt "Frenklinu Bleiku?

—    Velns parāvis, nudien misters Frenklins! — večuks iesaucās. — Kā tad, ka «Robinsons Krūzo» man to pateica.

Ar manu palīdzību viņš uzrausās kājās un brīdi stāvēja, raudzīdamies uz priekšu un atpakaļ — gan uz mani, gan «Robinsonu Krūzo», acīm redzami nespēdams izlemt, kurš viņu pārsteidzis vairāk. Beidzot viņš izšķīrās par labu grāmatai. Turēdams apbrīnojamo sējumu atšķirtu abās rokās, viņš lūkojās tanī neizsakāmās gaidās, it kā cerētu, ka pats Robinsons Krūzo iznāks no tā lappusēm, lai aplaimotu mūs ar personisku sarunu.

—    Raugiet, šī rindiņa, mister Frenklin! — atguvis valodu, sacīja Beteridžs. — Tik tiešām, kā es stāvu uz šīs zemes, ser, taisni tā rindiņa, ko es lasīju īsu brīdi pirms jūsu ierašanās! Simt piecdesmit sestā lappuse: «Apstājos, kā zibens ķerts, it kā ieraudzījis rēgu.» Ja tas nenozīmē: «Gaidi pēkšņi ierodamies misteru Frenklinu Bleiku!» — tad tam vispār nav nekādas nozīmes! — sacīja Beteridžs, ar blīkšķi aizsizdams ciet grāmatu un beidzot atbrīvodams vienu roku, lai saņemtu manējo, ko turēju pretī pastieptu.

Gaidīju, ka viņš mani apbērs jautājumiem, jo tas šādā situācijā liktos gluži dabiski. Taču nekas tamlīdzīgs nenotika — vecā kalpotāja sirdī vispirms sarosījās viesmīlības gars, ja jau kāds no viņa pavēlnieces dzimtas locekļiem (nav svarīgi, kādēļ) ieradies ciemos.

—    Nāciet iekšā, mister Frenklin, — viņš teica, atvērdams durvis un pēc sava paraduma mazliet jocīgi pakla- rādamies. — Kādi vēji jūs šurp atpūtuši, par to es apvaicāšos vēlāk, vispirms jāparūpējas, lai jūtaties kā mājās. Kopš jūsu aizbraukšanas mūs piemeklējušas bēdīgas pārmaiņas. Nams noslēgts, un kalpi izklīduši kur kurais. Taču tas ir tīrais sīkums! Es pats jums palūkošu pusdienas, dārznieka sieva saklās gultu, — un, ja vien pagrabā būs paglābusies kaut viena mūsu slavenā Latūras sarkanvīna pudele, jūs, mister Frenklin, to noteikti dabūsiet iztukšot! Laipni lūdzu, ser! No visas sirds lūdzu jūs, ser! — sacīja nabaga večuks, vīrišķīgi pūlēdamies izkliedēt pamestā nama drūmo iespaidu un uzņemdams mani tikpat laipni un draudzīgi kā senajos laimīgajos laikos.

Man gauži negribējās viņu skumdināt. Taču šī māja tagad piederēja Reičelai. Vai pēc tā, kas bija noticis Londonā, es drīkstēju šai mājā ēst vai gulēt?

Visparastākās pašcieņas jūtas liedza man — jo stingri, aizliedza — spert kāju pār šās mājas slieksni.

Paņēmu Beteridžu zem rokas un ievedu dārzā. Neko darīt. Vajadzēja viņam izstāstīt patiesību. Vecais virs ļoti mīlēja Reičelu un tikpat stipri mīlēja arī mani, tādēļ viņam sāpīgi bija uzzināt, kā ievirzījušās mūsu attiecības. Savas domas viņš, kā parasti, pateica skaidri un gaiši, un tās man tūliņ atšauca atmiņā visoptimistiskāko filozofiju pasaulē — Beteridža skolas filozofiju.

—     Mis Reičelai piemīt savas vainas — to nekad neesmu noliedzis, — viņš iesāka. — Un viena no tām dažkārt izpaužas mazliet augstprātīgā attieksmē pret citiem cilvēkiem. Viņa papūlējās augstprātīgi izturēties pret jums — un jūs tūdaļ padevāties. Ak dievs, mister Frenklin, vai tik maz jūs vēl pazīstat sievietes? Vai esmu jums kādreiz stāstījis par nelaiķi misis Beteridžu?

Bieži biju dzirdējis viņu runājam par nelaiķi misis Beteridžu: savu sievu viņš allaž-pieminēja kā īstu vājā dzimuma mūžīgās nenoteiktības un stūrgalvības paraugu. Sādā pašā gaismā viņš misis Beteridžu parādīja arī šoreiz.

—     Nu jūs redzat, mister Frenklin. Bet tagad uzklausiet mani. Ikvienai sievietei augstprātība un citas nelāgas īpašības izpaužas savādāk. Nelaiķe misis Beteridža savu īsto dabu parādīja vienmēr, kolīdz es necentos viņai izdabāt. Kad tādās reizēs pārnācu no darba, viņa allaž jau no kāpņu apakšas sauca pretī, ka pēc šādas rupjas apiešanās viņai rokas neceļoties gatavot man pusdienas. Kādu laiku es mierīgi padevos — tāpat kā jūs tagad padodaties mis Reičelai. Beidzot manai pacietībai pienāca gals. Kāpu lejā, pacēlu misis Beteridžu uz rokām — mīlīgi, kā jūs pats sapratīsiet, — un, neļaudams viņai ne iepīkstēties, ienesu pašā labākajā istabā, kur viņa uzņēma viesus. Pateicu: «Te ir tava īstā vieta, dārgumiņ!» — un devos atpakaļ uz virtuvi, Tur es ieslēdzos, novilku svārkus, atro- tiju piedurknes un ķēros pie pusdienu gatavošanas. Kad viss bija padarīts, pats sevi apkalpoju un jutos nudien lieliski. Pēcāk izsmēķēju pīpi, iedzēru malciņu groka, tad noridāju galdu, nomazgāju traukus, nospodrināju nažus un dakšiņas, noliku katru sīkumu savā vietā un nokopu pavardu. Kad viss atkal spīdēja un laistījās, atslēdzu durvis un ielaidu misis Beteridžu virtuvē. «Paēdu pusdienas, dārgumiņ,» es sacīju, «un ceru, ka virtuve ir atstāta tik labā kārtībā, kādu tava sirds vien var vēlēties.» Ne reizi šās sievietes mūžā, mister Frenklin, man vairs pašam nevajadzēja gatavot sev pusdienas! Kādu morāli no tā var secināt: jūs padevāties mis Reičelai Londonā, nepadodieties viņai Jorkšīrā! Nāciet atpakaļ namā!

Ko es lai uz to atbildētu! Varēju savam krietnajam draugam vienīgi iegalvot, ka pat viņa pārliecības spēks šoreiz nespēj uz mani iedarboties.

—    Brīnišķīgs vakars, '— es sacīju. — Aizstaigāšu līdz Frīzingholai un apmetīšos viesnīcā, bet jūs rīt no rīta atnāksiet pie manis uz brokastīm. Man jums kaut kas jāpasaka.

Beteridžs bēdīgs papurināja galvu.

—    Man no visas sirds žēl, — viņš sacīja. — Es tik ļoti cerēju izdzirdēt, mister Frenklin, ka jums un mis Reičelai viss atkal iet tā gludi un patīkami. Ja nu jūs tomēr paliekat pie sava, ser, — mirkli padomājis, viņš turpināja, — nav nekādas vajadzības meklēt naktsmāju Frīzingholā. Pie tās jūs varat tikt tepat tuvumā. Nepilnas divas jūdzes no šejienes atrodas Hoterstona ferma. Pret to jūs nekādus ar mis Reičelu saistītus ieganstus neatradīsiet, — večuks viltīgi piebilda. — Hoterstons, mister Frenklin, dzīvo pats savā dzimtīpašumā.

So vietu atcerējos, līdzko Beteridžs to pieminēja. Ferma stāv šai Jorkšīras pusē skaistākās upītes krastā, no visiem vējiem pasargātā ielejā, un fermerim ir tukša guļamistaba un dzīvojamā telpa, ko viņš bieži izīrē māksliniekiem, makšķerniekiem un citiem apkārtklaiņotājiem. Labāku apmešanās vietu šai reizē es pat nespētu vēlēties.

—    Vai istabas patlaban ir brīvas? — es apvaicājos.

—    Misis Hoterstona pati, ser, vakar lūdza mani tās kādam ieteikt.

—    Labi, Beteridž, ar lielu prieku ņemu tās.

Atgriezāmies pagalmā, kur biju atstājis savu ceļasomu.

Izbāzis stibu caur rokturiem, Beteridžs uzmeta somu plecā, un viņa sejā atkal parādījās tāds pats pārsteigums, kādu izraisīja mana negaidītā ierašanās, kad nostājos pretī pītajam krēslam. Viņš uzmeta neticīgu skatienu mājai, pēc tam pagriezās un ar vēl neticīgāku skatienu nomēroja mani.

—    Esmu krietni ilgi nodzīvojis šai pasaulē, — sacīja šis labākais un mīļākais no visiem vecajiem kalpotājiem, — taču nekad nebūtu domājis, ka vajadzēs piedzīvot kaut ko tamlīdzīgu. Te stāv māja, un tepat stāv misters Frenklins Bleiks, un, velns parāvis, viņš uzgriež muguru mājai un dodas nakšņot svešā mītnē!

Galvu kratīdams un neapmierināti kaut ko purpinādams, Beteridžs devās uz priekšu.

—    Ir iespējams vēl tikai viens brīnums, — pēkšņi viņš mani uzrunāja pār plecu. — Un tas notiks, mister Frenklin, kad jūs man atdosiet tos septiņus šiliņus un sešus pensus, ko aizņēmāties zēna gados.

Šī sīkā dzēlība mazliet uzlaboja Beteridža garastāvokli, un arī uz mani viņš vairs tik ļoti nesirdījās. Iziedami pa vārtiem, atstājām muižu aizmugurē. Un, ja atradāmies ārpus mājām, viesmīlības pienākumi (pēc Beteridža morāles kodeksa) izbeidzās un to vietu ieņēma ziņkārības tiesības.

Beteridžs piegausināja soli, lai es tiktu viņam blakus.

—    Jauks vakars pastaigai, mister Frenklin, — viņš sacīja, it kā mēs tikai tai mirklī nejauši būtu sastapušies. — Ja nu jūs tomēr dotos uz viesnīcu Frīzingholā, ser?

—    Un kas tad būtu?

—    Man piekristu gods rīt brokastot kopā ar jums.

—    Nāciet uz Hoterstona fermu pie manis brokastīs.

—    Tencinu par laipnību, mister Frenklin. Taču es nebūt nemērķēju uz brokastīm. Man šķiet, jūs ieminējāties, ka gribat kaut ko man pastāstīt. Ja tas nav noslēpums, ser, — teica Beteridžs, pēkšņi atmezdams līkumošanu un ķerdamies vērsim tieši pie ragiem, — es vai degu aiz nepacietības uzzināt, kas jūs atvedis šurp, ja atļauts piebilst, tik pēkšņi un negaidīti.

—    Kas mani atveda šurp iepriekšējo reizi? — es atjautāju.

—    Mēness akmens, mister Frenklin. Bet kas atvedis jūs šoreiz, ser?

—    Atkal Mēness akmens, Beteridž.

Vecais virs pēkšņi apklusa un cauri pamazām sabiezējušam mijkrēslim palūkojās mani tā, it kā neticētu pats savām ausim.

—    Ja tas ir joks, ser, — viņš sacīja, — baidos, ka savos gados neesmu vairs visai atjautīgs. Es šo joku nesaprotu.

—    Tas nav nekāds joks, — es atbildēju. — Atbraucu šurp, lai atkal uzsāktu izmeklēšanu, kas tika pārtraukta, kad atstāju Angliju. Atbraucu, lai izdarītu to, ko vēl nav izdarījis neviens, — noskaidrot, kurš nozadzis dimantu.

—     Atstājiet dimantu mierā, mister Frenklin! Uzklausiet manu padomu un atstājiet dimantu mierā! Šis nolādētais indiešu dārgakmens novedis no ceļa ikvienu, kas tam tuvojies. Netērējiet naudu un nemaitājiet omu pašā jaukākajā sava mūža posmā, noņemdamies ar Mēness akmeni. Kādas gan cerības uz panākumiem varat lolot jūs — piedodiet manu vaļsirdību —, ja pat seržants Kafs visu saputroja. Seržants Kafs! — Beteridžs atkārtoja, bargi kratīdams man ar rādītāja pirkstu. — Slavenākais slepenpolicists visā Anglijā!

—    Esmu cieši to nolēmis, vecais draugs. Pat seržants Kafs nespēj mani iebiedēt. Starp citu, agri vai vēlu man ar viņu vajadzēs aprunāties. Vai pēdējā laikā esat kaut ko par viņu dzirdējis?

—    Seržants jums nepalīdzēs, mister Frenklin.

—     Kāpēc?

—     Policijas aprindās pēc jūsu aizbraukšanas, ser, notikušas svarīgas pārmaiņas. Dižais Kafs aizgājis pensijā. Viņš iegādājies mazu namiņu Dorkingā un ar pilnu krūti meties uz rožu audzēšanu. Misters Kafs pats man par to atrakstīja. Viņš izaudzējis balto muskusrozi, nemaz nepūlēdamies vispirms to uzpotēt mežrozei. Un mūsu dārznieks misters Begbijs grasās braukt uz Dorkingu, lai atzītu, ka seržants viņu beidzot pieveicis.

—    Tas nekas, — es sacīju. — Iztikšu bez seržanta Kafa palīdzības. Bet vispirms gribu visu uzticēt jums.

Iespējams, ka šos vārdus es izteicu mazliet nevērīgi. Lai nu kā, -kaut kas manā atbildē Beteridžu bija aizvainojis.

—     Jūs varētu uzticēties kādam par mani sliktākam cilvēkam, mister Frenklin, ja gribat zināt, — viņš paskarbi noteica.

Atbildes asais tonis un manāmais satraukums Beteridža uzvedībā pavedināja mani uz domām, ka viņam zināms kaut kas tāds, ko viņš vilcinās man pavēstīt.

—     Ceru, ka jūs man palīdzēsiet, — es teicu, — pūlēdamies atcerēties, kādus pierādījumus savāca seržants Kafs. Zinu, ka jūs to varat. Bet varbūt jūs varat vēl kaut ko pastāstīt?

—     Ko gan vēl jūs cerat no manis, ser? — nu jau pavisam iecirtīgi atjautāja Beteridžs.

—     Gaidu kaut ko vairāk — pēc tā, ko jūs tikko pateicāt.

—     Tukša lielība, mister Frenklin, — tiepīgi atbildēja večuks. — Dažs labs jau piedzimst lielībnieks un tāds nodzīvo līdz mūža galam. Un arī es piederu pie šādiem cilvēkiem.

Atlika viens vienīgs ceļš, kā viņam piekļūt. Izmantoju vecā vīra pieķeršanos Reičelai un simpātijas pret mani.

—      Sakiet, Beteridž, — vai jūs priecātos, uzzinājis, ka mēs ar Reičelu atkal esam kļuvuši labi draugi?

—    Esmu veltīgi kalpojis jūsu dzimtai, ser, ja varat par to šaubīties!

—    Vai atceraties, kā Reičela izturējās pret mani, pirms atstāju Angliju?

—     Atceros kā šodien! Milēdija pati jums par to rakstīja vēstulē, un jūs bijāt tik laipns un šo vēstuli parādījāt man. Tajā bija teikts, ka mis Reičela bezgala apvainojusies uz jums par to, ka piedalījāties dimanta meklēšanā. Un ne milēdija, ne jūs, ne arī kāds cits nespēja saprast, kālab.

—     Pilnīgi pareizi, Beteridž! Un, atgriezies no tālajiem ceļiem, es sapratu, ka viņa vēl arvien ir uz mani tikpat stipri apvainojusies. Zināju, ka tam par iemeslu pērn bija dimants, un zinu, ka dimants arī tagad tam ir par iemeslu. Mēģināju runāt ar Reičelu, bet viņa nevēlas mani redzēt. Mēģināju viņai rakstīt, bet viņa nevēlas man atbildēt. Sakiet, dieva dēļ, — kā lai es tieku pie skaidrības? Uzzināt visu par Mēness akmens nozušanu — tāda ir vienīgā iespēja, ko Reičela pati man atstājusi!

Šie vārdi Beteridžam acīmredzot lika uz visu raudzīties gluži citādi. Viņš man uzdeva jautājumu, kas pierādīja, ka esmu viņu aizkustinājis.

—    Jums taču pret viņu nav nekādu naidīgu jūtu, mister Frenklin, vai ne?

—    Bija dusmas, — es atbildēju, — kad izbraucu no Londonas. Taču nu jau tās pārgājušas. Gribu tikai atrast ar Reičelu kopīgu valodu un neko vairāk nevēlos.

—    Vai jūs nemaz nebaidāties, ser… ja nu jums izdodas kaut ko atklāt… varbūt tas attiecas arī uz mis Reičelu?

Es sapratu, ka šos vārdus Beteridžu pamudināja teikt viņa aizrautīgā ticība savai jaunajai pavēlniecei.

—    Esmu par viņu tikpat drošs kā jūs, — es atbildēju. — Lai cik dziļi arī tiktu atklāts Reičelas noslēpums, tur nevar būt nekā tāda, kas spētu mazināt viņas cieņu kā jūsu, tā manās acīs.

Pēc šiem vārdiem izgaisa pēdējās Beteridža šaubas.

—    Ja arī es rīkojos aplam, palīdzēdams jums, mister Frenklin, — viņš iesaucās, — varu teikt tikai vienu — šīs aplamības priekšā esmu nevarīgs kā jaunpiedzimis bērnsl -Palīdzēšu jums uzkļūt uz atklājuma ceļa, un tālāk ejiet vien pats saviem spēkiem. Vai atceraties mūsu nabaga kalponiti Rozannu Spīrmenu?

—    Protams.

—    Jūs toreiz domājāt, ka Rozannai kaut kas ir zināms par Mēness akmeni un ka viņa grib jums atzīties?

—    Meitenes dīvaino izturēšanos citādi nudien nespēju izskaidrot.

—    Savas šaubas jūs varat izkliedēt, mister Frenklin, jebkuru brīdi.

Nu pienāca mana kārta apstāties. Veltīgi pūlējos aizvien vairāk sabiezējošajā tumsā saskatīt Beteridža seju. Pēkšņajā pārsteigumā es mazliet nepacietīgi iejautājos, ko viņš ar to grib sacīt.

—    Tikai mieru, ser! — turpināja Beteridžs. — Gribu sacīt to, ko jau pateicu. Rozanna Spīrmena atstāja aizzie- ģelētu vēstuli, un šī vēstule adresēta jums.

—    Kur tā atrodas?

—     Kādas Rozannas draudzenes rokās Kobzholā. Kad iepriekšējo reizi bijāt šeit, ser, jūs droši vien dzirdējāt runas par Klibkāji Lūsiju — kroplu meiteni, kas staigā ar kruķiem.

—    Zvejnieka meitu.

—    To pašu, mister Frenklin.

—    Kādēļ vēstule netika nosūtīta man?

—           Ko Klibkāje Lūsija ieņem galvā, pie tā arī paliek. Viņa negribēja dot vēstuli nevienam citam kā tikai jums. Un jūs bijāt aizbraucis no Anglijas, iekams es paguvu jums aizrakstīt.

—    Iesim atpakaļ, Beteridž, un tūliņ to paņemsim!

—           Šovakar, ser, ir pārāk vēls. Mūsu pusē sveces tiek īpaši taupītas, un Kobzholā visi dodas agri pie miera.

—    Blēņas! Pusstundas laikā mēs būsim jau tur.

—           Jūs to varētu, ser. Bet, kad nonāksiet galā, durvis jau būs aizslēgtas. — Viņš rādīja man kādu uguntiņu, kas mirguļoja kaut kur lejā, un tai pašā mirklī es vakara klusumā izdzirdēju upītes burbuļošanu. — Ferma jau klāt, mister Frenklin. Atpūtieties šonakt labi un rīt no rīta atnāciet pie manis, es jūs lūdzu!

—    Jūs nāksiet man līdzi uz zvejnieka mājām?

—    Jā, ser.

—    Agri?

—    Cik agri jums tīk, mister Frenklin.

Mēs devāmies lejup pa taciņu uz fermu.

III NODAĻA

Par notikumiem Hoterstona fermā man palikušas tikai gaužām neskaidras atmiņas.

Atceros sirsnīgo uzņemšanu, bagātīgās vakariņas, ar kurām Austrumos varētu pabarot veselu ciemu, apbrīnojami spodru guļamistabu, ko slavēdams nespētu noslavēt, ja nebijis mūsu sentēvu atstātā muļķīgā mantojuma — pēļa; vēl atceros bezmiega nakti, neskaitāmas reizes uzrautos sērkociņus, lai aizdegtu vienīgo svecīti, un milzīgo atvieglojuma sajūtu, kad uzlēca saule un beidzot varēju celties augšā.

Iepriekšējā vakarā bijām ar Beteridžu norunājuši, ka pa ceļam uz Kobzholu ieradīšos pie viņa, cik agri vien man gribēsies, — un, tā kā es tvīku nepacietībā drīzāk tikt pie vēstules, šī frāze ieguva nozīmi — cik agri vien varēšu. Negaidīju brokastis fermā, paņēmu līdzi riecienu maizes un devos ceļā, mazliet bažīdamies, vai tikai lāga Beteridžu nepārsteigšu vēl gultā. Jutos bezgala priecīgs, kad izrādījās, ka vecais vīrs par mūsu tāsdienas gaitām ir tikpat satraucies kā es. Pilnīgi sagatavojies, viņš mani gaidīja ar spieķi rokā.

—    Kā jūs šorīt jūtaties, Beteridž?

—    Gaužām nelāgi, ser.

—    Cik nepatīkami! Kas vainas?

—    Vaina tāda, ka man piemetusies jauna kaite, mister Frenklin, manis paša izgudrota. Negribu jūs biedēt, taču ari jums tā droši vien pielips jau šorīt pat.

—    Velns parāvis!

—    Vai jūs nejūtat māgā tādu kā nelāgu karstumu, ser? Un galvvidū draudīgu pukstēšanu? Ak, vēl nejūtat? Nekas, tad drīz jūs to sajutīsiet Kobzholā, mister Frenklin. Es šo slimību saucu par noziegumu izmeklēšanas drudzi un pirmoreiz ar to sasirgu seržanta Kafa sabiedrībā.

—    Jā, jā! Un vienīgās zāles šai gadījumā — atplēst Rozannas Spīrmenas vēstuli, kā jums šķiet? Nu, tad iesim un dabūsim šo vēstuli!

Lai gan bija agrs rīts, zvejnieka sieva jau rosījās pa virtuvi. Kad Beteridžs iepazīstināja mani ar misis Jolandu, krietnā sieviete uzsāka svinīgu ceremoniju, kas tiekot īpaši parādīta (to es uzzināju vēlāk) ievērojamiem viesiem. Viņa uzlika galdā holandiešu džinu, divas jaunas pīpes un uzsāka sarunu šādiem vārdiem:

—    Kas jaūns Londonā, ser?

Iekams spēju izdomāt atbildi uz šo Joti daudzpusīgo jautājumu, no tumšā virtuves kakta man pretim iznira kāda dīvaina parādība. Bāla, vāja, tramīga meitene ar apbrīnojami skaistiem matiem un kvēlu naidu acīs, uz kruķa atspiezdamās, piekliboja pie galda, pie kura es sēdēju, un nolūkojās manī ar izbrīnu un šausmām, it kā nespētu atraut skatienu.

—     Mister Beteridž, — viņa teica, nenolaizdama no manis acis, — esiet tik laipns un pasakiet vēlreiz, kā viņu sauc.

—    So džentlmeni, — atbildēja Beteridžs (sevišķi uzsvērdams vārdu «džentlmenis»), — sauc misters Frenklins

Bleiks.

Meitene pagrieza man muguru un pēkšņi izgāja no virtuves. Krietnā misis Jolanda, šķiet, lūkoja atvainoties par savas meitas ērmoto izturēšanos, un Beteridžs (liekas) pārtulkoja viņas vārdus pieklājīgā angļu valodā. To visu es atstāstu uz labu laimi. Manu uzmanību pilnīgi saistīja meitenes -kruķa klaudzoņa. Klikš-klakš augšup pa koka kāpnēm, klikš-klakš pāri istabai mums virs galvas, klikš- klakš atkal lejup pa kāpnēm — un dīvainā parādība jau stāvēja atvērtajās durvis ar vēstuli saujā un ar rokas mājienu aicināja mani laukā.

Nenoklausījies misis Jolandas atkārtotos atvainošanās plūdus, sekoju savādajai būtnei, kas kliboja man pa priekšu arvien ašāk un ašāk lejup pa nolaideno krastu. Viņa aizveda mani aiz laivām, kur neviens mūs nevarēja ne redzēt, ne dzirdēt, apstājās un pirmo reizi ielūkojās man acīs.

—    Stāviet tur! — viņa sacīja. — Gribu uz jums paskatīties.

Viņas sejas izteiksme neradīja ne mazākās šaubas. Es iedvesu meitenei neizsakāmu pretīgumu un šausmas. Neesmu tik iedomīgs, lai iestāstītu jums, ka nekad vēl neviena sieviete uz mani tā nebija skatījusies. Tomēr iedrošinos izteikt mazliet pieticīgāku apgalvojumu, ka neviena sieviete nekad vismaz nebija likusi man noprast savu naidu. Šādu neatlaidīgu pētīšanu cilvēks var izturēt tikai zināmu laika sprīdi. Centos Klibkājes Lūsijas uzmanību pievērst kaut kam mazāk atbaidošam nekā mana seja.

—    Jūs laikam gribējāt man nodot kādu vēstuli? — es iesāku. — Vai to pašu, kas jums rokā?

—    Pasakiet to vēlreiz! — tas bija viss, ko saņēmu par atbildi.

Es atkārtoju savus vārdus kā rātns bērns, kas mācās uzdoto pantiņu.

—    Nē, — meitene sacīja it kā pati sev, taču viņas acis bez žēlastības palika man pievērstas. — Nespēju saprast, ko viņa saskatīja šai sejā. Nespēju uzminēt, ko viņa saklausīja šai balsī. — Viņa pēkšņi novērsās no manis un gurdi atspieda galvu pret kruķi. — Ak, mana mīļā nabadzīte! — viņa ierunājās tik maigā balsī, kādu nemaz necerēju izdzirdēt. — Ak, mana pagurusi dvēselīte! Ko gan tu šai cilvēkā saskatīji? — Tad viņa atkal nikni izslēja galvu un atkal palūkojās manī. — Un jūs vēl varat ēst un dzert? — viņa vaicāja.

Pieliku visas pūles, lai paliktu nopietns, un atbildēju:

—    Jā.

—    Gulēt ari jus varat?

—    Jā.

—    Kad redzat kadu nabaga kalponīti, vai sirdsapziņas pārmetumi jūs nemoka?

—    Protams, ne. Kādēļ gan lai tie mani mocītu?

Pēkšņi viņa (kā mēdz teikt) iemeta man vēstuli sejā.

—    Saņemiet! — viņa nikni iesaucās. — Nekad agrāk neesmu jūs redzējusi. Un lai visvarenais man palīdz nekad jus ari vairs neredzēt!

Ar šiem atvadu vārdiem viņa aizkliboja, cik steidzīgi vien spēdama. Meitenes rīcību varēju izskaidrot tikai tā, ka to būtu izskaidrojis jebkurš cits manā vietā. Nodomāju, ka viņa nav pie pilna prāta.

Izdarījis šādu secinājumu, es pievērsos daudz interesantākām pētījumu objektam, citiem vārdiem sakot, ķēros pie Rozannas Spīrmenas vēstules. Adrese bija uzrakstīta šādi: «Frenklinam Bleikam, eskvairam. Lūsijai Jolandai nodot tieši viņa rokās (neuzticot nevienam citam).»

Atlauzu zīmogu. Aploksnē atradās vēstule, kurā savukārt bija ielikta papīra strēmelīte. Vispirms izlasīju vēstuli:

«Ser!

Ja gribat uzzināt, ko ndzīmēja mana izturēšanās tolaik, kad viesojāties manas pavēlnieces lēdijas Verinderes namā, izdariet visu, kā norādīts šai vēstulei pievienotajā lapiņā, tikai rīkojieties tā, lai neviens Jūs nevarētu novērot.

Jūsu pazemīgā kalpone Rozanna Spīrmena.»

Pēc tam pievērsos mazajai strēmelītei. Pārrakstu to vārdu pa vārdam:

«Norādījumi. Bēgumam sākoties, aiziet līdz Trīsuļojošajām smiltīm. Virzīties uz priekšu pa Dienvidu zemesmēli, līdz Dienvidu zemesmēles bāka un karoga masts krasta apsardzes postenī aiz Kobzholas saplūst vienā līnijā. Nolikt uz klints nūjuvai kādu citu taisnu priekšmetu tādā virzienā, lai tas atrastos tieši pretī bākai un karoga mastam. Raudzīties, lai viens nūjas gals aizsniegtu pašu klints malu tai pusē, kur atrodas plūstošās smiltis. Iztaustot jūras zāles (tai nūjas galā, kas pavērsts pret bāku), sameklēt ķēdi. Kad ķēde atrasta, neatlaist roku un virzīt to līdz klints malai, kur ķēde iegremdēta plūstošajās smil- tīs. Tad pavilkt ķēdi.»

Tikko izlasīju šos oriģinālā pasvītrotos vārdus, man aiz muguras atskanēja Beteridža balss. Izmeklēšanas drudža atklājējs jau pilnīgi atradās šīs nepārvaramās kaites varā.

—     Nespēju vairs nociesties, mister Frenklin. Kas rakstīts vēstulē? Dieva dēļ, ser, sakiet ātrāk, — kas rakstīts vēstulē?

Pasniedzu viņam vēstuli un norādījumus. Vēstuli viņš izlasīja bez manāmas intereses. Toties norādījumi uz veco vīru atstāja spēcīgu iespaidu.

—    Seržants jau to sacīja! — iesaucās Beteridžs. — Seržants pateica visu no sākuma līdz galam, viņš zināja, ka Rozannai ir šādi norādījumi, kur atklāta paslēptuve. Un te nu tie ir! Dievs lai stāv mums klāt, mister Frenklin, te nu ir šis noslēpums, kas iedzina strupceļā it visus, pat dižo Kafu, un nu tas, sacīt, tik vien gaida, lai jūs to atklātu! Un arī bēgums sācies, ser, to katrs var redzēt savām acīm. Cik laika vēl palicis līdz paisumam?

Viņš pacēla galvu un pamanīja netālu no mums kādu zvejnieku lāpām tīklus.

—    Temij Brait! — viņš pilnā kaklā iesaucās.

—    Jā—ā! — atsaucās Temijs.

—    Kad sāksies paisums?

—    Pēc stundas.

Mēs ielūkojāmies katrs savā pulkstenī.

—     Varam iet apkārt gar krastmalu, mister frenklin, — sacīja Beteridžs, — un sasniegt plūstošās smiltis, tā ka laika mums pietika atliku likām. Kā jūs domājat, ser?

—    Labi, iesim!

Ceļā uz Trīsuļojošajām smiltīm lūdzu Beteridžu nākt talkā, lai atsauktu atmiņā notikumus (kas saistīti ar Rozannu Spīrmenu) seržanta Kafa izmeklēšanas laikā. Ar vecā drauga palīdzību toreizējo situāciju drīz vien jau biju izlicis tikpat kā uz delnas. Rozannas brauciens uz Frīzingholu, kad visa mājas saime iedomājās viņu slimu guļam savā istabā .. . Rozannas dīvainās nodarbības nakts laikā aiz slēgtām durvīm, kad svece dega līdz rīta gaismai … Rozannas aizdomīgie pirkumi no misis Jolandas — japāņu alvas kārba un divas suņu ķēdes.. . Seržanta ciešā pārliecība, ka Rozanna kaut ko noslēpusi Trīsuļojošajās smiltīs, un viņa galīgā neizpratne, ko īsti meitene noslēpusi. .. Visi šie neveiksmīgie mēģinājumi atklāt Mēness akmens pazušanas noslēpumu atkal skaidri atausa manā atmiņā, kad sasniedzām plūstošās smiltis un izgājām uz lēzenā klinšu rifa, ko sauc par Dienvidu zemesmēli.

Ar Beteridža palīdzību es drīz vien jau stāvēju īstajā vietā, no kurienes bāka un krasta apsardzes posteņa ka- ioga masts saplūst vienā līnijā. Sekodami zīmītē izteik- l.ijiem norādījumiem, mēs rūpīgi nolikām manu spieķi uz nelīdzenās klints virsmas vajadzīgajā virzienā. Pēc tam vēlreiz abi ielūkojāmies katrs savā pulkstenī.

Līdz pilnīgam bēgumam bija atlikušas vairs tikai divdesmit minūtes. Es ierosināju šo laika sprīdi nogaidīt krastmalā, nevis uz slapjajām un glumajām klintīm. Kad sasniedzām sausās smiltis, es jau gribēju apsēsties, bet Beteridžs, man par lielu pārsteigumu, dzīrās mani atstāt.

—    Kādēļ jūs ejat projām? — es jautāju.

—    Ieskatieties vēlreiz vēstulē, ser, un jūs pats to sapratīsiet.

Uzmetis skatienu vēstulei, atcerējos, ka atklāt noslēpumu man bija uzticēts vienam pašam.

—    Man ir gaužām grūti pamest jūs šādā brīdī vienu, ser, — teica Beteridžs. — Taču meitene izraudzījās šausmīgu nāvi, nabadzīte, un es jūtos aicināts, mister Frenklin, izpildīt viņas dīvaino vēlēšanos. Turklāt, — viņš mīklaini piebilda, — vēstulē nav ne vārda par to, ka vēlāk jūs nedrīkstētu kādam atklāt viņas noslēpumu. Es uzkavēšos tepat eglājā un pagaidīšu, līdz jūs nāksiet man pakaļ. Nekavējieties ilgi, ser. Šādā reizē nav viegli tikt galā ar tādu kaiti kā izmeklēšanas drudzis.

Izteicis šos brīdinājuma vārdus, Beteridžs aizgāja.

Lai cik īss laika ziņā ir gaidu mirklis, mērots ar neziņas mokām, tas iegūst milzīgus apmērus. Šis bija viens no tiem gadījumiem, kad nenovērtējamais ieradums smēķēt kļūst īpaši dārgs un prātu remdinošs. Es aizdedzu cigāru un apsēdos krasta nogāzē.

Saule no dzidrajām debesīm lēja daiļumu pār visu apkārtni. Gaiss šķita tik svaigs un tīrs, ka īsta bauda bija kaut tikai dzīvot un elpot. Pat vientuļā, mazā joma līksmi sveica atausušo rītu, un kailās, miklās plūstošās smiltis, vizuļodamas zeltainā spožumā, slēpa savu drausmo, viltīgo, brūno seju aiz acumirklīga smaida. Tā bija jaukākā diena kopš manas atgriešanās Anglijā.

Nepaguvu vēl izsmēķēt cigāru, kad ūdens jau bija no- krities. Redzēju, kā plūstošās smiltis vispirms paceļas, un tad sākās atbaidošā trīsuļošana, it kā bezdibenīgajās dzīlēs sarosītos un nodrebētu kāds tur iemitis ļaunais gars. Aizmetu cigāru un devos atpakaļ uz klintīm.

Norādījumos bija rakstīts, ka jūras zāles gar spieķi jāsāk taustīt no tā gala, kas atrodas tuvāk bākai.

Biju ticis jau pāri spieķa vidum, taču manas rokas neuz- taustīja neko citu kā tikai asās klinšu šķautnes. Vēl pēc pāris sprīžiem mana pacietība beidzot tika atalgota. Šaurā plaisiņā, tik mazā, ka tikko varēju tur iedabūt rādītāja pirkstu, es sataustīju ķēdi. Pūlēdamies izsekot ķēdei tālāk plūstošo smilšu virzienā, es uzdūros biezam jūras zāļu mudžeklim, kas plaisā acīmredzot bija saaudzis kopš tā laikā, kad Rozanna Spīrmena izraudzījās slēptuvi.

Nebija iespējams ne izraut jūras zāles, ne izdabūt tām cauri roku. Iezīmējis vietu, kur atradās plūstošajām smiltīm tuvākais spieķa gals, es nolēmu meklēt ķēdi pats pēc sava plāna. Mans nodoms bija «izklausīt» vietu tieši zem pašām klintīm cerībā atrast nozaudētās ķēdes pēdas tur, kur tā iegrimst smiltīs. Paņēmu spieķi un nometos uz ceļgaliem pašā kraujajā Dienvidu zemesmēles malā.

Šādā stāvoklī mana seja atradās dažu pēdu attālumā no plūstošo smilšu virsmas. Tik tuvā, pretīgā smilšu trī- suļošana īsu mirkli pavisam aizmigloja manu prātu. Drausmīga doma, ka bojā gājusī meitene var parādīties savā pašnāvības vietā, lai palīdzētu man meklēt, neizteicamas šausmas, ka tūlīt ieraudzīšu viņu iznirstam no virmojošajām smiltīm un rādām, kur atrodama ķēde, sagrāba mani savā varā, un man siltajā saulē pārskrēja drebuļi. Atzīstos, ka aizmiedzu acis tai brīdī, kad spieķa gals iegrima plūstošajās smiltīs.

Vēl pēc mirkļa, iekams spieķis iesniedzās dažu pēdu dziļumā, es atguvos no māņticīgajām bailēm un satraukumā nodrebēju pie visām miesām. Taustīdams uz labu laimi, jau pirmajā mēģinājumā — pašā pirmajā mēģinājumā biju uztaustījis īsto vietu. Spieķis atdūrās pret ķēdi.

Ar kreiso roku cieši ieķēries jūras zāļu saknēs, es no- gūlos, pārliecos pār klinšu malu un ar labo roku sataustīju ķēdi.

Nu jau izvilku to pavisam viegli. Ķēdes galā bija piestiprināta japāņu alvas kārba.

Ūdenī gulēdama, ķēde tik stipri bija sarūsējusi, ka nekādi nespēju to nodabūt no āķa, ar ko tā bija piestiprināta pie kārbas vāka. Iespiedis kārbu starp ceļiem, es, no visa spēka raudams, atvēru vāku. Kārbā ieraudzīju kaut ko baltu. Pataustīju ar roku un sapratu, ka tas ir audekls.

Ņemdams audeklu laukā, izvilku arī kādu saburzītu vēstuli. Aplūkojis aploksni un pārliecinājies, ka vēstule adresēta man, iebāzu to kabatā un ķēros atkal pie audekla. Tas bija cieši saritināts, lai ietilptu kārbā, un saglabājies jūras ūdens iedarbības nesabojāts.

Aiznesu audeklu uz sausajām smiltīm, atritināju un ar rokām izgludināju. Kļūdīties nekādi nevarēja — tas bija apģērba gabals. Tas bijā naktskrekls.

Priekšpusē tam bija iegūlušas neskaitāmas ieloces un krokas, taču nekā cita saskatīt nevarēja. Pagriezu kreklu ar mugurpusi uz augšu un tūliņ ieraudzīju Reičelas buduārā durvju krāsas traipu!

Manas acis palika gluži kā piekaltas traipam un domas vienā lēcienā no tagadnes atgriezās pagātnē. Atmiņā atausa seržanta Kafa vārdi, it kā šis cilvēks atkal stāvētu man blakus, izteikdams secinājumu, pie kura bija nonācis, pētot traipu uz durvīm, un kuram es pats nespēju rast nekādu pamatu.

«Noskaidrojiet, vai šai mājā nav kāds ar krāsu notraipīts apģērba gabals. Noskaidrojiet, kam pieder šis apģērba gabals. Noskaidrojiet, kā šis cilvēks atbildēs uz jautājumu, kādēļ atradies mis Verinderes istabā un iztraipījis krāsu laikā starp pusnakti un pulksten trim no rīta. Ja šis cilvēks nespēj jūs pārliecināt, nav vairs tālu jāmeklē roka, kas paņēmusi dimantu.»

Sie vārdi cits pēc cita atskanēja man ausīs, atkārtodamies nogurdinošā, mehāniskā vienmuļībā. Atmodos it kā no stundām ilgušas nemaņas, kas īstenībā nekādi nevarēja būt garāka par dažiem mirkļiem, — jo izdzirdēju kādu balsi saucam mani. Pacēlis skatienu, ieraudzīju, ka Beteridža pacietībai beidzot pienācis gals. Atgriezdamies krastmalā, viņš parādījās starp smilšu kāpām.

Vecā vīra klātbūtne atsauca mani atpakaļ tagadnē un atgādināja, ka izmeklēšana, ko esmu uzsācis, vēl nav novadīta līdz galam. Biju atklājis uz naktskrekla krāsas traipu. Kam šis naktskrekls piederēja?

Pirmā doma bija ielūkoties vēstulē, kas atradās man kabatā, — vēstulē, ko biju izņēmis no alvas kārbas.

Līdzko pacēlu roku, lai paņemtu vēstuli, atcerējos, ka ir kāda cita iespēja noskaidrot šo jautājumu. Naktskrekls pats atklās patiesību, jo tajā droši vien iešūta iezīme ar īpašnieka vārdu.

Pacēlu kreklu no smiltīm un meklēju iezīmi.

Es to arī atradu un izlasīju

PATS SAVU VARDU.

Labi pazīstamie burti skaidri pateica, ka naktskrekls pieder man. Es pacēlu acis. Spīdēja saule, vizuļoja līča ūdeņi, vecais Beteridžs nāca arvien tuvāk un tuvāk. Palūkojos atkal uz burtiem. Mans paša vārds. Skaidri un nepārprotami — mans paša vārds.

«Ja laiks, pūles un nauda spēj kaut ko panākt, es pats atradīšu nelieti, kas nozadzis Mēness akmeni.» Londonu es atstāju ar šiem vārdiem uz lūpām. Biju atklājis noslēpumu, ko plūstošās smiltis rūpīgi glabāja savās dzīlēs. Un līdz tam vēl galīgi nenoskaidrotais pierādījums — krāsas traips apliecināja, ka zaglis esmu es pats.

IV NODAĻA

Par savām izjūtām nevaru pateikt ne vārda.

Saņemtais trieciens, liekas, galīgi bija atņēmis man spēju domāt un just. Tai brīdī, kad Beteridžs pienāca man klāt, es acīmredzot pats vairs neapjēdzu, ko daru, jo vecais virs apgalvo, ka es esot smējies, atbildēdams uz viņa jautājumu, kas noticis, un, ielikdams naktskreklu viņam rokās, sacījis, lai viņš pats atminot mīklu.

Par to, ko mēs runājām krastmalā, man nav ne mazākās jausmas. Pirmā vieta, kas skaidri palikusi atmiņā, ir eg- lājs. Abi ar Beteridžu soļojam mājup, un Beteridžs cenšas man iestāstīt, ka es spēšu visu aptvert un arī viņš spēs visu aptvert tad, kad būsim iedzēruši pa glāzei groka.

No eglāja darbība tiek pārcelta uz Beteridža mazo viesistabu. Mana apņemšanās nespert kāju pār Reičelas nama slieksni ir aizmirsta. Tīksmi izjūtu, cik vēsa un ēnaina ir šī istaba. Iedzeru groku (šai dienas stundā man gluži neparasts baudījums), ko vecais draugs sajauc ledaini aukstā avota ūdenī. Jebkurā citā reizē šāds dzēriens mani padarītu trulu. Sai gadījumā tas sasprindzina manus nervus. Es sāku «visu aptvert», kā Beteridžs paredzēja. Un arī Beteridžs sāk «visu aptvert».

Iespējams, ka priekšstats, ko patlaban radu par sevi, var likties gaužām dīvains, lai neteiktu vairāk. Pie kā es ķēros vispirms, nonācis tādā situācijā, kurai līdzīgu, jādomā, grūti atrast? Vai es noslēdzos no sabiedrības? Vai pūlos analizēt atbaidošo un neiespējamo īstenību, kas man nostājusies pretī kā nenoliedzams fakts? Vai ar pirmo vili ienu traucos atpakaļ uz Londonu aprunāties ar visvairāk pieredzējušiem speciālistiem un tūliņ ievadīt izmeklēšanu? Nekas tamlīdzīgs. Es patveros namā, kur cieši biju apņēmies nespert kāju, lai sevi nepazemotu, un kopā ar veco kalpotāju sēžu, dzerdams ar ūdeni atšķaidītu viskiju pulksten desmitos no rīta. Vai tāda rīcība gaidāma no tik šausmīgā stāvoklī nonākuša cilvēka? Varu dot tikai vienu atbildi — vecā Beteridža labi pazīstamā seja sniedza man neizsakāmu mierinājumu, un es domāju, ka nekas cits nespētu man palīdzēt šai gara un miesas spēku galīga izsīkuma brīdī. Tas ir vienīgais, ko varu sacīt sevis attaisnošanai, un vēl es varu izteikt apbrīnu par tiem šo rindiņu lasītājiem un lasītājām, kas nesatricināmi spēj saglabāt savu cieņu un uz nelokāmi loģiskiem prāta apsvērumiem dibinātu rīcību jebkurā dzīves gadījumā 110 šupuļa līdz kapam.

—     Vismaz viens gan, mister Frenklin, ir pilnīgi drošs, — sacīja Beteridžs, nomezdams naktskreklu uz galda un rādīdams uz to kā uz dzīvu būtni, kas varētu viņu sadzirdēt. — Šis te ir melis.

Tāds nomierinošs viedoklis man tomēr nepavisam nelikās pietiekams.

—     Pēc labākās sirdsapziņas varu teikt, ka dimanta zādzībā esmu bez vainas, tāpat kā jūs, — es sacīju. — Taču šeit ir pierādījums, kas liecina pret mani! Krāsas traips un vārds uz naktskrekla ir nenoliedzami fakti.

Beteridžs paņēma manu glāzi un pamudinoši iespieda man saujā.

—     Fakti? — viņš atkārtoja. — Iedzeriet vēl malciņu groka, mister Frenklin, un jūs pārvarēsiet vājību ticēt faktiem! Netīra būšana, ser! — viņš turpināja, sazvērnieciski pieklusinādams balsi. — Tikai tā es varu atminēt šo mīklu. Kaut kur te slēpjas kāda netīra būšana, un mums abiem tā jānoskaidro. Kad iztaustījāt alvas kārbu, vai cita nekā neatradāt?

Sis jautājums man tūliņ atgādināja vēstuli manā kabatā. Izņēmu to un atplēsu. Aploksnē atradās daudzas sīkā rokrakstā aprakstītas lapas. Nepacietīgi aplūkoju parakstu vēstules beigās. «Rozanna Spīrmena.»

Līdzko izlasiju šo vārdu, prātā man negaidot atausa kāds sendzirdēts fakts un es to ieraudzīju gluži citādā gaismā.

—           Pagaidiet! — es iesaucos. — Rozanna Spīrmena pie manas krustmātes ieradās no labošanas iestādes? Rozanna Spīrmena kādreiz bijusi zagle?

—       To neviens nevar noliegt, mister Frenklin. Taču, esiet tik laipns, kāda tam nozīme patlaban?

—       Kāda tam nozīme tagad? Kā mēs varam zināt, vai viņa galu galā nav nozagusi dimantu? Kā mēs varam zināt, vai viņa tīšām nav notraipījusi manu naktskreklu ar krāsu? …

Beteridžs uzlika plaukstu man uz delma un neļāva neko vairāk sacīt.

—       Jūs spēsiet izkliedēt jebkuras aizdomas, mister Frenklin, par to nav ne mazāko šaubu. Taču es ceru, ka jums nevajadzēs tās izkliedēt šādā veidā. Vispirms palūkojiet, kas rakstīts vēstulē, ser. Par godu meitenes piemiņai palūkojiet, kas vēstulē rakstīts.

Jutu, ka šie ļoti nopietni teiktie vārdi domāti man kā draudzīgs pārmetums.

—      Jūs pats varēsiet spriest par vēstuli, — es teicu. — Nolasīšu to jums priekšā.

Es sāku un izlasīju šādas rindas:

—       «Ser, man Jums jāatzīstas. Ļoti skumju atzīšanos reizēm var izteikt dažos vārdos. Savu atzīšanos varu izsacīt trīs vārdos. Es Jūs mīlu.»

Vēstule izkrita man no rokām. Palūkojos Beteridžā.

—    Dieva dēļ, — es teicu, — ko tas nozīmē?

Viņš, likās, labprāt būtu izvairījies no atbildes.

—       Šorīt jūs divatā sarunājāties ar Klibkāji Lūsiju, — viņš sacīja. — Vai par Rozannu Spīrmenu viņa jums neko neteica?

—     Viņa pat nepieminēja Rozannas Spīrmenas vārdu.

—       Atgriezieties, lūdzami, pie vēstules, mister Frenklin. Teikšu jums skaidri un gaiši — pēc visa, ko jau esat pārcietis, man nepietiek dūšas jūs vēl vairāk sarūgtināt. Lai viņa pati jums atbild, ser. Un dzeriet groku! Sevis paša labad -»- dzeriet, lūdzu, groku!

Es atkal ķēros pie vēstules.

—       «Apkaunojoši būtu par to Jums stāstīt, ja tad, kad lasīsiet šīs rindas, es vēl atrastos dzīva jo vidū. Taču, kad Jūs saņemsiet šo vēstuli, es jau sen būšu mirusi. Un tas dod man drosmi. Par mani neliecinās pat kapa kopiņa. Drīkstu pateikt Jums patiesību, jo plūstošās smiltis jau gaida, lai paslēptu manu augumu, līdzko šie vārdi tiks uzrakstīti.

Turklāt Jūs manā slēptuvē atradīsiet savu naktskreklu ar krāsas traipu un gribēsiet uzzināt, kādēļ es to paslēpu, kādēļ, dzīva būdama, neteicu par to ne vārda. Tam ir tikai viens izskaidrojums. To visu es darīju aiz mīlestības pret Jums.

Neapgrūtināšu Jūs ar stāstiem par sevi un savu dzīvi līdz tam brīdim, kad ieradāties milēdijas namā. Lēdija Verindere izņēma mani no labošanas iestādes. Labošanas Iestādē es nokļuvu no cietuma. Cietumā nonācu tādēļ, ka biju zagle. Par zagli es kļuvu tādēļ, ka mana māte vazājās pa ielām, kad vēl biju pavisam maza meitene. Māte vazājās pa ielām tāpēc, ka džentlmenis, ko sauca par manu tēvu, viņu pameta. Nav nekādas vajadzības sīkāk izklāstīt tik parastu bēdu stāstu. Par to jau pietiekami var lasīt avīzēs.

Lēdija Verindere izturējās pret mani ļoti laipni, un arī misters Beteridžs bija ļoti labs. Viņi abi un labošanas iestādes pārzine bija vienīgie labie cilvēki, ko sastapu savā mūžā. Man būtu klājies gluži labi — varbūt īsti laimīga es nejustos, taču klājies man būtu gluži labi, ja viesos neatbrauktu Jūs. Jums es neko nepārmetu, ser. Tā ir mana vaina — tikai mana vaina!

Vai atceraties to ritu, kad, misteru Beteridžu meklēdams, kāpāt lejā pa smilšu kāpām? Man Jūs šķitāt kā pasaku princis. Jūs likāties kā tikai sapnī ieraugāms mīļotais. Jūs šķitāt visbrīnišķīgākā cilvēciskā būtne, ko jebkad esmu redzējusi. Tai mirklī, kad ieraudzīju Jūs, manī modās alkas pēc laimīgas dzīves, ko vēl nekad nebiju baudījusi. Ja varat, nesmejieties par mani. Ak, kaut Jūs sajustu, cik man tas ir svarīgi!

Pārnākusi mājās, ierakstīju rokdarbu kārbiņā Jūsu vārdu kopā ar savējo un zem tiem ieskrāpēju sirdi un bultu. Tad kāds ļauns gars — nē, vajadzētu teikt «krietns eņģelis» — iečukstēja man ausī: «Ej paskaties spogulī!» Spogulis pateica. .. nav svarīgi, ko tas pateica. Man nepietika apdoma, lai saprastu šo brīdinājumu. Iemīlēju Jūs arvien stiprāk un stiprāk, it kā būtu Jūsu kārtas dāma un daiļākā būtne, ko jebkad skatījušas Jūsu acis. Es pūlējos, ak dievs, kā es pūlējos panākt, lai Jūs veltītu man kaut vienu skatienu. Ja Jūs būtu zinājis, kā es naktīs raudāju aiz bēdām un briesmīga apvainojuma, ka, pat neievērojot mani, — varbūt Jūs būtu iežēlojies par mani un lāgu lāgiem uzmetis man skatienu, lai es smeltos spēku turpmākai dzīvei.

Jūsu skatiens droši vien nebūtu visai laipns, ja Jūs zinātu, cik gauži es ienīdu mis Reičelu. Jūsu mīlestību pret viņu, man šķiet, es nojautu agrāk, nekā Jūs pats to sapratāt. Viņa sniedza Jums rozes, ko iespraust pogcaurumā. Ak, mister Frenklin, Jūs valkājāt pogcaurumā manas rozes biežāk, nekā abi ar mis Reičelu to nojautāt! Mierinājumu tolaik es radu, vienīgi ielikdama savu rozi Jūsu glāzē viņas rozes vietā un viņas rozi aizmēzdama pro jām.

Ja mis Reičela patiešām būtu tik skaista, kāda likās Jums, varbūt es to pārciestu vieglāk. Nē, varbūt es justu pret viņu vēl dziļāku naidu. Ja mis Reičelu ietērptu kalpones ģērbā un noņemtu visas rotas? … Nezinu, kāda jēga to visu rakstīt. Nevar noliegt, ka augums mis Reičelai nav nekāds daiļais, viņa ir pārāk kalsna! Taču kurš var pateikt, kas vīriešiem patīk? Un dižciltīgas dāmas drīkst izturēties tā, ka ikviena kalpone par tādu pašu rīcību zaudētu darbu. Bet gar to man nav daļas. Neiedrošinos cerēt, ka Jūs izlasīsiet manu vēstuli līdz galam, ja es turpināšu tādā garā. Taču aizskaroši ir noklausīties, ka mis Reičela tiek atzīta par skaistuli, ja skaidri zināms, ka daiļu viņu padara vienīgi lepnās drānas un lielā pašapziņa.

Nedusmojieties uz mani, ser. Pacentīšos jo drīz pievērsties tam laika sprīdim, kas var interesēt Jūs, — laikam, kad pazuda dimants.

Kamēr biju zagle, man pašas dzīve nemaz tik ļauna nelikās. Tikai tad, kad labošanas iestādē man iemācīja saprast, cik zemu esmu kritusi, un tiekties pēc labākas dzīves, manas mūža dienas kļuva arvien garākas un skumjākas. Gribot negribot sāku domāt par nākamību. Kā drausmīgu pārmetumu jutu ikvienu godīgu cilvēku — pat vislaipnāko no šiem godīgajiem. Lai kur es ietu, lai ko darītu, lai ar kādiem ļaudīm sastaptos — it visur mani pavadīja sirdi plosoša vientulības sajūta. Zinu, ka mans pienākums bija pielikt visas pūles, lai jaunajā darba vietā varētu saprasties ar pārējiem kalpotājiem. Un tomēr es nekādi nespēju ar tiem sadraudzēties. Man šķita (varbūt tā bija tukša iedoma), ka viņi nojauš, kas es esmu bijusi!

. Nebūt nenožēloju, ka mani bija pamudinājuši tiekties pēc labākas dzīves, taču jāatzīst — diemžēl jāatzīst, ka manas

dienas aizritēja gaužām bēdīgi. Pēkšņi ieradāties Jūs — parādījāties kā spožs saules stars, bet tad arī Jūs pievīlāt manas cerības. Biju tik neprātīga, ka iemīlēju Jūs, taču man neizdevās pat pievērst sev Jūsu uzmanību. Un tā sākās mans posts — patiešām posts un negals.

Un nu jau esmu nonākusi pie tā, ko gribēju Jums pastāstīt. Sais bēdu dienās divas trīs reizes, kad iegadījās brīvs brīdis, aizstaigāju līdz savai iemīļotajai vietai piekrastē pie Trīsuļojošajām smiltīm. Un es pati sev sacīju: «Te laikam gan visam pienāks gals. Kad vairs nespēšu savu jūgu nest, ceru, ka te visam pienāks gals.» Jūs sapratīsiet, ser, ka šī vieta mani bija apbūrusi jau pirms Jūsu atbraukšanas. Mani allaž pavadīja dīvaina nojauta, ka plūstošajās smiltīs ar mani kaut kam jānotiek. Taču doma, ka šeit sagaidīšu savu galu, man prātā ienāca tikai tai laikā, par kuru patlaban rakstu. Tad es patiešām nospriedu, ka te nu ir īstā viela, kur īsi un ātri beigsies manas nedienas un kur radīšu mūžīgu patvērumu.

Tas ir viss, ko varu pastāstīt par sevi kopš tā rīta, kad pirmo reizi ieraudzīju Jūs, līdz tam rītam, kad mūsu mājās sacēlās trauksme, jo bija pazudis dimants.

Mani tik gauži kaitināja muļķīgās kalpoņu pļāpas un minējumi, uz kuru no mums pirmo kritīs aizdomas, un es tik gauži dusmojos uz Jums (tai brīdī neko vairāk vēl nezināju) par to neatlaidību, ar kādu Jūs metāt ies dārgakmens meklēšanā un policijas uzaicināšanā, ka centos nolīst maliņā, līdz vēlāk no Frīzingholas Ieradās policijas Ierēdnis.

Misters Sīgreivs, kā Jūs droši vien atcerēsieties, iesāka ar to, ka nolika sardzi pie kalpoņu guļamistabām, un visas sievietes pārskaitušās metās viņam pakaļ, lai noskaidrotu, kā viņš iedrošinās tās šādi apvainot. Es arī gāju Ildzi, jo sapratu, ka, līdzko rīkošos savādāk nekā citas kalpones, misters Sīgreivs jau nu nekavēsies turēt aizdomās tieši mani. Mēs viņu atradām mis Reičelas istabā. Viņš sacīja, ka tādam sieviešu baram te neesot ko meklēt, parādīja traipu uz nule izkrāsotajām durvīm, apgalvodams, ka tur vainīgi mūsu apakšbrunči, un notrieca mūs visas atkal lejā.

Iznākusi no mis Reičelas istabas, es brīdi apstājos kāpņu laukumā, lai palūkotos, vai neesmu notraipijusies ar krāsu. Tai brīdī garām gāja Penelope Beteridža (vienīgā kalpone, ar ko man izveidojās draudzīgas atliecības) un pamanīja manas bažas.

—    Nemaz neuztraucieties, Rozanna, — viņa sacīja. — Krāsa uz mis Reičelas Istabas durvīm jau pirms vairākām stundām ir nožuvusi. Ja misters Sīgreivs nebūtu nolicis sardzi pie mūsu guļamistabām, es viņam to pateiktu. Nezinu, kādas ir jūsu domas, bet mani gan vēl savu mūžu neviens tā nav apvainojis.

Penelopei ir ļoti strauja daba. Es viņu nomierināju un atgādināju viņas vārdus par to, ka krāsa nožuvusi jau pirms vairākām stundām.

—    Kā jūs to zināt? — es jautāju.

—     Vakarrīt, kad mis Reičela un misters Frenklins beidza durvju izgreznošanu, — sacīja Penelope, — es viņiem jaucu krāsas. Dzirdēju mis Reičelu vaicājam, vai durvis nožūs līdz vakaram, kad uz dzimšanas dienas svinībām ieradīsies viesi. Misters Frenklins papurināja galvu un teica, ka tās nenožūs agrāk kā pēc divpadsmit stundām. Darbu viņi beidza sen pēc brokastu laika — pulksten trijos pēcpusdienā. Paskaitiet pati, Rozanna! Mani aprēķini rāda, ka sausas tās bijušas šorīt ap trijiem.

—     Vai kāda no dāmām vakar vakarā neuzkāpa augšā apskatīt durvis? — es jautāju. — Manuprāt, es dzirdēju mis Reičelu viņas brīdinām turēties tālāk no durvīm.

—    Neviena dāma nevarēja krāsu iztraipīt, — atbildēja Penelope. — Atstāju mis Reičelu gultā pulksten divpadsmitos pagājušo nakti. Ārā iedama, vēl paskatījos uz durvīm, un viss bija labākajā kārtībā.

—    Vai jums to nevajadzētu pateikt misteram Sīgreivam, Penelope?

—    Neparko neteikšu ne vārda, lai palīdzētu misteram Sīgreivam!

Viņa devās pie sava darba un es pie savējā.

Mans darbs, ser, bija uzklāt Jums gultu un sakopt Jūsu istabu. Tas bija pats laimīgākais mirklis visā dienā. Es vienmēr noskūpstīju spilvenu, kur naktī bija atdusējusies Jūsu galva. Lai kurš arī pēcāk locījis Jūsu drānas, neviens to nav darījis tik rūpīgi kā es. Nevienam nieciņam Jūsu neseserā nevarēja atrast pat ne sīkākā plankumiņa. Jūs to nepamanījāt, tāpat kā nepamanījāt mani. Piedodiet man, lūdzu, esmu atkal aizmirsusies. Pacentīšos turpināt.

Tātad torīt devos pie darba Jūsu istabā. Pāri gultai nomests bija palicis Jūsu naktskrekls. Es paņēmu to ro- liās, lai salocītu, un Ieraudzīju mis Reičelas durvju krāsas traipu.'

Sis atklājums mani tik ļoti izbiedēja, ka, paņēmusi naktskreklu, es metos ārā, pa virtuves kāpnēm lejā un ieslēdzos savā istabā, lai aplūkotu to tādā vietā, kur neviens mani nevar iztraucēt.

Līdzko mazliet atguvos, man prātā ienāca saruna ar Penelopi, un es nospriedu: «Te nu ir pierādījums, ka viņš bijis mis Reičelas viesistabā starp pusnakti un pulksten trim no rīta!»

Nepūlēšos Jums stāstīt, kādas aizdomas vispirms man Iešāvās prātā, kad biju izdarījusi šo atklājumu. Jūs tikai sadusmotos, un, ja Jūs sadusmotos, varbūt saplēstu vēstuli un tālāk nelasītu.

Ļaujiet, lūdzami, pateikt tikai vienu. Visu rūpīgi pārdomājusi, es nospriedu, ka manas aizdomas nav iespējamas gluži vienkārša apsvēruma dēļ, un to es Jums tūdaļ izstāstīšu. Ja Jūs tik vēlā nakts stundā atrastos mis Reičelas viesistabā ar mis Reičelas pašas ziņu (un ja Jums pietrūktu apdomas uzmanīties no mitrās krāsas uz durvīm), viņa Jums noteikti to būtu atgādinājusi… viņa nemūžam neļautu Jums aiziet ar šo te liecību pret viņu pašu, ko es tai brīdī aplūkoju! Un tomēr, atzīstos, nepavisam nebiju tik ļoti pārliecināta, ka esmu savās aizdomās maldījusies. Jūs droši vien neesat vēl aizmirsis manu atzīšanos, ka ienīdu mis Reičelu. Mēģiniet saprast, ka arī manas domas daļēji vadīja šis naids. Viss beidzās tādējādi, ka es izprātoju paturēt Jūsu naktskreklu, nogaidīt, novērot un paraudzīties, kā to izmantot. Sai brīdī, lūdzu Jūs iegaumēt, — man ne prātā nenāca doma, ka Jūs būtu nozadzis dimantu.»

Sai vietā es otrreiz pārtraucu vēstules lasīšanu.

Tās rindas, kur nelaimīgā meitene atzinās savās jūtās, es lasīju, netīkami pārsteigts un, godīgi varu piebilst, gaužām sarūgtināts. Iekams vēl nebiju izlasījis ne vārda šai vēstulē, es nožēloju, no visas sirds nožēloju, ka, pats to neapzinādamies, biju metis ēnu uz viņas piemiņu. Bet, kad nonācu pie iepriekš aprakstītās vietas, atzīstos, sāku just pret Rozannu Spīrmenu arvien lielāku un lielāku nepatiku.

—     Pārējo lasiet pats! — es sacīju, pāri galdam pasniegdams vēstuli Beteridžam. — Ja tur atradīsies kaut kas tāds, ko man vajadzētu izlasīt, jūs to pateiksiet.

—    Saprotu jūs, mister Frenklin, — viņš atbildēja, — Gluži dabiskas jūtas, ser. Un lai dievs mums stāv klāt, — viņš mazliet klusāk piebilda, — tikpat dabiskas ir arī viņas jūtas.

Turpinājumu pārrakstu no vēstules oriģināla, kas vēl arvien ir manā rīcībā.

«Izprātojusi paturēt naktskreklu un palūkoties, kā to turpmāk varētu izmantot mana mīlestība vai mans naids (pati nezinu, kurš), es pūlējos izdomāt, kur to likt, lai neviens neko neuzzinātu.

Atlika tikai viens ce/š — pašūt tieši tādu pašu jaunu kreklu līdz sestdienai, kad Ieradīsies veļas mazgātāja ar savu ierakstu burtnīcu.

Baidījos atlikt šo darbu līdz nākamajai dienai (piektdienai), jo tikām varbūt atgadās kaut kas tāds, kas mani aizkavē. Nolēmu pašūt naktskreklu tai pašā dienā (ceturtdienā), jo, veikli izmantojot apstākļus, noteikti varēšu izbrīvēt laiku. Vispirms (pēc tam kad Jūsu naktskrekls tika ieslēgts manā atvilktnē) vajadzēja atgriezties Jūsu guļamistabā, ne jau lai pabeigtu tās uzkopšanu (Penelope to labprāt izdarītu manā vietā, ja vien viņu palūgtu), bet lai noskaidrotu, vai ar krāsas traipu uz naktskrekla neesat atstājis kādas pēdas gultā vai uz mēbelēm.

Visu uzmanīgi izpētījusi, beidzot atradu pāris tikko jaušamu krāsas svēdriņu Jūsu rītasvārku iekšpusē — nevis linaudekla rītasvārkos, ko Jūs tovasar valkājāt, bet otros — flaneļa rītasvārkos, ko arī bijāt paņēmis līdzi. Jūs laikam bijāt nosalis, staigādams apkārt vienā naktskreklā, un uzvilkāt pirmo siltāko apģērba gabalu, kas gadījās pa rokai. Lai kā tas arī bijis, rītasvārku iekšpusē ieraudzīju tikko pamanāmus traipiņus. Tos es iztīrīju it viegli, nokasīdama krāsu no pūkainā auduma. Nu palika vairs tikai viens pierādījums pret Jums, un tas bija ieslēgts manā atvilktnē.

Tikko beidzu uzkopt Jūsu istabu, mani kopā ar citiem kalpotājiem aizsauca pie mistera Sīgreiva uz nopratināšanu. Pēc tam tika pārmeklētas visas mūsu lādes. Un tad nāca pats trakākais no visiem tās dienas notikumiem — man — pēc tam, kad biju atradusi traipu uz Jūsu rīta- svārkiem. Misters Sīgreivs otrreiz pratināja Penelopi.

Penelope atgriezās pie mums ārkārtīgi satraukta par mistera Sīgreiva rīcību. Viņš nepārprotami esot licis manīt, ka tur Penelopi aizdomās par zādzību. To izdzirdējuši, arī mēs visi nobrīnījāmies un vienā balsī jautājām — kādēļ?

— Tādēļ, ka dimants atradās mis Reičelas viesistabā, — atbildēja Penelope. — Un tādēļ, ka es pēdējā iznācu no šīs viesistabas!

Penelope nebija paguvusi vēl šos vārdus izteikt, kad es jau atcerējos, ka mis Reičelas viesistabā pēc Penelopes bija atradies kāds cits cilvēks. Un šis cilvēks bijāt Jūs. Galva man griezās, domas savērpās drausmīgā jūklī. Visā šai nejēdzībā man kāds it kā slepus pačukstēja, ka traipam uz Jūsu naktskrekla varbūt ir pavisam cita nozīme, nekā es to biju iztēlojusies. «Ja aizdomās tiek turēts cilvēks, kas pēdējais iznācis no mis Reičelas istabas,» es nodomāju, «tad par zagli jāuzskata nevis Penelope, bet gan misters Frenklins Bleiks!»

Ja runa būtu par citu džentlmeni, es droši vien kaunē- tos, ka esmu kaut slepus uzdrošinājusies turēt viņu aizdomās par zādzību.

Taču jau pati doma vien, ka Jūs esat noslīdējis līdz manam līmenim un ka es, paņemdama Jūsu naktskreklu, esmu ņēmusi savās rokās arī iespēju pasargāt Jūs no atmaskošanas un mūžīga kauna, — jau pati šī doma vien, ser, ticiet man, šķita paveram iespēju izpelnīties Jūsu labvēlību, un es, kā mēdz sacīt, gluži kā aizvērtām acīm ļāvu aizdomām kļūt par pārliecību. Tūlīt pat nospriedu, ka rosīgāk nekā jebkurš cits Jūs rūpējāties par policijas izsaukšanu tikai tādēļ, lai mūs apmānītu, un ka cilvēks, kas paņēmis mis Reičelas 'dārgakmeni, nav varējis būt neviens cits kā tikai Jūs.

Satraukums par šo jauno atklājumu acīmredzot tobrīd bija sagrozījis man galvu. Man tik neatturami gribējās Jūs sastapt, pateikt kaut vārdu par dimantu, panākt, lai Jūs paskatāties manī, uzrunājat mani, ka es rūpīgi sasukāju matus, apģērbos, cik glīti vien prazdama, un droši devos uz bibliotēku, kur zināju Jūs rakstām.

Jūs bijāt aizmirsis augšā savu gredzenu, un tā man radās lielisks iegansts Jūs traucēt. Taču — ak vai, ser! — ja esat kādreiz mīlējis, Jūs sapratīsiet, kā mana drosme saplaka, kad Iegāju bibliotēkā un pēkšņi atrados aci pret aci ar Jums. Un tad Jūs paskatījāties manī tik salti un tik vienaldzīgi pateicāties par gredzena atrašanu, ka man ceļgali sāka drebēt un tā vien likās — tūdaļ es nokritīšu uz grīdas pie Jūsu kājām. Pateicis man paldies, Jūs, ja atceraties, atkal pievērsāties tam, ko rakstījāt. Jūsu nevērība mani tik dziji aizvainoja, ka es saņēmu dūšu un ierunājos. Es sacīju: «Savāds notikums ar dimantu, ser.» Jūs atkal palūkojāties manī un teicāt: «Savāds gan!» Jūs runājāt pieklājīgi (nedomāju to noliegt) un tomēr izturējāties vēsi — tik vēsi, ka man tas gauži sāpēja. Domādama, ka arī mūsu sarunas laikā dimants atrodas pie Jums, un Jūsu vēsuma sakaitināta, es pēkšņi kļuvu pietiekami nekaunīga, lai dotu Jums mājienu. Es sacīju: «Dimantu nemūžam neatradīs, ser, vai ne? Protams, ne, tāpat kā neatradīs cilvēku, kas to paņēmis, — to es droši zinu.» Es pamāju ar galvu, uzsmaidīju Jums, it kā teikdama: «Zinu gan!» Tad Jūs vēlreiz paraudzījāties manī, un Jūsu acīs šķita parādāmies interese; es jutu, ka mums vajadzētu pārmīt vēl tikai dažus vārdus, un klajā nāktu patiesība. Taču tieši tai brīdī, visu samaitādams, durvīm tuvojās misters Beteridžs. Es pazinu viņa soļus un zināju, ka šai dienas stundā man nav nekādu tiesību atrasties bibliotēkā, turklāt divatā ar Jums. Man steigšus vajadzēja pašai iziet no istabas, kamēr viņš vēl nav ienācis iekšā un licis man atstāt bibliotēku. Jutu vilšanos un dusmas, un tomēr vēl palika arī cerība. Ledus, tā sakot, starp mums bija salauzts — un es nolēmu parūpēties, lai nākamajā reizē misters Beteridžs vairs negadītos man ceļā.

Kad atgriezos kalpotāju galā, zvans aicināja pusdienās. Priekšpusdiena jau nokavēta, bet audums jaunam naktskreklam vēl nav iegādātsl Atlika vairs tikai viena iespēja. Pie pusdienu galda izlikos slima, tā nodrošinādama sev vaļu no tā brīža līdz tējas laikam.

Ar ko nodarbojos tad, kad visi domāja mani guļam pašas istabā, un kā pārlaidu nakti pēc tam, kad pie tējas galda atkal izlikos slima un mani atkal aizsūtīja gulēt, nav nekādas vajadzības stāstīt. Vismaz to seržants Kafs noskaidroja, ja arī pie citas skaidrības netika. Un es varu iedomāties, kā viņš to noskaidroja. Mani pazina (lai gan biju nolaidusi plīvuri) manufaktūras veikalā Frīzingholā. Aiz letes, pie kuras pirku veļas audeklu, atradās spogulis, un šai spogulī es ieraudzīju, ka viens no pārdevējiem, i adīdams uz manu plecu, kaut ko pačukst otram pārdevējam. Un vēl — vēlu vakarā, kad, ieslēgusies savā Istabā, es slepus strādāju, aiz durvīm sadzirdēju kādu elpojam un zināju, ka tās ir kalpones, kas mani tur aizdomās.

Tas man nelikās svarīgi toreiz, un arī tagad tas man neliekas svarīgi. Piektdienas rītā vairākas stundas pirms seržanta Kala ierašanās jaunais naktskrekls (lai iznāktu pilns Jūsu veļas skaits — tā vielā, ko biju paņēmusi es) bija pāršūts ar visiem iniciāļiem, izmazgāts, izžāvēts, izgludināts un salocīts tieši tā, kā locīja veļas mazgātāja, droši gulēja Jūsu atvilktnē. Nevajadzēja baidīties (ja mūsu mājās sāktu pārbaudīt veļu) arī par to, ka šis krekls nodos mani ar to, ka ir gluži jauns. Visa Jūsu veļa bija pavisam jauna, — acīmredzot šūdināta pēc Jūsu pārbraukšanas no svešām zemēm.

Pēc tam ieradās seržants Kais un, visus pārsteigdams, paziņoja savas domas par traipu uz durvīm.

Par vainīgo labprāt uzskatīju Jūs (kā jau atzinos), vairāk gan tāpēc, ka gribēju, lai Jūs būtu vainīgais, nekā jebkādu citu Iemeslu dēļ. Un nu seržants nonāca pie tāda paša secinājuma kā es (man palīdzēja naktskrekls), tikai gluži citādā veidā! Nu manās rokās atradās apģērba gabals, kas bija vienīgais pierādījums pret Jums. Un neviena vienīga dzīva būtne par to nekā nezināja, arī Jūs pats ne! Neiedrošinos Jums stāstīt, kā es jutos, kad visu to iedomājos, — Jūs uz mūžiem ienīstu pat manu piemiņu!»

Sai vietā Beteridžs pacēla acis no vēstules.

—    Pagaidām ne mazākā gaismas atspīduma, mister Frenklin, — sacīja vecais vīrs, noņemdams brilles smagajos bruņurupuča ietvaros un Rozannas Spīrmenas atzīšanos pabīdīdams mazliet tālāk. — Vai jūs, ser, esat nācis pie kāda secinājuma, kamēr es lasīju? ,

—    Vispirms pabeidziet vēstuli, mister Beteridž, varbūt galā būs kaut kas tāds, kas mums visu izskaidros. Un tad es jums pateikšu pāris vārdu.

—    Labi, ser. Drusku atpūtināšu acis un tad atkal turpināšu. Pagaidām, mister Frenklin, — negribu, protams, jūs steidzināt, — varbūt jūs tomēr pavisam īsi man pateiktu, vai redzat kādu izeju no šīm briesmīgajām nepatikšanām.

—          Redzu vienīgi ceļu atpakaļ uz Londonu, — es atbildēju, — lai lūgtu padomu misteram Brafam. Ja viņš man nespēj palīdzēt…

—    Jā, ser?

—     Un ja seržants Kafs neatstās' savu vientuļo mītni Dorkingā . ..

—    Viņš neatstās, mister Frenklin!

—     Tad, Beteridž, — vismaz pagaidām man tā šķiet, — es neredzu vairs nekādas iespējas.

Tai brīdī kāds pieklauvēja pie istabas durvīm.

Beteridžu šis traucējums gan pārsteidza, gan arī kaitināja.

—     Nāciet iekšā, — viņš uzbudināts iesaucās, — lai kas jūs arī būtu!

Durvis atvērās, un istabā ienāca tik neparasts cilvēks, kādu vēl nekad nebiju redzējis. Spriežot pēc stāva un kustībām, varētu domāt, ka viņš vēl ir jauns. Ja spriestu pēc sejas un šai ziņā salīdzinātu viņu_ ar Beteridžu, būtu jāatzīst, ka svešais izskatās vecāks. Ada tumša kā čigānam, izģindušie vaigi dziļi iekrituši, kauli virs tiem izspiedušies kā ģēveles. Tik glezni veidotu degunu bieži redzam senajām Austrumu tautām un tik reti sastopam starp daudz jaunāko Rietumu rasu pārstāvjiem. Piere virs uzacīm pacēlās augsta un taisna. Visa seja krunku krunkām izvagota. No šās dīvainās sejas vēl dīvainākas acis — maigi brūnas, skumjas un domīgas — raudzījās tik neatvairāmi, ka gribot negribot pārņēma cilvēku savā varā (vismaz par sevi to varu teikt). Vēl jāpiebilst, ka mati viņam bija ārkārtīgi biezi, sīksprogaini, kaut kāda neizprotama dabas untuma dēļ pavisam savādi zaudējuši krāsu. Galvvidū tie vēl bija saglabājuši dabisko samtaino melnumu. Toties abās pusēs bez mazākās pārejas uz sirmi pelēko, kas mazinātu kraso pretstatu, tie bija kļuvuši pilnīgi balti. Robeža starp abām krāsām nebija vienāda. Baltie mati dažviet iesniedzās melnajos, melnie dažviet — baltajos. Nolūkojos nepazīstamajā ar tādu ziņkārību, ka — tieši kauns atzīties — nespēju to savaldīt. Maigās, brūnās acis laipni raudzījās pretim, un uz manu nepieklājīgo, lai arī neapzināto blenšanu viņš atbildēja ar tik piedodošu vēlību, ko nudien nejutos pelnījis.

—     Piedodiet, — viņš sacīja. — Man nebija ne jausmas, ka misters Beteridžs ir aizņemts. — Viņš izņēma no kabatas kādu papīra lapiņu un pasniedza to Beteridžam. — Saraksts nākamajai nedēļai, — viņš teica.

Acis atkal pievērsās man, un svešinieks atstāja istabu tikpat klusi, kā bija tanī ienācis.

—    Kas tas bija? — es jautāju.

—    Mistera Kendija palīgs, — atbildēja Beteridžs. — Starp ritu, mister Frenklin, jums droši vien būs sāpīgi uzzināt, ka mazais ārsts vēl arvien nav atlabis pēc slimības, ko saķēra, braukdams mājās no dzimšanas dienas svinībām. Citādi veselība būtu tīri laba, bet drudzī viņš zaudējis atmiņu un līdz šim brīdim tikpat kā nav to atguvis. Un tagad viss darbs jāpaveic ārsta palīgam. Daudz gan tā darba nav, palikuši tikai nabadzīgie. Un tie, kā jūs pats sapratīsiet, neko nevar prasīt. Jāsamierinās ar cilvēku, kam lāsumaini mati un čigāna ādas krāsa, vai arī jāiztiek pavisam bez ārstēšanas.

—    Jums viņš, liekas, nepatīk Beteridž?

—    Nevienam viņš nepatīk.

—    KādēJ vipš nav iecienīts?

—    Zināt, mister Frenklin, vispirms jau šā cilvēka āriene nenāk viņam par labu. Un tad vēl baumas, ka misters Kendijs viņu pieņēmis ar visai apšaubāmu slavu. Neviens īsti nezina, kas viņš tāds ir, un šeit viņam nav arī neviena drauga. Kā var gaidīt, lai pēc visa tā viņš kādam patiktu?

—    Nevar gaidīt, bez šaubām! Vai drīkstu vaicāt, — ko viņš no jums gribēja, pasniegdams šo papīra lapiņu?

—    Tikai nodot iknedēļas sarakstu, kurā minēti slimnieki, kam vajadzīgs vīns. Milēdija allaž izdalīja trūcīgajiem slimniekiem labu portvīnu un heresu, un mis Reičela grib turpināt šo paražu. Laiki mainījušies! Laiki patiešām mainījušies! Atceros, kā misters Kendijs pats nesa sarakstu manai pavēlniecei. Bet tagad šo sarakstu mistera Kendija palīgs nes man. Ja atļausiet, ser, es pabeigšu vēstuli, — sacīja Beteridžs, atkal pievilkdams klāt Rozannas Spirmenas atzīšanos. — Nekāds prieks gan nav lasīt, goda vārds. Taču nekas, — domādams par pagājušajiem laikiem, es vismaz neskaišos. — Viņš uzlika acenes un drūmi pašūpoja galvu. — Var atrast savu da(u veselā saprāta mūsu rīcībā, mister Frenklin, kad mātes laiž mūs pasaulē uzsākt šās zemes gaitas. Ikviens no mums, pats to neapzinādamies, vairāk vai mazāk pretojas šai nākšanai pasaulē. Un ikvienam no mums ir taisnība.

Mistera Kendija palīgs bija atstājis uz mani pārāk spēcīgu iespaidu, lai es viņu tik viegli izmestu no prāta. Palaidu gar ausīm pēdējo Beteridža filozofijas izpausmi, uz karu atbilde nemaz ari netika gaidīta, un atgriezos vēlreiz pie cilvēka ar lāsumainajiem matiem.

—    Kā viņu sauc? — es jautāju.

—    Viņu sauc īsti piemērotā neglītā vārdā, — Beteridžs skarbi atbildēja. — Ezra Dženingss.

V NODAĻA

Pateicis mistera Kendija palīga vārdu, Beteridžs acīmredzot nosprieda, ka tik nenozīmīgam tematam esam jau- veltījuši pārlieku daudz laika. Viņš atkal ļoti rūpīgi ķērās pie Rozannas Spīrmenas vēstules.

Es, savukārt, sēdēdams pie loga, gaidīju, kad viņš to pabeigs. Iespaids, ko Ezra Dženingss atstāja uz mani, — taisni apbrīnojami, ka manā toreizējā stāvoklī kāda cilvēciska būtne vispār spēja uz mani atstāt jebkādu iespaidu, — mazpamazāin izgaisa no mana prāta. Domas atgriezās iepriekšējā gultnē. Vēlreiz piespiedu sevi ar skaidru prātu ielūkoties savā neapskaužamajā situācijā. Vēlreiz garā pārlūkoju plānu, pēc kura galu galā biju nolēmis rīkoties turpmāk.

To pašu dienu atgriezties Londonā, visu izstāstīt misteram Brafam un, beidzot — pats svarīgākais —, panākt (vienalga, kādiem līdzekļiem un kādiem upuriem) personisku tikšanos ar Reičelu, — tāds bija mans rīcības plāns, cik es tobrīd vispār jutos spējīgs kaut ko izlemt. Līdz vilciena atiešanai laika bija palicis vairāk par stundu. Un vēl bija palikusi niecīga iespēja, ka vēl nelasītajā Rozannas Spīrmenas vēstules daļā Beteridžs atklās kaut ko tādu, kas noderēs manai zināšanai, iekams atstāju māju, kurā bija pazudis dimants. Tieši šo iespēju es tobrīd ari gaidīju.

Vēstule beidzās šādiem vārdiem:

«Nedusmojieties, mister Frenklin, pat ja es mazliet triumfēju, uzzinājusi, ka Jūsu nākotnes izredzes nokļuvušas manās rokās. Drīz vien atkal izjutu agrāko satraukumu un bailes. Tā kā seržants Kais bija izteicis savu viedokli par dimanta nozušanu, sapratu, ka viņš noteikti pārmeklēs mūsu vēju un apģērbus. Manā istabā nebija vietas — tāpat kā visā mājā tādas vietas nebija —, kas man liktos pilnīgi droša paslēptuve. Kur noglabāt Jūsu naktskreklu, lai pat seržants Kals to nespētu uziet? Un kā to izdarīt, nezaudējot ne mirkli dārgā laika? Atbildi uz slem jautājumiem tik viegli vis nevarēja rast. Mana neziņa beidzās tādējādi, ka es izgudroju paņēmienu, kas Jums <Iroši vien liks pasmieties. Es izģērbos un uzvilku Jūsu naktskreklu mugurā. Jūs to bijāt valkājis — un kaut brīdi es varēju izbaudīt prieku, ka esmu apvilkusi to pēc Jums.

Nākamās ziņas, ko saņēmām saimes galā, apliecināja, ka par naktskreklu esmu parūpējusies Īstajā reizē. Seržants Kals gribēja redzēt burtnīcu, kurā tiek ierakstīta mazgājamā veļa.

Es to paņēmu un aiznesu seržantam uz milēdijas viesistabu. Jau agrākus laikus ar seržantu biju tikusies dažu labu reizi. Biju pārliecināta, ka viņš mani pazīs, bet nebiju pārliecināta par viņa rīcību, kad viņš uzzinās, ka es kalpoju namā, kur tikko pazudis vērtīgs dārgakmens. Sādā neziņā man likās tīrais atvieglojums jo drīzāk sastapties ar seržantu un tūdaļ uzzināt pašu ļaunāko.

Kad pasniedzu veļas sarakstu, viņš paskatījās tā, it kā redzētu mani pirmo reizi, un īpaši pieklājīgi tencināja par pakalpojumu. Nospriedu, ka šāda izturēšanās ir nelāga zīme. Kas varēja zināt, ko viņš sarunās man aiz muguras, kas varēja zināt, cik drīz mani apcietinās uz aizdomu pamata un pārmeklēs. Ap to laiku Jums vajadzēja atgriezties no stacijas, kurp bijāt aizbraucis pavadīt misteru Godfriju Eiblvaitu, un es devos uz Jūsu iecienīto taciņu krūmājā, lai vēlreiz — pēdējo reizi, citas iespējas vairs neredzēju — izmēģinātu laimi parunāt ar Jums.

Jūs nenācāt, un, pats ļaunākais, misters Beteridžs un seržants Kals pagāja garām tai vietai, kur biju paslēpusies, un seržants mani ieraudzīja.

Cik ātri vien varēdama, arī es pa kalpotāju ieeju atgriezos mājās. Tai laikā veļas mazgātavā neviena nebija, un es paliku tur sēžam. Teicu jau, kādas domas manī bija radījušas Trīsuļojošās smiltis. Tobrīd šīs domas atkal atgriezās. Es pati sev vaicāju, kas būs grūtāk izdarāms, ja viss tāpat turpināsies, — paciest mistera Frenklina Bleika vienaldzību vai ielēkt plūstošajās smiltīs un tādējādi darīt galu visām mocībām?

Nav nekādas nozīmes prasīt manas toreizējās rīcības izskaidrojumu. Lai kā pūlos, pati nespēju to izprast.

Kādēļ neapstādināju Jūs, kad tik cietsirdīgi izvairījāties no manis? Kādēļ neiesaucos: «Mister Frenklin, man ir kaut kas Jums sakāms,- tas attiecas uz Jums, un Jums noteikti tas jāuzzina.» Jūs bijāt atkarīgs no manas žēlastības. Jūs bijāt, kā mēdz teikt, pilnīgi manos nagos. Vēl vairāk, manās rokās atradās iespēja (ja vien es panāktu, lai Jūs man uzticaties) noderēt Jums arī nākotnē. Es, protams, ne mirkli nepieļāvu domu, ka Jūs, džentlmenis, būtu nozadzis dimantu tāpat vien prieka pēc. Nepavisam ne. Penelope bija dzirdējuši Reičelu runājam par Jūsu izšķērdību un Jūsu parādiem, un es tādas pašas runas biju dzirdējusi no mistera Beteridža. Man bija skaidrs, ka dimantu Jūs esat paņēmis, lai pārdotu vai Ieķīlātu un tā liktu pie naudas, kas Jums tik ļoti vajadzīga. Redziet! Es varēju Jums darīt zināmu Londonā kādu cilvēku, kas par šo dārgakmeni aizdotu krietnu summu un kas neuzmāktos ne ar kādiem netīkamiem jautājumiem.

Kādēļ es neparunāju ar Jums! Kādēļ gan nerunāju ar Jums!

Pati brīnos, ka ar naktskrekla noglabāšanu saistītais risks un briesmas vien spēja novest mani tādā izmisumā. Tas būtu saprotams jebkurai citai sievietei — bet kā gan to izskaidrot man? Tolaik, kad biju zagle, man vajadzēja sadurties ar desmitiem reižu lielāku risku, un allaž es atradu izeju no briesmām, un, ja iedomājos toreizējās briesmas, tad varu teikt, ka šīs bija tīrā bērnu spēle. Tiku izskolota, kā mēdz teikt, uz visvisādām blēdībām un krāp- niecību, un daža laba no tām bija tik plaša vēriena un tik viltīgi nostrādāta, ka iemantoja slavu un parādījās avīzēs. Vai tiešām tāds sīkums kā naktskrekla paslēpšana spētu nomākt manu garu un Iedzīt dūšu papēžos, ja man vajadzēja tikai saņemties un parunāt ar Jums? Šāds jautājums ir tīrās blēņas. Nekas tamlīdzīgs nevarēja būt.

Kāda gan jēga gausties pašai par savu muļķību? Patiesība ir skaidrāka par skaidru. Kad nebijāt klāt, mīlēju lūs ar sirdi un dvēseli. Kad ieraudzīju Jūs — nav nozīmes liegties —, es baidījos no Jums, baidījos, ka sadusmošu Jūs, baidījos, ko Jūs man sacīsiet (lai gan bijāt paņēmis dimantu), ja uzdrošināšos atzīties, ka esmu visu uzzinājusi. Daudz netrūka, un es būtu to pateikusi jau toreiz, kad iedrīkstējos Jūs uzrunāt bibliotēkā. Toreiz Jūs no manis nenovērsāties. Nebēgāt prom kā no spitālīgās. Pūlējos iesveit sevī dusmas pret Jums un tā rast drosmi. Taču nekas neiznāca. Izjutu tikai savu nožēlojamo stāvokli un tā radīto pazemojumu. «Jūs esat neizskatīga meitene, viens plecs jums ir greizs, jūs esat tikai istabene — kā gan vispār uzdrošināties runāt ar mani?» Vārdos Jūs nekad neko tamlīdzīgu neesat teicis, mister Frenklin, un tomēr Jūs man to pasacījāt. Vai šādu neprātu var kaut kā izskaidrot? Nē. Tanī var tikai atzīties, un lai tas arī notiek.

Izlūdzos vēlreiz Jūsu piedošanu, jo mana spalva atkal aizklīdusi sānceļos. Taču turpmāk tas vairs nenotiks … Esmu jau pie pašām beigām.

Tukšajā veļas mazgātavā pirmā mani iztraucēja Penelope. Viņa sen jau bija izzinājusi manu noslēpumu un darīja ko varēdama, lai vestu mani pie prāta, turklāt rīkojās ļoti laipni.

—     Ak, — viņa sacīja, — zinu, kādēļ jūs šeit sēžat un ļaujaties drūmām domām. Jums, Rozanna, pats labākais būtu, ja mistera Frenklina viesošanās šeit beigtos. Ticu, ka nepaies ilgs laiks, un viņš atstās mūsu māju.

Doma par Jūsu aizbraukšanu ne reizi man nebija ienākusi prātā. Nespēju atbildēt Penelopei. Varēju tikai viņā noraudzīties. *

—     Nāku tieši no mis Reičelas, — Penelope turpināja. — Un dabūju krietni nopūlēties, lai tiklu galā ar viņas untumiem. Māja viņai esot kļuvusi nepanesama, kamēr šeit uzturas policija, un viņa nolēmusi jau šovakar pat runāt ar milēdiju un rīt braukt pie savas krustmātes Eiblvaitas. Ja mis Reičela to izdarīs, misters Frenklins tūdaļ atradīs kādu ieganstu un arī brauks projām, ticiet man!

Man pēkšņi atgriezās runas spējas.

—     Vai jūs gribat sacīt, ka misters Frenklins brauks viņai līdzi? — es jautāju.

—     Ar lielāko prieku, ja vien mis Reičela atļautu, bet viņa to nedarīs. Viņš arī ir izbaudījis mis Reičelas untumus, viņš tāpat kritis nežēlastībā, kaut gan darīja visu ko spēdams, lai mis Reičelai palīdzētu, nabaga zēns! Nē, nē! Ja līdz rītam abi nesalabs, jūs redzēsiet, ka mis Reičela aizbrauks uz vienu pusi, misters Frenklins — uz otru pusi. Uz kurieni viņš dosies, to es nezinu pasacīt. Taču šeit viņš, Rozanna, nepaliks, līdzko mis Reičela būs projām

Man izdevās pārvarēt izmisumu, ko izraisīja doma par Jūsu aizbraukšanu. Taisnību sakot, man pat atausa cerību stariņš, ja starp mis Reičelu un Jums radušās tik nopietnas nesas kqņas.

—    Vai Jūs zināt, — es vaicāju, — kādēļ viņi sastrīdējušies?

—     Vainīga ir tikai mis Reičela, — atbildēja Penelope. — Un, tā kā cita Iemesla nezinu, visam pamatā ir vienīgi mis Reičelas raksturs, nekas cits. Negribas jūs skumdināt, Rozanna, taču nealzraujieties ar domu, ka misters Frenklins varētu ar mis Reičelu sastrīdēties. Viņš jaunkundzi pārāk stipri mīl, lai ar to strīdētos!

Līdzko viņa izteica šos nežēlīgos vārdus, mēs tikām aicinātas pie mistera Beteridža. Visiem kalpotajiem vajadzēja sapulcēties hallē. Un tad mēs cits pēc cita gājām mistera Beteridža istabā, kur mūs nopratināja seržants Kals.

Mana kārta pienāca pēc milēdijas istabenes un pirmās apteksnes nopratināšanas. Pēc seržanta Kafa jautājumiem — lai gan viņš tos ļoti veikli maskēja — jo drīz nopratu, ka abas šīs sievietes (manas ļaunākās ienaidnie- ces mūsu mājās) kaut ko izokšķerējušas aiz manām durvīm trešdienas pēcpusdienā un ceturtdienas naktī. Viņas bija sastāstijušas seržantam pietiekami daudz, lai viņa acīm atklātos kaut daļa patiesības. Viņš pamatoti nosprieda, ka esmu šuvusi jaunu naktskreklu, toties gluži aplam domāja, ka ar krāsu notraipītais naktskrekls ir manējais. No seržanta vārdiem izdarīju vēl vienu secinājumu, ko gan pali īsti neizpratu. Viņš, bez šaubām, turēja mani aizdomās, "ka esmu kaut kā iejaukta dimanta nozušanā. Un tomēr viņš ļāva man noprast — jādomā, tīšuprāt —, ka nesaskata manī galveno vaininieci, kas nes atbildību par dārgakmens zādzību. Seržants acīmredzot domāja, ka esmu rīkojusies pēc kāda cita cilvēka pavēles. Kurš varētu būt šis cilvēks, to nespēju atminēt toreiz un nespēju atminēt arī tagad.

Visā šai nenoteiktībā viens likās skaidrs — seržants Kafs pagaidām atrodas jo tālu no īstās patiesības. Jūs varējāt justies drošs tikām, kamēr drošībā bija naktskrekls, un ne mirkli ilgāk.

Man ir gaužām smagi darīt Jums zināmu, kādas bailes un šausmas mani tobrīd pārņēma. Nedrīkstēju ne mirkli vairs riskēt un atstāt Jūsu naktskreklu mugurā. Jebkuru brīdi varēju nonākt policijas iecirknī Frīzingholā, kur mani apcietinātu uz aizdomu pamata un izkratītu. Kamēr seržants Kals mani atstāja brīvībā, vajadzēja izvēlēties, turklāt nekavējoties, vai iznīcināt naktskreklu vai paslēpt to drošībā kaut kur krietni tālu no mājām.

Ja es Jūs tik stipri nemīlētu, droši vien naktskreklu iznīcinātu. Taču — ak vai! — kā gan es spētu iznīcināt vienīgo liecību, kas pierādīja, ka esmu Jūs izglābusi no atmaskošanas? Ja mēs abi beidzot varētu izskaidroties un Jūs izteiktu aizdomas, ka man ir kādi Jauni nolūki, un visu noliegtu, kā es Jūs piedabūtu man noticēt, ja nebūtu naktskrekla, ko parādīt? Vai tas Jūs pārsteigtu, ja es toreiz domāju, tāpat kā domāju šobrīd, ka Jūs negribētu Jaut, lai nabaga meitene kļūst par līdzzinātāju Jūsu noslēpumā un līdzdalībnieci zādzībā, uz kuru Jūs pamudinājušas naudas grūtības? Iedomājieties savu salto Izturēšanos pret mani, ser, un Jums kļūs saprotama mana nevēlēšanās iznīcināt vienīgo līdzekli, kā iemantot Jūsu uzticību un pateicību, kas man būtu lielākā laime.

Nolēmu kreklu noglabāt un paslēptuvi izraudzījos tai vietā, ko vislabāk pazinu, — Trīsuļojošajās smiltīs.

Līdzķo nopratināšaiia beidzās, es uz ātru roku izgudroju kaut kādu iemeslu un atprasījos ieelpot svaigu gaisu. Taisnā ceļā devos uz Kobzholu, uz mistera Jolanda māju. Zvejnieka sieva un meila bija manas labākās draudzenes. Nedomājiet, ka es viņām uzticēju Jūsu noslēpumu, — to neesmu atklājusi nevienam. Gribēju tikai uzrakstīt šo vēstuli un drošā vietā novilkt naktskreklu. Tā kā mani turēja aizdomās, mājās es to nevarēju atļauties.

Un tā, sēdēdama viena Lūsijas Jolandas istabā, savu garo vēstuli esmu gandrīz jau pabeigusi. Kad tas būs izdarīts, es kāpšu lejā, salocījusi naktskreklu un paslēpusi zem apmetņa. Misis Jolandas virtuvē starp veciem lūžņiem sameklēšu kādu kārbu, kur naktskreklu ielikt, lai to sausu un veselu noglabātu savā slēptuvē. Un tad es došos uz Trīsuļojošajām smiltīm — nebīstieties, nekādas pēdas mani nenodos! — un paslēpšu kreklu smiltīs, kur to neatradīs neviena dzīva dvēsele, iekams pati savu noslēpumu nebūšu atklājusi.

Bet kas notiks tad, kad tas būs izdarīts?

Tad, mister Frenklin, man būs divkāršs iemesls pasacīt Jums tos vārdus, ko vēl neesmu pateikusi. Ja Jūs aizbrauksiet, kā Penelope paredzēja, un es pirms tam nepa- gūšu ar Jums parunāt, man šī iespēja uz mūžiem būs zudusi. Tāds ir viens iemesls. Otrs — es sevi mierinu ar domu —, ja šī vēstule Jūs tiešām sadusmos, saglabātais naktskrekls varbūt mani attaisnos Jūsu acīs. Ja šie abi iemesli tomēr /iespēs nocietināt manu sirdi, lai es varētu paciest saltumu, kas visu laiku to stindzinājis (es runāju par Jūsu ledaino izturēšanos pret mani), manām pūlēm un arī manai dzīvei būs pienācis gals.

Patiešām. Ja neizdosies arī pēdējais mēģinājums, ja Jūs paliksiet tikpat vienaldzīgs kā agrāk, — ardievu, pasaule, kas man liegusi laimi, kuru tā sniedz citiem cilvēkiem. Ardienu, dzīve, ko nekas cits kā vienīgi Jūsu laipnība spētu padarīt man tīkamu. Nevainojiet sevi, ser, ja viss tā arī beigsies. Tikai pamēģiniet — lūdzu Jūs, pamēģiniet mazliet pažēlot mani, klusībā man piedodams. Parūpēšos, lai uzzināt, ko Jūsu labā esmu darījusi, kad pati vairs to nespēšu Jums izstāstīt. Vai varēsiet pateikt par mani kādu laipnu vārdu — tikpat maigi, kā runājat ar mis Reičelu? Ja Jūs to izdarīsiet un ja, cilvēkam aizejot no šīs pasaules, starp dzīvajiem paliek viņa dvēsele, ticu, ka mana dvēsele to sadzirdēs un laimē notrīsēs.

Ir laiks vēstuli beigt. Esmu novedusi sevi līdz asarām. Kā gan es atradīšu ceļu uz savu slēptuvi, ja ļaušu šīm veltīgajām asarām aizmiglot manas acis?

Taču kālab gan raudzīties ar tik drūmu skatienu? Kālab gan neticēt, ka galu galā viss vēl var beigties labi? Varbūt sastapšu Jūs šovakar laipnā noskaņojumā, un, ja arī ne, varbūt laime man uzsmaidīs rīt. Raizes manu neizskatīgo seju glītāku nepadarīs. Kurš to var pateikt — varbūt visas šīs garās, apnicīgās lappuses esmu pierakstījusi veltīgi? Drošības labad (citus iemeslus nav vērts minēt)

Ielikšu tās slēptuvē kopā ar naktskreklu. Šo vēstuli uzrakstīt man biļa grūti, loti grūti. Ak, ja tikai mēs spētu viens otru sapras,t, ar kādu prieku es to saplēstu!

Ar Jūsu atļauju, ser, palieku Jūs mīlošā pazemīgā kalpone Rozanna Spīrmena.»

Pabeidzis vēstuli, Beteridžs krietnu brīdi klusēja. Rūpīgi ielicis to atpakaļ aploksnē, viņš iegrima domās un sēdēja, galvu nodūris, acīm ieurbies grīdā.

—    Beteridž, — es sacīju, — vai vēstules beigās nav kāds mājiens, kas man norādītu, ko darīt?

Smagi nopūlies, viņš lēnām pacēla skatienu.

—     Nav nekā, kas jums kaut ko norādītu, mister Frenklin, — viņš atbildēja. — Uzklausiet manu padomu — ļaujiet šai vēstulei palikt aploksnē, līdz būsiet ticis galā ar savām pašreizējām rūpēm. Vēstule sarūgtinās jūs ik reizes, kad paņemsiet to rokā. Nelasiet to tagad!

Es ieliku aploksni kabatas grāmatiņā.

Atliek ielūkoties Beteridža stāsta sešpadsmitajā un septiņpadsmitajā nodaļā, lai tūliņ kļūtu skaidrs, ka man patiešām netrūka iemesla sevi pasaudzēt šai laikā, kad mans gars jau tāpat pietiekami smagi tika pārbaudīts. Divas reizes nelaimīgā meitene mēģināja ar mani izrunāties. Un divas reizes, sev par nelaimi (dievs ir liecinieks, ka nezināju, ko daru), es šos viņas mēģinājumus noraidīju. Piektdienas vakarā, kā Beteridžs pamatoti raksta, viņa sastapa mani vienu pie biljarda galda. Viņas izturēšanās un valoda mani uzvedināja uz domām — uz tādām pašām domām tā šādos apstākļos uzvedinātu jebkuru cilvēku —, ka viņa grib atzīties par līdzdalību dimanta nozušanā. Rozannas pašas labad es tīšuprāt izlikos, ka mani neinteresē viņas nolūki, Rozannas pašas labad es tīšuprāt skatījos nevis uz viņu, bet uz biljarda bumbiņām — un kā tas beidzās? Sāpīgi aizvainojis, es viņu aizraidīju projām. Un sestdien — tai dienā, kad pēc Penelopes vārdiem viņa zināja, ka drīz braukšu projām, — mūs atkal piemeklēja tāda pati liktenīga neveiksme. Viņa vēlreiz mēģināja sastapties ar mani uz taciņas krūmājā un ieraudzīja mani kopā ar Beteridžu un seržantu Kafu. Meitenei dzirdot, seržants, pats savu slepenu nodomu vadīts, uzdeva man jautājumu, kam vajadzēja izteikt manu līdzjūtību Rozannai Spīrmenai. Un atkal, nabaga meitenes labad, es strupi noraidīju seržanta mēģinājumu un skaļi paziņoju — tā, lai ari viņa sadzirdētu, — ka «nepavisam nejūtu līdzi Rozannai Spīrmenai». Pēc šiem vārdiem, kas tika teikti, lai viņa vairs nemēģinātu mani slepus satikt, viņa pagriezās un aizskrēja — toreiz domāju, ka viņa to dara aiz bailēm, tagad saprotu, ka viņa jau tad bija nolēmusi doties nāvē. No šāda viedokļa esmu izsekojis visiem notikumiem, kas beidzās ar satriecošo atklājumu plūstošajās smiltīs. Līdz ar to arī atskats pagātnē ir pabeigts. Varu atstāt skumjo stāstu par Rozannu Spīrmenu — jāatzīstas, ka pat šobrīd, kad aizritējis tik ilgs laiks, ik reizes par viņu domāju, sirdij sāpēs sažņaudzoties, jo, lai arī apzināti šo to esmu atstājis neizteiktu, viņas posts pats par sevi runā pietiekami skaidru valodu, — un no pašnāvības Trīsuļojošajās smiltīs (tā stipri satricināja kā manu toreizējo stāvokli, tā arī nākotnes izredzes) pievērsties tiem cilvēkiem un notikumiem, kas sagatavoja ceļu manai lēnajai un mokošajai gaitai no neziņas tumsības pretī skaidrības gaismai.

VI NODAĻA

Es devos uz staciju, un mani, protams, pavadīja Gabriels Beteridžs. Vēstule atradās kabatā, naktskrekls bija droši noglabāts manā mazajā ceļasomā, jo kā vienu, tā otru jau tovakar pat pirms došanās pie miera gribēju parādīt misteram Brafam.

No mājas izgājām klusēdami. Visā laikā, kopš pazīstu veco Beteridžu, viņš pirmo reizi neatrada neviena vārda, ko man pasacīt. Tā kā man toties bija ko teikt, es uzsāku sarunu, līdzko izgājām pa vārtiem.

—     Pirms aizbraucu uz Londonu, — es iesāku, — gribu jums uzdot divus jautājumus. Abi attiecas uz mani, un domāju, ka tie jūs mazliet pārsteigs.

—    Ja vien jūsu jautājumi izdabūs no mana prāta šās nabaga būtnes vēstuli, mister Frenklin, varat vaicāt, kas vien jums tīk. Lūdzu, pārsteidziet mani, ser, jo drīzāk!

—    Pirmais jautājums, Beteridž, ir šāds. Vai Reičelas dzimšanas dienas vakarā es biju piedzēries?

—    Jūs piedzēries? — iesaucās vecais vīrs. — Tieši tas jūsu raksturā ir liels trūkums, mister Frenklin, ka iedzerat tikai pie pusdienu galda un pēc tam nekam stiprākam nemūžam nepieskaraties!

—    Nu, bet dzimšanas diena bija īpašs gadījums. Iespē- |ams, ka tieši tovakar kļuvu neuzticīgs šim savam ieradumam.

Beteridžs mirkli pārdomāja.

Jūs pārkāpāt gan savus paradumus, — viņš sacīja — Un es jums pateikšu, kādā veidā. Jūs izskatījāties pavisam slims, un mēs pierunājām jūs iedzert nedaudz atšķaidīta brendija, lai kaut cik jūs uzmundrinātu.

—    Neesmu pieradis pie brendija. Tādēļ iespējams, ka …

—    Pagaidiet, mister Frenklin! Zināju, ka neesat radis dzert, Ielēju pusi vīna glāzes mūsu piecdesmit gadu vecā konjaka un (kauns atzīties!) atšķaidīju to veselā glāzē auksta ūdens. Pat bērns no tā nenoreibtu, kur nu vēl pieaudzis cilvēks.

Zināju, ka šādos gadījumos uz Beteridža atmiņu droši var paļauties. Tātad galīgi izslēgts, ka es būtu apskurbis. Uzdevu otru jautājumu.

—    Pirms tiku aizsūtīts uz ārzemēm, Beteridž, jūs taču mani zēna gados labi pazināt? Sakiet skaidri un gaiši — vai atceraties kaut ko dīvainu manā rīcībā, pēc tam kad biju aizgājis gulēt? Vai jums kādreiz gadījies novērot mani miegā staigājam apkārt?

Beteridžs apstājās, mirkli nolūkojās manī, papurināja galvu un saka atkal iet.

—     Redzu, kurp virzās jūsu domas, mister Frenklin! — viņš sacīja. — Jūs pūlaties izskaidrot, kā krāsas traips varēja rasties uz naktskrekla bez jūsu ziņas. Taču nekas neiznāks, ser. Jūs esat vēl daudz jūdžu no patiesības. Staigāt miegā? Nemūžam jūs neko tādu neesat darījis!

Jutu, ka Beteridžam atkal ir taisnība. Ne mājās, ne ārzemēs nekad neesmu dzīvojis gluži vientuļi. Ja es būtu mēnessērdzīgs, desmitiem un simtiem cilvēku to agri vai vēlu pamanītu, manis paša drošības labad mani brīdinātu un censtos pasargāt no šīs nelaimes.

Kaut arī atzinu Beteridža taisnību, tomēr ietiepīgi pieķēros — šādos apstākļos mana ietiepība likās gluži dabiska un attaisnojama — vienam vai otram no saviem izskaidrojumiem, jo tikai tā varēju tikt skaidrībā par savu toreizējo drausmīgo stāvokli. Pamanījis, ka viņa vārdi mani neapmierina, Beteridžs ar gudru ziņu pievērsās vēlākajiem notikumiem, kas vērpās ap Mēness akmeni, un abas manas teorijas satrieca pīšļos.

—    Palūkosimies mazliet dziļāk, ser, — viņš sacīja. — Palieciet pie savas pārliecības un paraugieties, cik tuvu piekļūsiet patiesībai. Ja mēs noticam, ka naktskrekls patiešām kaut ko pierāda — es gan, jāatzīstas, tam neticu —, jūs, pats to neapzinādamies, ne tikai esat notrai- pījies ar durvju krāsu, bet, pats neapzinādamies, paņēmis arī dimantu. Vai nav tiesa, ser?

—    Tiesa gan. Turpiniet!

—     Nu, redziet! Pieļausim, ka, paņemdams dārgakmeni, jūs bijāt piedzēries vai arī mēnessērdzīgs. Tas izskaidrotu notikumus naktī pēc dzimšanas dienas un nākamajā rītā. Taču kā gan izskaidrot visu pārējo, kas notika vēlāk? Dimants tika aizvests uz Londonu. Dimants tika ieķīlāts misteram Lūkeram. Vai arī visu to jūs darījāt, pats neko neapzinādamies? Vai bijāt piēdzēries tai sestdienas vakarā, kad divjūgā aizvedu jūs uz staciju? Un vai kā mēnessērdzīgais jūs nonācāt pie mistera Lūkera, kad vilciens bija jūs aizvedis līdz ceļa mērķim? Piedodiet, mister Frenklin, manu pārdrošību, taču visas šīs nepatikšanas satriekušas jūs tik stipri, ka nespējat neko vēl aptvert. Jo drīzāk jūs aprunāsieties ar misteru Brafu, jo ātrāk izkļūsiet no šī strupceļa.

Staciju mēs sasniedzām, kad līdz vilciena atiešanai bija palikušas vairs tikai dažas minūtes.

Steigšus iedevu Beteridžam savu Londonas adresi, lai viņš vajadzības gadījumā varētu man atrakstīt, un arī pats nosolījos darīt viņam zināmu jebkuru jaunumu. Kad viss bija pateikts un es jau atvadījos no Beteridža, mans skatiens neviļus pievērsās grāmatu un avīžu kioskam. Tur stāvēja dīvainais mistera Kendija palīgs un runāja ar pārdevēju. Tai pašā mirklī mūsu skatieni sastapās. Ezra Dženingss sveicinādams pacēla cepuri. Es atbildēju uz viņa sveicienu un iekāpu vagonā tieši tai mirklī, kad vilciens sāka kustēties. Man tas šķita liels atvieglojums, ka varu pievērst domas vienalga kam, lai tikai tās mani nenomāktu vēl vairāk. Tātad nozīmīgo braucienu atpakaļ uz Londonu pie mistera Brafa es uzsāku, brīnīdamies par to — apzinos, diezgan muļķīgi —, ka cilvēku ar lāsumai- najiem matiem esmu redzējis divas reizes vienā dienā!

Londonā iebraucu tik vēlā stundā, ka nepalika ne mazāko cerību sastapt advokātu viņa kantori. No stacijas devos tieši uz mistera Brafa mājām Hempstedā un iztraucēju veco advokātu ēdamistabā snaužam ar iemīļoto mopšeli klēpī un vīna pudeli pa rokai.

Iespaidu, ko mani vārdi atstāja uz misteru Brafu, vislabāk varēšu aprakstīt, ja pastāstīšu, ko viņš darīja, uzklausījis mani līdz galam. Viņš lika iedegt kabinetā gaismu, ienest stipru tēju un savām dāmām pateikt, lai tās nekādu remeslu dē) nemēģina mūs traucēt. Pēc šiem sagatavošanas darbiem viņš vispirms apskatīja naktskreklu un tad pievērsās Rozannas Spīrmenas vēstulei.

Izlasījis to, misters Brafs uzrunāja mani pirmo reizi kopš tā brīža, kad ieslēdzāmies viņa kabinetā.

—    Frenklin Bleik, — vecais džentlmenis sacīja, — šī daudzējādā ziņā ir Joti nopietna problēma. Domāju, ka Reičelu tā skar tikpat tieši kā jūs. Viņas dīvainā izturēšanās tagad vairs nav nekāds noslēpums. Viņa domā, ka esat nozadzis dimantu.

Visādi biju izvairījies pats nonākt pie šī drausmīgā secinājuma. Un tomēr nekur no tā izbēgt nevarēju. Mana apņemšanās pašam tikties ar Reičelu pilnīgi un galīgi balstījās uz to pieņēmumu, ko nule izsacīja misters Brafs.

—    Lai tiktu pie skaidrības, — advokāts turpināja, — vispirms jāmēģina satikties ar Reičelu. Visu šo laiku viņa ir klusējusi, un šās klusēšanas iemeslus es (pazīdams viņas raksturu) loti labi saprotu. Taču pēc visa notikušā ilgāk vairs nav iespējams ciest šo klusēšanu. Reičela jāpierunā vai jāpiespiež mums izstāstīt, kur viņa radusi pamatu savai pārliecībai, ka Mēness akmeni esat paņēmis jūs. Iespējams, ka visi šie sarežģījumi, kas mums šobrīd šķiet tik nopietni, izkūpēs kā dūmi, ja vien izdosies pārvarēt Reičelas noslēgtību un panākt, lai viņa visu pasaka.

—    Man šī jūsu doma šķiet loti iepriecinoša, — es sacīju. — Atzīstos, ka labprāt gribētu zināt…

—    Jūs labprāt gribētu zināt, kā es to varu pamatot, — misters Brafs mani pārtrauca. — To es varu paskaidrot pavisam īsi. Saprotiet, vispirms, ka es uz visu notikušo raugos no jurista viedokļa. Man svarīgi ir tikai pierādījumi. Redzietl Mūsu pierādījums kāda svarīga apsvēruma dēl sabrūk jau pašā sākumā.

—    Kāds ir šis apsvērums?

—    Tūlīt dzirdēsiet. Piekrītu — iešūtais vārds pierāda, ka naktskrekls pieder jums. Piekrītu — krāsas plankums pierāda, ka naktskrekls notraipīts pie Reičelas durvīm.

Taču kur ir pierādījums, ka tieši jūs esat tas, kam naktskrekls bija mugurā tai naktī, kad pazuda dimants?

Sis iebildums mani satrieca jo vairāk tālab, ka arī man pašam tas bija iešāvies prātā.

—    Tāpēc ļoti labi varu saprast, — turpināja advokāts, paņemdams rokā Rozannas Spīrmenas atzīšanos, — cik nepatīkama jums ir šī vēstule. Saprotu, ka jūs vilcināties to analizēt no tīri objektīva redzes viedokļa. Toties es neatrodos jūsu stāvoklī. Aplūkojot šo .dokumentu, varu likt lietā savu profesionālo pieredzi, tāpat kā lieku to lietā jebkurā citā līdzīgā gadījumā. Nemaz nerunājot par to, ka šī sieviete bijusi zagle, es tikai aizrādišu, ka vēstule liecina, cik lieliski viņa pratusi krāpt un blēdīties, un pēc tā es spriežu, ka viņa nav izteikusi jums visu patiesību. Nedomāju patlaban teoretizēt, ko viņa būtu varējusi un ko nebūtu varējusi izdarīt. Teikšu tikai vienu, — ja Reičelas aizdomas pret jums radījis viens vienīgs pierādījums — naktskrekls, izredzes ir deviņdesmit deviņi pret simtu, ka Rozanna Spīrmena viņai šo naktskreklu parādījusi. Viņa taču pati savā vēstulē atzīstas, ka jutusi greizsirdību pret Reičelu, atzīstas, ka pārmainījusi rozes, atzīstas, ka saskatījusi cerību stariņu varbūtībā, ka Reičela ar jums sastrīdēsies. Nedomāju jautāt, kas paņēmis Mēness akmeni (lai panāktu savu, Rozanna Spīrmena varētu nozagt kaut piecdesmit Mēness akmeņu), gribu tikai sacīt, ka dārgakmens pazušana šai nelabojamai zaglei, kas bija jūs iemīlējusi, deva iespēju panākt, lai jūs ar Reičelu saķildotos līdz mūža galam. Paturiet prātāt, ka toreiz viņa vēl nebija nolēmusi doties nāvē, un es noteikti apgalvoju, ka pēc sava rakstura un stāvokļa tolaik viņa spēja izmantot apstākļus un pievākt dārgakmeni. Ko jūs par to sakāt?

—    Līdzīgas aizdomas, — es atbildēju, — ienāca prātā arī man, kad atplēsu vēstuli.

—    Nu, redziet! Bet, kad bijāt vēstuli izlasījis, jūs jutāt līdzi nabaga radījumam un jums nepietika drosmes turēt viņu aizdomās. Tas jums dara godu, manu dārgo ser, tas jums nudien dara godu!

—    Bet ja nu izrādās, ka naktskrekls patiešām bijis mugurā man? Ko tad?

—     Neredzu nekādas iespējas, kā to varētu pierādīt, — sacīja'misters Brafs. — Taču, ja pieļaujam šādu varbūtību, jums nepavisam nebūtu viegli pierādīt savu nevainīgumu. Tomēr pagaidām par to nedomāsim. Nogaidīsim un palū- kosimles, vai Reičelas aizdomas nav izraisījis tikai šis viens pierādījums, proti, naktskrekls.

—    Dievs debesīs, cik vienaldzīgi jūs runājat par Reičelas aizdomām pret mani! — es iesaucos. — Kādas gan viņai tiesības turēt mani aizdomās par zādzību, lai kādi lāstos pierādījumi!

—    Ļoti saprātīgs jautājums, manu dārgo ser. Diezgan dedzīgi izteikts un tomēr ievērības vērts. Tas, kas mulsina jus, mulsina arī mani. Pamēģiniet atcerēties, un varbūt mēs kaut ko noskaidrosim. Vai tikām, kamēr viesojāties pie savas krustmātes, neatgadījās nekas tāds, kas… sa- Iricināja, protams, nevis Reičelas ticību jūsu godam, bet, teiksim, ticību jūsu principiem vispār (pat ja tas būtu tikai sīkums)?

Nevaldāmā satraukumā es pēkšņi pielēcu kājās. Advokāta jautājums pirmo reizi pēc manas aizbraukšanas no Anglijas atgādināja, ka krustmātes mājā kaut kas bija (/ari noticis.

Beteridža stāsta astotajā nodajā pieminēts kāds svešinieks, kas bija ieradies krustmātes namā, lai nokārtotu ar mani zināmu darījumu. Pastāstīšu par to sīkāk.

Man bija pieticis neprāta (toreiz, kā parasti, biju nonācis naudas grūtībās) aizņemties nelielu summu no kāda maza Parīzes krodziņa īpašnieka, kas mani kā savu pastāvīgu klientu labi pazina. Norunājām laiku, kad parāds atdodams, bet, kad šis brīdis pienāca, es sapratu (kā sapratuši tūkstošiem citu godīgu cilvēku), ka doto vārdu nespēšu turēt. Nosūtīju krodziniekam vekseli. Mans vārds uz šādiem dokumentiem diemžēl bija pārāk labi pazīstams — viņam neizdevās to žirēt. Drīz krodziniekam radās finansiāli sarežģījumi, draudēja bankrots, un kāds viņa radinieks — franču advokāts ieradās Anglijā, atrada mani un pieprasīja atdot parādu. Šim cilvēkam bija nesavaldīga daba, un viņš neprata ar mani apieties. Izraisījās asa vārdu maiņa, un krustmāte un Reičela, kā par nelaimi, gadījās blakusistabā un dzirdēja mūsu sarunu. Lēdija Verindere ienāca pie mums un katrā ziņā gribēja noskaidrot, kas noticis. Francūzis parādīja savu pilnvaru un apgalvoja, ka manas vainas dēļ ticis izputināts kāds nabaga cilvēks, kas paļāvies uz manu godu. Krustmāte tūlīt atdeva svešajam visu summu un lūdza to aiziet. Viņa, protams, mani pazina pietiekami labi, lai saprastu, ka francūzis pārspīlē manu vainu. Tomēr viņa bija sašutusi par manu vieglprātību un pilnīgi pamatoti dusmojās, ka tīšuprāt esmu nonācis tādā stāvoklī, kas man nekā laba nesolītu, ja neiejauktos viņa. Vai māte Reičelai bija visu izstāstījusi vai arī viņa pati kaut ko saklausīja — to es nezinu sacīt. Taču Reičela uz šo notikumu raudzījās no sev raksturīgā augstprātīgi romantiskā viedok]a. Es biju «nežēlīgs», es biju «negodīgs», man «nebija nekādas morāles», nevarēja zināt, «ko es vēl spēju izdarīt», — īsi sakot, viņa sarunāja man tādus asus pārmetuma vārdus, kādus savā mūžā ne no vienas jaunas sievietes lūpām neesmu dzirdējis. Mūsu nesaskaņas turpinājās visu nākamo dienu. Pēc tam man izdevās Reičelai pielabināties, un es par to vairs nedomāju. Varbūt Reičela šo nelaimīgo gadījumu atcerējusies tai kritiskajā brīdī, kad mans gods viņas acīs atkal šķita apdraudēts — šoreiz jau daudz nopietnāk. Kad par visu to ieminējos misteram Brafam, viņš manam ieskatam tūlīt piekrita.

—    Skaidrs, ka tas Reičelu ietekmēja, — viņš drūmi noteica. — Un jūsu labad es vēlētos, kaut tas nebūtu noticis. Taču nu mēs esam izzinājuši, ka jūs pats radījāt par sevi nelāgu iespaidu, — un vismaz vienai neskaidrībai ir darīts gals. Pagaidām neredzu vairs nekā cita, ko mēs varētu uzsākt. Nākamajam solim šai izmeklēšanā jānogādā mūs pie Reičelas.

Viņš piecēlās un domīgi sāka staigāt pa istabu šurp un turp. Divas reizes jau grasījos pasacīt, ka esmu cieši nolēmis pats tikties ar Reičelu, un abas reizes aiz cieņas pret mistera Brafa gadiem un raksturu vilcinājos pārsteigt viņu tik nepiemērotā brīdī.

—    Galvenās grūtības, — viņš turpināja, — kā piedabūt Reičelu, lai viņa izstāsta visu, neko neslēpdama. Vai jums ir kāds ierosinājums?

—    Esmu cieši nolēmis, mister Braf, pats aprunāties ar Reičelu.

—    Jūs! — Viņš pēkšņi apstājās un paraudzījās manī tā, it kā es būtu zaudējis prātu. — Jūs, nu iedomājieties tikai! — Viņš spēji apklusa un atkal pāris reižu nostaigāja pāri istabai. — Pagaidiet! — viņš piebilda. — Pārsteidzīga rīcība šādos ārkārtējos gadījumos dažkārt ir pati labākā. — Viņš īsu brīdi aplūkoja šo jautājumu jaunajā gaismā un beidzot izšķīrās man par labu.

—         Kas neriskē, tas nevinnē, — vecais džentlmenis se- > inaja. — Jums ir tādas izredzes, kādu man nav, tālab <111 izmēģiniet laimi pirmais.

—    Man ir izredzes? — es atkārtoju bezgala pārsteigts.

Mistera Brafa seja pirmo reizi mūsu sarunas laikā atplauka smaidā.

—    Tā nu tas ir, — viņš sacīja. — Teikšu atklāti — es neticu, ka būsiet piesardzīgs, un neticu, ka pratīsiet savaldīties. Toties ticu, ka Reičela kādā slepenā sirds kakliņā ietiepīgi saglabājusi pret jums zināmu vājību. Izmantojiet šo vājību, un varat cerēt, ka izdzirdēsiet yisklajāko atzīšanos, kādu vien var sagaidīt no sievietes lūpām. Jautājums tikai — kā jums sastapt Reičelu?

—    Viņa kādreiz viesojās jūsu mājās, — es atbildēju. — Vai drīkstu jūs lūgt, lai ļaujat man satikties šeit, iepriekš par manu klātbūtni nekā nesakot?

—    Oho! — noteica misters Brafs. Ar šo vienu izsaucienu atbildējis uz manu priekšlikumu, viņš atkal sāka soļot šurp un turp pa istabu.

—    Citiem vārdiem sakot, — viņš turpināja, — mana māja jāpārvērš par lamatām Reičelai un ēsmas vietā viņa jāpievilina ar manas sievas un meitas ielūgumu. Ja jūs nebūtu Frenklins Bleiks un ja šis pasākums kaut par mata tiesu liktos mazāk nopietns, es kategoriski atteiktos. Taču pašreizējā situācijā es cieši ticu — Reičela kādreiz izjutīs pateicību par to, ka es savā sirmajā vecumā esmu rīkojies pret viņu nodevīgi. Uzskatiet mani par savu līdzdalībnieku. Uzaicināšu Reičelu kādu dienu paciemoties pie mums, un jums laikus par to tiks paziņots.

—    Kad? Rīt?

—    Līdz rītdienai nepaspēsim saņemt viņas atbildi. Teiksim — parīt.

—    Kā es dabūšu no jums ziņu?

—    Visu rītu palieciet mājās un gaidiet mani!

Es no visas sirds pasacīju paldies par patiesi nenovērtējamo palīdzību, ko viņš man sniedza, un, atteicies no laipnā ielūguma nakti pavadīt Hempstedā, atgriezos savā dzīvoklī Londonā.

Par nākamo dienu varu pateikt tikai pavisam īsi, ka tā bija visgarākā diena manā mūžā. Lai gan zināju, ka esmu bez vainas, un lai gan biju pārliecināts, ka briesmīgais man piedēvētais noziegums agri vai vēlu tiks noskaidrots, tomēr mani mocīja pašnoniecināšanās sajūta un es centos izvairīties no saviem draugiem. Bieži gadās dzirdēt

(gandrīz vienmēr no paviršiem vērotājiem), ka noziegums spējot izskatīties pēc nevainības. Man toties daudz ticamāks šķiet cits pieņēmums — ka nevainība spēj izskatīties pēc nozieguma. Visu dienu liku noraidīt jebkuru apmeklētāju un no mājas uzdrošinājos iziet tikai vakara tumsas aizsegā.

Nākamajā rītā misters Brafs pārsteidza mani, kad sēdēju' vēl pie brokastgalda. Viņš pasniedza man lielu atslēgu un sacīja, ka pirmo reizi mūžā kaunoties pats par sevi.

—    Vai viņa nāks?

—    Viņa nāks uz lenču un visu dienu pavadas kopā ar manu sievu un meitām.

—    Vai misis Brafai un jūsu meitām zināms mūsu noslēpums?

—    Bez šaubām. Taču sievietēm, kā jūs droši vien būsiet novērojis, morāles principi nešķiet tik svarīgi. Mana ģimene neizjūt tādus sirdsapziņas pārmetumus kā es. Tā kā mērķis ir salabināt jūs ar Reičelu, mana sieva un meitas uz līdzekļiem šā mērķa sasniegšanai raugās no jezuītu viedokļa.

—    Esrnu viņām bezgala pateicīgs. Kas šī ir par atslēgu?

—    Tā ir manu dārza vārtiņu atslēga. Esiet tur šodien pulksten trijos. Ieejiet dārzā un no turienes — caur siltumnīcu mājā. Izgājis cauri viesistabai,'atveriet pretējās durvis, aiz kurām atrodas mūzikas istaba. Tur jūs sastapsiet Reičelu — turklāt sastapsiet gluži vienu.

—    Kā lai jums pateicos?

—    Tūlīt pasacīšu. Nepārmetiet man to, kas notiks pēcāk!

Pateicis šos vārdus, viņš aizgāja.

Gaidīt vajadzēja vēl ilgas, mokošas stundas. īsinādams laiku, ielūkojos todien saņemtajās vēstulēs. Starp tām bija arī vēstule no Beteridža.

Es steidzīgi atplēsu aploksni. Man par pārsteigumu un nepatiku, vēstule sākās er aizbildināšanos, ka neesot nekādu svarīgu jaunumu, ko pavēstīt. Nākamajā teikumā' atkal parādījās mūžīgais Ezra Dženingss! Atpakaļceļā no stacijas viņš apturējis Beteridžu un vaicājis, kas es tāds esot. Uzzinājis manu vārdu, viņš savam darba devējam misteram Kendijam pastāstījis, ka redzējis mani. To izdzirdējis, misters Kendijs pats atbraucis pie Beteridža, lai izteiktu nožēlu, ka mums nav izdevies satikties. Ārstam esot īpašs iemesls ar mani aprunāties, un viņš lūdzis nākamreiz, kad būšu Frīzingholas apkaimē, darīt viņam to

zināmu. Tas ari vēstulē bija pats būtiskākais, pārējais — HHeridžam raksturīgās filozofijas izpausmes. Sirsnīgais, uzticamais vecais vīrs atzinās, ka rakstījis «galvenokārt •liz tīrā prieka man rakstīt».

Pavirši salocījis lapiņas, iebāzu vēstuli kabatā un jau pēc mirk|a to aizmirsu, jo biju pilnīgi nodevies domām par gaidāmo tikšanos ar Reičelu.

Kad Hempstedas baznīcas pulkstenis nosita trīs, es ieliku atslēgu mistera Brafa dārza vārtu slēdzenē. Atzīstos, ka, sperdams kāju dārzā un no iekšpuses atkal aizslēgdams vārtus, es izjutu tādas kā šaubas, kā vainas apziņu par to, kas notiks. Zagšus pametu visapkārt skatienu, baidīdamies, ka no kāda dārza stūra mani var pamanīt kāds nelūgts liecinieks. Taču bažas bija veltīgas. Visi dārza ceļi un taciņas bija tukši, un vienīgie liecinieki šķita putni un bites.

No dārza iegāju siltumnīcā un no turienes devos cauri mazajai viesistabai. Kad uzliku roku uz pretējo durvju roktura, izdzirdēju dažus žēlabainus akordus. Reičela bieži bija tāpat izklaidīgi spēlējusi klavieres, kad viesojos viņas mātes mājās. Man vajadzēja mazliet nogaidīt, lai sasparotos. Pēdējā brīdī pagātne un tagadne cieši blakus iznira manu acu priekšā, un pretstats starp tām bija satriecošs.

Vēl pēc mirkja es vīrišķīgi saņēmos un atvēru durvis.

VII NODAĻA

Tai brīdī, kad es parādījos uz sliekšņa, Reičela piecēlās no klavierēm.

Es aizvēru durvis. Mēs klusēdami lūkojāmies viens otrā, un mūs šķīra viss istabas garums. Kustība, ko Reičela izdarīja pieceļoties, šķita vienīgā, uz ko viņa tobrīd bija spējīga. Jebkuri citi viņas garīgie un fiziskie spēki likās koncentrēti man pievērstajā skatienā.

Bažīgi iedomājos, ka varbūt esmu parādījies pārāk pēkšņi. Spēru dažus soļus viņai pretim, maigi sacīdams:

— Reičela!

Izdzirdējusi manu balsi, Reičela atguva spēju kustēties, un sārtums atgriezās viņas vaigos. Joprojām ne vārda neteikdama, viņa savukārt panācās man pretim. Lēnām, it kā no savas gribas neatkarīga spēka vadīta, viņa nāca arvien tuvāk un tuvāk, maigi melnīgsnējā seja pietvīka, acīs iemirdzējās arvien spožāk. Aizmirsu, kādēļ biju centies viņu sastapt, aizmirsu neģēlīgās aizdomas, kas meta ēnu uz manu labo vārdu, aizmirsu it visu — gan pagātni, tagadni, gan nākotni, lai arī nedrīkstēju to aizmirst. Neredzēju vairs nekā cita kā vien savu mīļoto, kas nāca man aizvien tuvāk un tuvāk. Viņa drebēja, viņa stāvēja neziņā. Ilgāk vairs nespēju noturēties — apskāvu Reičelu un pārklāju viņas seju skūpstiem.

īsu mirkli man šķita, ka viņa atbild maniem skūpstiem, īsu mirkli man šķita, ka arī viņa visu ir aizmirsusi. Taču mans prāts vēl lāgā nebija paguvis šo domu aptvert, kad Reičelas pirmā apzinātā kustība lika man saprast, ka viņa atceras visu. Ar izsaucienu, kas izklausījās pēc baiļu kliedziena, un ar sparu, kam droši vien es nespētu pretoties, pat ja būtu to mēģinājis, viņa atgrūda mani. Viņas acīs ieraudzīju nežēlīgas dusmas, uz viņas lūpām ieraudzīju nežēlīgu nicinājumu. Viņa aplūkoja mani no galvas līdz kājām, kā būtu aplūkojusi svešinieku, kas viņu apvainojis.

—    Gļēvuli! — viņa sacīja. — Zemiskais, nožēlojamais, cietsirdīgais gļēvuli!

Tie bija viņas pirmie vārdi! Viņa izraudzījās tādus pārmetumus, kas vīrieti apkauno visvairāk, un meta tos man

sejā.

—    Atceros tos laikus, Reičela, — es sacīju, — kad jūs pratāt mazliet cilvēciskāk pateikt, ka esmu jūs apvainojis. Piedodiet man, lūdzu!

Iespējams, ka rūgtums, ko izjutu, izpaudās manā balsī. Līdzko izrunāju pirmos vārdus, Reičelas acis, kas bija novērsušās no manis, atkal it kā negribot palūkojās manī. Viņa atbildēja klusā balsī, kurā ieskanējās drūma padevība, ko nekad agrāk Reičelā nebiju manījis.

—    Varbūt man ir kāds attaisnojums, — viņa teica. — Kā jums šķiet, vai pēc tā, ko esat izdarījis, ir vīrišķīgi piekļūt man tādā veidā, kā esat piekļuvis šodien? Man liekas gaužām zemisks jūsu solis — šādi izmantot manu vājību pret jums. Zemiska man šķiet arī jūsu pārdrošība — pārsteigt mani un noskūpstīt. Taču tas ir tikai sievietes viedoklis. Man vajadzēja jau zināt, ka jūsu- viedoklis ir pavisam citāds. Kaut es būtu spējusi savaldīties un neteikt ne vārda.

Atvainošanās mani skāra vēl sāpīgāk nekā apvainojumi. Pat visnicināmākais cilvēks justos pazemots.

—    Ja mans gods nebūtu jūsu rokās, — es sacīju, — šai pašā mirkli es jūs atstātu un nekad vairs nemēģinātu •astapt. Jūs minējāt, ka es esot kaut ko izdarījis. Ko īsti esmu izdarījis?

—     Ko jūs esat izdarījis? Un jūs to jautājat man? i — Jā, es to jautāju jums.

—    Es glabāju noslēpumā jūsu apkaunojošo rīcību, — viņa atbildēja. — Un esmu krietni izbaudījusi savas klusēšanas sekas. Vai man nav tiesību prasīt, lai jūs aiztaupāt man šo apkaunojošo jautājumu — ko esat izdarījis? Vai liešām esat zaudējis pēdējās pateicības jūtas? Kādreiz jūs bijāt džentlmenis. Kādreiz jūs bijāt dārgs manai mātei un vēl dārgāks — man …

Balss Reičelai vairs neklausīja. Viņa atslīga krēslā, pagrieza man muguru un aizklāja seju rokām.

Es mazliet nogaidīju, līdz saņēmos tiktāl, ka spēju atkal runāt. Pats nezinu, ko šai klusuma brīdī izjutu skaud- rāk — vai dzeldējošās sāpes, kuras izraisīja viņas nicinājums, vai lepno apņēmību, kas liedza man just līdzi viņas ciešanām.

—- Ja jūs atsakāties runāt pirmā, — es sacīju, — būšu spiests runāt es. Esmu ieradies šeit tādēļ, lai pateiktu jums kaut ko ļoti svarīgu. Varbūt drīkstu jūs lūgt gauži vienkārša taisnīguma labad mani uzklausīt?

Reičela pat nepakustējās un arī neatbildēja. Es vairs neko nelūdzu, nespēru pat ne soli tuvāk viņas krēslam. Ar lādu pašu lepnumu, kādu parādīja viņa, pastāstīju par savu atradumu Trīsuļojošajās smiltīs un par to, kā pie tā biju nonācis. Runāju, cik īsi vien varēdams. No sākuma līdz galam viņa ne reizi nepalūkojās manī un arī nebilda ne vārda.

Es izturējos pavisam mierīgi. Ļoti iespējams, ka visa mana nākotne bija atkarīga no tā, lai es šai brīdī nezaudētu savaldību. Bija pienācis laiks pārbaudīt mistera Brafa teoriju. Nepacietīgi vēlēdamies drīzāk to pārbaudīt, es apgāju apkārt krēslam un nostājos Reičelai tieši pretim.

—    Man ir šāds jautājums, — es sacīju. — Tas man liek atkal aizskart netīkamo tematu. Vai Rozanna Spīrmena jums parādīja naktskreklu? Jā vai nē?

Reičela pielēca kājās un pati pienāca man cieši klāt. Viņas acis pētījoši ielūkojās man sejā, it kā gribētu saskatīt tur kaut ko tādu, ko vēl nekad nebija saskatījušas.

—    Vai jūs esat zaudējis prātu? — viņa ievaicājās.

Es arvien vēl valdījos. Tad es klusām sacīju:

—    Reičela, vai jūs atbildēsiet uz manu jautājumu?

Viņa turpināja, it kā mani nemaz nedzirdēdama:

—     Vai jums ir kāds nolūks, ko es pagaidām vēl neizprotu? Gļēvas bailes no nākotnes, kas varbūt skar arī mani? Stāsta, ka tēva nāve padarījusi jūs bagātu. Vai esat ieradies, lai man atlīdzinātu dimanta zaudējumu? Un vai jums nepavisam vairs nav kauna, ja varat iedomāties kaut ko tādu? Vai te meklējams izskaidrojums jūsu liekulīgajai nevainībai un jūsu stāstiem par Rozannu Spīrmenu? Vai aiz visiem šiem meliem slēpjas arī kaut drusciņa kauna jūtu?

Te nu es viņu pārtraucu. Ilgāk vairs nespēju savaldīties.

—    Jūs esat nodarījusi man briesmīgu pārestību! — es kvēli iesaucos. — Jūs turat mani aizdomās, ka esmu nozadzis jūsu dimantu. Man ir tiesības zināt un es arī uzzināšu — kāds tam ir iemesls?

—    Turēt jūs aizdomās! — viņa iesaucās, un dusmas viņai, tāpat kā man, auga augumā. — Nelietis! Pati savām acīm redzēju, ka jūs paņēmāt dimantu!

Atklājums, kas man pavērās pēc šiem Reičelas vārdiem, un mistera Brafa izteikto cerību sagrāve vienā mirklī padarīja mani mēmu. Lai arī zināju, ka esmu bez vainas, stāvēju Reičelai blakus klusēdams. Viņai laikam gan šķita, tāpat kā būtu šķitis jebkuram citam cilvēkam, ka mani satriekusi mana nozieguma atklāšana.

Reičelai acīmredzot netīkams šķita gan mans pazemojums, gan pašas taisnīguma uzvara. Mana negaidītā klusēšana likās izbiedējusi viņu.

—    Toreiz es jūs saudzēju, — viņa sacīja. — Un ari tagad būtu saudzējusi, ja jūs mani nebūtu piespiedis runāt. — Viņa paspēra dažus sojus, it kā dzirtos iziet no istabas, taču pie pašām durvīm vilcinādamās apstājās.

—    Kādēļ jūs atnācāt, lai pazemotu sevi? — viņa jautāja.

—    KādēJ jūs atnācāt, lai pazemotu mani? — Viņa paspēra vēl vienu soli un atkal apstājās. — Dieva dēj, runājiet taču! — viņa kaisli iesaucās. — Ja jūsos saglabājusies kaut niecīgākā žēlsirdība, nejaujiet man sevi tā pazemot! Sakiet kaut ko … dzeniet mani ārā no istabas!

Piegāju Reičelai klāt, pats neapjauzdams, ko daru. Iespējams, ka neapzināti gribēju viņu aizkavēt, iekams viņa nav vēl kaut ko pateikusi. Kopš tā brīža, kad uzzināju, ka mana nozieguma pierādījumu, kura dēj Reičela mani

nosodīja, vipa redzējusī pašas acīm, pat pārliecība par s īvu nevainīgumu man vairs nelikās pietiekami droša. Es satvēru Reičelu aiz rokas, centos runāt stingri un lietišķi, lāču spēju vienīgi izteikt:

—    Reičela, kādreiz jūs mani mīlējāt.

Viņa nodrebēja un novērsa no manis skatienu. Viņas roka bezspēcīga un trīcoša palika manā plaukstā.

—    Laidiet vaļā, — viņa sacīja vārgā balsī.

Mans pieskāriens iedarbojās gluži tāpat, kā bija iedarbojusies manas balss skaņa, kad ienācu istabā. Pēc tam, kad Reičela mani bija nosaukusi par gļēvuli, pēc tam, kad bija izteikusi atzīšanās vārdus, kas mani padarīja par zagli, — kamēr viņas roka atradās manējā, visu varu par viņu es vēl nebiju zaudējis!

Maigi aizvedu viņu atpakaļ istabas vidū un nosēdināju sev blakus.

—     Reičela, — es sacīju, — nespēšu izskaidrot pretrunas savos vārdos, ko jūs*tūlīt dzirdēsiet. Varu pateikt vienīgi patiesību, tāpat kā patiesību pateicāt jūs. Jūs redzējāt — pati savām acīm redzējāt, ka es paņemu dimantu. Piesaucot dievu, lai viņš mani uzklausa, es jums apgalvoju, ka tikai tagad pirmo reizi uzzināju, ka esmu to paņēmis. Vai jūs vēl arvien šaubāties?

Vai nu Reičela manī neklausījās, vai arī manus vārdus nesadzirdēja.

—    Laidiet vaļā manu roku, — viņa vārgi atkārtoja.

Tā bija vienīgā atbilde. Reičelas galva noslīga uz mana

pleca, viņas roka neapzināti saspieda manu delnu tai mirklī, kad viņa mani lūdza laist to vaļā.

Ar savu jautājumu es vairs neuzmācos. Taču pacietības mērs bija pilns. Manas izredzes staigāt ar paceltu galvu krietnu cilvēku vidū bija atkarīgas no izredzēm panākt, lai Reičela izstāsta visu. Palika vēl viena vienīga cerība, ka notikumu virknē viņa kaut ko nav pamanījusi — kādu sīkumu, kas, rūpīgāk izpētīts, varbūt noderētu par līdzekli mana nevainīguma pierādīšanai. Atzīstos, ka nelaidu viņas roku vaļā. Atzīstos, ka runāju ar Reičelu, ņemdams talkā visu sen pagājušo laiku sirsnību un savstarpējo uzticēšanos.

—     Gribu jums kaut ko vaicāt, — es sacīju. — Gribu, lai izstāstāt man visu, kas noticis kopš tā brīža, kad novēlējām viens otram labu nakti, līdz tam brīdim, kad ierau- dzījāt mani paņemam dimantu.

Reičela pacēla galvu no mana pleca un pūlējās atbrīvot savu roku.

—           Ak, kādēļ gan atgriezties pagātnē! — viņa teica. — Kādēļ gan atgriezties!

—           Teikšu jums, kādēļ, Reičela. Mēs abi esam krituši par upuri kādiem drausmīgiem maldiem, kas slēpjas aiz patiesības maskas. Ja kopīgi aplūkosim to, kas notika naktī pēc jūsu dzimšanas dienas, varbūt vēl kādreiz spēsim saprasties.

Reičelas galva atkal noslīga uz mana pleca. Acīs sanesās asaras un lēnām plūda pār vaigiem.

—            Ak! — viņa sacīja. — Vai gan es neesmu lolojusi šādu cerību? Vai neesmu pūlējusies raudzīties uz notikušo tā, kā tagad raugāties jūs?

—           Jūs pūlējāties viena, — es atbildēju. — Neesat pūlējusies ar manu palīdzību.

Šie vārdi likās pamodinām Reičelā tādu pašu cerību, kādu sajutu es, tos izteikdams. Viņa ne tikai paklausīgi atbildēja uz maniem jautājumiem, bet lika lietā savu atjautu un labprāt atklāja visu, ko zināja.

—           Sāksim ar to, — es sacīju, — kas notika pēc tam, kad bijām novēlējuši viens otram labu nakti. Vai gājāt tūlīt gulēt vai palikāt vēl nomodā?

—    Gāju gulēt.

—           Vai ievērojāt, cik bija pulkstenis? Laikam bija jau vēls?

—    Ne pārāk vēls. Manuprāt, apmēram divpadsmit.

—    Jūs tūlīt aizmigāt?

—    Nē. Nevarēju gulēt visu nakti.

—    Vai bijāt satraukta?

—    Domāju par jums.

Šī atbilde gandrīz atņēma man drosmi. Kaut kas Reičelas balsi — pat vairāk nekā vārdos — skāra mani tieši sirdī. Turpināt spēju, tikai brīdi nogaidījis.

—    Vai jūsu istabā dega gaisma? — es jautāju.

—    Nē, vēlāk piecēlos un aizdedzu sveci.

—    Cik ilgs laiks bija pagājis, kopš nolikāties gulēt?

—    Šķiet, apmēram stunda. Tas varēja būt ap vieniem.

—    Vai jūs izgājāt no guļamistabas?

—           Tai mirklī gribēju iet. Biju apvilkusi rītatērpu un patlaban devos uz viesistabu pēc kādas grāmatas . ..

—    Vai atvērāt guļamistabas durvis?

— Tikko biju atvērusi.

—    Bet vēl nebijāt iegājusi viesistabā?

—    Nē … mani aizkavēja.

—    Kas jūs aizkavēja?

—           Zem durvīm ieraudzīju gaismu un dzirdēju tuvojamies soļus.

—    Un jūs izbijāties?

—           Vēl ne. Zināju, ka nabaga māmiņa mokās ar bezmiegu, un atcerējos, ka tovakar viņa nopūlējās mani pierunāt, lai nododu dimantu viņas glabāšanā. Man šķita, ka māmiņa nepamatoti baidās par dārgakmeni, un es nospriedu, ka viņa atnākusi palūkoties, vai jau guļu, un parunāt par dimantu, ja ieraudzīs, ka neesmu vēl aizmigusi.

—    Ko jūs darījāt?

—           Izdzēsu sveci, lai viņa nospriestu, ka guļu. Rīkojos, protams neapdomīgi, jo noteikti gribēju, lai dimants paliek tur, kur pati esmu to nolikusi.

—    Izdzēsusi sveci, jūs atkal gājāt gulēt?

—           Nepaguvu. Tai brīdī, kad dzēsu sveci, viesistabas durvis atvērās un es ieraudzīju …

—    Jūs ieraudzījāt? …

—    Jūs!

—    Apģērbušos kā parasti?

—    Nē.

—    Naktskreklā?

—    Naktskreklā — ar sveci rokā.

—    Vienu pašu?

—    Vienu pašu.

—    Vai manu seju jūs varējāt saskatīt?

—    Jā.

—    Skaidri?

—    Pavisam skaidri. To apgaismoja svece jūsu rokā.

—    Vai acis man bija vaļā?

—    Jā.

—           Vai neko savādu tajās nemanījāt? Kaut ko tukšai, nesaprātīgai izteiksmei līdzīgu?

—           Neko tamlīdzīgu neredzēju. Acis jums bija spožas — spožākas nekā citkārt. Jūs lūkojāties visapkārt, it kā zinātu, ka atrodaties tieši tur, kur gribat atrasties, un it kā baidītos, lai netiktu atklāts.

—           Kad es ienācu istabā, vai jūs pamanījāt, kāda man ir gaita?

—     Jū$ gājāt gluži tāpat kā vienmēr. Panācis līdz istabas vidum, jūs apstājāties un paskatījāties apkārt.

—    Ko jūs darījāt, mani ieraudzījusi?

—     Neko nevarēju darīt. Jutos kā sastingusi. Nespēju runāt, nespēju iekliegties, nespēju pat pakustēties, lai aizvērtu durvis.

—    Vai es varēju jūs redzēt — tur, kur jūs stāvējāt?

—           Protams, varējāt. Taču jūs pat nepalūkojāties uz manu pusi. Šim jautājumam nav nekādas nozīmes. Esmu pārliecinātā, ka jūs neredzējāt mani.

—    Kādēļ esat tik pārliecināta?

—           Vai jūs būtu ņēmis dimantu? Vai pēcāk būtu rīkojies tā, kā jūs patiešām rīkojāties? Vai šobrīd jūs atrastos šeit, ja zinātu, ka toreiz biju nomodā un raudzījos uz jums? Nelieciet man par to runāt! Gribu atbildēt jums mierīgi. Palīdziet man saglabāt vēsu prātu! Turpiniet, tikai par kaut ko citu!

Reičelai bija taisnība — pilnīga taisnība. Sāku jautāt par turpmāko.

—    Ko es darīju, iznācis istabas vidū un tur apstājies?

—           Jūs pagriezāties un devāties tieši uz istabas stūri blakus logam — kur stāvēja mans indiešu šķirstiņš.

—           Piegājis pie šķirstiņa, es laikam gan stāvēju ar muguru pret jums. Kā jūs varējāt redzēt, ko es daru?

—    Kad jūs sākāt kustēties, arī es mazliet pavirzījos.

—    Tā, lai redzētu, ko es daru?

—           Manā viesistabā ir trīs spoguļi. Kad jūs stāvējāt pie šķirstiņa, es vienā no tiem varēju redzēt visu, ko darāt.

—    Ko jūs ieraudzījāt?

—           Jūs nolikāt sveci uz šķirstiņa. Tad citu pēc citas atvērāt atvilktnes, līdz nonācāt pie tās, kurā biju ielikusi dimantu. Brīdi jūs noraudzījāties atvērtajā atvilktnē. Un pēc tam pastiepāt roku un paņēmāt dimantu.

—    Kā jūs zināt, ka es paņēmu dimantu?

—           Redzēju jūsu roku ieslīdam atvilktnē. Un, kad ņēmāt to ārā, ieraudzīju akmeni vizmojam starp jūsu īkšķi un rādītāja pirkstu.

—           Vai es vēlreiz izstiepu roku, lai, piemēram, aizvērtu atvilktni?

—           Nē. Dimants atradās jums labajā rokā, bet sveci no šķirstiņa jūs paņēmāt ar kreiso roku.

—    Vai pēc tam es atkal skatījos apkārt?

—    Nē.

—    Un tūlīt izgāju no istabas?

—            Nē. Jūs pilnīgi nekustīgi stāvējāt, liekas, krietnu brīdi. Redzēju spogulī jūsu seju no sāniem. Jūs šķitāt iegrimis domās un pats ar tām neapmierināts.

—     Kas notika pēc tam?

—    Jūs pēkšņi it kā attapāties un izgājāt no istabas.

—    Vai durvis es aizvēru?

—    Nē. Jūs steigšus izgājāt gaiteni un durvis atstājāt vaļā.

—    Un pēc tam?

—    Tad jūsu sveces gaisma nozuda, soļi izgaisa un es paliku viena tumsā.

—    Un pēc tam vairs nekas nenotika līdz tam brīdim, kad visa māja uzzināja par dimanta nozušanu?

—    It nekas.

—    Vai esat pārliecināta? Varbūt jūs kādu laiku bijāt aizmigusi?

—    Nevarēju vairs gulēt. Pat gultā vairs negāju. Nekas nenotika līdz tam brīdim, kad no rita parastajā stundā ieradās Penelope.

Es palaidu vaļā Reičelas roku, piecēlos un sāku staigāt pa istabu. Lai kādu jautājumu uzdevu, ikviens tika atbildēts. Lai kādu sīkumu gribēju noskaidrot, viss tika skaidri pateikts. Es pat atgriezos pie domas par mēnessērdzību un viskija reibumu, un atkal pierādījās, ka abām šīm teorijām nav nekāda seguma, jo šoreiz to apstiprināja lieciniece, kas mani redzējusi pati savām acīm. Ko tagad sacīt? Ko tagad darīt? No necaurredzamās tumsas, kas mani apņēma no visām pusēm, pacēlās viens vienīgs skaidri saskatāms un aptaustāms fakts — zādzība. Ne mazākais gaismas stariņš neatspīdēja tobrīd, kad Trīsuļojošajās smiltīs atklāju Rozannas Spīrmenas noslēpumu. Un ne mazākais gaismas stariņš neatspīdēja arī tagad, kad izjautāju Reičelu pašu un no viņas pašas lūpām izdzirdēju patiesību par tās nakts briesmīgajiem notikumiem.

Šoreiz Reičela pirmā pārtrauca klusēšanu.

—    Nu, — viņa sacīja, — jūs jautājāt, un es atbildēju. Jūs modinājāt manī cerību, ka varbūt kaut kas noskaidrosies, jo pats uz kaut ko cerējāt.

Reičelas balss lika man noprast, ka atkal esmu zaudējis varu pār viņu.

—    Mums vajadzēja kopā aplūkot notikumu naktī pēc manas dzimšanas dienas, — viņa turpināja, — lai atkal spētu saprasties. Vai esam to panākuši?

Nesaudzīgi viņa gaidīja manu atbildi. Atbildēdams Reičelai, es liktenīgi kļūdījos, — ļāvu savam bezcerīgajam stāvoklim gūt virsroku pār pašsavaldīšanos. Pārsteidzīgi un neapdomīgi pārmetu viņai līdzšinējo klusēšanu, kas mani visu laiku turējusi neziņā.

—     Ja jūs būtu runājusi tad, kad vajadzēja runāt, — es iesāku, — ja jūs gluži vienkārša taisnīguma labad būtu papūlējusies man paskaidrot…

Reičela pārtrauca mani, nikni iekliegdamās. Tie nedaudzie vārdi, ko paguvu izteikt, šķita iesvēluši viņu trakās dusmās.

—    Paskaidrot! — viņa atkārtoja. — Ak, vai gan tāds cilvēks vēl pasaulē ir redzēts! Es saudzēju viņu, kad sirds man sāpēs lūza, es pasargāju viņu, kad uz spēles tika likts mans gods, bet viņš — viņš un neviens cits — tagad uzbrūk man un apgalvo, ka man vajadzējis paskaidrot! Pēc tam kad esmu viņam ticējusi, pēc tam kad esmu viņu mīlējusi, pēc tam kad esmu dienām par viņu domājusi un naktīs viņu redzējusi sapnī, viņš iedrošinās vaicāt, kālab neesmu viņu pazemojusi jau pirmajā reizē, līdzko tikāmies, sacīdama: «Mans sirdsmīļotais, jūs esat zaglis! Mans varoni, ko esmu mīlējusi un godājusi, jūs nakts aizsegā ielavījāties manā istabā un nozagāt manu dimantu!» Tātad to man vajadzēja teikt. Nelieti, jūs nicināmais, nicināmais, nicināmais nelieti, labāk es zaudētu piecdesmit dimantu, nekā redzu jūsu melīgo seju, jā, jūsu melīgo seju — tādu, kādu to redzu pašlaik!

Es paņēmu cepuri. Aiz līdzjūtības pret Reičelu — jā, varu godīgi atzīties — aiz līdzjūtības pret viņu es, ne vārda nebildis, pagriezos un atvēru durvis, pa kurām biju ienācis istabā.

—     Nē! — viņa sacīja. — Vēl ne! Pirms aizejat, man vēl jāpaskaidro sava izturēšanās pret jums. Jūs paliksiet un uzklausīsiet mani. Vai arī jums vajadzēs rīkoties vēl zemiskāk un iziet no šejienes pret manu gribu.

Man sāpēja sirds, nolūkojoties viņā, man sāpēja sirds, uzklausot viņu. Atbildēju ar mājienu — neko citu es tobrīd nespēju —, ka pakļaujos viņas gribai.

Košais dusmu sārtums Reičelas sejā pamazām nobālēja, jo es atgriezos un klusēdams apsēdos. Viņa mazliet nogaidīja, lai saņemtos. Kad viņa atkal sāka runāt, nevarēja vairs manīt ne mazākās jūtu atblāzmas. Reičela runāja, manī neskatīdamās. Rokas gulēja klēpī cieši sakļautas, acis palika pievērstas grīdai.

—     Gluži vienkāršas taisnības labad man vajadzēja jums visu paskaidrot, — Reičela sacīja, atkārtodama manus vārdus. — Jūs tūlīt redzēsiet, vai esmu pūlējusies izturēties pret jums taisnīgi vai neesmu. Es jums tikko stāstīju, ka pēc jūsu aiziešanas no manas viesistabas tonakt vispār negulēju un pat gultā vairs nelikos. N^v nozīmes jūs apgrūtināt ar atmiņām par to, ko toreiz domāju, pastāstīšu vienīgi, ko darīju, kad pēc krietna brīža biju mazliet attapusies. Es nolēmu necelt trauksmi un nevienam par notikušo nestāstīt, lai gan to būtu vajadzējis darīt. Kaut gan jūsu rīcību biju redzējusi pati savām acīm, es mīlēju jūs tik stipri, ka labprāt noticētu vienalga cik neiespējamam izskaidrojumam, tikai to mans prāts atteicās aptvert, ka patiešām esat zaglis. Domāju, domāju un beidzot uzrakstīju jums vēstuli.

—    Nekādu vēstuli neesmu saņēmis.

—     Zinu, ka neesat saņēmis. Pagaidiet mazliet, un jūs tūlīt izdzirdēsiet, kādēļ. Mana vēstule jums neko nepateiktu tieši. Tā neizpostītu jūsu dzīvi, ja nokļūtu kāda cita cilvēka rokās. Tā jums tikai pavēstītu — turklāt pietiekami skaidri, lai jūs neko nepārprastu, — ka jūsu parādi man nav nekāds noslēpums un ka gan pati pēc savas, gan pēc māmiņas pieredzes zinu, cik neapdomīgs un nepiesardzīgs jūs esat līdzekļu izvēlē, kad vajag tikt pie naudas. Jūs atcerētos franču advokāta ierašanos un saprastu, par ko es runāju. Ja pēc tam jums vēl nezustu interese lasīt vēstuli tālāk, jūs uzdurtos uz kādu manu piedāvājumu — gluži slepenu piedāvājumu (ne vārda, ievērojiet, par to nedrīkstētu bilst pat sarunā starp mums abiem vien) — aizdot jums tik lielu naudas summu, cik lielu vien man izdotos sadabūt. Un es to būtu sadabūjusi! — Reičela iesaucās, un viņas vaigos atkal atgriezās sārtums un acis atkal palūkojās manī. — Es pati būtu ieķīlājusi dimantu, ja citādi neizdotos sagādāt naudu! Tieši tā arī es jums rakstīju. Pagaidiet! Es izdarīju vēl vairāk. Es sarunāju ar Penelopi, lai viņa nodod jums vēstuli, kad neviena nebūs tuvumā. Biju nolēmusi ieslēgties guļamistabā un viesistabu visu rītu atstāt tukšu un atvērtu. Un es cerēju — cerēju no visas sirds un dvēseles! — ka jūs izmantosiet šo izdevību un slepus atliksiet dimantu atpakaļ atvilktnē.

Mēģināju ierunāties. Reičela nepacietīgi pacēla roku un mani apklusināja. Garastāvoklis viņai mainījās joņiem vien, un tai brīdī viņa atkal aizsvilās dusmās. Viņa piecēlās no krēsla un pienāca man klāt.

—           Zinu, ko jūs gribat sacīt, — viņa turpināja. — Jūs yrībat man atgādināt, ka nekādu vēstuli neesat saņēmis. V.iru pateikt, kādēļ. Es to saplēsu.

Kāds tam bija iemesls?

-      Pats svarīgākais no visiem iemesliem. Es labāk to plēsu nekā nometu zemē, atdodama tādam cilvēkam,

k.uls esat jūs! Kāda bija pirmā ziņa, ko saņēmu tai rītā? I.ldzko biju izstrādājusi savu.plānu, ko es uzzināju? Uzzināju, ka jūs — jūs!!! — pirmais no visas mājas esat ierosinājis ataicināt policiju. Jūs bijāt pats aktīvākais darī- l.ijs, jūs uzņēmāties vadību, jūs pūlējāties vairāk nekā jebkurš cits, lai atrastu dārgakmeni! Jūs aizgājāt nekaunībā pat tik tālu, ka iedrošinājāties ar mani runāt par nozudušo dimantu — to dimantu, ko pats bijāt nozadzis, īlimantu, kas jau labu brīdi atradās jūsu rokās! Pārliecinājusies par jūsu drausmīgo viltīgumu un divkosību, es saplēsu vēstuli. Bet pat tad — pat tad, kad jūsu atsauktā policista okšķerēšanās un izjautāšana padarīja mani vai traku, — pat tad vēl kaut kāda prāta apmātība neļāva man galīgi atteikties no jums. Es pati sev sacīju: «Šo neģēlīgo larsu viņš spēlē visiem citiem. Pamēģināšu, vai viņš to spēlēs arī man.» Kāds man pateica, ka jūs esat uz terases. Os taisnā ceļā devos turp. Ar varu piespiedu sevi uzlūkot jūs. Vai esat aizmirsis, ko man sacījāt?

Es būtu varējis atbildēt, ka atceros visu līdz pēdējam vārdam. Taču kam gan šī atbilde tobrīd spētu noderēt?

Kā es varēju sacīt, ka viņas toreiz teiktie vārdi mani pārsteidza un sāpināja, radīja manī aizdomas, vai tikai viņu nav pārņēmis bīstams nervu satraukums, īsu brīdi izraisīja pat šaubas, ka dārgakmens pazušana viņai varbūt nemaz nav tāds noslēpums kā mums, pārējiem, — taču ne mirkli nelika nojaust patiesību? Tā kā manā rīcībā nebija ne mazākā sava nevainīguma pierādījuma, kā es varēju Reičelu pārliecināt, ka tai reizē, kad viņa uzrunāja mani uz terases, to, kas viņai prātā, es nezināju ne par mata tiesu vairāk, kā varētu zināt nejaušs garāmgājējs?

—    Varbūt jums ir izdevīgi to aizmirst, man izdevīgi ir visu atcerēties, — Reičela turpināja. — Zinu, ko teicu, jo iepriekš savus vārdus pārdomāju. Citu pēc citas devu jums iespējas pateikt man patiesību. Izsaciju visu, kas bija sakāms, un daudz netrūka, lai pat atzītos, ka zinu, kurš ir zaglis. Un vienīgā atbilde, ko saņēmu, — jūs brīnījāties, man acīs skatīdamies liekuļotā pārsteigumā, ar svētas nevainības izteiksmi sejā — tieši tāpat, kā skatījāties mani šodien, tāpat, kā skatāties mani patlaban! Aizgāju no jums tai rītā, beidzot sapratusi, kas īsti jūs esat, — pats zemiskākais nelietis, kāds jebkad dzīvojis zemes virsū! / 1

—     Ja jūs toreiz būtu visu pasacījusi, jūs varbūt aizietu no manis, Reičela, apzinādamās, ka esat nežēlīgi nodari- , jusi pāri nevainīgam cilvēkam.

—     Ja es būtu runājusi citu cilvēku klātbūtnē, — viņa atcirta jaunā dusmu uzplūdā, — jūs paliktu uz mūžu ap-1 kaunots! Ja es būtu visu pasacījusi tikai jums vienam vien, jūs liegtos tāpat, kā liedzaties tagad. Varbūt jūs domājat, ka es būtu jums ticējusi? Vai tiešām vilcinātos melot cilvēks, kurš izdarījis to, ko izdarījāt jūs, turklāt manis pašas acu priekšā, un pēc tam rīkojies tā, kā rīkojāties jūs, un atkal manu acu priekšā? Nu tad klausieties vēlreiz — es nodrebēju šausmās, ka būs jādzird jūs melojam, tāpat kā biju nodrebējusi šausmās, redzot jūs zogam. Jūs runājat tā, it kā tas viss būtu kaut kāds pārpratums, ko var noskaidrot ar dažiem vārdiem! Ko lai saka — pārpratums ir noskaidrots. Bet vai no tā mums kādam kļuvis labāk? Nē, viss paliek tāpat, kā bijis. Es jums neticu arī tagad! Neticu, ka esat atradis naktskreklu, neticu nekādai Rozannas Spīrmenas vēstulei, neticu nevienam vienīgam jūsu vārdam. Jūs nozagāt Mēness akmeni —es pati to redzēju! Jūs izlikāties palīdzam policijai — es pati to re-/ dzēju! Jūs ieķīlājāt dimantu augļotājam Londonā — esmu par to pārliecināta! Aizdomas par saviem kauna darbiem (izmantodams manu noziedzīgo klusēšanu) jūs uzvēlāt gluži nevainīgam cilvēkam! Jau nākamajā rītā jūs ar savu laupījumu aizbēgāt uz kontinentu! Pēc visām šīm nelietībām jums atlika vēl tikai viens zemisks solis. Jūs iera- dāties šeit ar pēdējiem meliem uz lūpām — jūs ieradā- ties šeit, lai pateiktu man, ka esmu jūs aizvainojusi!

Ja es uzkavētos vēl kaut mirkli, man būtu izlauzušies diezin kādi vārdi, ko pēcāk vajadzētu atcerēties ar veltīgu nožēlu un sāpēm. Es pagāju Reičelai garām un atkal atvēru durvis. Un atkal Reičela īsti sievišķīgā dusmu neprātā sagrāba mani aiz rokas un aizšķērsoja man ceļu.

—    Ļaujiet man iet, Reičela, — es sacīju. — Tā būs labāk gan jums, gan man. Ļaujiet man iet!

Krūtis viņai sažņaudzās neapvaldāmās dusmās — straujā, saraustītā elpa gandrīz skāra manu seju, kad viņa aizturēja mani pie durvīm.

—    Kādēļ jūs atnācāt? — viņa izmisusi iesaucās. — Jau- l.iju jums vēlreiz — kādēļ jūs atnācāt? Vai baidāties, ka es jūs nodošu? Jūs tagad esat bagāts cilvēks, jums tagad Ir stāvoklis sabiedrībā, jūs varat apprecēt vislepnāko līgavu visā mūsu zemē — vai tiešām jūs baidāties, ka es citiem pateikšu to, ko esmu teikusi jums vienam vienīgajam? Es io nevaru izdarīt! Nevaru jūs nodot! Esmu sliktāka par jums, ja vien kāds cilvēks var būt vēl sliktāks. — Reičela elsoja, asaras plūda aumaļām. Viņa pūlējās tās apvaldīt, viņa turēja mani arvien stiprāk un stiprāk. — Nespēju izraut jūs no savas sirds, — viņa sacīja, — pat tagad vēl nespēju! Varat paļauties uz šo apkaunojošo, tik ļoti apkaunojošo vājību, kas tikai tā pret jums spēj cīnīties. — Pēkšņi viņa palaida mani vaļā, pacēla abas rokas un kā neprātā lauzīja tās. — Ikviena cita sieviete pasaulē vairītos viņam pieskarties! — viņa iesaucās. — Ak dievs! Sevi nicinu vēl vairāk, nekā nicinu viņu!

Pašam pret savu gribu man acīs sariesās asaras, šīs šausmas es ilgāk vairs nespēju panest.

—    Jūs vēl uzzināsiet, ka esat nodarījusi man pāri, — es teicu. — Vai arī nekad vairs mani neredzēsiet!

Pateicis šos vārdus, es izgāju pa durvīm. Viņa pielēca kājās — nabaga cēlsirdīgā būtne! — un pavadīja mani blakus istabā, šķiroties pateikdama pēdējos žēlsirdīgos vārdus.

—    Frenklin, — viņa sacīja, — es jums piedodu! Ak, Frenklin, Frenklin! Mēs nekad vairs netiksimies. Sakiet, ka esat piedevis man!

Es pagriezos, lai Reičela redzētu, ka vairs nespēju runāt, — pagriezos, pamāju ar roku un caur asarām, kas beidzot mani pārvarēja, saskatīju viņu neskaidri kā parādību.

Nākamajā brīdī šī rūgtā tikšanās jau bija galā. Es atkal izgāju dārzā. Vairs neredzēju un nedzirdēju viņu.

VIII NODAĻA

Vēlu tai pašā vakarā pie manis ieradās misters Brafs. Advokāta izturēšanās bija stipri pārvērtusies. Nemanīju vairs ierastās pašpaļāvības un možuma. Pirmo reizi mūžā viņš paspieda man roku klusēdams.

—    Jūs dodaties atpakaļ uz Hempstedu? — es vaicāju, lai tikai kaut ko runātu.

—    Tikko braucu no Hempstedas, — viņš atbildēja. — Zinu, mister Frenklin, ka beidzot esat noskaidrojis patiesību. Taču teikšu jums atklāti, — ja es būtu zinājis, cik dārgi tas mums maksās, labāk būtu atstājis jūs neziņā.

—    Jūs tikāties ar Reičelu?

—    Nāku tieši no Portlendpleisas, kurp es viņu pavadīju, nevarēju ļaut, lai viņa brauc mājās viena. Neuzdrošinos vainot jūs par ciešanām, ko ši nelaimīgā tikšanās nodarījusi Reičelai, jo jūs sastapāties manās mājās un ar manu atļauju. Varu vienīgi parūpēties, lai šāds ļaunums otrreiz vairs netiktu nodarīts. Reičela ir jauna — viņas gars ir stiprs —, laiks un miers viņai palīdzēs to visu pārciest. Gribu gūt pārliecību, ka jūs nedarīsiet nekā tāda, kas kavētu viņas atspirgšanu. Vai varu paļauties uz jums, ka vairs nemēģināsiet ar viņu tikties, kamēr nebūsiet saņēmis manu atļauju un piekrišanu?

—    Pēc tā, ko pārcieta viņa un ko pārcietu es, — es atbildēju, — varat droši uz mani paļauties.

—    Jūs man to apsolāt?

—    Jā, es apsolu.

Misters Brafs atviegloti uzelpoja. Viņš nolika cepuri un piestūma savu krēslu tuvāk manējam.

—     Tas nu ir nokārtots! — viņš sacīja. — Tagad parunāsim par nākotni — jūsu nākotni, protams. Pēc manām domām, par neparasto notikumu, pavērsienu īsumā varam izdarīt šādus secinājumus. Pirmkārt, mēs esam pārliecināti, ka Reičela jums ir pateikusi patiesību tik skaidri, cik vien skaidri vārdos var kaut ko izsacīt. Otrkārt, — kaut arī zinām, ka šai patiesībā kaut kur slēpjas kāda šausmīga kļūda, mēs nevaram nosodīt Reičelu par to, ka viņa tic jūsu vainai, pamatojoties uz pierādījumiem, ko redzējusi pati savām acīm un dzirdējusi savām ausīm, jo vairāk tādēļ, ka šie pierādījumi balstās uz tādiem apstākļiem, kas nepārprotami liecina pret jums.

Sai vietā es viņu pārtraucu.

—    Es nenosodu Reičelu, — es sacīju. — Man vienīgi žēl, ka viņa nespēja sevi pārvarēt un jau toreiz runāt ar mani skaidru valodu.

—- Tikpat labi jūs varētu nožēlot, ka Reičela ir Reičela, nevis kāda cita, — iebilda misters Brafs. — Un arī tad šaubos, vai jebkura kaut cik smalkjūtīga meitene, kas no visas sirds vēlējusies apprecēties ar jums, spētu pateikt jums acis, ka esat zaglis. Lai kā rīkotos citas, Reičelai tas nav pa spēkam. Kādā citā gadījumā, kas tomēr bija stipri līdzīgs šim gadījumam ar jums, viņai radās tāda pati situācija un viņa rīkojās tāpat kā ar jums. Turklāt, kā Reičela pati šovakar man atzinās ceļā uz pilsētu, — ja arī viņa toreiz būtu jums skaidri visu pateikusi, viņa jūsu liegšanās vārdiem nebūtu ticējusi, tāpat kā netic tagad. Ko jūs varat uz to atbildēt? Nav nekādas atbildes. Nu, redziet nu, mister Frenklin! Lai gan izrādījās, ka mans ieskats par šo jautājumu ir gaužām aplams, varbūt tomēr derētu uzklausīt manu padomu. Teikšu jums atklāti — mēs veltīgi šķērdēsim laiku un bezjēdzīgi lauzīsim galvu, pūlēdamies atgriezties pagātnē un atšķetināt visu šo drausmīgo jūkli no paša sākuma. Izmetīsim no prāta pilnīgi visu, kas pērn notika lēdijas Verinderes muižā, palūkosimies, ko mēs varētu atklāt nākotnē, un nepūlēsimies gar to, ko nespējam atklāt pagātnē.

—    Jūs acīmredzot aizmirstat, — es sacīju, — ka šis notikums — vismaz ciktāl tas skar mani — attiecināms tikai uz pagātni.

—    Atbildiet man, lūdzu, — misters Brafs atcirta. — Vai Mēness akmens ir vai nav visas šīs nelaimes iemesls?

—    Ir, bez šaubām.

—    Nu, redziet. Kas, pēc mūsu domām, notika ar Mēness akmeni, kad tas tika nogādāts Londonā?

—    To ieķīlāja misteram Lūkeram.

—    Mēs zinām arī, ka jūs to neesat ieķīlājis. Vai mēs zinām, kas to izdarīja?

—    Nē.

—    Kur, pēc jūsu domām, Mēness akmens atrodas pašlaik?

—    Nodots glabašana mistera Lūkera baņķierim.

—    Tieši tā! Un tagad ievērojiet! Patlaban jau ir jūnijs. Sā mēneša beigās (datumu precīzi nevaru pateikt) paies gads, kopš dārgakmens ir ieķīlāts, — tādas ziņas ir mūsu rīcībā. Ļoti iespējams — lai neteiktu vairāk —, ka cilvēks, kas dimantu ieķīlājis, gribēs to izpirkt, gadam apritot. Ja viņš to izpirks, misteram Lūkeram pašam — tādu noteikumu viņš izvirzījis — dimants jāsaņem no baņķiera rokām. Šo apsvērumu dēļ es ierosinu mēneša beigās pie bankas norīkot sardzi un noskaidrot, kam misters Lūkers atdos Mēness akmeni. Vai tagad jūs saprotat?

Es atzinu (diezgan negribīgi), ka šī ideja ir vismaz jauna.

—    Tā ir tiklab mana, kā mistera Mērtveta ideja, — atbildēja misters Brafs. — Varbūt tā nemaz man neienāktu prātā, ja pirms kāda laika es nebūtu ar viņu aprunājies. Ja misteram Mērtvetam ir taisnība, arī indieši mēneša beigās neizlaidīs banku no acīm, un tad var notikt kaut kas gaužām nopietns. Kas īsti, gar to ne jums, ne man nav nekādas daļas, mūs interesē tikai tas, vai šādā veidā izdosies notvert mistisko «kādu», kas ieķīlājis dimantu. Sis cilvēks, varat par to nešaubīties, ir vainīgs (neņemos pateikt, kādā veidā), ka esat nonācis pašreizējā nelāgajā stāvoklī, un vienīgi šis cilvēks spēj panākt, lai jūs atgūtu cieņu Reičelas acīs.

—    Nevaru noliegt, — es teicu, — ka jūsu ierosinātais plāns, kā atrisināt šo sarežģīto situāciju, ir ļoti drosmīgs, ļoti atjautīgs un pavisam necerēts. Taču . ..

—    Taču jums radušies kādi iebildumi?

—    Jā. Mani iebildumi ir tādi, ka jūsu ierosinājums liek mums gaidīt.

—     Piekrītu. Pēc mana aprēķina, jums vajadzēs gaidīt apmēram divas nedēļas — varbūt drusku vairāk vai mazāk. Vai tas ir tik ilgi?

—     Manā stāvoklī, mister Braf, vesela mūžība. Dzīve man kļūs nepanesama, ja nespēšu neko darīt, lai tūlīt atgūtu savu labo slavu.

—    Jā, to es saprotu. Vai esat jau domājis, ko varētu darīt?

—    Gribu aprunāties ar seržantu Kafu.

—    Viņš ir atstājis dienestu slepenpolicijā. Veltīgi gaidīt, ka seržants jums palīdzēs.

—    Zinu, kur viņu atrast, un mēģināts vēl nav zaudēts.

—    Pamēģiniet, — mirkli pārdomājis, piekrita misters Brafs. — Kopš seržanta Kafa laika viss šis notikums pavērsies tik neparasti, ka varbūt jums izdodas viņu ieinteresēt. Mēģiniet un dariet man zināmu, kā būs veicies. Bet pagaidām, — viņš turpināja pieceldamies, — ja līdz mēneša beigām jums neizdosies noskaidrot neko jaunu, sakiet — vai es savukārt drīkstu izmēģināt laimi, norīkojot sardzi pie bankas?

—    Protams, — es atbildēju, — ja vien līdz tam laikam es jūs no šīm rūpēm neatbrīvošu.

Misters Brafs pasmaidīja un paņēma cepuri.

—    Pasakiet seržantam Kafam, — viņš sacīja, — ka, pēc nicinām domām, patiesību varēs atklāt vienīgi tad, ja tiks noskaidrots, kas ieķīlājis dimantu. Un paziņojiet man, ko par to saka seržanta pieredze.

Tā mēs izšķīrāmies.

Nākamajā rītā es agri jau braucu uz Dorkingu — mazu pilsētiņu, kur, kā man paziņoja Beteridžs, apmeties seržants Kafs.

Apjautājies viesnīcā, es saņēmu nepieciešamos norādī- lumus, kā atrast seržanta māju. Turp cauri pilsētiņas nomalei veda kluss sānceļš; māja, noslēpusies no ārpasaules, slavēja dārza vidū, un no aizmugures un sāniem to apjoza pamatīgs ķieģeļu mūris, bet no ielas aizsedza augsts dzīvžogs. Augšpusē ar lepni izkrāsotu režģi rotātie vārti bija aizslēgti. Parāvis zvanu, es ielūkojos caur režģi un visap- kart ieraudzīju seržanta iecienītās rozes: tās ziedēja dārzā, veseliem puduriem ieskāva durvis, raudzījās pa logiem istabās. Tālu no lielpilsētas noziegumiem un noslēpumiem slavenais zagļu ķērājs dīki dzīvoja savus pēdējos mūža gadus, grimdams rozēs!

Patīkama, gados vecāka sieviete atvēra vārtus un tūlīt iznīcināja visas manas cerības uz seržanta Kafa palīdzību. Iepriekšējā dienā viņš bija aizbraucis uz Īriju.

—    Vai viņš turp devās sakarā ar darbu? — es jautāju.

Sieviete pasmaidīja.

—    Tagad viņam ir tikai viens darbs, — viņa sacīja, — rozes. Kāda ievērojama cilvēka dārznieks Īrijā izgudrojis kaut ko jaunu rožu audzēšanā, un misters Kafs aizbrauca to noskaidrot.

—    Vai jūs zināt, kad viņš atgriezīsies?

—     Grūti pateikt, ser. Misters Kafs sacīja, ka varbūt atgriezīšoties tūlīt, bet varbūt palikšot ilgāk, viss atkarīgs no tā, vai jaunais atklājums viņam liksies uzmanības vērts. Ja jūs gribat misteram Kafam atstāt kādu ziņu, es parūpēšos, ser, lai viņš to saņemtu.

Es iedevu savu vizītkarti, ar zīmuli otrā pusē uzrakstījis:

«Gribu Jums kaut ko pastastīt par Meness akmeni. Sūtiet man ziņu, līdzko būsiet atgriezies.»

Pēc tam man atlika vienīgi pakļauties apstākļiem un braukt atpakaļ uz Londonu.

Uzbudinātajā garastāvoklī, kas neatstāja mani tai laikā, par kuru patlaban rakstu, neveiksmīgais brauciens pie seržanta Kafa padarīja tikai vēl neatlaidīgāku manu tāpat jau trauksmaino tieksmi kaut ko darīt. Atgriezies no Dor- kingas, tai pašā dienā nolēmu, ka jau nākamajā rītā, nežēlodams pūles un pārvarēdams jebkurus šķēršļus, lūkošu atkal meklēt ceļu no neziņas tumsas pretī patiesības gaismai.

Ar ko lai sāku savus mēģinājumus?

Ja mans lieliskais draugs Beteridžs būtu pie manis, kad apsvēru šo jautājumu, un ja es viņu iepazīstinātu ar savu domu gaitu, viņš noteikti apgalvotu, ka šoreiz virsroku pār mani ņēmusi vācu ietekme. Nopietni runājot, jāatzīst, — varbūt tiešām Vācijā gūtā izglītība savā ziņā vainīga, ka tobrīd nodevos šādai neauglīgai prātošanai. Gandrīz visu nakti nosēdēju smēķēdams un gudroju visādas teorijas, kas cita citu pārspēja nelietderībā. Kad beidzot nolikos gulēt, nomodā iztēlotās ainas vajāja mani arī sapņos. Nākamajā rītā pamodos, juzdams, ka galvā viss obj-ektīvi subjektīvais un subjektīvi objektīvais sajucis vienā jūklī, un šai dienai bija lemts apliecināt manas pūles praktiskā rīcībā, ko es uzsāku, apšaubīdams, vai man maz ir tiesības (no tīri filozofiskā viedokļa) uztvert jebkuru priekšmetu vai parādību (arī dimantu) kā vispār eksistējošu.

Cik ilgi es maldītos pats savas metafizikas miglā, ja vien man tiktu dota vaļa, to nekādi nespēju pateikt. Kā īsts glābiņš mani no šīs miglas atbrīvoja kāda nejaušība. Tai rītā uzvilku tos pašus svārkus, kas man bija mugurā todien, kad tikos ar Reičelu. Kaut ko meklēdams kabatās, esf nejauši uzdūros saburzītam papīriņam un, paņēmis to rokā, konstatēju, ka tā ir Beteridža vēstule.

Būtu nežēlīgi atstāt veco, labo draugu bez atbildes. Gāju pie rakstāmgalda un vēlreiz izlasīju Beteridža vēstuli.

Uz vēstuli, kurā nav pateikts it nekas svarīgs, nemaz tik viegli nav atbildēt. So Beteridža sasniegumu sarakstē ar mani varēja pieskaitīt tieši pie šādām vēstulēm. Mistera Kendija palīgs Ezra Dženingss pastāstījis savam darba devējam, ka saticis mani, un misters Kendijs savukārt vēloties satikt mani, lai kaut ko man pateiktu, kad nākamreiz ieradīšos Frīzingholā. Ko lai atbildu tādu, kas būtu kaut tā papīra vērts, uz kura rakstīšu? Sēdēju, uz Beteri- džam nolemtās papīra lapas pēc atmiņas zīmēdams mistera Kendija dīvainā palīga vaibstus, un pēkšņi prātā iešāvās doma, ka Ezra Dženingss neatlaidīgi gadās man ceļā! Paguvu iemest papīru grozā vismaz kādu duci portretu, kuros bija attēlots cilvēks ar lāsumainajiem matiem, līdz beidzot uzrakstīju Beteridžam vēstuli. Tā bija gluži parasta vēstule, nozīmīga bija tikai tās iedarbība uz mani. Pūles uzrakstīt dažus pavisam vienkāršā valodā izsacītus teikumus beidzot atbrīvoja manu galvu no aplamajām domām, kas to nomāca jau vairākas dienas.

Vēlreiz nododamies sava mīklainā stāvokļa apcerei, es mēģināju visas šīs neatrisināmās grūtības izpētīt no tīri praktiskā viedokļa. Tā kā šās neaizmirstamās nakts notikumi man vēl arvien šķita neizprotami, es pametu skatienu mazliet tālāk atpakaļ un lūkoju atsaukt atmiņā laiku pirms dzimšanas dienas vakara, un saredzēt tur kādu gadījumu, kas palīdzētu man atrast mīklas atrisinājumu.

Vai kaut kas nebija noticis, kamēr mēs ar Reičelu krāsojām durvis? Vai pēcāk, kad braucu uz Frīzingholu? Vai varbūt vēl vēlāk, kad atgriezos kopā ar Godfriju Eiblvaitu un viņa māsām? Vai tad, kad atdevu Reičelai Mēness akmeni? Vai varbūt vēl pēc tam, kad viesi bija sabraukuši un mēs sēdējām pie galda? Mana atmiņa veikli sniedza atbildes uz šiem jautājumiem, līdz nonācu pie pēdējā. Aplūkodams visu, kas bija noticis pie viesību galda, es pēkšņi vairs nespēju rast nekādu atbildi. Nevarēju pat atcerēties, cik īsti viesu sēdēja-pie galda.

Nonācis šeit galīgā strupceļā, es, dabiski, secināju, ka tas, kas notika pie pusdienu galda, būtu īpaši atalgojis manas pūles un sniedzis gaidīto atbildi. Man šķiet, ikviens cilvēks līdzīgā situācijā spriestu gluži tāpat kā es. Kad pašu interesēs mēs kļūstam par savu pētījumu objektu, parasti aizdomīgs liekas tieši tas, ko mēs nezinām. Ja izdotos atcerēties to cilvēku vārdus, kuri sēdēja pie viesību galda, es varētu izmantot viņu atmiņu, lai aizpildītu robus savā atmiņā, un pierakstīt visu, ko viņi atceras no dzimšanas dienas notikumiem, un šādā veidā iegūto rezultātu pārbaudīt to notikumu gaismā, kas nāca pēc tam, kad viesi jau bija aizbraukuši.

Sis pēdējais no maniem mēģinājumiem izmeklēšanas mākslā, kuru Beteridžs droši vien piedēvētu manam gaišajam prātam jeb franču ietekmei, kas tobrīd guvusi manī pārsvaru, beidzot vainagojās panākumiem. Lai cik neticami tas liktos, galu galā es biju uztaustījis pašu būtiskāko šai noslēpumā. Nu vajadzēja vairs "tikai nelielu mājienu, kas man parādītu pareizo virzienu. Nākamā diena vēl nebija galā, kad šo mājienu man deva viens no viesiem, kas toreiz piedalījās dzimšanas dienas svinībās!

Tā kā rīcības plāns bija izstrādāts, vispirms vajadzēja iegūt pilnīgu viesu sarakstu. Te man it viegli talkā varēja nākt Beteridžs. Nolēmu tūlīt atgriezties Jorkšīrā un nākamās dienas rītā sākt izmeklēšanu.

Bija pārāk vēls, lai tiktu uz vilcienu, kas izbrauca no Londonas priekšpusdienā. Atlika vienīgi trīs stundas gaidīt līdz nākamajam vilcienam. Vai es nevarētu šo laiku izmantot Londonā lietderīgi?

Manas domas atkal stūrgalvīgi atgriezās pie dzimšanas dienas svinību galda.

Kaut gan biju aizmirsis gan viesu skaitu, gan viņu vārdus, diezgan viegli atcerējos, ka gandrīz visi tie bija braukuši vai nu no Frīzingholas, vai tās tuvākās apkaimes. Taču «gandrīz visi» vēl nenozīmēja «visi». Daži no mums nebija pastāvīgi turienes iemītnieki. Es biju viens no tiem. Misters Mērtvets bija otrs. Godfrijs Eiblvaits — trešais. Misters Brafs… nē, atcerējos, ka misteru Brafu darbs aizkavēja ierasties uz viesībām. Varbūt kāda no dāmām pastāvīgi dzīvoja Londonā? Atminējos vienīgi mis Kleku. Taču nu jau zināju vismaz trīs toreizējos viesus, ar kuriem derētu satikties, iekams aizbraucu no pilsētas. Devos tūlīt uz mistera Brafa kantori, jo nezināju šo cilvēku adreses un cerēju, ka advokāts palīdzēs man tās noskaidrot.

Misters Brafs bija tik ļoti aizņemts, ka varēja man veltīt labi ja vienu minūti sava dārgā laika. Taču šai īsajā mirklī viņš — gaužām nepilnīgi — paguva atbildēt uz visiem maniem jautājumiem.

Pirmkārt, mana jaunā metode, kā atrast noslēpuma atrisinājumu, viņam likās pārāk fantastiska, lai to nopietni apspriestu. Otrkārt, treškārt un ceturtkārt, misters Mērtvets atkal bija devies savās agrākajās dēku gaitās, mis Klekai radušies smagi materiāli sarežģījumi, un viņa aiz ekonomiskiem apsvērumiem apmetusies uz dzīvi Francijā, misteru Godfriju Eiblvaitu, iespējams, izdosies sameklēt kaut kur Londonā. Varbūt es apjautātos viņa klubā? Varbūt es atvainošot misteru Brafu, ja viņš novēlēs man labu rītu un atgriezīsies pie sava darba?

Tā kā meklējumu loks Londonā saruka tiktāl, ka man atlika vienīgi noskaidrot Godfrija adresi, es paklausīju advokāta norādījumam un braucu uz brālēna klubu.

Vestibilā sastapu kādu šā kluba locekli, kas bija sens Godfrija draugs un ko pazinu ari es. Šis džentlmenis, pateicis Godfrija adresi, pastāstīja man divus svarīgus pēdējā laika notikumus, kas atgadījušies brālēnam un kas manas ausis vēl nebija sasnieguši.

Izrādījās, ka Godfrijs pavisam viegli pārcietis Reičelas atteikumu un jau ļoti drīz lūdzis roku kādai citai jaunai dāmai, kas esot pazīstama kā bagāta mantiniece. Viņa bildinājums pieņemts, un par kāzām nav palicis ne mazāko šaubu. Taču saderināšanās atkal gluži negaidot atsaukta, un par iemeslu šoreiz tam bijušas līgavaiņa un līgavas tēva nopietnās domstarpības finansiālos jautājumos.

Kompensācijai par otro neveiksmi laulību pasākumos Godfriju drīz vien ar naudu aplaimojusi kāda no viņa daudzajām cienītājām. Bagāta, veca dāma, kas baudījusi dziļu cieņu Pieaugušu cilvēku vecu apģērbu pāršūšanas biedrība un bijusi liela mis Klekas draudzene (kurai viņa gan novēlējusi tikai sēru gredzenu'), jaukajam, neaizmirstamajam Godfrijam mantojumā atstājusi piecus tūkstošus mārciņu. Saņēmis šo savu pieticīgo naudas līdzekļu krietno papildinājumu, viņš esot izteicies, ka jūtot nepieciešamību mazliet atelpot pēc saviem pūliņiem labdarības laukā un ka ārsts viņam parakstījis «braucienu uz kontinentu, jo tas nāktu par labu viņa veselībai». Ja es gribot Godfriju satikt, vajagot tūlīt pat, laiku nezaudējot, doties pie viņa.

Es arī tūliņ braucu pie Godfrija.

Taču tā pati liktenīgā sagadīšanās, kas lika man par vienu dienu nokavēt apmeklējumu seržanta Kafa mājā, lika man atkal par vienu dienu nokavēt viesošanos pie Godfrija. Iepriekšējā dienā viņš atstājis Londonu un ar prāmja vilcienu devies uz Duvru. Vispirms viņš iebraukšot Ostendē, un sulainis domāja, ka tālāk ceļš Godfriju vedīšot uz Briseli. Kad viņš atgriezīšoties, to neviens nezinot, bet es varot droši ticēt, ka ārzemēs viņš palikšot vismaz trīs mēnešus.

Atgriezos mājās diezgan nomāktā garastāvoklī. Trīs no dzimšanas dienas viesiem — visi īpaši saprātīgi cilvēki —

1 Gredzens, ko valkā, pieminot aizgājēju (lu/k.).

nebija aizsniedzami tieši tai bridi, kad man tie bija visvairāk vajadzīgi. Manas pēdējās cerības saistījās ar Bete- ridžu un nelaiķes lēdijas Verinderes draugiem, kurus varbūt vēl atradīšu dzīvojam Reičelas muižas apkaimē.

Šoreiz braucu tiešā ceļā uz Frīzingholu, jo šī pilsēta bija centrālais manu meklējumu punkts. Iebraucu pārāk vēlu vakarā, lai tiktos ar Beteridžu. Nākamajā rītā ar ziņnesi aizsūtīju Beteridžam vēstuli, lūgdams viņu ierasties pie manis viesnīcā, cik drīz vien iespējams.

Tā kā tālredzīgi biju apgādājis ziņnesim ekipāžu — daļēji tādēļ, lai ietaupītu laiku, daļēji izdabādams Beteridžam —, varēju cerēt, ka veco vīru sastapšu pēc nepilnām divām stundām. Pa šo laiku nolēmu sākt iecerēto ziņu vākšanu, aprunājoties ar tiem dzimšanas dienas viesiem, kurus atcerējos pats un kurus viegli varēju uzmeklēt. Tie bija mani radinieki Eiblvaiti un misters Kendijs. Ārsts bija izteicis īpašu vēlēšanos mani satikt, un viņš dzīvoja tepat blakusielā. Vispirms es devos pie mistera Kendija.

Pēc tā, ko man stāstīja Beteridžs, es, dabiski, domāju, ka ārsta sejā ieraudzīšu nesen pārciestās grūtās slimības pēdas. Taču nebiju gaidījis tādu pārvērtību, ko ieraudzīju, kad viņš ienāca istabā un spieda man roku. Ārsta acis bija kļuvušas nespodras, mati pavisam nosirmojuši, seja krunku izvagota, augums gluži sarāvies. Lūkojos šai kādreiz mundrajā, aušīgi pļāpīgajā, jautrajā cilvēciņā, kas manā atmiņā saistās ar nebeidzamiem neapdomīgiem izteicieniem un neskaitāmiem zēniskiem jokiem, un no viņa agrākās būtības nespēju saskatīt nekā cita kā vien banālo tieksmi švītīgi ģērbties. Šis cilvēks bija pārvērties graustā, bet viņa drānas un rotaslietas — kā par ļaunu apsmieklu paša briesmīgajai pārvērtībai — bija tikpat spilgtas un uzkrītošas kā agrāk.

— Bieži domāju par jums, mister Bleik, — viņš sacīja, — un no sirds priecājos, jūs beidzot atkal ieraugot. Ja varu kaut ko jūsu labā darīt, lūdzu, izmantojiet manus pakalpojumus, ser, — lūdzu izmantojiet manus pakalpojumus!

Sos gluži parastos vārdus viņš izteica ar nevajadzīgu steigu un dedzību un tūlīt gribēja uzzināt, kas mani atvedis Jorkšīrā, nepavisam nespēdams — es teiktu — bērnišķīgi nespēdams savu ziņkārību slēpt.

Biju, protams, paredzējis, ka vajadzēs sniegt kaut kādus paskaidrojumus, lai ieinteresētu cilvēkus, kas gandrīz visi bija man diezgan sveši, palīdzēt pagātnes faktu noskaidrošanā. Ceļā uz Frīzingholu biju apsvēris, kāds būtu labākais izskaidrojums, un nu nepalaidu garām izdevību pamēģināt, kā tas iedarbosies uz misteru Kendiju.

—    Nesen biju Jorkšīrā un tagad esmu ieradies atkal diezgan romantiska jautājuma dēļ, — es sacīju. — Sai jautājumā, mister Kendij, ieinteresēti visi nelaiķes lēdijas Verinderes draugi. Vai jūs atceraties, ka apmēram pirms gada gaužām neizprotami pazuda indiešu dimants? Pēdējā laikā atgadījušies tādi notikumi, kas ļauj cerēt, ka varbūt izdosies dārgakmeni atrast — un es, piederēdams pie šās ģimenes, gribu piedalīties tā meklēšanā. Grūtību, protams, ir daudz, bet vispirms jāsavāc atkal visas tās liecības, kas tika savāktas toreiz, un, ja iespējams, vēl vairāk. Ir tādi īpaši apstākļi, kuru dēļ būtu vēlams, lai es atcerētos pēdējo sīkumu, kas notika lēdijas Verinderes mājā mis Reičelas dzimšanas dienas vakarā. Tādēļ uzdrošinos lūgt mis Reičelas mirušās mātes draugus, kas piedalījās šās dienas svinībās, nākt man talkā ar savām atmiņām .. .

Nodeklamējis savus izskaidrojuma vārdus līdz šai vietai, es pēc mistera Kendija sejas pēkšņi pamanīju, ka mans eksperiments cietis galīgu neveiksmi.

Mazais ārsts sēdēja, nemierīgi skrubinādams pirkstgalus visu laiku, kamēr es runāju. Viņa ūdeņaini nespodrās acis palika pievērstas manai sejai ar tik neizteiksmīgu un skumju jautājuma izteiksmi, ka man sametās viņa žēl. Nespēju nojaust, par ko misters Kendijs domā. Skaidrs bija vienīgi tas, ka jau pēc pirmajiem diviem trim vārdiem viņš neveltī man ne mazāko uzmanību. Vienīgā iespēja, kā viņu atkal uzmundrināt, man šķita mainīt sarunas tematu. Es nekavēdamies to arī darīju.

—     Tātad šādi iemesli, — es jautri sacīju, — mani atveduši Frīzingholā. Tagad, mister Kendij, jūsu kārta runāt. Jūs esot licis Beteridžam man pateikt…

Misters Kendijs vairs neskrubināja pirkstus un pēkšņi atplauka.

—    Jā! Jā! Jā! — viņš dedzīgi iesaucās. — Kā tad! Es liku jums pateikt!

—     Un Beteridžs man to paziņoja vēstulē, — es turpināju. — Jūs gribējāt man kaut ko sacīt, tiklīdz es atkal ieradīšos. Nu, mister Kendij, es esmu šeit.

—    Jūs esat šeit! — kā atbalss atkārtoja ārsts. — Un Beteridžam ir taisnība. Gribēju kaut ko jums sacīt. Es viņam liku jums paziņot. Beteridžs ir apbrīnojams cilvēks. Tāda atmiņa! Viņa gados — tāda atmiņa!

Misters Kendijs pēkšņi apklusa un atkal sāka skrubināt pirkstus. Atcerējies, ko Beteridžs bija stāstījis par drudža iedragāto ārsta atmiņu, es turpināju sarunu cerībā, ka varbūt izdosies viņu no stinguma izkustināt.

—    Pagājis ilgs laiks, kopš mēs tikāmies, — es sacīju. — Iepriekšējo reizi redzējāmies dzimšanas dienas svinībās, kuras bija pēdējās manas nabaga krustmātes mūžā.

—    Kā tad! — misters Kendijs iesaucās. — Dzimšanas dienas svinībās!

Negaidot viņš pielēca kājās un paskatījās manī. Tumšs sārtums pēkšņi ielija ārsta novītušajā sejā, un viņš strauji atkal apsēdās, it kā noprastu, ka atklājis savu vājo vietu — traucēto atmiņu, ko labprāt gribētu slēpt. Skaidri — diemžēl pavisam skaidri varēju redzēt, ka viņš pats apzinās savu atmiņas trūkumu un pūlas to noslēpt no draugu acīm.

Līdz šim brīdim ārsts manī izraisīja vienīgi līdzjūtību. Taču vārdi, ko viņš tikko pateica, lika man pēkšņā ziņkārē saausīties. Dzimšanas dienas svinības jau bija kļuvušas par pagātnes notikumu, uz kuru es lūkojos ar dīvaini jauktām jūtām — ar cerību un neuzticību. Un pēkšņi izrādās, ka tieši dzimšanas dienas svinības ir tas jautājums, par kuru misters Kendijs grib pateikt man kaut ko svarīgu!

Mēģināju viņu atkal izkustināt no stinguma. Taču šoreiz mani pamudināja nevis līdzjūtība, bet gan manas paša intereses, un tās mani urdīja pārāk strauji tiekties pretī iecerētajam mērķim.

—     Ir pagājis gandrīz gads, — es sacīju, — kopš mēs sēdējām pie šā jaukā viesību galda. Varbūt jūs esat pierakstījis dienasgrāmatā vai kur citur to, ko gribējāt man sacīt?

Misters Kendijs saprata manu mājienu un skaidri parādīja, ka uztvēris to kā apvainojumu.

—    Man nav vajadzīgs neko pierakstīt, mister Bleik, — viņš diezgan stīvi sacīja. — Neesmu nemaz vēl tik vecs, un uz savu atmiņu (paldies dievam!) varu droši paļauties.

Es, pats par sevi saprotams, izlikos neatskāršam, ka viņš uz mani apvainojies.

—     Kaut es to pašu varētu teikt par savu atmiņu! — es atbildēju. — Kad pūlos domāt par gadu veciem notikumiem, pavisam reti man izdodas atcerēties tik spilgti, kā gribētos. Kaut vai, piemēram, viesības lēdijas Verinderes

namā …

Misters Kendijs atkal atdzīvojās, līdzko šie vārdi izlauzās man pār lūpām.

—    Ak jā! Viesības, viesības lēdijas Verinderes namā! — viņš iesaucās vēl dedzīgāk nekā iepriekš. — Tieši par to es ar jums gribēju runāt.

Ārsta acis atkal pievērsās man ar to pašu mokošo, jautājošo izteiksmi, tik skumjas, tik neizprotamas, ka taisni žēlums sažņaudza sirdi, jo palīdzēt neko nespēju. Skaidri bija redzams, ka viņš izmisīgi pūlas kaut ko atdzīvināt savā zaudētajā atmiņā, taču šīs pūles palika veltas.

—     Ļoti patīkamas viesības, — viņš pēkšņi ierunājās ar tādu izteiksmi, it kā tieši to būtu gribējis teikt. — Ļoti patīkamas viesības, mister Bleik, kā jums šķiet?

Viņš māja ar galvu, smaidīja un pats, nabadziņš, acīmredzot domāja, ar īstajā reizē pateiktu atjautīgu piezīmi izdevies noslēpt galīgo atmiņas zudumu.

Tas viss šķita tik bēdīgi, ka tūlīt sarunu novirzīju uz jautājumiem, kas skar vietējo sabiedrību, kaut gan biju stipri ieinteresēts, lai viņš atcerētos to, ko bija aizmirsis.

Par šo tematu viņš tērzēja it veikli. Sīkas, muļķīgas nevalodas un ķildas, kas pilsētā bija tapušas zināmas gandrīz jau pirms mēneša, viņam atausa atmiņā pavisam viegli. Mistera Kendija valodīgumā parādījās pat kādreizējā izsmalcinātā tenkošanas prasme. Taču gadījās mirkļi, kad, pat visvairāk aizrāvies savos runas plūdos, viņš sastomījās, palūkojās manī ar to pašu neizprotamo jautājuma izteiksmi acīs, bet tad pārvarēja sevi un atkal turpināja. Es pacietīgi panesu šīs mocības (cilvēkam ar slieksmi uz kosmopolitismu patiešām ir tīrās mocības klusējot bezcerīgi noklausīties provinces pilsētiņas jaunākos notikumus), līdz pulkstenis uz kamīna dzegas pavēstīja, ka esmu jau par pusstundu pārkāpis savu viesošanās laiku. Tā kā ar zināmām tiesībām savu upuri varēju uzskatīt par pietiekamu, es piecēlos, lai atvadītos. Kad spiedām viens otram roku, misters Kendijs pats no sevis vēlreiz pievērsās dzimšanas dienas svinībām.

—    Ļoti priecājos, ka mēs atkal satikāmies, — viņš sacīja. — Man bija nodoms, man patiešām bija nodoi'ns, mister Bleik, parunāt ar jums. Par viesībām lēdijas Verin- deres namā, vai zināt! Jaukas viesības — nudien jaukas viesības, vai nav tiesa?

Atkārtodams šo teikumu, misters Kendijs vairs nelikās tik pārliecināts, ka izdevies novērst manas aizdomas par viņa zaudēto atmiņu. Seja viņam atkal sadruma, un, tikko dzīries pavadīt mani līdz durvīm, viņš pēkšņi grozīja savu nodomu, parāva zvana auklu, atsauca sulaini un palika sēžam viesistabā.

Es lēnām devos lejā pa kāpnēm, skaidri saprazdams bezcerīgo patiesību, ka ārstam patiešām bijis kaut kas ārkārtīgi svarīgs man sakāms un ka viņa spēkos vairs nebija to pateikt. Tas, ka viņš atcerējās savu vēlēšanos runāt ar mani, acīmredzot bija vienīgais, ko varēja gaidīt no viņa stipri traucētās atmiņas.

Tikko biju nokāpis lejā un pagriezies ap stūri, lai dotos uz priekšnamu, mājas apakšējā stāvā klusām atvērās kādas durvis un laipna balss man aiz muguras sacīja:

— Baidos ser, ka misters Kendijs jums šķita ļoti pārvērties.

Es atskatījos un pēkšņi atrados aci pret aci ar Ezru Dženingsu.

IX NODAĻA

Ārsta glītā istabene, atvērusi durvis, mani jau gaidīja. Kad pagriezos un paskatījos uz mistera Kendija asistentu, rīta saule, spoži apgaismodama priekšnamu, spīdēja viņam tieši sejā.

Nekādi nevarēju apstrīdēt Beteridža apgalvojumu, ka Ezras Dženingsa āriene pēc vispārpieņemtiem uzskatiem nerunā viņam par labu. Čigāniskā ādas krāsa, noliesējusī seja ar izvirzītiem vaigu kauliem, domīgās acis, dīvaini lāsumainie mati, mulsinošais pretstats starp seju un augumu, kas viņu darīja vienlaikus gan jaunu, gan vecu, — viss it kā ar nolūku bija ierīkots tieši tā, lai atstātu nepatīkamu iespaidu uz cilvēku, kas viņu ieraudzījis pirmo reizi. Un, kaut arī man šāds iespaids nepagāja secen, es tomēr nevaru noliegt, ka Ezra Dženingss neizprotami izraisīja manī simpātijas, kurām nespēju pretoties. Lai gan dzīves pieredze man lika atbildēt uz viņa jautājumu, ka patiešām esmu ievērojis mistera Kendija bēdīgo pārvēršanos, un pēc tam doties tālāk savu ceļu, interese par Ezru

Dženingsu mani it kā piekala pie zemes un deva viņam iespēju divatā aprunāties ar mani par savu darba devēju, jo šādu izdevību viņš, kā varēja redzēt, bija gaidījis.

—    Vai jums iznāk pa ceļam ar mani, mister Dže- nings? — es jautāju, pamanījis, ka viņš tur rokā cepuri.

—          Iešu aplūkot šāvu krustmāti misis Eiblvaitu.

Ezra Dženingss atbildēja, ka dodoties vizītē pie kāda pacienta, un tas tiešām iznākot uz to pašu pusi.

Izgājām no mājas kopā. Ievēroju, ka glītā kalpone, kura piemīlīgi smaidīja pār visu seju, kad viņai novēlēju labu ritu, uzmet lūpu un skatās misteram Dženingsam garām, lik tikko uzklausīdama pazemīgos vārdus par laiku, kad viņš domā atgriezties. Arī šais mājās viņu, nabadziņu, ucimredzot sevišķi nemīlēja. Par to, ka ārpus mājas viņš nav lielā cieņā, jau biju dzirdējis no Beteridža. «Ir nu gan dzīve!» es nodomāju, ejot ārā pa ārsta mājas durvīm.

Ieminējies par mistera Kendija veselības stāvokli, Ezra Dženingss, šķiet, bija nolēmis sarunas turpināšanu uzticēt man. Viņa klusēšana runāja skaidru valodu: «Tagad nu ir jūsu kārta.» Man savukārt netrūka iemeslu apspriest arsta slimību, tādēļ es labprāt uzņēmos atbildību uzsākt sarunu pirmajam.

—    Spriežot pēc pārmaiņas, ko redzēju pats savām acīm, — es iesāku, — mistera Kendija slimība ir daudz nopietnāka, nekā varēju iedomāties.

—    Tīrais brīnums, — sacīja Ezra Dženingss, — ka viņš palika dzīvs.

—     Vai ārsta atmiņa vienmēr darbojas tikpat gausi kā šodien? Viņš pūlējās man kaut ko pastāstīt par.. .

—    Par to, kas notika pirms saslimšanas? — ievaicājās ārsta palīgs, manīdams, ka es vilcinos.

—    Jā.

—    Pagātnes notikumi viņa atmiņā bezcerīgi izgaisuši,— teica Ezra Dženingss. — Taisni žēl nabadziņa, ka vēl saglabājušās kaut kādas nožēlojamas tās paliekas. Viņš gan atceras vienu otru tālaika nodomu — ko pirms slimības gribējis sacīt vai darīt —, taču nekādi nespēj atminēties, kādi šie nodomi bijuši un ko īsti viņš gribējis sacīt un darīt. Viņš mokoši pārdzīvo šo savu trūkumu un tikpat mokoši, kā jūs pats redzējāt, pūlas to noslēpt citu acīm. Ja misters Kendijs būtu atveseļojies, pilnīgi aizmirsdams pagātni, viņš justos daudz laimīgāks. Varbūt mēs visi justos daudz laimīgaki, — viņš piebilda, skumji pasmaidīdams, — ja varētu pilnīgi aizmirst pagātni!

—    Ikviena cilvēka dzīvē, — es atbildēju, — ir brīži, kurus negribētos pazaudēt no atmiņas.

—    To, cerams, var sacīt par lielāko cilvēces daļu, mister Bleik. Baidos, ka par visiem tomēr to nav iespējams teikt. Vai jums ir kāds iemesls domāt, ka atmiņas, ko misters Kendijs pūlējās atdzīvināt, kamēr jūs ar viņu runājāt, būtu jums īpaši svarīgas?

Izteikdams šos vārdus, misters Dženingss pats bija pieskāries jautājumam, ko es tik ļoti kāroju ar viņu pārspriest. Interese par šo savādo cilvēku jau pirmajā brīdī lika dot viņam iespēju ar mani aprunāties, pagaidām paturot pie sevis visu, kas man par misteru Kendiju sakāms, iekams nebūšu pārliecinājies, ka varu paļauties uz ārsta palīga taktiskumu un smalkjūtību. Taču jau ar to mazumiņu, ko viņš pateica, man pietika, lai saprastu, ka runāju ar džentlmeni. Misteram Dženingsam piemita kaut kas tāds, ko es iedrošinos nosaukt par dabisku pašsavaldību, un šī īpašība ne vien Anglijā, bet visā civilizētajā pasaulē apliecina labu audzināšanu. Lai kāds iemesls būtu pamudinājis viņu izteikt pēdējo» jautājumu, es nešaubījos, ka droši varu atbildēt, neko neslēpdams.

—    Esmu pārliecināts, —' es sacīju, — ka man ir ļoti svarīgi uzzināt, ko īsti misters Kendijs savas traucētās atmiņas dēļ nespēja atcerēties. Vai drīkstu vaicāt — varbūt jūs zināt kādu iespēju, kā es varētu palīdzēt viņa atmiņai?

Ezra Dženingss palūkojās manī ar pēkšņu intereses atblāzmu domīgajās, brūnajās acīs.

—    Mistera Kendija atmiņai neviens nespēj līdzēt, — viņš sacīja. — Esmu tik daudzkārt izmēģinājies tai palīdzēt, ka droši varu to apgalvot.

Sī atbilde mani sarūgtināja, un es to arī pateicu.

—    Atzīstos, ka biju cerējis saņemt pavisam citādu atbildi, kas dotu man cerības.

Ezra Dženingss pasmaidīja.

—    Iespējams, ka šī atbilde nav galīga, mister Bleik. Iespējams, ka vēl izdosies atjaunot to, kas zudis mistera Kendija atmiņā, viņu pašu nemaz neapgrūtinot.

—    Patiesi? Vai nebūšu pārlieku uzmācīgs, ja vaicāšu — kā?

—    Nepavisam ne. Vienīgās grūtības, kādēļ nevaru atbildēt tūlīt, — es pats vēl īsti neesmu skaidrībā. Vai jums pietiks pacietības, ja vēlreiz atgriezīšos pie mistera Kendija slimības un ja, runādams par to, šoreiz nespēšu jums aiztaupīt dažus gluži profesionālus sīkumus?

—   Lūdzu, runājiet! Jūs jau esat mani ieinteresējis uzklausīt šos profesionālos sīkumus.

Mana dedzība šķita viņu uzjautrinām — varbūt varētu pat teikt — ielīksmojam. Viņš atkal pasmaidīja. Tobrīd pēdējie pilsētas nami jau bija palikuši mums aiz muguras. I zra Dženingss mirkli apstājās un noplūca dažas pļavas puķes pie dzīvžoga ceļmalā.

—    Cik tās ir skaistas! — viņš priecīgi sacīja, rādīdams man pušķi. — Un tikai reti kāds Anglijā spēj tās pienācīgi novērtēt!

—    Jūs neesat visu mūžu dzīvojis Anglijā? — es jautāju.

—    Nē. Es piedzimu kādā no mūsu kolonijām un daļēji tur tiku arī uzaudzināts. Mans tēvs bija anglis, bet māte … Taču mēs novēršamies no temata, mister Bleik, un tā ir mana vaina. Taisnību sakot, ar šīm sīkajām ceļmalas puķītēm mani saista senas atmiņas … Bet tas nav svarīgi, mēs runājām par misteru Kendiju. Tādēļ arī atgriezīsimies pie mistera Kendija.

Saistīdams tos dažus vārdus, kuri neviļus izlauzās Ezram Dženingsam, ar grūtsirdīgo dzīves uztveri, kas par cilvēku laimes priekšnosacījumu lika viņam uzskatīt pilnīgu pagātnes aizmiršanu, es sapratu, ka tas, ko izlasīju šā vīra sejā, vismaz divējādā ziņā saskan ar patiesību. Viņš bija cietis tā, kā cieš reti kāds, un viņa angļu asinīm bija piejauktas kādas svešas rases asinis.

—    Jūs droši vien esat kaut ko dzirdējis par mistera Kendija slimības sākotnējo iemeslu? — viņš atsāka sarunu. — Nakti pēc viesībām lēdijas Verinderes namā uznāca pamatīga lietus gāze. Mans darba devējs pa visu lietu brauca divričos un mājās pārradās, izmircis līdz ādai. Viņu jau gaidīja neatliekams izsaukums pie slimnieka, un, kā par nelaimi, viņš devās turp, pat neapvilcis sausas drānas. Arī es to nakti biju aizkavējies pie kāda grūti slima pacienta patālu no Frīzingholas. Kad nākamajā rītā pārbraucu mājās, mistera Kendija grūms ārkārtīgi nobažījies jau mani gaidīja un tūlīt veda uz sava kunga istabu. Tobrīd nelaime jau bija notikusi un slimību vairs nevarēja apturēt.

—    Par šo slimību man ir stāstīts tikai vispārīgos vārdos kā par drudzi, — es sacīju.

—    Nevaru piebilst nekā tāda, kas precizētu šīs ziņas, — atbildēja Ezra Dženingss. — No paša sākuma līdz beigām drudzis neizpaudās nekādā īpašā formā. Tūlīt pat ataicināju no pilsētas divus mistera Kendija draugus — ari ārstus, lai noskaidrotu viņu domas par šo slimību. Viņi man piekrita, ka gadījums ir nopietns, toties abu uzskati nesaskanēja jautājumā par ārstēšanu. Pavisam atšķirīgi bija ari mūsu secinājumi pēc pacienta pulsa. Abi pilsētas ārsti nosprieda, ka paātrinātais pulss nosaka nepieciešamību izmantot nomierinošus līdzekļus un neko citu. Es savukārt, arī atzīdams, ka pulss ir stipri paātrināts, norādīju, ka tas liecina par ārkārtēju vājumu, ko izraisījusi satraucoši pēkšņa organisma novājināšanās, un domāju, ka noteikti jāizmanto kāds stimulētājs. Abi ārsti lika sirdzējam dot tikai auzu tumi, citronu dzērienu, miežu putru un tā tālāk. Es domāju, ka jādod šampanietis vai viskijs, amonjaks un hinīns. Kā redzat, nopietnas atšķirības uzskatos — atšķirības starp diviem ārstiem, kas iemantojuši cieņu visā apkārtnē, un svešinieku, kurš ir tikai ārsta palīgs! Pirmajās dienās man neatlika nekas cits kā pakļauties cilvēkiem, kas bija gan vecāki, gan pārāki par mani, bet pacientam kļuva arvien sliktāk un sliktāk.- Es vēlreiz mēģināju abus mediķus pārliecināt, pievērsdams viņu uzmanību pulsam kā skaidram, neapstrīdami skaidram pierādījumam. Pulss palika tikpat ātrs, toties kļuva aizvien vājāks. Ārsti apvainojās par manu neatlaidību. Viņi sacīja: «Mister Dženings, slimnieku ārstēsim vai nu mēs, vai jūs! Tātad kurš no mums?» Es atbildēju: «Džentlmeņi, ļaujiet man piecas minūtes pārdomāt, un jūs uz savu nepārprotamo jautājumu saņemsiet tikpat nepārprotamu atbildi.» Kad noteiktais laiks bija pagājis, mana atbilde jau bija sagatavota. Es sacīju: «Tātad jūs galīgi atsakāties izmantot stimulējošus līdzekļus?» Viņi, protams, atteicās. «Tādā gadījumā es tūlīt izmēģināšu savu metodi.» — «Mēģiniet, mister Dženings, mēs atsakāmies no turpmākas ārstēšanas.» Es aizsūtīju kalpotāju uz pagrabu pēc šampanieša un pats ar savu roku ielēju sirdzējam krietnu pusglāzi. Abi mediķi klusēdami pacēla cepuri un izgāja no mūsu mājas.

—    Jūs uzņēmāties lielu atbildību, — es sacīju. — Baidos, ka es jūsu vietā nebūtu to uzdrošinājies.

—    Manā vietā, mister Bleik, jūs būtu atcerējies, ka misters Kendijs pieņēmis jūs pie sevis darbā tādos apstāk- |os, kas jūs uz mūžiem padara par viņa parādnieku. Manā vietā jūs, redzot, ka viņš ik stundu zaudē arvien vairāk Npēku, drīzāk būtu riskējis ar visu, nekā ļāvis savu acu priekšā nomirt vienīgajam cilvēkam, kas sniedzis jums palīdzīgu roku. Nedomājiet, ka es neapzinājos drausmīgo slavokli, kurā biju nonācis pats pēc savas gribas! Bija brīži, kad izjutu visu savu vientulības postu, sapratu, Cik šausmīgu atbildību pats esmu uzņēmies! Ja es būtu laimīgs cilvēks, ja man dzīvē veiktos, droši vien es būtu sabrucis no smagās nastas, ko pats sev uzkrāvu! Taču man nebija pat laimīgas pagātnes, kur pamest skatienu alpakaļ, nekāda reiz baudīta sirdsmiera, ar ko salīdzināt savas toreizējās bažas un neziņu, un es neatkāpos no sava lēmuma. Dienas vidū, kad pacienta stāvoklis parasti mazliet uzlabojās, es brīdi atpūtos. Pārējo laiku divdesmit četrās stundās es ne mirkli neatgāju no viņa gultas. Ap saules rietu, kā tādos gadījumos parasts, slimniekam uznāca drudža murgi. Tie turpinājās gandrīz visu nakti un pārgāja tikai bīstamajā rīta posmā — starp pulksten diviem un pieciem —, kad pat visveselīgākajiem cilvēkiem dzīvības spēki atrodas viszemākajā līmenī. Tieši tad nāvei ir pats bagātākais pļaujas laiks. Es metos cīņā ar nāvi, lai izšķirtu, kuram no mums piederēs cilvēks, kas gulēja slimības gultā. Ne reizi es nenovirzījos no ārstniecības kursa, kura dēļ biju licis pats sevi uz spēles. Kad nelīdzēja vīns, ķēros pie viskija. Kad citi uzbudinošie līdzekļi zaudēja iedarbības spēju, es divkāršoju devu. Pēc ilgas neziņas, kurai līdzīgu lūdzu dievu nekad vairs man neuzsū- tīt, pienāca diena, kad pulsa ātrums tikko manāmi, toties nepārprotami sāka mazināties un tā sitieni, man par lielu prieku, kļuva spēcīgāki un ritmiskāki. Tad es sapratu, ka esmu viņu izglābis, toties pats, atzīstos, vairs neizturēju. Noliku nabaga mistera Kendija izdēdējušo roku atpakaļ gultā un sāku raudāt. Histēriska atbrīvošanās no sasprindzinājuma, mister Bleik, — nekas cits! Fizioloģijā atzīts, ka daži vīrieši piedzimst ar sievišķīgu ķermeņa uzbūvi un es esmu viens no šādiem vīriešiem!

So skarbi profesionālo paskaidrojumu par savām asarām viņš izteica tikpat rāmi un nemāksloti, kā bija runājis visu laiku. Gan viņa balss, gan runāšanas veids no sākuma līdz galam parādīja viņa īpašās, gandrīz slimīgās bailes neizraisīt manī līdzjūtību.

—    Jūs varbūt jautāsiet, kādēļ es jūs apgrūtināju ar visiem šiem sīkumiem, — viņš turpināja. — Vienīgi tā, mister Bleik, varu jūs sagatavot tam, kas man vēl ir sakāms. Skaidri zinādams manu stāvokli mistera Kendija slimības laikā, jūs vieglāk sapratīsiet, cik ļoti man brīžiem vajadzēja gūt kaut nelielu atelpu. Pirms dažiem gadiem es iecerēju brīvajā laikā sarakstīt saviem amata brāļiem domātu grāmatu par sarežģītajām smadzeņu un nervu sistēmas problēmām, kas prasa sevišķi rūpīgu pieeju. Mans darbs laikam gan nekad netiks pabeigts, un to droši vien arī nekad nepublicēs. Tomēr tas kļuva man par draugu garajās vientulības stundās un palīdzēja īsināt raižpilnos brīžus — bezdarbīgu gaidu brīžus pie mistera Kendija gultas. Šķiet, es jums jau teicu, ka viņu mocīja murgi? Un minēju laiku, kad tie viņam parasti uznāca?

—    Jā.

—    Nu redziet, tieši tai laika es biju savā grāmatā nonācis pie tās nodaļas, kur tika aplūkoti drudža murgi. Neapgrūtināšu jūs ar sīku savas teorijas izklāstu, bet aprobežošos vienīgi ar to, kas jūs var interesēt tieši šai gadījumā. Savā ārsta praksē jau vairākkārt esmu izjutis šaubas, vai tik droši varam secināt, ka, slimniekam murgu laikā zaudējot spēju sakarīgi runāt, zūd ari spēja sakarīgi domāt. Nabaga mistera Kendija slimība deva man iespēju šīs savas šaubas pārbaudīt. Tā kā protu stenografēt, varēju pierakstīt pacienta «murgu ainas» tieši tā, kā viņš runāja. Vai jūs, mister Bleik, tagad saprotat, pie kā mēs beidzot esam nonākuši?

Es to sapratu pavisam skaidri un aizturētu elpu gaidīju, ko viņš vēl man pastāstīs.

—     Izmantoju ikvienu brīvu mirkli, — turpināja Ezra Dženingss, — lai atšifrētu savas stenografētās piezīmes, un, pārrakstīdams tās, atstāju tukšas vietas starp saraustītajām frāzēm un pat atsevišķiem vārdiem tikpat nesakarīgi, kā tos izdzirdēju no mistera Kendija mutes. Iegūto rezultātu apstrādāju tieši tāpat, kā bērni risina nepabeigtu vārdu mīklas. Sākums, protams, ir grūts, bet, ja izdodas atrast pareizo atslēgu, nesakarīgie vārdi pamazām iegūst noteiktu kārtību un sakarību. Rīkodamies saskaņā ar šādu plānu, aizpildīju tukšās vietas ar tādiem vārdiem un tei- kūmiem, kas man likās atbilstam mistera Kendija domu (•aitai; mainīju šos vārdus tikām, līdz mani papildinājumi dabiski piekļāvās slimnieka iepriekš teiktajiem vārdiem un tikpat dabiski saskanēja ar sekojošajiem viņa vārdiem. (ialu galā pārliecinājos, ka šādā veidā esmu ne tikai aizpildījis mokoši garās bezdarbības stundas, bet arī ieguvis kaut ko tādu, kas (manuprāt) pierādīja manis izvirzīto teoriju. Vienkāršāk sakot, — savienojis saraustītās slimnieka frāzes, es konstatēju, ka cilvēka prāta augstākais sasniegums — domāšanas spēja — pacientam nav galīgi zudusi, lai gan prāta zemākā spēja — izteikt domas saka- i igos vārdos — bija stipri traucēta.

—    Tikai vienu vārdu! — es dedzīgi lūdzos. — Vai misters Kendijs murgos kādreiz pieminēja manu vārdu?

—    To jūs tūlīt uzzināsiet, mister Bleik. Starp rakstiskajiem pierādījumiem, kas apstiprina mana apgalvojuma pareizību vai — precīzāk — starp rakstiskajiem izmēģinājumiem, kas sliecas pierādīt mana apgalvojuma pareizību, vienā ir pieminēts jūsu vārds. Jo gandrīz veselu nakti mistera Kendija domas aizņēma kāds ar jums abiem sais- tits notikums. Nesakarīgos vārdus tieši tā, kā viņš izteica, esmu uzrakstījis uz vienas papīra lapas. Uz otras lapas atzīmēju pats savus minējumus, kas savieno mistera Kendija sacītos vārdus. Iznākumā (kā teiktu matemātiķi) ieguvu skaidru apgalvojumu, pirmkārt, par kaut ko pagātnē izdarītu un, otrkārt, par kaut ko tādu, ko misters Kendijs gribējis darīt nākotnē, ja ceļā nebūtu stājusies slimība, kas izjauca viņa nodomu. Jautājums tagad ir šāds: vai tas, ko es atminēju, atbilst no ārsta prāta izgaisušajiem notikumiem, kurus viņš veltīgi pūlējās atsaukt atmiņā jūsu šārita viesošanās laikā?

—    Par to nav ne mazāko šaubu! — es atbildēju. — Tūlīt iesim atpakaļ un ielūkosimies papīros.

—    Tas nav iespējams, mister Bleik.

—    Kādēļ?

—    Kaut brīdi iedomājieties sevi manā vietā, — teica Ezra Dženingss. — Vai jūs kādam cilvēkam atklātu to, kas neapzināti izlauzies pār lūpām jūsu nelaimīgam pacientam un bezpalīdzīgam draugam, iepriekš nepārliecinājies, vai jūsu rīcībai ir pietiekams attaisnojums?

Jutu, ka viņam nenoliedzami ir taisnība, un tomēr mēģināju šo jautājumu apstrīdēt.

—     Mana rīcība šādā sarežģītā situācijā, — es atbildēju, — būtu atkarīga vienīgi no tā, vai ar savu atklātību es varētu draugam kaitēt vai ne.

—     Par to, ka jums šai ziņā ir taisnība, es jau esmu pats pārliecinājies, — teica Ezra Dženingss. — Ja manās piezīmēs parādītos kaut mazākais sīkums, ko misters Kendijs labprāt vēlētos paturēt noslēpumā, tās sen jau būtu iznīcinātas. Manā rakstveida eksperimentā pie drauga slimības gultas nav nekā tāda, ko viņš nevarētu stāstīt citiem, ja vien spētu atgūt atmiņu. Sai gadījumā man ir pietiekams iemesls ticēt, ka manās piezīmēs atrodams tieši tas, ko viņš tik ļoti gribēja jums sacīt…

—     Un jūs tomēr svārstāties?

—     Es tomēr svārstos. Atcerieties, kādos apstākļos ieguvu šīs ziņas, kas tagad ir manā rīcībā! Lai cik nevainīgas tās šķiet, nespēju tik viegli izšķirties un atklāt visu jums, iekams jūs mani nepārliecināsiet, ka tam ir nopietns iemesls. Viņš taču bija tik grūti slims, mister Bleik! Un pavisam bezpalīdzīgs, un pilnīgi atkarīgs 110 manis! Vai tiešām par daudz ir prasīt, lai jūs kaut ar mājienu darāt man zināmu, kas tieši jūs interesē šais izgaisušajās atmiņās vai ari kas, pēc jūsu domām, ar tām saistīts?

Atbildēt tik vaļsirdīgi, kā Ezra Dženingss ar savu valodu un izturēšanos pret mani būtu pelnījis, nozīmētu klaji atzīties, ka mani tur aizdomās par dimanta zādzību. Lai gan simpātijas, ko jau pirmajā tikšanās reizē izjutu pret ārsta palīgu, kļuva arvien stiprākas, tomēr nespēju pārvarēt sevi un atklāt viņam apkaunojošo stāvokli, kurā biju nonācis. Vēlreiz mēģināju izvairīties, likdams lietā paskaidrojumus, ko biju jau iepriekš sagatavojis jebkura cilvēka ziņkārības apmierināšanai.

Šoreiz neradās iemesls žēloties par uzmanības trūkumu. Ezra Dženingss mani uzklausīja pacietīgi, pat ļoti vērīgi, līdz izteicu visu līdz galam.

—     Man ļoti žēl, ka veltīgi esmu modinājis jūsu cerības, mister Bleik, — viņš sacīja. — Visā slimības laikā, no pirmās dienas līdz pašai pēdējai, misters Kendijs neminēja ne vārda par dimantu. Notikumam, ar kuru viņš saistīja jūsu vārdu, ticiet man, nav nekāda sakara ne ar mis Ve- rinderes dimanta nozušanu, ne arī ar tā atrašanu.

Pa to laiku bijām nonākuši pie vietas, kur lielceļš, pa kuru gājām, sazarojās divos ceļos. Viens veda uz mistera Eiblvaita māju, otrs pagriezās uz mazu ciematiņu tīrelī

Lidu divu vai trīs jūdžu attālumā. Ezra Dženingss apstājās pie ciemata ceļa.

—    Man jāiet turp, — viņš sacīja. — Patiesi žēl, mister Hleik, ka nespēju jums palīdzēt.

Mistera Dženingsa balss mani pārliecināja, ka viņš ituiā gluži nopietni. Laipnās, brūnās acis skumjā līdzjūtībā mirkli pakavējās pie manas sejas. Viņš palocījās un, lie vārda vairs neteicis, devās pa ceļu uz ciematu.

Kādu minūti vai mazliet ilgāk es stāvēju un lūkojos, kā viņš aiziet no manis arvien tālāk un tālāk, aiznesdams līdzi arvien tālāk un tālāk to, kas pēc ciešas manas pārliecības, spētu pavērt ceļu mīklas atrisinājumam. Kādu gabalu nosojojis, viņš pagriezās un paskatījās atpakaļ- Redzēdams, ka es joprojām stāvu tai pašā vietā, kur bi- jām šķīrušies, viņš apstājās, it kā pārdomādams, vai negribēšu vēl kaut ko sacīt. Man neatlika laika apsvērt savu stāvokli, atgādināt sev, ka zaudēju iespēju, kas varētu kļūt par svarīgu pavērsienu manā dzīvē, un zaudēju to tikai tādēļ, ka nespēju pārvarēt pašlepnumu. Laika pietika, vienīgi lai aicinātu viņu atpakaļ un domātu pēc tam. Šķiet, grūti atrast par mani pārsteidzīgāku cilvēku. Sacīju pats sev: «Nu vairs nekas nav līdzams. Jāizstāsta patiesība.»

Viņš tūlīt nāca atpakaļ. Es devos pa ceļu pretim.

—     Mister Dženings, — es sacīju, — nerīkojos gluži godīgi. Par mistera Kendija zudušo atmiņu nepavisam neinteresējos tālab, lai atrastu Mēness akmeni. Jorkšīrā esmu ieradies svarīgu personisku iemeslu dēļ. Ir tikai viens attaisnojums, kā varu izskaidrot savu nevēlēšanos runāt ar jums pilnīgi vaļsirdīgi. Nespēju vārdos pat izteikt, cik sāpīgi man ir kādam atklāt savu patieso stāvokli.

Ezra Dženingss pirmo reizi kopš mūsu tikšanās palūkojās manī samulsis.

—    Man nav nekādu tiesību, mister Bleik, ne arī vēlēšanās, —viņš sacīja, — iejaukties jūsu personiskajās darīšanās. Lūdzu man piedot, ka (pats to nevēlēdamies) esmu pakļāvis jūs tik nepatīkamam pārbaudījumam.

—    Jums ir pilnīgas tiesības, — es iebildu, — izvirzīt jebkādus noteikumus, lai atklātu, ko esat izdzirdējis pie mistera Kendija gultas. Es cienu un saprotu jūsu piesardzību, kas liek jums tieši tā rīkoties. Kā gan es varētu gaidīt uzticēšanos, ja pats neuzticos jums. Jums jāzina un jūs ari uzzināsiet, kādēļ man ir tik svarīgi noskaidrot, ko misters Kendijs gribēja man sacīt. Ja izrādīsies, ka nojauta mani vīlusi un jūs, noskaidrojis, ko īsti man vajag uzzināt, nespēsiet man palīdzēt, es pilnīgi paļaušos uz jūsu godprātību, ka pratīsiet glabāt manu noslēpumu, un jau iepriekš esmu gandrīz pārliecināts, ka mana paļaušanās nebūs veltīga.

—    Pagaidiet, mister Bleik! Iekams jūs turpināt, man vēl jāpasaka daži vārdi.

Pārsteigts paraudzījos misterā Dženingsā. Kādas briesmīgas atmiņas likās viņu pārņēmušas un satricinājušas līdz sirds dziļumiem. Čigāniski tumšā āda bija kļuvusi pelēcīgi bāla kā līķim, acis pēkšņi iezaigojās dīvainā mirdzumā, balss ieskanējās klusāk skarbā apņēmībā, ko es viņā saklausīju pirmo reizi. Viss, kas šai cilvēkā apslēpts, — vai nu uz labu, vai ļaunu — tajā mirklī to grūti bija pateikt, — pēkšņi izlauzās uz āru un parādījās man kā zibens uzliesmojumā.

—    Pirms jūs uzticaties man, — viņš turpināja, — jums jāzina, noteikti jāzina, kādos apstākļos es tiku uzņemts mistera Kendija mājās. Daudz laika tas neprasīs. Neesmu radis, ser, nevienam klāstīt savu (kā mēdz sacīt) dzīves stāstu. Mans dzīves stāsts aizies neziņā reizē ar mani. Lūdzu jūsu atļauju pastāstīt vienīgi to, ko savā laikā stāstīju misteram Kendijam. Ja, mani uzklausījis, jūs vēl arvien gribēsiet atklāt man savu noslēpumu, sakiet vienu vārdu un es būšu jūsu rīcībā. Vai mums nevajadzētu iet?

Apvaldītās bēdas viņa sejā lika man klusēt. Uz viņa jautājumu atbildēju ar galvas mājienu. Mēs devāmies tālāk.

Kad bijām nogājuši pāris simtu jardu, Ezra Dženingss apstājās pie spraugas tēstu akmeņu mūrī, kas šai vietā ceļu nožogoja no tīreļa.

—    Vai jums nav nekas pretim mazliet atpūsties, mister Bleik? — viņš jautāja. — Neesmu vairs gluži tāds, kāds kādreiz biju, un ir daža laba atmiņa, kas mani spēj satriekt.

Es, protams, piekritu. Cauri spraugai viņš devās uz nelielu zālēm apaugušu laukumiņu viršu laukā, kas ceļa pusē bija apaudzis krūmiem un zemiem kociņiem, bet otrā pusē skatienam pavēra plašu, tuksnesīgi vientuļu rūsganā tīreļa ainavu. Pēdējās pusstundas laikā debesis bija aizvil- kušās mākoņiem. Gaisma kļuva nespodra, tālē cēlās dūmaka. Dabas daiļums — liegs, rāms un bezkrāsains — sagaidīja mūs bez neviena smaida.

Mēs klusēdami apsēdāmies, Ezra Dženingss noņēma cepuri un noguris pārlaida plaukstu pār pieri un neparastajiem, sirmi lāsumainajiem, melnajiem matiem. Viņš aizmeta mazo pļavas puķu pušķīti, it kā tā modinātās atmiņas tobrīd izraisītu viņā ciešanas.

—    Mister Bleik! — viņš pēkšņi sacīja. — Jūs atrodaties nelāgā sabiedrībā. Gadiem ilgi mani ir nomācis drausmīga apvainojuma lāsts. Tūlīt es atzīšos jums pašā ļaunākajā. Esmu cilvēks, kura dzīve ir izpostīta un kura gods ir sabradāts.

Es mēģināju ierunāties. Viņš mani apklusināja.

—    Nē, — viņš teica. — Piedodiet, nesakiet vēl nekā. Netērējiet velti līdzjūtības vārdus, kurus pēcāk varbūt gribēsiet ņemt atpakaļ. Minēju apvainojumu, kas mani nomācis ilgus gadus. Vairāki ar to saistīti apstākli runā man par ļaunu. Nespēju atzīties, kāds ir šis apvainojums. Man nav nekādu iespēju, gluži nekādu iespēju pierādīt savu nevainīgumu. Varu vienīgi apgalvot, ka esmu bez vainas. Un šo apgalvojumu es apstiprinu ar kristieša zvērestu. Veltīgi man būtu to apzvērēt ar savu godu.

Ezra Dženingss atkal apklusa. Es paskatījos uz viņu. Viņš pat nepālūkojās man pretim. Ar visu savu būtību viņš šķita nodevies mokošajām atmiņām un pārvarēm pūlējās runāt.

—    Es varētu daudz ko pastāstīt, — viņš turpināja, — gan par to, cik cietsirdīgi pret mani izturējās mana paša ģimene, gan par naidu, kuram es kritu par upuri. Taču ļaunums ir nodarīts, un neko vairs nevar vērst par labu. Negribu jūs ne apgrūtināt, ne lieki satraukt. Līdzko uzsāku karjeru šai zemē, neģēlīgi apmelojumi mani tūlīt satrieca uz visiem laikiem. Es pat necentos gūt panākumus savā profesijā — mana vienīgā cerība ir dzīvot neviena nepamanītam. Izšķīros ar sievieti, ko mīlēju, jo kā gan es būtu varējis vēlēties, lai viņa dalās ar mani negodā? Uzzināju, ka tālā Anglijas nostūrī ir brīva ārsta palīga vieta. Es pieņēmu šo vietu. Tā solīja mieru, solīja iespēju palikt nepamanītam, kā man šķita. Taču es biju alojies. Ļaunas valodas izplatās lēni, taču laiks un gadījums tām palīdz nonākt tālu. Apsūdzība, no kuras bēgu, sekoja man arī turp. Mani brīdināja par tās tuvošanos. Es paguvu labprātīgi atstāt darbu un vēl saņēmu rekomendāciju, ko godīgi biju nopelnījis. Tā man palīdzēja atrast citu vietu tikpat tālā nomalē. Pagāja laiks, un nevalodas, kas sagrāva manu godu, aizsniedza mani arī tur. Tai reizē neviens mani nebrīdināja. Darba devējs pasacīja: «Mister Dženings, man nav iemesla par jums žēloties, un tomēr vai nu attaisnojiet sevi, vai arī atstājiet manas mājas.» Izvēles nebija — es atstāju viņa mājas. Nav vērts tālāk atstāstīt, ko pēc tam izcietu. Man ir tikai četrdesmit gadu. Ieskatieties manā sejā, un tā jums pati pavēstīs, kādas mokas es šais gados esmu pārdzīvojis. Galu galā es nokļuvu šai apvidū un sastapos ar misteru Kendiju. Viņam bija vajadzīgs palīgs. Jautāts par piemērotību amatam es atsaucos uz iepriekšējā darba devēja rekomendāciju. Palika jautājums par manu reputāciju. Izstāstīju misteram Kendijam visu, ko nule dzirdējāt jūs, un vēl vairāk. Brīdināju viņu, ka pat tad, ja viņš man ticēs, visas grūtības vēl nebūs atrisinātas. «Seit, tāpat kā jebkur citur,» es sacīju, «negribu gļēvi bēgt no likteņa, dzīvodams ar svešu vārdu; Frlzingholā, kā ikvienā vietā, nekas mani nepasargās no kauna traipa, kurš man seko visur, lai kur es arī ietu.» Misters Kendijs atbildēja: «Neko neesmu radis darīt pa pusei — es jums ticu un jūtu līdzi. Ja jūs esat ar mieru uzņemties jebkādu risku, riskēšu arī es.» Lai visvarenais dievs viņu svētī! Viņš deva man pajumti, viņš deva man darbu, viņš nomierināja manu prātu, un nu jau (kopš vairākiem mēnešiem) es cieši ticu, ka vairs nenotiks nekas tāds, kas liktu viņam savu rīcību nožēlot.

—    Vai nevalodas ir apklusušas?

—    Nē, nevalodas vēl arvien klīst apkārt. Taču, kad tās sasniegs mani šeit, būs jau par vēlu.

—    Jūs būsiet aizbraucis no šejienes?

—    Nē, mister Bleik, — es būšu miris. Jau desmit gadus sirgstu ar neārstējamu iekšķīgu kaiti. Neslēpšu, ka sen jau būtu ļāvis šai slimībai sevi pieveikt, ja vien kāda pēdējā saite ar dzīvi neliktu turpināt šīs mokas. Gribu parūpēties par kādu cilvēku — sev ļoti dārgu cilvēku, ko nekad vairs neredzēšu. Mans nelielais mantojums nespēs viņai nodrošināt neatkarību šai pasaulē. Cerība nodzīvot tik ilgi, lai sakrātu pietiekamu naudas summu, spiež mani izmantot visus iespējamos sāpju remdēšanas līdzekļus. Vienīgais īsti iedarbīgais līdzeklis ir opijs. Šai visspēcīgajai un visžēlīgajai narkotikai varu pateikties, kii mana nāves sprieduma izpildīšana ir atlikta uz vairākiem gadiem. Tomēr arī opija labvēlīgajai iedarbībai ir savas robežas. Veselības stāvoklim pasliktinoties, pamazam sāku opiju lietot pārmērīgos daudzumos. Un tagad lieku par to sodīts. Mana nervu sistēma ir iedragāta, naktis man kļuvušas par īstām mokām. Gals vairs nav tālu. Lai tas arī nāk, — neesmu veltīgi dzīvojis un strādājis. Pieticīgā naudas summa ir sakrāta, un man būs Iespējams to palielināt, ja pēdējie spēki mani pametīs agrāk, nekā esmu gaidījis. Pats nesaprotu, kā varēju jums lik daudz izstāstīt. Nudien nedomāju, ka esmu tik zemisks, lai pūlētos izraisīt jūsu līdzjūtību. Varbūt ceru, ka jums vieglāk būs man ticēt, ja zināsiet, ka visu, ko jums sacīju, esmu teicis ar drošu pārliecību par savu drīzo nāvi. Negribu noliegt, mister Bleik, ka jūs esat mani ieinteresējis. Sava nabaga drauga zudušo atmiņu es izmantoju, lai iepazītos ar jums tuvāk. Paļāvos uz jūsu vēlēšanos uzzināt, ko misters Kendijs jums gribēja sacīt, un cerēju, ka spēšu palīdzēt. Vai manai uzmācībai nav nekāda attaisnojuma? Varbūt kaut kāds attaisnojums tomēr ir. Cilvēkam, kuram lemta tāda dzīve kā man, gadās rūgti brīži, kad viņš nododas pārdomām par cilvēces likteņiem. Jūs esat jauns, vesels, bagāts, jums ir stāvoklis sabiedrībā un nākotnes izredzes. Jūs un jums līdzīgie rāda man dzīves saulaino pusi un samierina mani ar šo pasauli, ko es drīz atstāšu. Lai kā arī beigtos šī saruna, nekad neaizmirsīšu, ka jūs laipni piekritāt mani uzklausīt. Jūsu varā, ser, ir pateikt, ko gribējāt sacīt, vai ari novēlēt man labu rītu.

Man atlika tikai viena atbilde. Ne mirkli nevilcinādamies, izstāstīju viņam taisnību tikpat atklāti, kā esmu to aprakstījis šais lappusēs.

Viņš pielēca kājās un lūkojās manī, aizturētu elpu uzmanīgi klausīdamies, līdz nonācu pie galvenā notikuma savā stāstā.

—     Nav šaubu, ka es iegāju mis Reičelas istabā, — es sacīju, — nav šaubu, ka es paņēmu dimantu. Abi šie fakti nav apstrīdami, un tomēr varu teikt tikai vienu, — lai ko arī esmu darījis, viss noticis neapzināti.

Ezra Dženingss iztrūcies satvēra manu roku.

—     Pagaidiet! — viņš iesaucās. — Jūs pateicāt vairāk, nekā pats varat iedomāties. Vai esat kādreiz izmēģinājis opiju?

—    Nekad neesmu to nobaudījis.

—    Vai pērn tai laika nervi jums bija kārtībā? Vai ne- jutāties neparasti satraukts un viegli uzbudināms?

—    Jā.

—    Jūs slikti gulējāt?

—    Ārkārtīgi slikti. Daudzas naktis pārlaidu vispār bez miega.

—    Vai nakts pēc dzimšanas dienas nebija izņēmums? Mēģiniet atcerēties! Vai tonakt jūs gulējāt?

—    Atceros, kā tad! Gulēju ļoti cietā miegā.

Viņš palaida manu roku vaļā tikpat pēkšņi, kā bija to satvēris, un lūkojās manī tā, it kā viņa prāts būtu atbrīvojies no pēdējām šaubām.

—    Tā ir nozīmīga diena jūsu dzīvē un arī manējā, — viņš nopietni sacīja. — Tagad esmu pilnīgi pārliecināts, mister Bleik, — piezīmēs, kuras rakstīju pie sava pacienta slimības gultas, ir atrodams tas, ko misters Kendijs šorīt gribēja jums teikt. Pagaidiet! Tas vēl nav viss. Tikpat cieši esmu pārliecināts, ka varēšu pierādīt, cik neapzināti jūs rīkojāties, kad iegājāt istabā un paņēmāt dimantu. Dodiet man laiku pārdomām un atļaujiet jūs izvaicāt. Domāju, ka pierādījums par jūsu nevainīgumu ir manās rokās!

—    Paskaidrojiet, dieva dēļ! Ko jūs ar to gribat sacīt?

Aizrāvušies sarunā, mēs bijām paspēruši dažus soļus

un iznākuši no krūmu pudura, kas mūs aizsedza skatienam no ceļa puses. Iekams Ezra Dženingss paguva atbildēt, viņu sauca kāds ārkārtīgi satraukts cilvēks, kas acīmredzot bija gaidījis uz lielceļa.

—    Eju jau, eju, — viņš atsaucās, — eju tūlīt pat! —Tad viņš pievērsās man. — Kāds ļoti grūti slims pacients gaida mani ciematā; jau pirms pusstundas man vajadzēja tur būt, tāpēc vairs ilgāk nekavēšos. Dodiet man divas stundas laika, atnāciet atkal pie mistera Kendija, un es būšu jūsu rīcībā!

—    Kā gan lai es spēju gaidīt! — es nepacietīgi iesaucos. — Vai nevarat kaut ar dažiem paskaidrojuma vārdiem mani nomierināt, pirms mēs šķiramies?

—    Pārāk nopietns jautājums, lai to paskaidrotu steigā, mister Bleik. Nedomājiet, ka tīšuprāt pārbaudu jūsu pacietību, — es jūsu neziņu padarītu vēl smagāku, ja pūlētos pavirši to atvieglot. Frīzingholā, ser, pēc divām stundām!

Cilvēks uz lielceļa sauca vēlreiz. Ezra Dženingss aizsteidzās un atstāja mani vienu.

X NODAĻA

Kā šāda neziņa, ar kuru es tiku notiesāts, iedarbotos uz citiem cilvēkiem manā stāvoklī, par to es neņemos spriest. Divas stundas ilgās mocības mani ietekmēja pavisam dīvaini. Fiziski jutos nespējīgs palikt vienā vietā, garīgi — nespējīgs runāt vienalga ar kādu cilvēcisku būtni, iekams nebūšu uzzinājis, ko Ezra Dženingss grib man sacīt.

Sādā garastāvoklī es ne tikai atteicos no iecerētās viesošanās pie misis Eiblvaitas, bet pat izvairījos sastapties ar Gabrielu Beteridžu.

Atgriezies Frīzingholā, uzrakstīju zīmīti Beteridžam, kurā paziņoju, ka negaidot tieku dažas stundas aizkavēts un ka viņš var gaidīt mani atgriežamies ap pulksten trim dienā. Lūdzu veco vīru pasūtīt pusdienas parastajā stundā un izklaidēties pēc paša patikas. Zināju, ka viņam Frīzingholā ir neskaitāmi draugi un tālab viņš pats labāk zinās, kā aizpildīt laiku, līdz atgriezīšos viesnīcā.

Pabeidzis vēstuli, devos atkal no pilsētas ārā un klimtu pa vientuļo tīreli aiz Frīzingholas, līdz pulkstenis pavēstīja, ka beidzot pienācis laiks atgriezties mistera Kendija mājās.

Ezra Dženingss mani jau gaidīja.

Viņš viens pats sēdēja mazā, tumšā istabiņā, ko stiklotas durvis atdalīja no ārsta pieņemamās telpas. Kailās, dzeltenbrūnās sienas rotāja krāsaini shematiski zīmējumi, kuros bija attēlotas dažādas pretīgas slimības. Noputējušām medicīniska satura grāmatām piebāzts skapis, uz kura tradicionālā krūšutēla vietā nolikts galvaskauss, liels, ar tinti notraipīts priežkoka galds, koka krēsli, kādus var redzēt ikvienā virtuvē un zemnieku ērbeģī, apdilis rupj- vilnas paklājs istabas vidū, bļoda zem izlietnes un sienā nemākulīgi ierīkots ūdens krāns, kas neviļus ierosināja šausminošas domas par ķirurģiskām operācijām, — tas bija viss šās telpas iekārtojums. Starp puķu podiem ārpusē pie loga dūca bites, dārzā vidžināja putni, ausis brīžiem aizsniedza klusa noskaņojušos klavieru plinkšķinā- šana kaut kur kaimiņos. Jebkurā citā vietā visas šīs skaņas nāktu kā tīkamas vēstis no apkārtējās ikdienišķās dzīves. Seit tās iztraucēja klusumu, ko traucēt drīkstēja vienīgi cilvēku ciešanas. Es palūkojos uz sarkankoka instrumentu kasti un milzīgu šarpijas rituli grāmatskapja' plauktā un slepus nodrebinājos, iedomādamies, kādas skaņas parasti piepilda Ezras Dženingsa istabu.

—     Neatvainošos, mister Bleik, par telpu, kurā jūs pieņemu, — viņš sacīja. — Tā ir vienīgā istaba visā mājā, kur šai stundā varam justies droši, ka neviens mūs netraucēs. Te jūsu rīcībā būs mani papīri, un šeit ir divas grāmatas, kurās mēs ielūkosimies, pirms beigsim savu sarunu. Nesiet krēslu tuvāk galdam, un apskatīsim visu abi kopā.

Piebīdīju krēslu tuvāk pie galda, un Ezra Dženingss pasniedza man savas piezīmes. Tās bija divas lielas papīra lapas. Uz vienas bija rakstīts plašām atstarpēm. Otra no augšas līdz apakšai bija pieblīvēta sīkā rokrakstā ar sarkanu un melnu tinti. Satraukumā un zinātkārē es izmisis otro lapu atliku sānis.

—     Apžēlojieties par mani! — es sacīju. — Pirms ņemos lasīt, pasakiet, kas mani gaida!

—     Labprāt, mister Bleik. Vai atļausiet uzdot vēl dažus jautājumus?

—    Jautājiet, ko vien gribat!

Viņš paraudzījās manī, skumji smaidīdams, un laipnajās, brūnajās acīs parādījās silta līdzjūtība.

—     Jūs jau man teicāt, — viņš sacīja, — ka nekad mūžā — vismaz apzināti — neesat nobaudījis opiju.

—    Apzināti neesmu, — es atkārtoju.

—     Tūlīt jūs sapratīsiet kādēļ es minēju šo iebildi. Tātad turpinām. Jūs neapzināties, ka jebkad būtu lietojis opiju. Pērn ap šo laiku jūs mocīja nervu uzbudinājums un naktīs jūs ārkārtīgi slikti gulējāt. Tomēr nakts pēc dzimšanas dienas bija izņēmums — jūs gulējāt cietā miegā. Vai tiktāl viss ir pareizi?

—    Pilnīgi pareizi.

—     Vai varat pateikt sava uzbudinājuma un miega trūkuma iemeslus?

—     Nekādus iemeslus nezinu. Vecais Beteridžs, cik atceros, izteica savus minējumus. Taču, man šķiet, nav vērts tos atkārtot.

—     Piedodiet! Šādos gadījumos ir vērts pieminēt visu. Tātad Beteridžs jūsu bezmiegu saistīja ar kādu noteiktu tā ierosinātāju. Ar ko?

—    Ar to, ka atmetu smēķēšanu.

—    Vai jūs smēķējāt regulāri?

—    Jā.

—    Un šo paradumu atmetāt pēkšņi?

—    Jā.

—    Beteridžam bijusi pilnīga taisnība, mister Bleik. Ja •.inēķēšana kļuvusi par paradumu, cilvēkam jābūt ar neparasti spēcīgu ķermeņa uzbūvi, lai pēkšņa tās atmešana neizraisītu zināmus nervu sistēmas darbības traucējumus. Jūsu bezmiega naktis ar to, šķiet, ir izskaidrotas. Nākamais jautājums attiecas uz misteru Kendiju. Vai jūs atceraties, ka dzimšanas dienas vakarā vai arī pēc tam būtu ielaidušies ar misteru Kendiju strīdā par viņa profesiju?

Sis jautājums tūlīt pamodināja manī neskaidras atmiņas par kādu notikumu dzimšanas dienas svinībās. Mana aušīgā ķilda ar misteru Kendiju plašāk, nekā tā būtu pelnījusi, aprakstīta Beteridža vēstījuma desmitajā nodaļā. Sā strīda sīkumi galīgi izgaisuši man no prāta, jo pēcāk nepavisam par to neesmu domājis. Vienīgais, ko varu atcerēties un pastāstīt Ezram Dženingsam, — pie pusdienu galda es uzbruku mediķu amata prasmei tik neapdomāti un ietiepīgi, ka izvedu no pacietības pat misteru Kendiju. Atceros arī, ka lēdija Verindere iejaucās, lai pārtrauktu mūsu ķīviņu, un ka mēs ar mazo ārstu atkal salabām, kā saka bērni, un izturējāmies viens pret otru kā labi draugi visu vakaru, kamēr pienāca laiks atvadīties.

—    Ir vēl kāds jautājums, — teica Ezra Dženingss, — ko man ļoti svarīgi būtu noskaidrot. Vai jums pērn šai laikā bija iemesls īpaši raizēties par dimantu?

—    Visnopietnākais iemesls šādām raizēm. Zināju, ka dimants ir kādas sazvērestības mērķis, un biju jau brīdināts parūpēties par mis Verinderes drošību, jo viņa bija šā dārgakmens īpašniece.

—    Vai dimanta apsargāšanu jūs pieminējāt sarunā ar kādu no viesiem, pirms šai dzimšanas dienas vakarā devāties pie miera?

—    Lēdija Verindere par to runāja ar savu meitu…

—    Jūsu klātbūtnē?

—    Jā.

Ezra Dženingss paņēma no galda savas piezīmes un ielika tās man rokās.

—     Mister Bleik, — viņš sacīja, — izlasījis šīs piezīmes tagad manu jautājumu un savu atbilžu gaismā, jūs nonāksiet pie diviem pārsteidzošiem atklājumiem, kas attiecas tieši uz jums. Jūs sapratīsiet, pirmkārt, ka mis Verinderes viesistabā esat iegājis pilnīgā opija izraisītā / transa

stāvoklī, otrkārt, ka opiju jums iedevis misters Kendijs — . jums pašam to nezinot —, lai apgāztu uzskatus, ko jūs izteicāt pie viesību galda.

Sēdēju ar papīriem rokās galīgi apstulbis.

—    Mēģiniet piedot nabaga misteram Kendijam, — ārsta palīgs maigi sacīja. — Viņš nodarījis briesmīgu jaunumu, tam es piekrītu, taču darījis to bez jebkāda nelāga nodoma. Ielūkojies manās piezīmēs, jūs redzēsiet, ka nākamajā rītā pēc viesībām viņš būtu atgriezies lēdijas Verinderes namā un atzinies, kādu joku ar jums izspēlējis, taču slimība visu izjauca. Mis Verindere, protams, to uzzinātu; mis Verindere viņu izjautātu — un patiesība, ko veltīgi meklē jau veselu gadu, būtu noskaidrota vienas dienas laikā.

Pamazām sāku atgūties.

—    Tagad vairs nav nozīmes dusmoties uz misteru Ken- diju, — es nikni sacīju. — Un tomēr viņa izspēlētais joks nav nosaucams citādi kā par nodevību. Es varu piedot, bet aizmirst to nespēšu nekad.

—    Ikviens mediķis, mister Bleik, savā praksē izdara šādu nodevību. Nepamatotā neuzticēšanās opijam (Anglijā) nav sastopama tikai starp zemākajām un mazāk izglītotajām šķirām vien. Katram ārstam agri vai vēlu pienāk reize, kad jākrāpj pacients, kā misters Kendijs piekrāpa jūs. Es nebūt neattaisnoju viņa toreizējo muļķīgo joku. Lūdzu jūs tikai rūpīgāk un iecietīgāk aplūkot iemeslu, kas viņu pamudināja uz šādu rīcību.

—    Kā tas tika izdarīts? — es vaicāju. — Kurš man iedeva opiju tā, ka es to pat nemanīju?

—    To es nevaru paskaidrot. Visā slimības laikā misters Kendijs par to neieminējās ne vārda. Varbūt jūsu paša atmiņa spēj norādīt cilvēku, kas būtu turams aizdomās?

—     Nē.

—    So dalu pagaidām veltīgi skaidrot. Opijs jums kaut kādā veidā slepeni ir iedots. Lai tas paliek, pievērsīsimies daudz svarīgākiem apstākļiem. Ja spējat, izlasiet manas piezīmes. Mēģiniet izprast pagājušos notikumus. Un tad es jums izteikšu kādu sevišķi drosmīgu un pārsteidzošu ierosinājumu, kas attiecas uz nākotni.

Pēdējie viņa vārdi mani sapurināja.

Es ielūkojos papīros tādā pašā secībā, kā Ezra Dženingss tos man bija ielicis rokās. Mazāk aprakstītā lapa atradās virspusē. Tajā izlasīju nesakarīgus vārdus un tei- kurnu daļas, ko Ezra Dženingss bija pierakstījis, misteram Kendijam murgojot.

«…misters Frenklins Bleiks… un patīkams… jāsavalda … medicīnu … atzīstas … gulēt… es saku … nav kārtībā., zāles… viņš man atbild… un taustīšanās pa tumsu esot viens un tas pats. .. pie mielasta galda visiem dzirdot… es saku .. . taustāties pēc miega … nekas cits kā tikai zāles … viņš man atbild … aklais ved aklo … zinot, ko tas nozīmē … asprātīgi… lai runā vien … naktsmieru … vajadzīgs miegs . .. lēdijas Verinderes zāļu skapītis .. . divdesmit piecus pilienus … pats nekā nemanīs .. . rīt no rīta . .. Nu, mister Bleik .. . šodien … zāles … bez tām . .. nekad .. . nekā nebija, mister Kendij .. . brīnišķīgi. .. bez jebkādām . .. satriekšu … patiesību … brīnišķīgi… saņēmāt… opija devu, ser… gulēt… ko … tagad … mediķu amata prasmi.»

Ar šiem vārdiem beidzās pirmā no divām papīra lapām. Es atdevu to Ezram Dženingsam atpakaļ.

—    To jūs dzirdējāt pie viņa slimības gultas? — es jautāju.

—    Burts burtā tieši tas, ko dzirdēju, — viņš atbildēja,- — vienīgi atkārtojumus izlaidu, kad atšifrēju stenografēto pierakstu. Atsevišķus vārdus un frāzes viņš atkārtoja desmitiem reižu, dažkārt pat piecdesmit reizes, ja ar tiem izteiktā doma šķita īpaši svarīga. Šai ziņā atkārtojumi man lieti noderēja, kad mēģināju atsevišķās daļas savienot. Es nebūt nedomāju, — viņš piebilda, norādīdams uz otru papīra lapu, — ka man izdevies atveidot tieši tos pašus izteicienus, ko izmantotu misters Kendijs, ja spētu runāt sakarīgi. Gribu tikai sacīt, ka esmu izlauzies cauri nesakarīgo vārdu jūklim un uztvēris domu, kas tiem pamatā. Spriediet pats!

Es pievērsos otrai papīra lapai, kura noderēja par atslēgu pirmajai.

Mistera Kendija murgu tēli parādījās vēlreiz, ar melnu tinti rakstīti, izlaidumus starp vārdiem Ezra Dženingss bija aizpildījis ar sarkanu tinti. Iegūto kopsakarību es pārrakstu vienlaidus, jo gan mistera Kendija runātie vārdi, gan to papildinājumi šais lappusēs atrodas pietiekami tuvu, lai tos viegli varētu pārbaudīt un salīdzināt.

«… misters Frenklins Bleiks ir gudrs un patīkams cilvēks, taču viņš mazliet jāsavalda, kad sāk runas par medicīnu. Viņš atzīstas, ka naktī nevarot gulēt. Es saku, ka viņam nervi nav kārtībā un ka vajadzētu lietot zāles. Viņš man atbild, ka zāļu lietošana un taustīšanās pa tumsu esot viens un tas pats. Un to viņš apgalvo pie mielasta galda, visiem dzirdot. Es saku — jūs taustāties pēc miega, un līdzēt nevar nekas cits kā tikai zāles. Viņš man atbild, ka esot dzirdējis teicienu — aklais ved aklo, un tagad zinot, ko tas nozīmē. Asprātīgi, taču lai runā vien — es varu nodrošināt viņam naktsmieru. Viņam tiešām vajadzīgs miegs, un lēdijas Verinderes zāļu skapītis ir manā rīcībā. Iedošu divdesmit piecus pilienus opija tinktūras tā, ka viņš pats nekā nemanīs, un atbraukšu rīt no rīta. «Nu, mister Bleik, vai .šodien vēlreiz nepamēģināsiet zāles? Bez tām jūs miegu nekad neatgūsiet.» — «Nekā nebija, mister Kendij, es brīnišķīgi izgulējos bez jebkādām zālēm.» Tad es viņu satriekšu ar patiesību. «Kāpēc jūs brīnišķīgi izgulējāties? Tāpēc, ka saņēmāt opija devu, ser, pirms likāties gulēt. Ko jūs tagad teiksiet par mediķu amata prasmi?»»

Pirmais iespaids, kad atdevu manuskriptu Ezram Dže- ningsam atpakaļ, bija apbrīna par atjautu, kas no briesmīgā mudžekļa izšķetinājusi šo gludo un sakarīgo domu. Gribēju izteikt savu pārsteigumu, bet viņš jau pēc dažiem vārdiem bikli māni pārtrauca, jautādams, vai secinājums, ko viņš izdarījis pēc savām piezīmēm, saskan ar to, ko esmu secinājis es.

—    Vai jūs domājat tāpat, kā domāju es, — viņš jautāja, — ka toreiz esat rīkojies opija tinktūras ietekmē, darīdams visu, ko darījāt lēdijas Verinderes namā tonakt pēc mis Verinderes dzimšanas dienas?

—     Man ir pārāk maz sajēgas par opija tinktūras iedarbību, lai es varētu kaut ko par to spriest, — es atbildēju. — Varu vienīgi piekrist jūsu uzskatam un justies pārliecināts, ka jums ir taisnība.

—     Labi, lai tas paliek. Nākamais jautājums ir šāds. Jūs esat pārliecināts, un es esmu pārliecināts, bet kā mēs savu pārliecību iedvesīsim ciliem cilvēkiem?

Norādīju uz abiem rokrakstiem, kas gulēja uz galda mums blakus. Ezra Dženingss papurināja galvu.

—    Veltīgi, mister Bleik! Gluži veltīgi trīs ārkārtīgi svarīgu iemeslu dēļ. Pirmkārt, šīs piezīmes rakstītas tādos apstākļos, kas nekādi neatbilst lielākās cilvēku daļas pieredzei. Tātad, viens apsvērums jau vēršas pret šīm piezīmēm. Otrkārt, piezīmēs izklāstīta metafiziska medicīnas

teorija. Vēl viens apsvērums pret tām. Treškārt, šis piezīmes esmu rakstījis es, un tikai es varu apliecināt, ka tas nav. viltojums. Atcerieties, ko es jums stāstīju tīreli, un pajautājiet pats sev, kāda vērtība ir manam apliecinājumam. Nē, manām piezīmēm ir tikai viena vērtība, ja ru- pajam par ļaužu spriedumu. Jūsu nevainīgumu vajag pierādīt, un manas piezīmes pasaka priekšā, kā tas izdarāms. Mums sava pārliecība jāpārbauda, un jūs esat īstais cilvēks, kas to pārbaudīs.

—    Kā? — es jautāju.

Viņš strauji paliecās pāri galdam man pretī.

—    Vai esat ar mieru piedalīties pārdrošā eksperimentā?

—           Darīšu visu, lai atbrīvotos no aizdomām, kurās tieku turēts.

—           Vai esat ar mieru kādu laiku paciest zināmas neērtības?

—    Vienalga, kādas.

—           Vai neiebilzdams rīkosieties pēc mana padoma? Iespējams, ka dažs labs muļķis jūs izsmies; iespējams, ka jūs centīsies atrunāt draugi, kuru domas jums svarīgas .. ,

—           Sakiet, kas man darāms! — es nepacietīgi iesaucos. — Un, lai notiek kas notikdams, es visu izdarīšu.

—            Tad paklausieties, kas jums jādara, mister Bleik, — .atbildēja Ezra Dženingss. — Jums otrreiz neapzināti jānozog dimants tādu liecinieku klātbūtnē, kuru liecība nav apšaubāma.

Es pielēcu kājās. Es pūlējos runāt. Spēju tikai viņā skatīties.

—           Domāju, ka tas ir izdarāms, — viņš turpināja. — Un tas arī tiks izdarīts — ja vien jūs pats palīdzēsiet. Mēģiniet nomierināties — apsēdieties un uzklausiet, ko jums teikšu. Jūs esat no jauna sācis smēķēt, es pats to redzēju. Cik ilgi jūs atkal smēķējat?

—    Apmēram gadu.

—    Vai smēķējat vairāk vai mazāk nekā agrāk?

—    Vairāk.

—           Vai varēsiet vēlreiz atmest šo paradumu? Pēkšņi — ievērojiet! — tāpat kā atmetāt toreiz.

Es sāku miglaini apjaust viņa nodomu.

—    Atmetīšu tūlīt pat, — es atbildēju.

—           Ja sekas būs tādas pašas kā pērngad jūnijā, — sacīja Ezra Dženingss, — ja jūs tāpat kā toreiz mocīs bezmiegs, mēs jau būsim guvuši pirmos panākumus. Jūs atkal nonāksiet tai pašā nervu satraukumā kā nakti pēc dzimšanas dienas. Ja mums vēl izdosies kaut apmēram radīt misis Verinderes namā tādus apstākļus, kādos atrādāties toreiz, un ja spēsim aizņemt jūsu prātu ar tiem pašiem dažādajiem jautājumiem par Mēness akmeni, kas jūs satrauca tobrīd, jūs būsiet nonācis vismaz aptuveni tādā pašā fiziskā un garīgā stāvokli kā tad, kad saņēmāt opija tinktūras devu pirmo reizi. Šādā gadījumā varēsim cerēt, ka atkārtota opija deva dos vismaz aptuveni tādus pašus rezultātus. Tāds dažos vārdos ir mans priekšlikums. Un tagad jūs uzzināsiet, kas mani pamudina izteikt šādu priekšlikumu.

Viņš pievērsās vienai no grāmatām sev blakus un atšķīra to lappusē, kurā bija ielikta papīra strēmelīte.

—    Nebaidieties, ka es jūs mocīšu ar priekšlāsījumu par fizioloģiju, — viņš sacīja. — Uzskatu par savu pienākumu pierādīt, ka nelūdzu jūs piedalīties šai eksperimentā, tikai pamatodamies uz kaut kādu savu paša teoriju. Vispārpieņemti principi un atzītas autoritātes apstiprina manus uzskatus. Veltījiet man piecas minūtes uzmanības, un es apņemos jums pierādīt, ka zinātne atzīst par pareizu manu ierosinājumu, lai cik fantastisks tas ari liktos. Te, piemēram, fizioloģisko principu, ko es ņemu par pamatu, apliecina tāds pazīstams zinātnieks kā doktors Kārpenters. Izlasiet pats!

Viņš iedeva man grāmatā ielikto papīra strēmeli. Uz tās bija uzrakstītas dažas rindiņas.

«Ir pamats domāt, ka ikviens juteklisks iespaids, ko cilvēks uztver apzināti, tiek (tā sakot) ierakstīts smadzenēs un vēlāk var kļūt reproducēts, kaut gan starplaikā cilvēks to nav sajutis.»

—    Vai tiktāl viss ir skaidrs? — jautāja Ezra Dženingss.

—    Pilnīgi skaidrs.

Viņš piestūma man atšķirto grāmatu un norādīja uz kādu rindkopu, kas bija pasvītrota ar zīmuli.

—    Un tagad, — viņš sacīja, — izlasiet šo te aprakstu par kādu gadījumu, kuram, man šķiet, ir tiešs sakars ar jūsu stāvokli un ar to eksperimentu, kurā es jūs mudinu piedalīties. Ievērojiet, mister Bleik, iekams neesat vēl sācis lasīt, ka šoreiz, es atsaucos uz vienu no pašiem slavenākajiem angļu fiziologiem. Grāmata, ko turat rokās, ir doktora Eliotsona «Cilvēka fizioloģija», un aprak- siltais gadījums citēts no plaši pazīstamas autoritātes — iloktora Kūma darbiem.

Norādītajā rindkopā izlasīju šādus vārdus.

«Doktors Sibels man stāstīja,» raksta misters Kūms, "par kādu veikala kalpotāju — nesēju īru, kurš skaidrā prātā aizmirst visu, ko darījis dzērumā, bet, atkal piedzē- lies, atceras ikvienu savu soli iepriekšējā reibuma stāvoklī. Reiz piedzēries viņš pazaudējis kādu vērtīgu saini nn skaidrā prātā nav varējis neko pateikt. Nākamo reizi dzērumā viņš atcerējies, ka pametis saini kādās mālus, un, tā kā uz iesaiņojuma nav bijusi norādīta adrese, tas šais mājās arī palicis un nesējs to turpat atradis.»

—    Atkal viss skaidrs? — vaicāja Ezra Dženingss.

—    Skaidrāk vairs nevar būt.

Viņš ielika papīra strēmelīti atpakaļ grāmatā un aizvēra to.

—    Vai tagad esat pārliecināts, ka es runāju, balstīdamies uz īstām autoritātēm? — viņš jautāja. — Ja ne, man atliek tikai pieiet pie šiem grāmatu plauktiem, un jūs izlasīsiet lappuses, kuras norādīšu.

—    Esmu pilnīgi pārliecināts, — es teicu, — un man vairs nevajag neko lasīt.

—    Tādā gadījumā pievērsīsimies jūsu personiskajām interesēm šai jautājumā. Uzskatu par savu pienākumu pasacīt, ka iecerētais eksperiments, lai gan daudz kas runā tam par labu, izraisa arī iebildumus. Ja mums šogad izdotos radīt visus priekšnoteikumus tieši tādus pašus kā pērn, mēs no fizioloģijas viedokļa noteikti iegūtu arī precīzi tos pašus rezultātus. Taču tas, kā mēs zinām, nav , iespējams. Varam cerēt vienīgi uz aptuvenu toreizējo apstākļu atjaunošanu, un, ja nespēsim jums izraisīt tās nakts jutoņai pietiekami tuvus iespaidus, viss šis pasākums būs veltīgs. Ja tas tomēr izdosies — un es ceru gūt panākumus —, jūs varbūt vismaz tiktāl atkārtosiet savu rīcību naktī pēc dzimšanas dienas, lai ikvienu saprātīgu cilvēku pārliecinātu, ka no morāles viedokļa dimanta zādzībā neesat vainojams. Domāju, mister Bleik, ka esmu šo jautājumu aplūkojis no visām pusēm tik pilnīgi, cik pilnīgi vien pats spēju to izprast. Ja vēl palikušas kādas neskaidrības, jautājiet, un es centīšos uz visu atbildēt.

—    Visu, ko jūs stāstījāt, — es sacīju, — sapratu pavisam skaidri. Taču atzīstos, ka mani biedē viens punkts, ko vēl neesat man izskaidrojis.

Un kurš tas būtu?

—    Neizprotu opija iedarbību uz sevi. Nesaprotu, kā varēju noiet pa kāpnēm, izstaigāt gaiteņus, atvērt un aizvērt šķirstiņa atvilktnes un atgriezties pats savā istabā. Tās visas ir aktīvas darbības. Un es domāju, ka opija ietekmē cilvēks vispirms kļūst truls un ieslīgst miegā.

—    Parastie maldi, kad runa ir par opiju, mister Bleik! Es, piemēram, šobrīd jums demonstrēju savas prāta spējas (ņemiet tās par labu) tādas opija devas ietekmē, kas ir desmitkārt stiprāka par to devu, ko jūs saņēmāt no mistera Kendija. Taču neieteicu jums pajauties uz manu autoritāti pat tādā jautājumā, ko esmu pārbaudījis pats pēc saviem piedzīvojumiem. Es jau paredzēju šādu iebildumu un parūpējos par pierādījumiem, kam būs pietiekams svars gan jūsu pašu, gan jūsu draugu acīs.

Viņš pasniedza man otru grāmatu, kas atradās turpat uz galda.

—    Tā ir izdaudzinātā «Opija lietotāja angļa atzīšanās», — viņš teica. — Paņemiet šo grāmatu līdzi un izlasiet. Atzīmētajā vietā jūs atradīsiet rindas par to, kā, «pār mēru sadzēries opiju», Dekvinsijs vai nu gājis uz operu galerijā baudīt mūziku, vai arī sestdienas vakaros klīdis pa Londonas tirgiem, aizrautīgi vērodams nabadzīgo ļaužu veiklo kaulēšanos, lai tiktu pie svētdienas pusdie- dām. Tas pierāda cilvēka spējas opija ietekmē aktīvi darboties un staigāt no vienas vietas uz otru.

—    Daļēji jūs esat man atbildējis, — es sacīju, — vēl paliek jautājums par opija iedarbību uz mani.

—    Mēģināšu atbildēt dažos vārdos, — teica Ezra Dženingss. — Opija iedarbība vairumā gadījumu izpaužas divējādi: vispirms tā ir rosinoša, pēc tam nomierinoša. Rosinošās iedarbības rezultātā paši jaunākie un spilgtākie iespaidi, kas jūs nodarbināja, proti, viss, kas saistīts ar dimantu, — toreizējā ārkārtīgi uzbudinātajā nervu stāvoklī acīmredzot jo intensīvi iedarbojās uz jūsu smadzenēm un pakļāva sev jūsu prātu un gribu, tāpat kā gluži parasts sapnis pakļauj cilvēka prātu un gribu. Sās iedarbības rezultātā todien izjustās bažas par dimanta drošību, sākumā vēl svārstīgas, mazpamazām ieguva pārliecības spēku un skubināja jūs praktiski rīkoties, lai pasargātu dimantu, virzīja jūsu soļus uz mis Reičelas istabu un vadīja jūsu roku, līdz atradāt atvilktni, kurā bija ielikts dimants. To visu jūs darījāt, opija iedvesmots. Vēlāk, kad p<irsvaru pār rosinošo iedarbību guva nomierinošā iedarbība, jūs kļuvāt arvien lēnīgāks un trulāks. Pēc tam jūs iegrimāt dziļā miegā. No rīta, kad opija iedarbība bija beigusies, jūs pamodāties izgulējies, nekā nezinādams par saviem nakts darbiem, it kā jums ar tiem nebūtu ne mazākā sakara. Nu, vai tagad viss ir skaidrs?

—     Tik skaidrs, — es atbildēju, — ka vēlos, lai jūs turpinātu. Jūs pierādījāt, kā es iegāju istabā un kā paņēmu dimantu. Taču mis Verindere redzēja arī, ka izgāju no istabas ar dārgakmeni rokā. Vai varat izsekot manai rīcībai pēc šā brīža? Vai varat uzminēt, ko es darīju pēc tam?

—     Tieši par to patlaban gribu runāt, — atbildēja Ezra Dženingss. — Šis jautājums ierosina domu, ka manis ieteiktais eksperiments varbūt ne tikai noderēs, lai pierādītu jūsu nevainīgumu, bet arī palīdzēs atrast pazudušo dimantu. Iznācis no mis Verinderes viesistabas, jūs laikam gan devāties atpakaļ uz savu istabu…

—    Jā? Un kas notika pēc tam?

—     Iespējams, mister Bleik, — droši neņemos neko apgalvot — ka jūsu doma pasargāt dimantu, gluži dabiski, radīja domu paslēpt dārgakmeni un jūs to arī noslēpāt kaut kur savā guļamistabā. Tādā gadījumā ar jums var atkārtoties tas pats, kas notika ar nesēju īru. Varbūt jauna opija deva jums palīdzēs atcerēties, kur nolikāt dimantu pirmās devas ietekmē.

Nu bija mana kārta sniegt paskaidrojumus Ezram Dže- ningsam. Es viņu pārtraucu, iekams viņš paguva vēl kaut ko piebilst.

—     Jūsu iecerētais rezultāts, — es sacīju, — nekādi nav iespējams. Dimants šobrīd atrodas Londonā.

Ezra Dženingss satrūkās un ārkārtīgi pārsteigts paskatījās manī.

—     Londonā? — viņš atkārtoja. — Kā tas no lēdijas Verinderes nama nokļuvis Londonā?

—    To neviens nezina.

—     Jūs pats ar savām rokām iznesāt dārgakmeni no mis Verinderes istabas. Kā gan to kāds varēja paņemt?

—    Man nav ne mazākās jausmas.

—    Vai, no rīta pamodies, jūs to vēl redzējāt?

—    Nē.

—    Tas bija atkal atdots mis Verinderei?

—    Nē.

—    Mister Bleik! Te nu patiešām vajadzīgi paskaidrojumi. Vai drīkstu jautāt, kā jūs zināt, ka dimants patlaban atrodas Londonā?

Tieši tādu pašu jautājumu es biju uzdevis misteram Brafam, kad pēc atgriešanās Anglijā apjautājos par Mēness akmeni. Atbildēdams Ezram Dženingsam, es atkārtoju visu, ko man pašam bija stāstījis advokāts un kas jau ir zināms šo rindu lasītājiem.

Ezra Dženingss nepārprotami parādīja, ka mana atbilde viņu neapmierina.

—    Lai kā cienu jūs, — viņš sacīja, — un lai kā cienu jūsu advokātu, es tomēr palieku pie saviem nule izteiktajiem ieskatiem. Zinu, ka tie balstās tikai uz pieņēmumu. Piedodiet manu atgādinājumu, taču arī jūsu pārliecība balstās tikai uz pieņēmumu.

Sāds uzskats man bija pavisam negaidīts. Es- nepacietīgi gaidīju, kā viņš to pamatos.

—     Es domāju, — turpināja Ezra Dženingss, — ka opija ietekmē, kas lika jums paņemt dimantu, lai to noglabātu drošībā, jūs ar to pašu nolūku varējāt noslēpt dārgakmeni kaut kur savā istabā. Jūs domājat, ka indiešu sazvērnieki nekādā gadījumā nespēj kļūdīties. Indieši devās pēc dimanta pie mistera Lūkera, — tātad dimantam jāatrodas mistera Lūkera mājās. Vai jums ir kāds pierādījums, ka Mēness akmens vispār nogādāts Londonā? Jūs nevarat pat iedomāties, kā un kas to iznesis no lēdijas Verinderes nama! Vai jūsu rīcībā ir pierādījumi, ka dārgakmens ieķīlāts misteram Lūkeram? Viņš apgalvo, ka par Mēness akmeni nav neko pat dzirdējis, un baņķiera izsniegtajā kvītī minēta tikai sevišķi vērtīga dārglieta. Indieši domā, ka misters Lūkers melo, jūs savukārt domājat, ka indiešiem ir taisnība. Viss, ko atšķirībā no jums varu sacīt, — mans pieņēmums ir tikai iespējams. Bet kādu loģisku vai juridisku pierādījumu varat minēt jūs, mister Bleik, par labu savam pieņēmumam?

Tas nu bija teikts asi, taču, nav iespējams noliegt, ari taisnīgi.

—    Atzīstos, ka jūs liekat man svārstīties, — es atbildēju. — Vai jums rastos iebildumi, ja es aizrakstītu misteram Brafam un izstāstītu, ko jūs man teicāt?

—    Nepavisam ne, es tieši priecāšos, ja jūs aizrakstīsiet misteram Brafam. Viņa pieredze varbūt palīdzēs mums visu ieraudzīt gluži citādā gaismā. Taču pagaidām pievērsīsimies atkal mūsu eksperimentam ar opiju. Mēs nolēmām, ka jūs tūlīt pat atmetīsiet smēķēšanu?

—    Tūlīt pat.

—    Tas būs pirmais solis. Nākamais — radīt mājās apstākļus, kas vairāk atbilstu tiem apstākļiem, kādos atrādāties pērn ap šo laiku.

Kā gan to izdarīt? Lēdija Verindere ir mirusi. Mēs ar Reičelu, iekams neesmu atbrīvojies no aizdomām par zādzību, paliekam neglābjami šķirti. Godfrijs Eiblvaits atrodas tālu, viņš ceļo pa kontinentu. Nekādi nebija iespējams atkal sapulcēt cilvēkus, kas atradās lēdijas Verinderes namā, kad es pēdējo reizi tur nakšņoju. Taču šie iebildumi nespēja samulsināt Ezru Dženingsu. Viņš apgalvoja, ka nemaz neesot tik svarīgi savākt tos pašus cilvēkus, jo viņi tā kā tā nespētu izturēties pret mani tieši tāpat, kā bija izturējušies toreiz. No otras puses, Ezra Dženingss domāja, ka ļoti liela nozīme eksperimenta sekmīgā norisē ir priekšmetiem — lai es redzētu sev apkārt visu to pašu, ko redzēju tai laikā, kad pēdējo reizi viesojos šai namā.

—    Pats svarīgākais, — viņš sacīja, — jums jāguļ tai pašā istabā, kurā gulējāt naktī pēc dzimšanas dienas, un tai jābūt iekārtotai tieši tāpat kā toreiz. Kāpnes, gaiteņi un mis Verinderes viesistaba arī jāsaved tādā pašā kārtībā, kādā tos redzējāt pēdējo reizi. Pilnīgi nepieciešams, mister Bleik, atlikt ikvienu mēbeli atpakaj tais telpās, no kurienes tās tagad varbūt ir iznestas. Jūsu upuris — atteikšanās no cigāriem — būs gluži veltīgs, ja nesaņemsim mis Verinderes atjauju izrīkot visu, kā pienākas.

—    Kurš lūgs viņas atjauju? — es vaicāju.

—    Vai jūs to nevarat darīt?

—    Par to nevar būt ne runas. Pēc tā, kas starp mums noticis sakarā ar dimanta pazušanu, es pagaidām nedrīkstu ne ar viņu tikties, ne viņai rakstīt.

Ezra Dženingss klusēja un brīdi domāja.

—    Vai drīkstu uzdot jums kādu delikātu jautājumu? — viņš sacīja.

Es ar galvas mājienu lūdzu viņu turpināt.

—    Vai esmu pareizi sapratis, mister Bleik (spriežot pēc dažiem vārdiem, kas jums nevijus izlauzās), ka jūs reiz esat jutis īpašas simpātijas pret mis Verinderi?

—    Pilnīgi pareizi.

—    Un jūsu jūtas rada atbildi?

—    Jā.

—           Kā jums šķiet — vai mis Verindere gribēs atbalstīt mēģinājumu, ar ko varbūt izdodas pierādīt jūsu nevainīgumu?

—    Esmu par to pārliecināts.

—           Tādā gadījumā es pats aizrakstīšu mis Verinderei, ja vien jūs atļausiet.

—    Un izstāstīsiet visu, ko ierosināt darīt?

—    Izstāstīšu visu, par ko mēs šodien runājām.

Lieki piebilst, ka es ar prieku pieņēmu Ezras Dženingsa piedāvāto pakalpojumu.

—           Paspēšu vēstuli aizsūtīt jau ar šāsdienas pastu, — viņš teica, ielūkodamies pulkstenī. — Atgriezies viesnīcā, neaizmirstiet ieslēgt cigārus! Rīt no rīta aiziešu pie jums uzzināt, kā esat pārlaidis nakti.

Es piecēlos, lai atvadītos, un pūlējos pateikties par viņa laipnību.

Ezra Dženingss viegli paspieda man roku.

—            Atcerieties, ko es jums stāstīju tīrelī, — viņš teica. — Ja man laimēsies izdarīt jums šo mazo pakalpojumu, mister Bleik, tas mani aplaimos kā pēdējais spožais saules stars, kas spīd garas, sadugušas dienas vakarā.

Mēs izšķīrāmies. Tas notika piecpadsmitajā jūnijā. Turpmāko desmit dienu notikumi — ikviena no tām tieši vai netieši saistīta ar eksperimentu, kurā man jākļūst par pasīvu objektu, — laika secībā ieprotokolēta mistera Kendija palīga dienasgrāmatā. Ezras Dženingsa rakstītajās lappusēs nekas nav noslēpts, nekas nav aizmirsts. Lai Ezra Dženingss pastāsta, kā tika veikts eksperiments ar opiju un kā tas beidzās.

CETURTAIS STĀSTĪJUMS,

IZRAKSTĪTS NO EZRAS DŽENINGSA DIENASGRĀMATAS

1849. gada 15. jūnijā. Vairāku pacientu un pats savu sāpju iztraucēts, es vēstuli mis Verinderei pabeidzu pietiekami agri, lai paspētu to aizsūtīt ar šāsdienas pastu. Man neizdevās uzrakstīt tik īsi, kā es būtu vēlējies. Taču man šķiet, ka viss ir pateikts pietiekami skaidri. Mis Verindere pati var izlemt, kā rīkoties. Ja viņa piekritīs palīdzēt mums, lai varam paveikt eksperimentu, viņa piekritīs aiz brīvas gribas, nevis pakalpodama misteram Frenklinam Bleikam vai man.

16. jūnijā. Piecēlos vēlu, visu nakti nomocījies; vakardienas krietnā opija deva uzsūtīja man drausmīgus murgus. Brīžiem es virpuļoju tukšumā kopā ar mirušo gariem — gan draugiem, gan ienaidniekiem. Brīžiem mīļotās vaigs, ko nekad vairs neredzēšu, parādījās pie manas gultas un baismīgi fosforescējošā vizmā noraudzījās manī ar neatlaidīgu, vīpsnājošu skatienu. Mūžīgās sāpes, atgriezušās agri no rīta parastajā stundā, likās pat tīkama pārmaiņa. Tās izkliedēja rēgus un tālab bija it viegli pacie- šamas,

Mazliet attapies pēc nakts mokām, pie mistera Frenklina Bleika ierados vēlu. Viņš gulēja, izstiepies uz dīvāna, dzēra viskiju ar sodu un grauza sausus cepumus.

—    Sākums ir tāds, ka labāku jūs nevarētu vēlēties, — viņš sacīja. — Nožēlojami nemierīga nakts un galīgs ēstgribas trūkums šorīt. Tieši tas pats, kas notika pagājušajā gadā, kad atmetu smēķēšanu. Jo drīzāk sagatavošos otrajai opija tinktūras devai, jo tas būs man patīkamāk.

—    Jūs to saņemsiet tik drīz, cik vien būs iespējams, — es atbildēju. — Pagaidām mums nopietni jārūpējas par jūsu veselibu. Ja sevi novārdzināsiet, panākumus nevaram gaidīt. Raugieties, lai līdz pusdienu laikam jums rastos ēstgriba. Citiem vārdiem sakot, tūlīt no rīta dodieties vai nu izjādē, vai pastaigā ieelpot svaigu gaisu.

—    Labprāt, ja vien izdosies dabūt zirgu. Starp citu, vakar es aizrakstīju misteram Brafam. Un vai jūs mis Verinderei nosūtījāt vēstuli?

—    Jā, ar pēdējo vakardienas pastu.

—    Ļoti labi. Rīt jau varēsim viens otram pavēstīt jaunas ziņas. Neejiet vēl prom. Man jums kaut kas jāsaka. Vakar jūs izteicāt domu, ka pret eksperimentu ar opiju varētu vērsties daži mani draugi. Jums ir taisnība. Veco Gabrielu Beteridžu es uzskatu par savu draugu, un jums varbūt liksies dīvaini, ka viņš iebilda pret to ļoti bargi, kad mēs vakar tikāmies. «Savā mūžā jūs esat pastrādājis apbrīnojami daudz muļķību, mister Frenklin, bet šis nu ir kronis visam!» Redziet, ko par to domā Beteridžs! Ceru, ka paturēsiet prātā viņa aizspriedumus, kad jūs abi sa- stapsieties?

Atstāju misteru Bleiku, lai dotos pie saviem pacientiem, un pat pēc šīs īsās sarunas jutos mazliet labāk un priecīgāk.

Kur meklējams noslēpums pievilcības spēkam, kas mani saista pie šā cilvēka? Varbūt mani tikai mulsina pretstats starp patieso laipnību, kas ļāva mums iepazīties, un cietsirdīgo nepatiku un neuzticību, ar ko mani vienmēr uzņēmuši citi cilvēki? Vai varbūt viņā patiešām rodams kaut kas tāds, kas atbilst manām tieksmēm pēc cilvēciskas līdzjūtības, — tieksmēm, kas saglabājušās cauri ilgu gadu vientulībai un vajāšanām un kas kļūst arvien spēcīgākas un spēcīgākas, jo tuvāk nāk brīdis, kad vispār neko vairs nejutīšu un neko man vairs nevajadzēs paciest? Veltīgi uzdot šādus jautājumus! Misters Bleiks manī radījis jaunu interesi par dzīvi. Un ar to man pietiek, kālab vēl vaicāt, kāda ir šī jaunā interese.

17. jūnijā. Šorīt pirms brokastīm misters Kendijs man paziņoja, ka uz divām nedēļām aizbraucot pie kāda drauga Anglijas dienvidos. Viņš, nabadziņš, deva man tik daudz īpašu norādījumu par saviem pacientiem, it kā vēl arvien būtu tas pats agrākais ārsts ar plašo, praksi. Vai to vispār vairs var saukt par praksi! Citi ārsti sen jau viņu aizstājuši, un neviens slimnieks, kas varēs atrast palīdzību citur, labprāt neizmantos mani!

Varbūt tā patiešām ir laime, ka misters Kendijs tai laikā neatradīsies mājās. Viņš justos briesmīgi aizvainots, ja es neko neteiktu par eksperimentu, ko esmu nodomājis izdarīt ar misteru Bleiku. Bet, ja es viņam uzticētu savus nodomus, pat nezinu, cik nelāgi tas viss varētu beigties. Labāk, ka notiek tieši tā. Bez šaubām, labāk.

Pastnieks pēc mistera Kendija aizbraukšanas atnesa mis Verinderes vēstuli.

Brīnišķīga vēstule! Tā atstāj vislabāko iespaidu par mis Verinderi. Viņa pat nepūlas slēpt interesi par mūsu pasākumiem. Viņa vaļsirdīgi atzīstas, ka mana vēstule viņu pārliecinājusi par mistera Bleika nevainīgumu, tā ka nekādi pierādījumi (viņas dēļ) vairs neesot vajadzīgi. Viņa pat pārmet sev — gluži nepelnīti, nabadzīte! — ka tolaik neesot spējusi nojaust īsto noslēpuma atrisinājumu. Iemesls mis Verinderes dedzībai acīmredzot nav tikai kvēlā vēlēšanās izlīdzināt netaisnību, ko viņa neapzināti nodarījusi kādam cilvēkam. Skaidrs, ka viņa misteru Bleiku mīlējusi arī viņu atsvešināšanās laikā. Prieks par atklājumu, ka viņš tomēr ir mīlestības cienīgs, ne vienreiz vien negribēti izlaužas starp oficiālajām rindām un nekādi negrib pakļauties atturībai, kas ievērota vēstulē gluži svešam cilvēkam. Vai ir iespējams (es sev jautāju, lasīdams šo brīnišķīgo vēstuli), ka patiešām es vienīgais šai pasaulē esmu izraudzīts, lai palīdzētu abiem jaunajiem ļaudīm atkal atrast vienam otru? Mana laime ir sabradāta, mana mīlestība nolaupīta. Vai tiešām man tiks lemts skatīt citu laimi, ko pats būšu radījis, skatīt mīlestību, kuru pats būšu palīdzējis atgūt? Ak, žēlsirdīgā nāve, ļauj man to vēl redzēt, iekams tavas rokas satvers mani savās skauj ās, iekams tava balss man čukstēs: «Saņem kāroto mieru!»

Vēstulē izteikti divi lūgumi. Pirmais — nerādīt to misteram Bleikam. Man vēlēts pavēstīt, ka mis Verindere labprāt nodod savu namu mūsu rīcībā, un vairāk nebilst ne vārda.

So lūgumu varu izpildīt pavisam viegli. Toties otrs lūgums sagādā man nopietnas raizes. Neapmierinādamās ar to, ka aizrakstījusi misteram Beteridžam, norīkodama viņu izpildīt jebkurus manus norādījumus, mis Verindere lūdz atļauju man palīdzēt, pašai pārraugot viņas viesistabas iekārtas atjaunošanu. Viņa gaida tikai manu atbildi, lai tūlīt brauktu šurp uz Jorkšīru un uzņemtos liecinieces pienākumus naktī, kad otrreiz tiks pārbaudīta opija iedarbība.

Šim lūgumam atkal samanāms kāds īpašs pamudinājums, un man šķiet, ka it viegli varu to iedomāties.

To, ko mis Verindere aizliedz man stāstīt misteram Frenklinam Bleikam, viņa grib pateikt pati (citādi nespēju to izskaidrot), iekams vēl nav izdarīta pārbaude, kas palīdzēs viņam atgūt savu godu citu cilvēku acīs. Es saprotu un apbrīnoju šo cēlsirdīgo vēlēšanos attaisnot misteru Bleiku, negaidot, līdz viņa nevainīgums tiks vai netiks pierādīts. Nabaga meitene jo drīzāk alkst izlīdzināt netaisnību, ko nodarījusi viņam pret savu gribu. Taču tas nekādi nav iespējams. Ne mirkli nešaubos, ka satraukums, ko radīs abu tikšanās, atkal atmodušās jūtas, senas atmiņas un jaunas cerības, iedarbodamās uz mistera Bleika prātu, mūsu eksperimentam kļūs liktenīgas. Tāpat jau ir grūti radīt tādus pašus apstākļus, kuru ietekmē viņš atradās pērn, vai vismaz kaut ko tiem līdzīgu. Ja misteru Bleiku satrauks jaunas jūtas un jaunas intereses, mūsu pūles zaudēs jebkuru nozīmi.

Un tomēr, lai gan visu to zinu, nespēju pievilt mis Verinderes cerības. Jāmēģina rast kādu jaunu izeju, lai līdz pēcpusdienas pastam varētu dot mis Verinderei pozitīvu atbildi, kas tomēr nekaitētu pakalpojumam, ko esmu cieši apņēmies izdarīt misteram Frenklinam Bleikam.

Pulksten divos. Tikko atgriezos no vizītēm, vispirms, protams, iegriezies viesnīcā.

Mistera Frenklina sniegtās ziņas par pagājušo nakti ir tadas pašas kā iepriekšējā dienā. Lāgiem viņš ieslīdzis nemierīgā snaudā, un tas arī ir viss. Sekas viņš jūtot mazākas, jo vakar pēc pusdienām mazliet pagulējis. Šo pēcpusdienas snaudu, bez šaubām, ierosinājusi izjāde, ko es viņam ieteicu. Baidos, vai šīs spēcinošās nodarbības svaigā gaisā nevajadzēs ierobežot. Misters Bleiks nedrīkst justies pārāk vesels, tāpat kā viņš nedrīkst justies ari pārāk slims. Sai gadījumā (kā teiktu jūrnieki) stūre jāgroza īpaši uzmanīgi.

No mistera Brafa nekādas ziņas vēl neesot saņemtas. Viņš nepacietīgi gribēja uzzināt, vai mis Verindere man jau atbildējusi.

Pastāstīju tieši tik daudz, cik man atjauts, un ne vārda vairāk. Neatradu par vajadzīgu gudrot ieganstus, kādēj nerādu vēstuli. Misters Bleiks, nabadziņš, gaužām skumji atzinās, ka saprotot smalkjūtību, kas liedz man vēstuli nolasīt.

— Viņa, bez šaubām, piekrīt gluži parastas pieklājības un taisnīguma dēj, .— viņš sacīja. — Taču savas domas par mani viņa nav grozījusi un gaida, kāds būs rezultāts.

Man ārkārtīgi gribējās dot kaut mazu mājienu, ka viņš dara mis Verinderei pāri, tāpat kā mis Verindere bija nodarījusi pāri viņam. Taču apdomājies es nolēmu atstāt viņai pašai divkāršo prieku — pārsteigt misteru Bleiku un piedot tam.

Mans apciemojums ilga īsu brīdi. Pēc pagājušās nakts pieredzes man vajadzēja atteikties no kārtējās opija devas. Pats par sevi saprotams, ka slimība atkal paņēma mani savā varā. Jutu, ka tuvojas lēkme, un steigšus atvadījos, lai nesatrauktu un neapbēdinātu misteru Bleiku. Šoreiz lēkme pārgāja pēc ceturtdaļstundas, un man pietika spēka turpināt darbu.

Pulksten piecos. Uzrakstīju vēstuli mis Verinderei.

Mans ieteikums, ja vien viņa tam piekritīs, apmierinās abas puses. Vispirms minējis iebildumus pret viņas tikšanos ar misteru Bleiku, iekams eksperiments nav paveikts, es ierosināju izvēlēties braukšanas laiku tā, lai viņa slepus ierastos muižā tieši tai vakarā, kad sāksim savu mēģinājumu. Izbraukusi no Londonas ar pēcpusdienas vilcienu, viņa mājās būs ap pulksten deviņiem. Tai laikā esmu nodomājis parūpēties, lai misters Bleiks jau atrastos guļamistabā, un mis Verindere, neviena netraucēta, varēs nok|ūt savās istabās, pirms viņš saņems opiju. Kad tas būs paveikts, rezultātu viņa droši varēs, novērot kopā ar mums. Nākamajā rītā viņa (ja vien vēlēsies) parādīs misteram Bleikam savu saraksti ar mani un tādējādi apliecinās, ka attaisnojusi viņu agrāk, nekā tika pierādīts, ka viņš ir bez vainas.

Tieši tā es viņai aizrakstīju. Tas ari viss, ko šodien paspēju izdarīt. Rīt jāsatiekas ar misteru Beteridžu un jādod norādījumi, kā iekārtot māju.

18. jūnijā. Pie mistera Frenklina Bleika atkal ierados vēlu. Agri no rīta uznāca šausmīgas sāpes, un šoreiz vairākas stundas pēc tam es nespēju piecelties. Paredzu, ka nekas nelīdzēs, lai cik ļauni mani ietekmē opijs, vajadzēs atgriezties pie tā simto reizi. Ja varētu domāt tikai par sevi, es labāk izvēlētos asās sāpes nekā drausmīgos murgus. Taču fiziskās mokas mani novārdzina. Ja ļaušu sev galīgi sabrukt, nespēšu misteram Bleikam būt noderīgs tieši tad, kad visvairāk būšu vajadzīgs.

Pulkstenis rādīja turpat jaū vienu, kad šodien ierados viesnīcā. Lai gan jutos pavisam slims, šis apciemojums mani ārkārtīgi uzjautrināja, jo atbraucis bija Gabriels Beteridžs.

Kad iegāju istabā, viņš jau bija priekšā. Kamēr es savam pacientam uzdevu pirmos kārtējos jautājumus, misters Beteridžs piegāja pie loga un lūkojās laukā. Misters Bleiks atkal bija gulējis slikti un šorīt bezmiega sekas izjuta stiprāk nekā iepriekš.

Pēc tam jautāju, vai viņš saņēmis ziņas no mistera Brafa.

Šorīt esot pienākusi vēstule. Misters Brafs bargiem vārdiem izsakot neapmierinātību ar rīcību, ko, klausīdams manam padomam, uzņēmies viņa draugs un klients. Tas esot nelāgi, jo modinot cerības, kas varbūt nekad nepiepildīsies. Viņa prātam šāda rīcība neesot aptverama — tas viss izskatoties pēc blēdības, tāpat kā mesmerisms, gaišredzība un tamlīdzīgi triki. Mēs apgriezīšot ačgārni mis Verinderes māju, un viss beigšoties ar to, ka arī pati mis Verindere tikšot izsista no sliedēm. Par šo eksperimentu viņš pastāstījis (neminot vārdus) kādam plaši pazīstamam ārstam, un plaši pazīstamais ārsts pasmaidījis, pašūpojis galvu un teicis… nekā neesot teicis. Pamatojoties uz visu minēto, misters Brafs izsakot protestu un no tā arī neatkāpšoties.

Mans nākamais jautājums attiecās uz dimantu. Vai advokāts min kādus pierādījumus, kas apliecinātu, ka dārgakmens atrodas Londonā?

Nē, šo jautājumu advokāts vispār atsakoties apspriest. Pats viņš esot pārliecināts, ka Mēness akmens ieķīlāts misteram Lūkeram. Viņa ievērojamais draugs misters

Mērtvets, kurš patlaban atrodoties tālumā (un kura plašās zināšanas par indiešu dabu neviens nespēj noliegt), ari esot par to pārliecināts. Šais apstākļos, turklāt ievērojot, cik daudz reižu šis jautājums jau ticis uzdots, vipš atsakoties ielaisties jebkādos prātojumos par attiecīgajiem pierādījumiem. Laiks pats parādīšot, un misters Brafs labprāt šo laiku nogaidīšot.

Pat ja misters Bleiks nebūtu padarījis mistera Brafa domas vēl skaidrākas, atstāstīdams vēstules saturu, nevis nolasīdams to priekšā, es tāpat jo skaidri saprastu, ka visam pamatā ir neuzticēšanās man. Tā kā šādu iznākumu jau biju paredzējis, nejutos ne pārsteigts, ne apvainots. Apjautājos misteram Bleikam, vai drauga protests nav viņu padarījis svārstīgu. Viņš uzsvērti atbildēja, ka tas uz viņa prātu nav atstājis ne mazāko iespaidu. Pēc šādas atbildes varēju par misteru Brafu vairs nedomāt, un es, protams, arī vairs nedomāju.

Sarunā iestājās neliels pārtraukums, un Gabriels Beteridžs panāca nost no loga.

—    Vai jūs nepagodinātu mani ar uzmanību, ser? — viņš vaicāja, pievērsdamies man.

—    Esmu pilnīgi jūsu rīcībā, — es atbildēju.

Beteridžs paņēma krēslu un apsēdās pie galda. Viņš

izņēma no kabatas milzīgu, vecmodīgu ādas piezīmju grāmatiņu un attiecīga lieluma zīmuli. Uzlicis brilles, viņš atšķīra tukšu lappusi kabatas grāmatiņā un vēlreiz uzrunāja mani.

—     Esmu kalpojis nelaiķei lēdijai Verinderei turpat piecdesmit gadu. Pirms tam biju viņas tēva — vecā lorda pāžs. Pašlaik man ir starp septiņdesmit un astoņdesmit — nav svarīgi, cik īstil Gribas domāt, ka zināšanu un dzīves pieredzes man ir tikpat, cik vairumam citu cilvēku. Un ar ko tas viss beidzas? Beidzas ar to, mister Ezra Dženings, ka ārsta asistents sadomājis taisīt ar misteru Bleiku kaut kādus trikus, ņemot talkā opija tinktūras pudelīti, — un man, velns parāvis, savā cienījamā vecumā jākļūst par kumēdiņu taisītāja palīgul

Misters Bleiks iesmējās. Es mēģināju runāt. Beteridžs pacēla roku par zīmi, ka nav vēl pateicis visu.

—    Ne vārda, mister Dženings! — viņš sacīja. — No jums negribu dzirdēt ne vārda, ser. Man, paldies dievam, ir pašam savi principi. Ja es saņemu pavēli, kas nāk tikpat kā no trako nama, es to nemaz nedzirdu. Ja mani norīko mana pavēlniece vai pavēlnieks, es tūdaļ paklausu. Taču man var rasties ari savs ieskats, kurš, ja jums labpatiktu to paturēt prātā, saskan ar mistera Brafa — dižā mistera Brafa ieskatiem! — teica Beteridžs, paceldams balsī, un, pašapzinīgi galvu šūpodams, skatījās mani. — Un tomēr es ar savu ieskatu neuzbāžos. Mana jaunkundze saka: «Dari to!» Un es atbildu: «Tiks izdarīts, mis.» Te nu es sēžu ar piezīmju grāmatiņu un zīmuli, kas gan nav noasināts tā, kā es vēlētos, bet, ja kristieši zaudē prāta asumu, kurš gan var gaidīt, lai zīmuļi būtu asi! Dodiet man savas pavēles, mister Dženings! Es tās tūdaļ pierakstīšu. Esmu nolēmis nedarīt ne par mata tiesu vairāk, ne mazāk. Būšu akls izpildītājs — vairāk nekas. Akls izpildītājs! — atkārtoja Beteridžs, īpaši izbaudīdams šo paša izgudroto sevis apzīmējumu.

—     Man ļoti žēl, — es iesāku, — ka mēs nevaram atrast kopīgu valodu …

—    Nejauciet mani tai savā padarīšanā! — Beteridžs mani pārtrauca. — Runa te ir nevis par kopīgu valodu, bet gan par paklausīšanu. Dodiet savus rīkojumus, ser, dodiet rīkojumus!

Misters Bleiks ar mājienu lika man saprast, lai turu veco vīru pie vārda. Tādēļ ari «devu rīkojumus», cik skaidri un iespaidīgi vien spēju.

—    Gribu, lai atsevišķas teipas mājā tiktu atvērtas, — es sacīju, — un iekārtotas tieši tāpat kā pagājušajā gadā.

Beteridžs aplaizīja sava ne sevišķi labi noasinātā zīmuļa galiņu.

—    Nosauciet šīs telpas, mister Dženings! — viņš augstprātīgi sacīja.

—    Pirmkārt, halle pie lielajām kāpnēm.

—     Pirmkārt, halle, — Beteridžs pierakstīja. — Jūsu zināšanai, ser, halli nevarēs iekārtot tā, kā tā bija iekārtota pērn.

—    Kādēļ?

—    Tādēļ, ka pērn, mister Dženings, hallē stāvēja klijāna izbāznis. Kad dāmas aizbrauca, klijānu novāca kopā ar citām mantām. Un, kad klijānu vāca nost, tas izjuka.

—    Nu, tad iztiksim bez klijāna.

Beteridžs pierakstīja:

—    «Halli iekārtot tāpat kā pagājušajā gadā. Iztikt bez izjukušā klijāna.» Lūdzu, turpiniet, mister Dženings.

—    Kāpnes noklāt ar grīdsegu, tāpat kā agrāk.

—           «Kāpnes noklāt ar grīdsegu, tāpat kā agrāk.» Nudien negribu jūs apbēdināt, ser, bet ari to nevarēs izdarīt.

—    Kādēļ ne?

—          Tādēļ, ka cilvēks, kurš klāja grīdsegas, ir miris, mister Dženings, un otru tādu meistaru, kas tik veikli prastu izlocīt ik stūrīti, nav iespējams atrast, kaut vai visu Angliju izmeklētu.

—    Nekas. Mēģināsim atrast nākamo labāko meistaru.

Beteridžs atkal pierakstīja, un es turpināju savus rīkojumus.

—          Mis Verinderes viesistaba jāiekārto precīzi tāpat kā pagājušajā gadā. Arī gaitenis no viesistabas līdz kāpņu laukumam. Ari otrs gaitenis no otra kāpņu laukuma līdz viesu guļamistabām. Arī guļamistaba, kur pērn jūnijā dzīvoja misters Frenklins Bleiks.

Beteridža trulais zīmulis apzinīgi vārdu pa vārdam pierakstīja visu, ko teicu.

—    Turpiniet, ser, — viņš sacīja ar dzēlīgu izsmieklu.

—   Šis zīmulis spēj uzrakstīt vēl krietni daudz.

Teicu, ka vairāk man nav nekādu rīkojumu.

—          Ser, — atbildēja Beteridžs, — tādā gadījumā es pats pievienošu vēl dažus punktus.

Viņš atšķīra piezīmju grāmatiņā jaunu lappusi un vēlreiz aplaizīja nenokausējamā zīmuļa galu.

—           Labprāt gribētu zināt, — viņš iesāka, — vai es drīkstu vai nedrīkstu nomazgāt rokas …

—    Bez šaubām, drīkstat, — ierunājās misters Bleiks.

—   Tūliņ pasaukšu sulaini.

: — … citiem vārdiem sakot, atbrīvoties no zināmas atbildības, — turpināja Beteridžs, joprojām izlikdamies istabā nemanām nevienu citu kā tikai sevi un mani. — Sāksim ar mis Verinderes viesistabu. Kad pērn ņēmām nost paklāju, mister Dženings, zem tā bezgalīgā vairumā atradām kniepadatas. Vai man jāuzņentās atbildība, ka šīs kniepadatas tiek atliktas atpakaļ?

—    Protams, nē.

Beteridžs šo atkāpi tūliņ pierakstīja.

—           Tālāk par pirmo gaiteni, — viņš turpināja. — Kad šai mājas daļā vācām nost greznumpriekšmetus, mēs iznesām arī kaila, resna bērna statuju, kas muižas katalogā zaimojoši nosaukts par «Mīlestības dievu Kupidonu». Pērn tam pie tuklajiem pleciem bija divi spārni. Līdzko mirkli novērsu acis, viens spārns nozuda. Vai man jauzņe- mas atbildība par Kupidona spārnu?

Es vēlreiz piekritu atkāpei, un Beteridžs šo atkāpi pierakstīja.

—     Un tagad par otru gaiteni, — viņš sacīja. — Pērn tajā nebija nekā cita kā vien istabu durvis (ja vajadzīgs, jebkuras no tām varu apzvērēt), un vismaz par šo mājas daju, atzīstos, prāts man ir mierīgs. Bet, kas attiecas uz mistera Frenklina guļamistabu (ja ari tai jāizskatās tāpat kā agrāk), gribu zināt, kam jāuzņemas atbildība par mūžīgo jucekli, kas tur valdīja, lai cik bieži arī tiktu ieviesta kārtība, — bikses nosviestas vienā vietā, dvielis — otrā un franču romāni mētājas pa visu istabu. Kam, es jums jautāju, jāuzņemas atbildība par kārtības izjaukšanu mistera Frenklina istabā, — viņam vai man?

Misters Bleiks paziņoja, ka viņš ar vislielāko prieku pats uzņemšoties šo atbildību. Beteridžs stūrgalvīgi atteicās uzklausīt jebkuru šā jautājuma nokārtojumu, iekams es neesmu tam devis savu piekrišanu un apstiprinājumu. Es pieņēmu mistera Bleika ierosinājumu, un Beteridžs izdarīja pēdējo ierakstu savā kabatas grāmatiņā.

—    Varat nākt, kad vien gribat, mister Dženings, sākot no rītdienas, — viņš sacīja pieceldamies. — Jūs atradīsiet mani pie darba ar visiem vajadzīgajiem palīgiem. Atļaujiet izteikt manu visdziļāko pateicību, ser, par to, ka neņēmāt ļaunā izjukušo klijāna izbāzni un nolauzto Kupidona spārnu, tāpat par to, ka ļāvāt, tā teikt, man nomazgāt rokas — atbrīvoties no je.bkuras atbildības par kniepadatām un jucekli mistera Frenklina guļamistabā. No sava, kalpotāja, viedokļa varu sacīt, ka esmu jums pateicību parādā. No cilvēciskā viedokļa teikšu, ka uzskatu jūs par dīkdieni, kam galva piebāzta ar stiķiem un niķiem, un uzturu spēkā savu protestu pret jūsu eksperimentu, kas ir tīrā maldināšana un lamatas. Nebaidieties, ka manas cilvēciskās jūtas varētu gūt virsroku pār kalpotāja pienākumu! Jūsu pavēles tiks izpildītas. Lai kādi stiķi un niķi jums prātā, ser, pavēles tiks izpildītas. Ja šī jezga arī beigsies ar ugunsgrēku, lai jods mani parauj, ja saukšu ugunsdzēsējus, iekams nezvanīsiet ar visiem zvaniem un pats neliksiet tos aicināt!

Atvadām izteicis šos draudus, viņš paklanījās un izgāja no istabas.

—    Ka jums šķiet — vai varam uz viņu pajauties? — es Jautāju.

—    Katrā ziņā, — atbildēja misters Bleiks. — Kad ieiesim mājā, redzēsim, ka nekas nav pamests novārtā, nekas nav aizmirsts.

19. jūnijā. Vēl viens protests pret mūsu iecerēto plānu! Šoreiz protestētāja ir dāma.

Ar rīta pastu saņēmu divas vēstules. Vienu no mis Ve- linderes, kurā viņa ļoti laipni piekrīt maniem ierosinājumiem. Otru sūta dāma, pie kuras mis Verindere dzīvo, — misis Meridjū.

Misis Meridjū apliecina savu cieņu un atzīst, ka no zinātniskā viedokļa viņa pat nemēģina saprast tematu, par kuru es sarakstos ar mis Verinderi. Toties no sabiedriskā viedokļa raugoties, viņa vēlas izteikt arī savus uzskatus. Varbūt es nezinu, domā misis Meridjū, ka mis Verinderei ir tikai deviņpadsmit gadu. Ļaut, lai jauna dāma šādā vecumā atrastos mājā (bez pavadones), kur tik daudz vīriešu noņemas ar kaut kādu medicīnisku eksperimentu, nozīmē tik tālu pārkāpt pieklājības normas, ka misis Meridjū tam nekādi nespēj piekrist. Ja citādi tomēr nav iespējams, viņa uzskata par savu pienākumu upurēt pati savas ērtības un doties mis Verinderei līdzi uz Jorkšīru. Šais apstākļos viņa iedrošinās lūgt ņiani, lai apsveru šo priekšlikumu, jo mis Verindere uzklausīšot tikai manu padomu. Varbūt viņas klātbūtne neesot nepieciešama, tad viens mans vārds atbrīvotu kā misis Meridjū, tā mani no ārkārtīgi nepatīkamas atbildības.

Pārtulkoti parastā valodā, šie vārdi, pēc manām domām, nozīmē, ka misis Meridjū šausmīgi baidās no sabiedrības domām. Diemžēl viņai pagadījies cilvēks, kurš sabiedrības domu spēj cienīt mazāk par visiem citiem šai pasaulē. Nevēlos piekrāpt mis Verinderi, nevēlos atlikt iecerēto eksperimentu, kas palīdzēs samierināt jauniešus, kuri mīl viens otru un kuri pietiekami ilgi jau bijuši šķirti. Pārtulkoti no vienkāršas valodas cildenā pieklājības stilā, šie vārdi nozīmē, ka misters Dženingss apliecina cieņu misis Meridjū un izsaka nožēlu par savu nespēju kaut ko grozīt.

Misters Bleiks šorīt sacīja, ka jūtoties tāpat kā iepriekšējās dienas. Nospriedām netraucēt Beteridžu un šodien vēl neielūkoties muižā. Pietiek laika rīt izdarīt pirmo pārbaudi.

20. jūnijā. Misters Bleiks arvien vairāk izjūt bezmiega nakšu sekas. Jo drīzāk istabas būs iekārtotaš, jo labāk.

Šorīt pa ceļam uz muižu viņš mazliet nervozā nepacietībā un diezgan neapņēmlgi centās uzzināt manas domas par vēstuli, ko (pārsūtītu no Londonas) viņam atrakstījis seržants Kafs.

Seržants raksta no Īrijas. Viņš paziņo, ka (no savas saimniecības vadītājas) saņēmis vizītkarti un zīmīti, ko misters Bleiks atstājis viņa mājās Dorkingā, un izsaka cerību pēc nedēļas vai drusku agrāk atgriezties Anglijā. Pagaidām viņš lūdz misteru Bleiku laipni paskaidrot, kādu iemeslu dēļ misters Bleiks vēlas ar viņu runāt (tā zīmītē teikts) par Mēness akmeni. Ja misters Bleiks varot pierādīt, ka, pagājušajā gadā izmeklējot dimanta nozušanu, viņš nopietni kļūdījies, viņš uzskatīšot par savu pienākumu (pēc bagātīgā atalgojuma, ko saņēmis no nelaiķes lēdijas Verinderes) nodot sevi šā džentlmeņa rīcībā. Ja šāda nopietna iemesla neesot, viņš lūdzot at(auju palikt savā vientulībā un baudīt rāmos jaukumus, ko dāvā lauku dzīve un puķkopība.

Izlasījis vēstuli, es nevilcinādamies misteram Bleikam ieteicu, lai viņš pavēsti seržantam Kafam visu, kas noticis pēc tam, kad izmeklēšana pērn tika pārtraukta, un ļauj viņam pašam izdarīt secinājumus no acīm redzamiem laktiem.

Vēl mazliet padomājis, ieteicu ari uzaicināt seržantu Kafu par liecinieku mūsu eksperimentam, ja viņš ap to laiku pagūs atgriezties Anglijā. Viņš, bez šaubām, būtu ļoti vērtīgs liecinieks, un, ja izrādītos, ka esmu kļūdījies, domādams dimantu noslēptu mistera Bleika istabā, seržanta Kafa padotas lieti noderētu turpmākā izmeklēšanā, kur mana palīdzība vairs neko nedos. Sis pēdējais apsvērums acīmredzot lika misteram Bleikam izšķirties. Viņš apsolīja rīkoties pēc mana padoma.

Kad nokļuvām uz piebraucamā ceļa, āmuru klaudzieni mums pavēstīja, ka mājas iekārtošanas darbi rit pilnā sparā.

Beteridžs, gadījumam piemēroti uzlicis galvā sarkanu zvejnieku cepuri un apsējis zaļu vadmalas priekšautu, mūs sagaidīja vestibilā. Ieraudzījis mani, viņš izvilka no kabatas piezīmju grāmatiņu un zīmuli un ietiepīgi apgalvoja, ka pierakstīšot visu, ko es teikšu. Lai kurp arī pametām skatienu, redzējām, ka darbs, kā misters Bleiks paredzēja,

virzās uz priekšu tik ātri un tik saprātīgi, ka labāk vairs nevarēja vēlēties. Taču hallē un mis Verinderes viesistabā vēl daudz ko vajadzēja paveikt. Radās šaubas, vai līdz nedējas beigām māju paspēs sagatavot.

Apsveikuši Beteridžu ar gūtajām sekmēm (viņš neatlaidīgi pierakstīja visu, līdzko es pavēru muti, toties nelikdamies ne zinis gar to, ko runāja misters Bleiks) un nosolījušies pēc dažām dienām vēlreiz atbraukt un visu pārbaudīt, mēs jau gribējām iet laukā pagalma pusē. Taču apakšstāva gaitenī Beteridžs mani aizturēja tieši tai mirklī, kad gāju garām viņa istabai.

—    Vai at]auts pateikt jums pāris vārdu divatā? — viņš noslēpumaini čukstēja.

Es, protams, piekritu. Misters Bleiks izgāja dārzā mani pagaidīt, bet es devos Beteridžam līdzi viņa istabā. Pēc pieredzes ar klijāna izbāzni un Kupidona spārnu biju pārliecināts, ka no manis prasīs kādas jaunas atlaides. Man par lielu pārsteigumu, Beteridžs sazvērnieciski pieskārās manai rokai un uzdeva pavisam ērmotu jautājumu:

—    Mister Dženings, vai labi pazīstat «Robinsonu Krūzo»?

Atbildēju, ka «Robinsonu Krūzo» esmu lasījis bērnībā.

—    Kopš tā laika neesat lasījis? — Beteridžs ievaicājās.

—    Neesmu.

Viņš dažus soļus atkāpās un paraudzījās manī ar dīvainu skatienu, kurā līdzjūtīga ziņkāre mijās ar māņticīgām bailēm.

—    Viņš «Robinsonu Krūzo» neesot lasījis kopš bērnības, — teica Beteridžs pats sev, nevis man. — Palūkosim, kā «Robinsons Krūzo» viņu tagad apstulbinās!

Viņš atslēdza skapi istabas kaktā, izņēma nosmulētu grāmatu atlupušiem stūriem, un, kad pašķirstīja lapas, pretī dvesa spēcīga tabakas smaka. Atradis meklēto rindkopu, viņš palūdza mani pie sevis kaktā, vēl arvien paklusām kaut ko noslēpumaini purpinādams.

—    Par tiem jūsu trikiem, ser, ar opija tinktūru un misteru Frenklinu Bleiku teikšu tā, — viņš iesāka. — Kamēr mājās ir strādnieki, mans kalpotāja pienākums ņem virsroku pār manām cilvēciskajām jūtām. Kad strādnieki aiziet, manas cilvēciskās jūtas ņem virsroku pār kalpotāja pienākumu. Nu tad tā. Pagājušo nakti, mister Dženings, man prātā neglābjami iesēdās pārliecība, ka šis jūsu jaunmodīgais medicīniskais pasākums labi nebeigsies. Ja es pakļautos šim slepenajam pamudinājumam, pats ar savām rokām atkal aizvāktu visas mēbeles un šorīt no rīta padzītu strādniekus uz visām debess pusēm.

—    Pēc tā, ko redzēju augšstāvā, — es sacīju, — ar lielu prieku varu atzīt, ka jūs neesat pakļāvies slepenajam pamudinājumam.

—     «Nepakļauties» nav īstais vārds, — atbildēja Beteridžs. — Mocīties — lūk, kā to sauc. Es mocījos, ser, cīnījos ar vārdos neizteicamo tieksmi, ko sajutu krūtis un kas mani vilka uz vienu pusi, un ar kabatas grāmatiņā ierakstītajām pavēlēm, kas mani vilka uz otru pusi, līdz (piedodiet, ka tā izsakos) pārplūdu aukstiem sviedriem. Pie kāda līdzekļa es ķēros šai briesmīgajā prāta satraukuma un miesas gurdenuma brīdī? Pie tā līdzekļa, ser, kas pēdējos trīsdesmit gados vēl ne reizi mani nav piekrāpis, — pie šīs grāmatas!

Viņš uzsita grāmatai ar plaukstu, tā ka nobllkšķēja vien, un istabā izplatījās vēl spēcīgāka tabakas smaka.

—     Ko es atradu, — beteridžs turpināja, — pašā pirmajā lappusē, kas pagadījās pa šķīrienam? Šausmīgu vietu, ser, simt septiņdesmit astotajā lappusē: «Pēc šādām un līdzīgām pārdomām izstrādāju sev dzīves likumu; sajūtot šo slepeno mājienu vai iekšējo slieksmi darīt kādu darbu vai nedarīt, iet vienu ceļu vai pavisam citu ceļu, es allaž esmu paklausījis savam slepenajam pamudinājumam.» Tā kā es te stāvu, mister Dženings, tie bija pirmie vārdi, kas dūrās man acīs tieši tai brīdī, kad pūlējos apspiest pats savu slepeno pamudinājumu! Un jūs te nesaskatāt nekā neparasta, ser?

—    Nekas cits kā nejauša sagadīšanās.

—    Un jūs pašu nemaz nesatrauc šis medicīniskais pasākums?

—    Nepavisam ne.

Beteridžs mēmā klusumā, acis nenolaizdams, raudzījās manī. Viņš saudzīgi aizvēra grāmatu, sevišķi rūpīgi ieslēdza to atkal skapī, pagriezās un vēlreiz krietni nomēroja mani. Tad viņš ierunājās.

—    Ser, — viņš svinīgi sacīja, — daudz ko var piedot cilvēkam, kurš nav lasījis «Robinsonu Krūzo» kopš bērnības. Novēlu jums labu rītu.

Zemu paklanījies, viņš atvēra durvis un ļāva man vienam pašam iziet dārzā. Misters Bleiks patlaban nāca atpakaļ uz māju.

— Varat nestāstīt, kas jums tur notika, — viņš sacīja. — Beteridžs izspēlēja pēdējo kārti — viņš izdarījis kārtējo gaišredzīgo atklājumu «Robinsonā Krūzo». Vai jūs izdabājāt viņa iemīļotajai iedomai? Nē? Likāt manīt, ka neticat «Robinsonam Krūzo»? Mister Dženings, zemāk vairs jūs Beteridža acīs nespējat krist! Turpmāk varat teikt, ko vien gribat, un darīt, ko vien gribat, — un jūs redzēsiet, ka Beteridžs jums vairs ne vārda netērēs.

2 1. jūnijā. Šodien manā dienasgrāmatā tiks izdarīts pavisam īss ieraksts.

Misters-Bleiks vēl nekad neesot pieredzējis tik mokošu nakti, Pats pret savu gribu jutos spiests parakstīt viņam zāles. Uz cilvēkiem ar tik jutīgu organismu kā viņam zāles, par laimi, iedarbojas ļoti ātri. Citādi manj mostas bažas, ka viņš nespēs panest eksperimentu.

Kas attiecas uz mani pašu — pēc īsas pēdējo divu dienu atelpas- šorīt man atkal uzbruka sāpju lēkme, un varu teikt vienīgi to, ka esmu nolēmis atgriezties pie opija. Līdzko aizvēršu šo burtnīcu, izdzeršu pilnu devu — piecsimt pilienu.

2 2. jūnijā. Šodien mūsu izredzes šķiet labākas. Mistera Bleika nervu satraukums stipri mazinājies. Pagājušo nakti viņš mazliet gulējis. Es savukārt opija ietekmē nakti pārlaidu galīgā nemaņā. Nevaru sacīt, ka no rīta būtu pamodies, drīzāk noderētu vārdi «atguvu samaņu».

Aizbraucām uz muižu paskatīties, vai pārkārtošanas darbi jau galā. Tie tikšot pabeigti rīt — sestdienā. Kā jau misters Bleiks paredzēja, Beteridžs vairs nekādus iebildumus neceļ. No sākuma līdz beigām viņš palika draudīgi pieklājīgs un draudīgi arī klusēja.

Mans medicīniskais pasākums (kā to sauc Beteridžs) tagad jāatliek līdz nākamajai pirmdienai. Rītvakar strādnieki muižā paliks vēlu. Pēc tam nāks mūžīgā svētdienas tirānija, viens no šās brīvās zemes iestādījumiem, pēc kuras vilcienu saraksts iekārtots tā, ka nav iespējams nevienu uzaicināt pie mums viesos no Londonas. Līdz pirmdienai atliek tikai rūpīgi novērot misteru Bleiku un pēc iespējas noturēt tādā stāvoklī, kādā viņu sastapu šodien.

Es viņu pierunāju aizrakstīt misteram Brafam un lūgt, lai tas noteikti atbrauc par liecinieku. Advokātu izrau- dzījos īpaši tālab, ka viņš ir stipri noskaņots pret mūsu rīcību. Ja mums izdosies misteru Brafu pārliecināt, mūsu uzvara nebūs apšaubāma.

Misters Bleiks aizsūtījis vēstuli arī seržantam Kafam, bet es uzrakstīju dažas rindiņas mis Verinderei. Ar šiem trim cilvēkiem un veco Beteridžu (kurš šai dzimtā patiešām ir |oti svarīga persona) mums liecinieku pilnīgi pietiek, tā ka varam iztikt bez misis Meridjū, ja misis Me- ridjū katrā ziņā gribēs sevi upurēt sabiedrības domai.

23. jūnijā. Pagājušo nakti opijs man atkal krietni atriebās. Neko darīt, jāpacieš un jāturpina, kamēr pirmdiena būs garām.

Misters Bleiks šodien atkal nejūtas visai labi. Viņš atzinās, ka divos naktī atvēris kārbu, kur glabājas cigāri. Tikai ar lielām pūlēm viņš sevi piespiedis to atkal aizslēgt. Kad vēlreiz uznācis kārdinājums, viņš izmetis atslēgu pa logu. Sulainis šorīt to atradis tukšā mucā un atnesis misteram Bleikam, — vai nav liktenīgi! Paņēmu atslēgu glabāšanā līdz nākamās otrdienas rītam.

2 4. jūnijā. Abi ar misteru Bleiku devāmies ilgstošā izbraukumā ar kabrioletu. Izbaudījām svētīgo maigā vasaras gaisa iedarbību. Pusdienoju viesnīcā kopā ar misteru Bleiku. Jutos bezgala atvieglots, kad pēc šā rīta pārmērīgā uzbudinājuma un pārguruma misters Bleiks, paēdis pusdienas, divas stundas nogulēja cietā miegā. Ja arī šī nakts viņam būs grūta, es par sekām vairs nebaidos.

Pirmdien, 25. jūnijā. Eksperimenta diena! Pulkstenis patlaban rāda piekto pēcpusdienas stundu. Mēs tikko pārbraucām mājās.

Pats pirmais un svarīgākais ir jautājums par mistera Bleika veselības stāvokli.

Cik es varu spriest, viņš pret opija iedarbību šodien būs tikpat uzņēmīgs (fiziskā nozīmē) kā ap šo pašu laiku pērn. Viņa pašreizējā nervozā jūtelība nav tālu no nervu sabrukuma. Sejas krāsa viņam mainās ik brīdi, rokas trīc, viņš satrūkstas no katra trokšņa, tāpat ja ierauga kādu negaidītu cilvēku vai lietu.

Visas šīs parādības izraisījis bezmiegs, kas savukārt radās, misteram Bleikam pēkšņi atmetot smēķēšanu — paradumu, kas bija sasniedzis galējo robežu. Te nu mēs redzam darbojamies tos pašus cēloņus, kas izsauca viņa nervozitāti pagājušajā gadā, un rezultāti acīmredzot arī gaidāmi tādi paši. Vai šī paralēle paliks spēkā arī tad, kad ķersimies pie pēdējā pārbaudījuma? To izšķirs nākamās nakts notikumi.

Kamēr rakstu šīs rindas, misters Bleiks izklaidējas pie biljarda galda hallē, izmēģinādams roku dažādos sitienos, tāpat kā vingrinājās toreiz, kad viesojās šeit pērnā gada jūnijā. Paņēmu līdzi dienasgrāmatu daļēji ar nodomu aizpildīt dīkās stundas, kas droši vien radīsies, kamēr sagaidīsim rīta gaismu, daļēji cerēdams, ka notiks kaut kas tāds, ko būtu vērts pierakstīt.

Vai līdz šim neko neesmu palaidis garām neatzīmētu? Uzmetis skatienu vakarējam ierakstam, pamanīju, ka esmu aizmirsis pieminēt rīta pastu. Izdarīšu to tagad, pirms aizveru šīs lappuses un dodos pie mistera Bleika.

Tātad vakar saņēmu dažas rindas no mis Verinderes. Kā es ieteicu, viņa nodomājusi ierasties ar pēcpusdienas vilcienu. Misis Meridjū cieši nolēmusi viņu pavadīt. Mis Verindere ļauj noprast, ka parasti apbrīnojami mierīgās vecās dāmas garastāvoklis ir mazliet satraukts, tādēļ pret viņu jāizturas iecietīgi, paturot prātā misis Meridjū cienījamos gadus un ieražas. Attieksmē pret misis Meridjū centīšos ievērot tādu pašu savaldību, kādu Beteridžs parāda man. Šodien viņš mūs sagaidīja, svinīgi ietērpies savos labākajos melnajos svārkos, apsējis visbaltāko stīvināto kaklasaiti. Ikreiz, pametis uz mani skatienu, viņš atceras, ka neesmu lasījis «Robinsonu Krūzo» kopš bērnības, un, neaizmirsdams pašcieņu, parāda man savu nožēlu.

Arī misters Bleiks vakar saņēma vēstuli — advokāta atbildi. Misters Brafs pieņem ielūgumu, taču ar zināmu iebildi. Pēc viņa domām, galējā nepieciešamība nosakot, lai mis Verinderi uz paredzēto izrādi, kā viņš atļaujas nosaukt mūsu eksperimentu, pavadītu džentlmenis, kam piemīt normāla cilvēka veselais saprāts. Tā kā labāku pavadoni nevarot atrast, misters Brafs pats uzņemšoties šā džentlmeņa pienākumus. Tātad nabaga mis Verindere ir nodrošināta ar divām «goda dāmām». Ar prieku iedomājos, ka sabiedrības doma nu gan varēs justies apmierināta!

No seržanta Kafa nav pienākušas nekādas ziņas. Viņš, bez šaubām, vēl arvien uzturas Īrijā. Šovakar mums nav vērts viņu gaidīt.

Tikko ienāca Beteridžs un sacīja, ka misters Bleiks mani gaidot. Pagaidām spalva jānoliek pie malas.

Pulksten septiņos. Mēs atkal aplūkojām visas jauniekārtotās istabas un kāpņu telpas, pēc tam jauki izklaiņojāmies pa krūmāju, kas pērn misteram Bleikam bija iecienīta pastaigu vieta. Šādā veidā ceru iespējami spilgti atsaukt viņam atmiņā tos pašus iespaidus, kas toreiz tika gūti šeit dažādās vietās.

Pie pusdienu galda sēdīsimies tai pašā stundā, kad pagājušajā gadā tika pasniegta dzimšanas dienas maltīte. Man nolūks, protams, ir tīri medicīnisks. Kad misteram Bleikam tiks iedota opija tinktūra, arī viņa gremošanas traktam jāatrodas pēc iespējas tādā pašā stāvoklī, kādā tas pērn saņēma opija devu.

Kad pēc pusdienām būs pagājis zināms laiks, domāju sarunu, cik dabiski vien varēdams, pievērst toreizējiem notikumiem — ieminēšos par dimantu un indiešu nodomu dārgakmeni nolaupīt. Kad mistera Bleika prātu aizņemšu ar šīm domām, būšu izdarījis visu, kas ir manos spēkos, līdz tam brīdim, kad vajadzēs dot otro opija devu.

Pulksten pusdeviņos. Tikai nupat man izdevās rast piemērotu brīdi, lai paveiktu pašu svarīgāko uzdevumu, — uzmeklēt zāļu skapītī to pašu opija tinktūru, ko pērn izmantoja misters Kendijs.

Pirms desmit minūtēm es notvēru mirkli, kad Beteridžs nebija aizņemts, un izteicu viņam savu vajadzību. Ne vārda nebilzdams, pat nemēģinādams izņemt no kabatas piezīmju grāmatiņu, viņš mani aizveda (ik solī laizdams mani pa priekšu) uz pieliekamo, kur glabājas zāļu skapītis.

Pudelīti atradu rūpīgi noslēgtu ar stikla aizbāzni, kam pāri bija pārsieta ādas strēmelīte. Tā, kā jau paredzēju, bija visparastākā opija tinktūra. Tā kā pudelīte bija gandrīz pilna, nolēmu izmantot šo tinktūru, nevis pats savas sagatavotās devas, ar kurām biju nodrošinājies katram gadījumam.

Zināmas grūtības radīja jautājums par vēlamo opija daudzumu. Rūpīgi pārdomājis, izšķīros par pastiprinātu devu.

Manās piezīmēs rakstīts, ka misters Kendijs devis divdesmit piecus pilienus. Tā ir pārāk maza deva, lai panāktu vēlamo rezultātu — pat ja pacients ir tik jutīgs kā misters Bleiks. Manuprāt, ļoti iespējams, ka misters Kendijs iedevis vairāk, nekā bija nodomājis, jo zinu, ar kādu prieku viņš iebauda dažādus kārumus un ka opiju viņš iemērīja pēc dzimšanas dienas pusdienu maltītes. Lai kā tas arī būtu, es riskēšu un devu palielināšu līdz četrdesmit pilieniem. Šoreiz misters Bleiks jau iepriekš zina, ka saņems opiju, — un tas no fizioloģijas viedokļa radīs viņā (pašam neapzinoties) zināmu pretestību zāļu iedarbībai. Ja mans uzskats ir pareizs, šāda pastiprināta deva nepieciešama, lai iegūtu tos pašus rezultātus, ko pagājušajā gadā izraisīja mazāka deva.

Pulksten desmitos. Pirms stundas ieradās liecinieki jeb viesi (nezinu, kā būtu pareizāk viņus saukt).

īsi pirms deviņiem pierunāju misteru Bleiku nākt man līdzi uz viņa guļamistabu, minēdams iemeslu, ka vēlos, lai viņš pēdējo reizi pārlaiž tai skatienu un pārliecinās, vai, istabas iekārtojumu atjaunojot, mums kaut kas nav piemirsies. Jau iepriekš ar Beteridžu biju norunājis, lai misteru Brafu viņš iekārto blakus mistera Bleika guļamistabai un par advokāta ierašanos man paziņo ar klauvējienu pie durvīm. Piecas minūtes pēc tam, kad pulkstenis hallē nosita deviņi, es izdzirdēju klauvējienu un, tūlīt izgājis gaitenī, sastapos ar misteru Brafu.

Mana āriene (kā vienmēr) izraisīja nepatiku. Mistera Brafa skatienā nepārprotami jautās neuzticība. Tā kā esmu pieradis pie tā, ka uz jebkuru svešinieku atstāju nelāgu iespaidu, ne mirkli nevilcinādamies, pateicu visu, ko biju nodomājis sacīt, iekams advokāts devās mistera Bleika istabā.

—    Jūs, šķiet, esat atbraucis reizē ar misis Meridjū un mis Verinderi? — es vaicāju.

—    Jā, — cik iespējams 'vēsi atbildēja misters Brafs.

—    Mis Verindere droši vien jums ir stāstījusi, ka vēlos, lai viņas klātbūtne šais mājās (tāpat kā misis Meridjū klātbūtne) nekļūtu zināma misteram Bleikam, pirms neesam pabeiguši savu eksperimentu?

—    Zinu, ka man jāpievalda mēle, ser! — nepacietīgi attrauca misters Brafs. — Tā kā vispār esmu radis klusēt par cilvēku neprātu, ar jo lielāku prieku turēšu muti šai gadījumā. Vai tas jūs apmierina?

Es palocījos un ļāvu Beteridžam vest advokātu uz viņa istabu. Prom iedams, Beteridžs uzmeta man skatienu, kas skaidrāk par vārdiem sacīja: «Nu tik jūs esat sastapies ar īsto varmāku, mister Dženings, un vārdā tam ir Brafs.»

Vēl man atlika pārciest tikšanos ar abām dāmām. Lejā nokāpu, atzīstos, mazliet satraukts, un devos uz mis Verinderes viesistabu. -

Dārznieka sieva (tai bija uzdots rūpēties par dāmu ērtībām) mani sagaidīja otrā stāva gaitenī. Šī jaukā sieviete izturas pret mani ārkārtīgi pieklājīgi, acīm redzami valdīdama bailes. Līdzko nabadzīti uzrunāju, viņa stīvi blenž manī, trīc un klanās. Kad es apjautājos pēc mis Verinderes, viņa atkal sāka manī blenzt un trīcēt un droši vien tūlīt būtu klanījusies, ja mis Verindere pati nepārtrauktu šo ceremoniju, pēkšņi atvērdama savas viesistabas durvis.

—    Vai tur ir misters Dženingss? — viņa jautāja.

Nepaguvu atbildēt, kad viņa jau iznāca gaitenī, lai tikai

drīzāk parunātu ar mani. Mēs sastapāmies iekārtās sienas lampas mestajā gaismā. Ieraudzījusi mani, mis Verindere apstājās, nezinādama, ko darīt. Taču viņa tūdaļ savaldījās, viegli piesarka un piemīlīgā sirsnībā sniedza man roku.

—    Nevaru izturēties pret jums kā pret svešinieku, mister Dženings, — viņa sacīja. — Ak, ja jūs zinātu, cik laimīgu mani darīja jūsu vēstules!

Viņa lūkojās manā neglītajā, krunkainajā sejā ar tik neviltotu pateicību, kādu vēl nekad nebiju pieredzējis ne no viena cilvēka, ka es apmulsu un nezināju, kā atbildēt. Nepavisam nebiju gaidījis ne tādu laipnību, ne tādu daiļumu. Ilgo gadu ciešanas manu sirdi, paldies dievam, nav nocietinājušas. Jutos tik neveikls un bikls kā jaunekļa gados.

—     Kur viņš ir patlaban? — viņa jautāja, atklāti pauz- dama pašu galveno — savu interesi par misteru Bleiku. — Ko viņš dara? Vai viņš ir ierunājies par mani? Kāds viņam garastāvoklis? Kā viņš pacieš šo māju pēc tā, kas te notika pagājušajā gadā? Kad jūs domājat dot viņam opija tinktūru? Vai es drīkstēšu skatīties, kad jūs to ielie- siet? Tas mani tik ļoti interesē, esmu tik satraukta — man ir bezgala daudz ko jums sacīt, bet visas domas tā drūzmējas manā prātā, ka nezinu, ar ko iesākt. Vai jūs pārsteidz mana interese par misteru Bleiku?

—    Nepavisam ne, — es atbildēju. — Uzdrošinos domāt, ka es to pilnām saprotu.

Mis Verindere pat nepūlējās izlikties samulsusi. Viņa atbildēja man tik tieši, kā būtu varējusi atbildēt brālim vai tēvam.

—     Jūs mani atbrīvojāt no neaprakstāmām ciešanām, jūs pavērāt man jaunu dzīvi. Kā gan es varētu būt nepateicīga un kaut ko slēpt no jums? Es viņu mīlu, — viņa gluži vienkārši sacīja, — esmu viņu mīlējusi no sākuma līdz beigām, pat tad, kad domās biju pret viņu netaisna, pat tad, kad sarunāju viņam visļaunākos un nežēlīgākos vārdus. Vai tas spēj mani attaisnot? Ceru, ka spēj, — baidos, ka cita attaisnojuma vispār nav. Kad pienāks rītr un viņš uzzinās, ka esmu šeit, kā jūs domājat.. .

Viņa atkal apklusa un ļoti nopietni paraudzījās manī.

—    Kad pienāks rīts, — es teicu, — jums, manuprāt, jāpasaka viņam tikai tas, ko nupat sacījāt man.

Viņas seja atplauka, un viņa pienāca man soli tuvāk. Pirksti satraukti pieskārās ziedam, ko biju dārzā noplūcis un iespraudis svārku pogcaurumā.

—    Pēdējā laikā jūs esat bieži bijis ar viņu kopā, — viņa sacīja. — Vai tiešām jūs nemaldīgi esat saskatījis viņā /o?

—    Patiešām nemaldīgi, — es atbildēju. — Es pavisam droši zinu, kas notiks rīt. Kaut tikpat droši es zinātu, kas notiks šonakt.

Tai brīdī mūsu sarunu pārtrauca Beteridžs, parādīdamies ar tējas paplāti rokā. Paiedams garām uz viesistabu, viņš man atkal uzmeta zīmīgu skatienu: «Jā, jā! Kaliet dzelzi, kamēr tā vēl karsta. Augšā jūs gaida varmāka, mister Dženings, — īsts varmāka!»

Mēs devāmies viņam līdzi viesistabā. Maza, veca, ļoti glīti ģērbusies dāma, kas sēdēja istabas kaktā pilnīgi aizņemta ar kādu sevišķi smalku izšuvumu, ieraudzījusi manu čigānisko sejas krāsu un lāsumainos matus, nometa rokdarbu klēpī un vārgi iekliedzās.

—    Misis Meridjū, — sacīja mis Verindere, — iepazīstieties ar misteru Dženingsu.

—    Lai misters Dženingss man piedod, — teica vecā dāma, lūkodamās uz mis Verinderi, bet uzrunādama mani. — Braukšana vilcienā allaž dara mani nervozu. Cenšos nomierināties, pievērsdamās savam ierastajam darbam. Nezinu, vai mans izšuvums ir piemērots šim īpašajam gadījumam. Ja tas kaut kā neatbilst mistera Dženingsa medicīniskajiem nolūkiem, es, protams, labprāt no tā atteikšos.

Steigšus devu piekrišanu vecās dāmas rokdarbam, tāpat kā biju piekritis iztikt bez izjukušā klijāna izbāžņa un nolauztā Kupidona spārna. Misis Meridjū pūlējās — no visas sirds pūlējās palūkoties uz maniem matiem. Taču veltīgi, tas nebija izdarāms. Misis Meridjū atkal pievērsa skatienu mis Verinderei.

—    Ja misteram Dženingsam nekas nav pretī, — vecā dāma turpināja, — es labprāt lūgtu kādu pakalpojumu. Misters Dženingss nodomājis šonakt izdarīt kādu zinātnisku eksperimentu. Ari es esmu piedalījusies zinātniskos eksperimentos, kad vēl mācījos skolā. Tie vienmēr beidzās ar sprādzieniem. Vai misters Dženingss laipni nedarītu man zināmu, kad šoreiz notiks sprādziens? Ja tas ir iespējams, es vēlētos, lai viss beidzas, iekai»s došos pie miera.

Pūlējos misis Meridjū pārliecināt, ka šā eksperimenta programmā nekādi sprādzieni nav paredzēti.

—     Nē? — atsaucās vecā dāma. — Esmu ļoti pateicīga misteram Dženingsam, — saprotu, ka viņš nesaka taisnību manis pašas labad. Taču man tīkamāka ir atklāta valoda. Esmu pilnīgi samierinājusies ar sprādzienu un vienīgi vēlētos, lai viss beidzas, iekams došos pie miera.

Tai brīdī atvērās durvis, un misis Meridjū atkal vārgi iekliedzās. Vai tiešām sprādziens jau klāt? Nē, klāt bija tikai Beteridžs.

—    Atvainojiet, mister Dženings, — viņš teica, izlikdamies bezgala noslēpumains. — Misters Frenklins grib zināt, kur jūs esat. Paklausīdams jūsu pavēlei neteikt, ka jaunkundze ir atbraukusi, es atbildēju, ka nezinu, kur jūs esat. Un tie, kā jums labpatiks atzīt, ir skaidri- meli. Tā kā ar vienu kāju stāvu jau kapā, ser, jo mazāk jūs man liksiet melot, jo lielāku pateicību pret jums izjutīšu, kad sitīs mana stundiņa un mani mocīs sirdsapziņas ēdas.

Nedrīkstēju zaudēt ne brīdi, lai apcerētu tīri retorisko jautājumu par Beteridža sirdsapziņu. Ja tūdaļ nedošos uz mistera Bleika istabu, viņš, mani meklēdams, var parādīties pats. Mis Verindere iznāca man līdzi gaitenī.

—    Viņi visi, šķiet, sazvērējušies darīt jums pāri, — viņa sacīja. — Ko tas nozīmē?

—    Neko citu kā sabiedrības protestu, mis Verindere, — šoreiz ļoti mazā mērogā — pret visu jauno.

—    Ko mēs darīsim ar misis Meridjū?

—    Pasakiet viņai, ka sprādziens notiks rīt pulksten deviņos no rīta.

—    Lai iedabūtu viņu gultā?

—    Jā, lai iedabūtu viņu gultā.

Mis Verindere atgriezās viesistabā, bet es kāpu augšā pie mistera Bleika.

Pārsteigts ieraudzīju viņu vienu pašu nemierīgi mērojam soļiem istabu, mazliet uzbudinātu par to, ka visi viņu atstājuši.

—    Kur ik misters Brafs? — es jautāju.

Viņš norādīja uz aizvērtajām durvīm starp abām istabām. Misters Brafs ienācis uz īsu brīdi, mēģinājis vēlreiz iebilst pret mūsu nodomiem un atkal neesot spējis ietek: mēt misteru Bleiku ne par mata tiesu. Tad advokāts pievērsies melnai ādas somai, kas līdz pašai augšai bijusi piestūķēta ar dažādiem dokumentiem. «Nopietni darījumi,» viņš sacījis, «šādā reizē ir gluži nevietā. Un tomēr arī tad nopietni darījumi ir jākārto. Misteram Bleikam varbūt labpatiktu atvainot darba cilvēka vecmodīgās ieražas. Laiks ir nauda, un misters Dženingss droši var paļauties, ka misters Brafs tūlīt būs klāt, līdzko tiks aicināts.» Šādiem vārdiem sevi attaisnojis, advokāts esot atgriezies savā istabā un stūrgalvīgi iegrimis melnās somas saturā.

Es iedomājos misis Meridjū ar viņas izšuvumu un Beteridžu ar tā sirdsapziņu. Apbrīnojami līdzīgiv pašos pamatos ir angļu raksturi, tāpat kā apbrīnojami līdzīgas izteiksmē ir angļu sejas.

—    Kad jūs dosiet man opija tinktūru? — nepacietīgi ievaicājās misters Bleiks.

—    Mazliet vēl jāpagaida, — es atbildēju. — Tikmēr palikšu šeit un kavēšu jums laiku.

Pulkstenis vēl nebija desmit. Vairākkārt izjautājis Beteridžu un misteru Bleiku, es secināju, ka misters Kendijs opiju nav devis pirms vienpadsmitiem. Tādēļ arī es nolēmu otrreizējo devu nepasniegt pirms šā laika.

Mēs mazliet papļāpājām, taču mūsu domas aizņēma gaidāmais pārbaudījums. Saruna lāgā nevedās un drīz pārtrūka pavisam. Misters Bleiks laiski šķirstīja grāmatas uz galda. Kad pirmoreiz ienācu istabā, es drošības pēc ieskatījos tajās. «Aizbildnis», «Mēlnesis», Ričardsona «Pamela», Makenzija «Jūtu cilvēks», Rosko «Lorenco Mediči» un Robertsona «Čārlzs Piektais» — tikai klasika; visi (bez šaubām) nesalīdzināmi vērtīgāki darbi nekā jebkura cita vēlāk sarakstīta grāmata, un visiem (tāds ir mans pašreizējais viedoklis) kāda sevišķi cildināma īpašība — tie neaizrauj neviena cilvēka jūtas un nesatrauc neviena cilvēka prātu. Netraucēju misteru Bleiku ļauties paraugli- teratūras nomierinošajai ietekmei un ķēros pie sava kārtējā ieraksta dienasgrāmatā.

Pulkstenis rāda, ka drīz jau būs vienpadsmit. Man atkal jāaizver šīs lappuses.

Pulksten divos dienā. Eksperiments ir pabeigts. Kādus rezultātus tas deva, to tūdaļ aprakstīšu.

Pulksten vienpadsmitos es ar zvanu aicināju Beteridžu un pateicu misteram Bleikam, ka beidzot ir laiks likties gultā.

Palūkojos pa logu āra tumsā. Nakts bija silta un lietaina, šai ziņā līdzīga pērnā gada naktij divdesmit pirmajā jūnijā pēc mis Reičelas dzimšanas dienas. Lai gan neticu nekādām jaunām zīmēm, tomēr mani iedrošināja apziņa, ka atmosfērā nav jūtams nekas tāds, kas varētu nelāgi ietekmēt nervu sistēmu, — ne vētras priekšvēstneši, ne lieki elektrības lādiņi. Beteridžs piebiedrojās man pie loga un noslēpumaini iespieda saujā papīra lapiņu. Uz tās bija rakstīts:

«Misis Meridjū aizgāja gulēt, tikai saņēmusi no manis ciešu solījumu, ka sprādziens notiks rīt deviņos no rīta un ka es neiziešu no šīs mājas dajas, kamēr viņa atnāks un mani atbrīvos. Viņai nav ne jausmas, ka galvenais eksperimenta darbības lauks ir mana viesistaba, citādi viņa nīktu tur cauru nakti! Esmu viena pati, un prāls man ir gaužām nemierīgs. Lūdzu, jaujiet man paskatīties, kā jūs mērīsiet opija tinktūru, man arī ļoti gribas piedalīties šai eksperimentā, apmierināties kaut vai ar nenozīmīgo novērotājas lomu. R. V.»

Gāju Beteridžam līdzi un liku nogādāt zāļu skapīti mis Verinderes viesistabā.

Šis rīkojums viņu galīgi satrieca. Viņš lūkojās tā, it kā turētu mani aizdomās, ka perinu kādu slepenu medicīnisku nodomu pret mis Verinderi.

—    Vai drīkstu jautāt, — viņš sacīja, — kāds manai jaunkundzei sakars ar zāļu skapīti?

—    Palieciet viesistabā, un jūs pats visu redzēsiet.

Beteridžs, liekas, apšaubīja savas spējas neviena neatbalstītam mani pietiekami sekmīgi uzraudzīt brīdī, kad darbā tiek laists zāļu skapītis.

—    Vai jums nebūtu nekas pretim, — viņš vaicāja, — ja mēs pieaicinātu arī misteru Brafu?

—    Nepavisam ne! Patlaban es tieši eju pie mistera Brafa lūgt viņu pie mums lejā.

Nebilzdams vairs ne vārda, Beteridžs aizgāja pēc zāļu skapīša. Es atgriezos mistera Bleika istabā un pieklauvēju pie durvīm, kas veda uz blakustelpu. Misters Brafs tūlīt tās atvēra, turēdams rokā dokumentus, — viss nodevies jurisprudencei, galīgi nepieejams medicīnai.

—          Man ir ļoti neērti jūs traucēt, — es sacīju. — Taču pienācis laiks sagatavot misteram Bleikam opija tinktūru, un esmu spiests lūgt, lai arī jūs šai brīdī stāvat klāt un redzat, ko es daru.

—    Ak tā? — atsaucās misters Brafs, deviņas desmitdaļas uzmanības veltīdams saviem papīriem un man negribīgi atmezdams tikai vienu desmitdaļu. — Un ko vēl jūs gribētu?

—    Pēc tam man jūs jāapgrūtina ar lūgumu atkal atgriezties šeit un paskatīties, kā došu misteram Bleikam opiju.

—    Un ko vēl?

—    Vēl kaut ko. Esmu spiests sagādāt jums neērtības un lūgt, lai paliekat mistera Bleika istabā un vērojat, kas notiks pēc zāļu iedzeršanas.

—    Aha, labi! — misters Brafs piekrita. — Vai nu mana istaba, vai mistera Bleika istaba, — gluži vienalga; varu ar saviem papīriem iet, kur vien vajadzīgs. Ja tikai jums, mister Dženings, nav nekādu iebildumu, ka es jūsu pasākumā ienesu vismaz tik daudz vesela saprāta?

Es nepaguvu atbildēt, kad misters Bleiks no savas gultas uzrunāja advokātu.

—    Vai jūs patiešām gribat sacīt, ka nemaz neinteresējaties par mūsu mēģinājumu? — viņš jautāja. — Zināt, mister Braf, jums nav vairāk iztēles kā govij!

—    Govs ir ļoti noderīgs dzīvnieks, mister Bleik, — atsaucās advokāts. Izteicis šos vārdus, viņš nāca man līdzi, vēl joprojām turēdams rokā dokumentus.

Mis Verindere bāla un satrauktā nemierīgi staigāja pa savu viesistabu. Pie galda istabas stūrī stāvēja Beteridžs, apsargādams zāļu skapīti. Misters Brafs apsēdās uz pirmā krēsla, kas pagadījās pa rokai, un (sacenzdamies noderīgumā ar govi) to pašu brīdi iegrima atkal savos papīros.

Mis Verindere paaicināja mani sānis un tūlīt pievērsās tematam, kas viņu interesēja vairāk par visu, — proti, misteram Bleikam.

—    Kā viņš pašlaik jūtas? — viņa taujāja. — Vai nervozē? Kļūst nesavaldīgs? Kā jūs domājat — vai būs kādi panākumi? Vai esat pārliecināts, ka tas viņam nevar kaitēt?

—    Pilnīgi pārliecināts. Nāciet skatīties, cik opija es iemērīšu.

—    Acumirkli! Ir jau pāri vienpadsmitiem. Cik ilgi būs jāgaida, lai kaut kas notiktu?

—    Grūti pateikt. Varbūt stundu.

—    Istabā laikam vajadzīga tumsa, kā pagājušo gadu,

—    Protams.

—           Es gaidīšu guļamistabā, tāpat kā toreiz. Durvis atstāšu mazliet pavērtas. Pērn arī tās palika pavērtas. Vērošu viesistabas durvis un, līdzko tās vērsies vaļā, nodzēsīšu gaismu. Tieši tā viss notika naktī pēc manas dzimšanas dienas. Un arī^agad visam jānotiek tāpat, vai ne?

—              Vai jūtaties droša, ka spēsiet savaldīties, mis Verindere?

—    Viņa labad varu visu! — viņa dedzīgi atbildēja.

Viens acu uzmetiens viņas sejai mani pārliecināja, ka

varu uz viņu paļauties. Uzrunāju atkal misteru Brafu.

—           Esiet, lūdzu, tik laipns un mirkli nolieciet savus papīrus pie malas, — es sacīju.

—           Jā, protams! — Advokāts pielēca kājās, it kā es viņu būtu iztraucējis visinteresantākajā vietā, un nāca man līdzi pie zāļu skapīša. Tā kā bijām viņam atņēmuši aizraujošo profesionālo nodarbību, viņš palūkojās Beteri- džā un gurdeni nožāvājās.

Mis Verindere pienāca man klāt ar krūzi auksta ūdens, ko bija paņēmusi no galdiņa.

—           Ļaujiet man ieliet ūdeni, — viņa čukstēja. — Es arī gribu piedalīties!

Es nomērīju četrdesmit pilienus no pudelītes un ielēju opija tinktūru zāļu glāzītē.

—           Piepildiet to līdz trim ceturtdaļām, — es teicu un pasniedzu glāzi mis Verinderei. Pēc tam liku Beteridžam aizslēgt zāļu skapīti, piebilzdams, ka tas vairs nebūs vajadzīgs. Vecā kalpa sejai pārslīdēja neizteicama atvieglojuma izteiksme. Acīmredzot viņš bija turējis mani aizdomās par nodomu izdarīt kādu medicīnisku eksperimentu ar viņa jaunkundzi!

Pēc mana norādījuma ielējusi ūdeni, mis Verindere nolūkoja mirkli, kad Beteridžs slēdza ciet zāļu skapīti un misters Brafs atkal pievērsās saviem papīriem, un izmanīgi noskūpstīja glāzes maliņu.

—           Kad jūs to sniegsiet viņam, — sacīja apburošā meitene, — sniedziet no šīs puses!

Izņēmu no kabatas kristālu, kam vajadzēja aizvietot dimantu, un iedevu mis Verinderei.

—           Arī šai darbā jums jāpiedalās, — es sacīju. — Nolieciet to tur, kur pērn nolikāt Mēness akmeni.

Viņa piegāja pie indiešu šķirstiņa un ielika viltoto dimantu atvilktnē, kur viņas dzimšanas dienas nakti bija atradies īstais dimants. Šo rīcību misters Brafs vēroja tikpat negribīgi, kā bija vērojis visu pārējo. Toties Beteridža atturība (man par lielu prieku) padevās dramatiskajai saspringtibai, kurā pamazām ievirzījās mūsu eksperiments. Turot sveci, roka viņam trīcēja un viņš norūpējies čukstēja:

—    Vai esat pārliecināta, mis Verindere, ka šī ir īstā atvilktne?

Es paņēmu ūdenī atšķaidīto opija tinktūru un gāju projām. Pie durvīm apstājos un devu mis Verinderei pēdējos norādījumus.

—    Pacentieties laikus nopūst sveces, — es sacīju.

—    Nopūtīšu tās tūliņ, — viņa atbildēja. — Un gaidīšu guļamistabā, tikai vienai svecei degot.

Viņa aizvēra viesistabas durvis.^Mistera Brafa un Beteridža pavadībā devos atpakaļ uz mistera Bleika istabu.

Misters Bleiks nemierīgi svaidījās gultā, neizprazdams, vai tovakar saņems opiju vai ne. Divu liecinieku klātbūtnē pasniedzu viņam paredzēto devu, sakārtoju spilvenus un teicu, lai guļ mierīgi un gaida.

Gulta ar viegliem kokvilnas aizkariem bija nolikta tā, ka galvgalis atradās pie sienas un no abām pusēm palika krietni liela brīva telpa. Vienā pusē es aizkarus aizvilku pilnīgi ciet un tai istabas daļā, ko no gultas vairs nevarēja saskatīt, apsēdināju misteru Brafu un Beteridžu, lai abi gaida opija iedarbības rezultātus. Gultas kājgalī aizkarus aizvilku tikai daļēji un savu krēslu noliku pietiekami tuvu, lai pēc vajadzības dotu iespēju misteram Bleikam vai nu mani redzēt, vai neredzēt, vai runāt ar mani vai nerunāt. Iepriekš noskaidrojis, ka misters Bleiks allaž guļ apgaismotā istabā, vienu no aizdegtajām svecēm noliku uz galdiņa gultas galvgalī, lai gaisma nekristu viņam acīs. Otru sveci pasniedzu misteram Brafam, tās gaismu vājināja nolaistie kokvilnas aizkari. Loga augšdaļa bija atvērta, lai istabā ieplūstu svaigs gaiss. Smidzināja sīks lietutiņš, māja grima klusumā. Mans pulkstenis rādīja divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem, kad sagatavošanās darbi bija pabeigti un es ieņēmu savu vietu gultas kājgalī.

Misters Brafs atkal pievērsās saviem papīriem un šķita aizrāvies ar tiem kā parasti. Taču, ielūkojies mazliet ciešāk, pamanīju noteiktas pazīmes, kas liecināja, ka jurisprudence beidzot sākusi zaudēt agrāko varu pār advokātu. Aizraujošā situācija mazpamazām iedarbojās arī uz viņa vēso saprātu. Toties no Beteridža negrozāmajiem principiem un cienījamās izturēšanās pāri bija palikuši vairs tikai tukši vārdi. Viņam piemirsās, ka es ar misteru Frenklinu Bleiku izmēģinu muļķīgus trikus, viņam piemirsās, ka biju apgriezis visu māju ačgārni, viņam piemirsās, ka es kopš bērnu dienām neesmu lasījis «Robin- sonu Krūzo».

—    Dieva dēļ, ser, — viņš man čukstēja. — Sakiet, kad opijs būs sācis iedarboties!

—    Pirms pusnakts nekas nenotiks, — es atčukstēju. — Nerunājiet ne vārda un sēdiet rāmi!

Beteridžs nolaidās līdz visdraudzīgākajai laipnībai ar mani, nemaz nepūlēdamies saglabāt pašcieņu. Atbildot viņš tikai pamāja ar galvu!

Pametis skatienu uz misteru Bleiku, ieraudzīju, ka viņš joprojām nemierīgi grozās gultā, neapmierināts, ka opijs vēl arvien neiedarbojas. Gluži veltīgi būtu viņa pašreizējā noskaņojumā sacīt, ka, jo vairāk viņš uztrauksies un jo vairāk rādīs savu neapmierinātību, jo ilgāk aizkavēsies gaidītais rezultāts. Pats gudrākais šķita novērst viņa domas no opija, nemanāmi pārejot uz kaut ko citu.

Tādēļ mudināju viņu uzsākt sarunu, cenzdamies to ievirzīt tā, lai atgrieztos pie temata, ko bijām tovakar jau iepriekš apsprieduši, — proti, pie dimanta. Mēģināju pievērsties tai daļai notikumos ar dimantu, kas saistīta ar dārgakmens pārvešanu no Londonas uz Jorkšīru, briesmām, kas draudēja misteram Frenklinam, kad viņš to izņēma no Frīzingholas bankas, un pārsteigumam, ko sagādāja indieši, dzimšanas dienas vakarā pēkšņi ierazdamies muižā. Runājot par šiem notikumiem, es tīšuprāt izlikos lāgā nesaprotam to, ko misters Bleiks man bija stāstījis pirms dažām stundām. Tādējādi panācu, ka viņš runāja tieši par to, ar ko bija ļoti svarīgi nodarbināt viņa prātu, neļaudams saprast, ka šo sarunu esmu uzsācis ar iepriekšēju nodomu. Mazpamazām misters Bleiks tā aizrāvās, skaidrodams man notikušo, ka aizmirsa nervozēt un grozīties pa gultu. Mistera Bleika domas no opija novērsās tieši tai svarīgajā brīdī, kad pēc viņa acīm skaidri nopratu, ka opijs pārņem viņa prātu savā varā.

Es palūkojos pulkstenī. Bija bez piecām minūtēm divpadsmit, kad pamanīju pirmās opija iedarbības pazīmes.

Neievingrinājies skatiens tobrīd nekādas pārmaiņas viņā vēl nesaskatītu. Taču ar katru nākamo rīta minūti ātrās, tikko manāmās pārmaiņas parādījās arvien skaidrāk Mistera Bleika acis iezalgojās spēcīgā opija reibumā, seja pārklājās spožām sviedru lāsēm. Vēl pēc piecām minūtēm saruna, ko viņš centās turpināt, kļuva pavisam nesakarīga. Viņš neatlaidīgi pūlējās runāt par dimantu, taču nevienu teikumu vairs nevarēja izteikt līdz galam. Tad iestājās klusuma brīdis. Pēc tam misters Bleiks piecēlās gultā sēdus. Joprojām domās aizņemts ar dimantu, viņš atkal sāka runāt — taču nevis ar mani, bet pats ar sevi. Pēc šīs pārmaiņas sapratu, ka eksperimenta pirmais posms ir izdevies. Opijs bija iedarbojies uz misteru Bleiku rosinoši.

Pulkstenis rādija divdesmit trīs minūtes pēc pusnakts. Nākamajā pusstundā izšķirsies, vai mans pacients piecelsies no. gultas un atstās istabu vai nepiecelsies.

Aizrautīgi Vērodams misteru Bleiku un bezgala priecādamies, ka pirmais eksperimenta rezultāts parādās tieši tadā veidā un gandrīz tādā laikā, kādā biju paredzējis, es galīgi piemirsu abus savus nakts nomoda biedrus. Palūkojies uz viņiem, ieraudzīju Jurisprudenci (ko pārstāvēja mistera Brafa dokumenti) nevērīgi nomestu uz grīdas. Misters Brafs pats ziņkārīgi skatījās pa spraugu, kas bija palikusi gultas aizkaros. Un Beteridžs, neievērodams vairs nekādu cieņu pret kārtu atšķirībām, lūrēja pār mistera Brafa plecu.

Pamanījuši, ka skatos uz viņiem, abi satrūkās kā skolas puikas, kad skolotājs tos pieķer nedarbos. Ar mājienu liku viņiem klusu noaut kurpes un arī pats tās novilku. Ja misters Bleiks negaidot pieceltos un ietu, mums noteikti jāseko viņam bez trokšņa.

Aizritēja desmit minūtes, un nekas nenotika. Pēkšņi misters Bleiks nosvieda segu. Tad viņš nolika vienu kāju uz grīdas. Viņš nogaidīja.

— Kaut nebūtu to izņēmis no bankas, — viņš klusu sacīja. — Bankā tas atradās drošībā.

Sirds man strauji iepukstējās. Deniņos nevaldāmi pulsēja asinis. Šaubas par dimanta drošību atkal pārņēmušas viņa prātu. Un no šā paša svarīgākā punkta atkarīgi visi eksperimenta panākumi. Tik pēkšņi pavērušās izredzes bija pārāk spēcīgs pārdzīvojums manai iedragātajai nervu sistēmai. Man vajadzēja novērst skatienu no mistera Bleika, citādi es būtu zaudējis savaldību.

Vēlreiz iestājās klusuma brīdis.

Kad atkal uzdrošinājos pacelt acis, misters Bleiks bija izkāpis no gultas un stāvēja tai blakus. Redzokļi bija sarāvušies, acis mirdzēja sveces gaismā, kad viņš lēnām grozīja galvu. Misters Bleiks domāja, viņš šaubījās — un tad ierunājās.

—      Kā lai es zinu? — viņš sacīja. — Indieši varbūt paslēpušies tepat mājā.

Viņš apklusa un lēnām pārgāja pāri istabai. Tad viņš pagriezās … nogaidīja … un nāca atpakaļ uz gultu.

—      Tas nav pat ieslēgts, — viņš turpināja. — Ielikts šķirstiņa atvilktnē. Un atvilktne nav slēdzama.

Viņš apsēdās uz gultas malas.

—     Ikviens to var paņemt, — viņš sacīja.

Atkal nemierīgs viņš piecēlās un atkārtoja pirmāk teiktos vārdus.

—      Kā lai es zinu? Indieši varbūt paslēpušies tepat mājā.

- Misters Bleiks vēlreiz nogaidīja. Es atrāvos atpakaļ aiz pusatvilktā aizkara. Viņš pārlaida istabai skatienu, un viņa neko neredzošās acis spoži mirdzēja. Man aizrāvās elpa. Atkal neizprotams pārtraukums. Vai tas būtu pārtraukums opija iedarbībā? Vai pārtraukums smadzeņu darbībā? Kas to var pateikt? Viss atkarīgs no tā, ko viņš tagad darīs.

Viņš atkal atlaidās gultā!

Manu prātu pārņēma briesmīgas šaubas. Vai tiešām iespējams, ka jau tagad sākusies opija nomierinošā iedarbība? Tas manā praksē vēl nekad nav gadījies. Bet kāda nozīme praksei, ja runa ir par opiju? Laikam gan pasaulē nav atrodami pat ne divi tādi cilvēki, uz kuriem tas iedarbotos pilnīgi vienādi. Varbūt viņa organismam ir kāda īpatnība, kas uz opija iedarbību reaģē pavisam savādāk nekā citu cilvēku organisms? Vai tiešām mēs piedzīvosim neveiksrcū, kad panākumi tikpat jau kā rokā?

Nē! Misters Bleiks negaidot atkal piecēlās.

—      Kā gan, pie velna, es varu gulēt, ja tas man nedod miera?

Viņš paskatījās uz gultas galvgalī degošo sveci. Pēc brīža viņš paņēma sveci.

Es nopūtu otru sveci viņpus aizvilktajiem aizkariem.

Kopā ar misteru Brafu un Beteridžu paslēpos tālākajā kaktā aiz gultas. Ar mājienu pavēlēju abiem klusēt, it kā no tā būtu atkarīga viņu dzīvība.

Mēs gaidījām, neko neredzēdami un nedzirdēdami. Gaidījām, paslēpušies aizkara viņā pusē.

Gaisma, ko mistera Bleika turētā svece meta otrpus aizkara, pēkšņi sakustējās. Nākamajā mirklī viņš ātri un klusi pagāja mums garām ar sveci rokā.

Viņš atvēra durvis un izgāja no istabas.

Mēs sekojām viņam pa gaiteni. Mēs sekojām viņam lejup pa kāpnēm. Mēs sekojām viņam pa apakšstāva gaiteni. Viņš ne reizi neatskatījās, viņš ne reizi neapstājās.

Viņš atvēra viesistabas durvis un iegāja istabā, atstādams durvis vajā.

Durvis (tāpat kā visas citas durvis šai namā) ir iekārtas veclaicīgās virās. Kad durvis atvērtas, starp tām un stenderi paliek krietna sprauga. Ar mājienu norādīju abiem saviem pavadoņiem, ka viņi var lūkoties pa šo spraugu, lai paliktu neredzami. Es pats arī nostājos tepat gaitenī pie durvīm, tikai otrā pusē. Pa kreisi sienā bija niša, kur acumirklī varēju paslēpties, ja misteram Bleikam pēkšņi ienāktu prātā paraudzīties atpakaļ gaitenī.

Viņš aizgāja līdz istabas vidum, vēl joprojām turēdams sveci rokā, un palūkojās visapkārt, bet ne reizi nepameta skatienu atpakaļ.

Durvis uz mis Verinderes guļamistabu bija pusvirus. Gaismu viņa bija nodzēsusi. Viņa lieliski prata savaldīties. Viss, ko varēju saskatīt, bija neskaidras viņas baltā tērpa aprises. Nevienam, kas iepriekš nebūtu brīdināts, ka viņa atrodas istabā, nerastos ne mazākās aizdomas, ka tur ir kāda dzīva radība. Viņa stāvēja tumsā un noturējās, neizteikuši ne vārda, ne arī pakustējusies.

Nu jau bija desmit minūtes pāri vieniem. Nāves klusumā saklausīju lietus lāšu kluso čabināšanos un liegās nakts vēsmas šalkoņu koku zaros.

It kā šaubīdamies kādu mirkli pastāvējis istabas vidū, misters Bleiks devās uz stūri pie loga, kur stāvēja indiešu šķirstiņš.

Sveci viņš nolika uz šķirstiņa un vilka ārā atvilktnes citu pēc citas, līdz nonāca pie tās, kur bija ielikts viltotais dimants. Brīdi viņš lūkojās atvilktnē. Tad ar labo roku paņēma viltoto dimantu. Ar otru roku viņš paņēma sveci no šķirstiņa.

Pēc tam viņš paspēra atkal pāris soļu līdz istabas vidum un apstājās.

Tiktāl misters Bleiks precīzi bija atkārtojis visu, ko darīja naktī pēc dzimšanas dienas. Vai arī turpmākā' viņa rīcība būs tāda pati kā pagājušajā gadā? Vai viņš ies ārā no istabas? Vai dosies atpakaļ uz savu guļamistabu tāpat kā toreiz — vismaz es tā iedomājos viņu darījušu pērn. Vai viņš mums parādīs, ko bija darījis ar dimantu pēc atgriešanās savā istabā?

Pirmais solis, ko viņš atkal spēra, sākdams kustēties, nebija tāds pats kā pēc pirmoreiz saņemtā opija. Viņš nolika sveci uz galda un pagāja uz otru istabas galu. Tur stāvēja dīvāns. Ar kreiso roku viņš smagi atspiedās pret dīvāna atzveltni, tad it kā attapās un atgriezās istabas vidū. Nu es ieraudzīju viņa acis. Tās kļuva nespodras, smagiem plakstiem, spīdums aši izgaisa.

Neziņa tai mirklī mis Verinderei kļuva nepanesama. Viņa paspēra dažus soļus un apstājās. Misters Brafs un Beteridžs pirmo reizi palūkojās manī gar atvērtajām durvīm. Nojauta, ka mūs gaida vilšanās, pārņēma viņu prātus, tāpat kā manējo.

Taču, kamēr misters Bleiks stāvēja tur, kur patlaban, cerības vēl palika. Elpu aizturējuši, mēs gaidījām, kas būs.

Nākamais notikums izšķīra visu. Misters Bleiks ļāva «dimantam» izkrist no saujas.

Akmens nokrita uz grīdas pie pašām durvīm, kur to skaidri varēja redzēt. Misters Bleiks pat nepapūlējās to pacelt — tukšu skatienu viņš vērās kristāla gabaliņā, un galva viņam pamazām noslīga uz krūtīm. Viņš sagrīļojās, īsu mirkli saņēmās, nedrošiem soļiem virzījās uz dīvāna pusi un apsēdās. Viņš pielika pēdējās pūles, lūkodams piecelties, tomēr noslīga atpakaļ. Galva nokrita uz dīvāna spilveniem. Pulkstenis rādīja divdesmit piecas minūtes pari vieniem. Es vēl nepaguvu ielikt pulksteni kabatā, kad misters Bleiks jau bija aizmidzis.

Viss bija beidzies. Viņu tātad pārņēmusi opija nomierinošā iedarbība, mūsu eksperiments bija galā.

Iegāju istabā, pateicis misteram Brafam un Beteridžam, ka viņi var nākt man līdzi. Par to, ka iztraucēsim misteru Bleiku, vairs nevajadzēja baidīties. Varējām atkal brīvi kustēties un runāt.

—    Pirmais, kas jāizlemj, — es sacīju, — ir jautājums par to, ko ar viņu darīt. Viņš tagad droši vien gulēs vismaz sešas vai septiņas stundas. Līdz viņa istabai ir diezgan tālu, lai mēs ķertos pie nešanas. Ja es būtu jaunāks, izdarītu to viens pats. Taču ne veselība, ne spēki man vairs nav agrākie — baidos, ka vajadzēs lūgt jūsu palīdzību.

Iekams viņi paguva atbildēt, mis Verindere klusām pasauca mani. Viņa mani gaidīja savas istabas durvīs, rokās turēdama vieglu lakatu un vatētu segu pati no savas gultas.

—    Vai paliksiet te nomodā, kamēr viņš guļ? — viņa

jautāja.

—    Jā. Neesmu pietiekami pārliecināts par opija iedarbību šai gadījumā, tādēļ negribu atstāt viņu vienu.

Mis Verindere pasniedza man lakatu un vatēto segu.

—    Kādēļ jums viņu traucēt? — viņa čukstēja. — Uzklājiet gultu tepat uz dīvāna. Es aizslēgšu durvis un palikšu savā istabā.

Tā patiešām bija visvienkāršāk un visdrošāk iekārtot misteru Bleiku uz naktsguļu. Ieminējos par šo ierosinājumu misteram Brafam un Beteridžam, un abi tam piekrita. Piecās minūtēs biju ērti noguldījis viņu uz dīvāna un apsedzis ar segu uņ lakatu. Mis Verindere novēlēja mums labu nakti un aizvēra durvis. Pēc mana aicinājuma mēs visi trīs sapulcējāmies ap istabas vidū novietoto galdu, uz kura dega svece un stāvēja rakstāmpiederumi.

—    Iekams ejam katrs uz savu pusi, — es iesāku, — man jāpasaka jums daži vārdi par šās nakts eksperimentu. Bija izvirzīti divi mērķi. Pirmais — pierādīt, ka misters Bleiks pērn ienācis šai istabā un paņēmis dimantu opija ietekmē, pats savu rīcību neapzinādamies un nespēdams par to atbildēt. Vai tagad jūs par to pārliecinājāties pēc visa, ko paši redzējāt?

Abi, ne mirkli nevilcinādamies, atbildēja, ka esot pārliecinājušies.

—    Otrs mērķis, — es turpināju, — bija noskaidrot, ko misters Bleiks darījis ar dimantu pēc tam, kad mis Verindere redzēja viņu dzimšanas dienas naktī ar dārgakmeni rokā izejam no viesistabas. Sā mērķa sasniegšana, protams, bija atkarīga no tā, vai arī te viņš precīzi atkārtos pagājušā gada rīcību. To viņš neizdarīja, tādēļ šis eksperimenta nolūks nav sasniegts. Nedomāju noliegt, ka šāds rezultāts mani neapmierina, taču varu godīgi atzīties, ka tas mani nepārsteidz. Jau no paša sākuma es misteram Bleikam sacīju, ka pilnīgi šā izmēģinājuma panākumi atkarīgi no tā, cik precīzi mums izdosies radīt viņam tādus pašus fiziskus un garīgus apstākļus, kādos viņš atradās pērn, un viņu brīdināju, ka to panākt tikpat kā nav iespējams. Šos apstākļus atveidot mums izdevās tikai daļēji, tālab arī eksperiments varēja gūt tikai daļējus panākumus. Tāpat iespējams, ka esmu iedevis viņam pārāk lielu opija devu. Taču pats es domāju, ka tieši pirmais manis pieminētais iemesls ir īstais, ko varam tiklab vainot par neveiksmi, kā slavēt par panākumiem.

Noliku misteram Brafam blakus rakstāmpiederumus un jautāju, vai viņam nekas nav pretim, pirms dodamies pie miera, sīki aprakstīt visu, ko redzējis, un apliecināt ar savu parakstu. Viņš tūlīt paņēma spalvu un ar veiklu un pieredzējušu jurista roku ātri uzrakstīja ziņojumu.

—    Ar to, — viņš sacīja, parakstīdams papīru, — varu kaut mazliet atlīdzināt mūsu šāvakara sarunu. Piedodiet, mister Dženings, ka es jums neuzticējos. Jūs misteram Bleikam esat izdarījis nenovērtējamu pakalpojumu. Mūsu, juristu, valodā runājot, — jūs esat apstiprinājis savu taisnību.

Beteridžs atvainojās sev īsti raksturīgiem vārdiem.

—    Mister Dženings, — viņš sacīja, — kad atkal lasīsiet «Robinsonu Krūzo» (un to es no sirds jums ieteicu), jūs noteikti pamanīsiet, ka,viņš nekad nevilcinās atzīties, ja ir kļūdījies. Lūdzu jūs, ser, iedomāties, ka es šai gadījumā rīkojos gluži tāpat, kā būtu rīkojies Robinsons Krūzo. — Izteicis šos vārdus, Beteridžs savukārt parakstīja papīru.

Kad mēs piecēlāmies no galda, misters Brafs paveda mani sāņus.

—    Vēl dažus vārdus par dimantu, — viņš sacīja. — Pēc jūsu teorijas iznāk, ka Frenklins Bleiks Mēness akmeni paslēpis savā istabā. Toties pēc manas teorijas Mēness akmens noglabāts pie mistera Lūkera baņķiera Londonā. Nestrīdēsimies, kuram no mums ir taisnība. Jautājums vienīgi tāds — kurš no mums spēj pierādīt savu teoriju?

—    Mana teorija, — es atbildēju, — šonakt jau tika pārbaudīta un cieta neveiksmi.

—    Mana teorija, — sacīja misters Brafs, — vēl tikai tiek pārbaudīta. Jau divas dienas esmu norīkojis savus cilvēitus pie bankas, lai izsekotu misteru Lūkeru, un šo uzraudzību likšu turpināt līdz pat pēdējai mēneša dienai. Zinu, ka tikai viņš pats var izņemt dimantu no bankas, un šādi rīkojos, cerēdams, ka cilvēks, kurš ieķīlāja dimantu, izpircis to, pieprasīs, lai misters Lūkers to tūlīt izņem. Tādā gadījumā radīsies iespēja notvert šo cilvēku. Ja man veiksies, es atklāšu noslēpumu tieši tai vietā, kur tas pagaidām mūs vēl iedzinis strupceļā. Vai jūs man piekrītat?

Es, protams, piekritu.

—    Ar rīta vilcienu braukšu atpakaļ uz pilsētu, — advokāts turpināja. — Iespējams, ka atgriezies tūlīt uzzināšu kādu jaunatklājumu, un būtu ļoti svarīgi, lai vajadzības gadījumā es nekavējoties varētu sazināties ar Frenklinu Bleiku. Līdzko viņš atmodīsies, gribu sacīt, lai viņš brauc man līdzi uz Londonu. Vai pēc visa notikušā varu cerēt, ka jūs izmantosiet savu ietekmi un mani atbalstīsiet?

—    Noteikti! — es atbildēju.

Misters Brafs paspieda man roku un izgāja no istabas. Beteridžs devās viņam nopakaļ.

Es piegāju pie dīvāna paraudzīties uz misteru Bleiku. Viņš nebija pakustējies kopš tā brīža, kad uzklāju gultu un viņu noguldīju, — viņš gulēja dziļā, mierīgā miegā.

Kamēr es stāvēju, skatīdamies uz misteru Bleiku, dzirdēju klusi atveramies guļamistabas durvis. Uz sliekšņa atkal parādījās mis Verindere skaistajā vasaras tērpā.

—     Izdariet man vēl pēdējo pakalpojumu, — viņa čukstēja. — Ļaujiet kopā ar jums pasēdēt pie viņa gultas.

Es vilcinājos — nevis tādēļ, ka rūpētos par pieklājības normām, bet gan par viņas naktsmieru. Viņa pienāca man klāt un saņēma manu roku.

—    Nespēju gulēt, nespēju pat mierīgi nosēdēt savā istabā, — viņa teica. — Ak, mister Dženings, iedomājieties tikai, kā jums manā vietā gribētos te sēdēt un lūkoties viņā. Sakiet «jā»! Lūdzu!

Vai vēl jāpiebilst, ka es padevos? Bez šaubām, ne.

Viņa piebīdīja krēslu pie dīvāna kājgaļa. Laimīgas jūsmas pārņemta, viņa raudzījās misterā Bleikā, līdz acīs sariesās asaras. Viņa tās noslaucīja un teica, ka aiziešot pēc rokdarba. Rokdarbu viņa gan paņēma, bet adatu tanī ne reizes neiedūra. Šuveklis gulēja viņai klēpī, taču viņa nespēja novērst skatienu no mistera Bleika pat tik īsu bridi, lai ievērtu diegu adatā. Iedomājos pats savu jaunību, iedomājos maigās acis, kas reiz mīlestības pārpilnas lūkojās mani. Lai atvieglotu smago sirdi, es meklēju mierinājumu savā dienasgrāmatā un ierakstīju visu, kas te rakstīts.

Tā mēs klusēdami sēdējām pie mistera Frenklina Bleika gultas — viens, iegrimis rakstīšanā, otra — savas mīlestības pārņemta.

Stundu pēc stundas viņš gulēja dziļā miegā. Austošā diena lēja istabā arvien vairāk un vairāk gaismas, bet viņš pat nepakustējās.

Ap pulksten sešiem jutu tuvojamies kārtējo sāpju lēkmi. Kādu brīdi vajadzēja mis Verinderi atstāt vienu pie mistera Bleika gultas. Teicu, ka uzkāpšu augšā un paņemšu vēl vienu spilvenu. Šoreiz lēkme pārgāja ātri. Drīz vien jau varēju atgriezties un atkal parādīties mis Verinderei.

Ienācis istabā, ieraudzīju mis Verinderi pie dīvāna galvgaļa. Ar lūpām viņa viegli pieskārās mistera Bleika pierei. Cik mierīgi spēdams, pašūpoju galvu un norādīju viņai uz krēslu. Pievilcīgi nosarkusi, viņa paraudzījās man pretim ar laimīgu smaidu sejā.

— Manā vietā, — viņa čukstēja, — jūs būtu darījis to pašu!

Pulkstenis patlaban ir astoņi. Viņš pirmo reizi mazliet sakustējās.

Mis Verindere noslīgusi ceļos pie dīvāna. Vietu viņa izraudzījusies tā, lai, atvēris acis, misters Bleiks tūlīt ieraudzītu viņas seju.

Vai man atstāt viņus vienus?

Jā!

Pulkstenis rāda vienpadsmit. Māja atkal ir tukša. Abi jau ir izskaidrojušies, un visi viņi aizbraukuši uz Londonu ar vilcienu, kas atiet desmitos. Mans īsais laimes sapnis ir beidzies. Es, visu pamests, atkal skatos acis savas vientuļās dzīves īstenībai.

Neuzdrošinos rakstīt laipnos vārdus, īpaši tos, ko sacīja mis Verindere un misters Bleiks. Turklāt tas nepavisam nav vajadzīgs. Šie vārdi allaž atgriezīsies manās vientulības stundās un palīdzēs man panest to, kas vēl palicis ciešams līdz mana mūža pēdējai stundai. Misters Bleiks rakstīšot un izstāstīšot visu, kas notiek Londonā. Mis Verindere rudenī atgriezīšoties Jorkšīrā (uz savām kāzām), un tad man vajadzēšot ņemt atvaļinājumu un viesoties viņu namā. Ak dievs, kādu prieku es izjutu, kad viņas acīs ieraudzīju pateicību un laimi un kad viņas siltais rokas spiediens man sacīja: «Tas ir jūsu nopelns!»

Mani jau gaida mani nabaga pacienti. Jau šo pašu rītu iekļaušos parastajā darba ritumā! Un jau šovakar man vajadzēs atkal izvēlēties vai nu opiju, vai sāpes!

Lai slavēta dieva žēlastība! Esmu skatījis kaut niecīgu saules stariņu… esmu piedzīvojis laimīgu brīdi.

PIEKTAIS STĀSTĪJUMS, kura iepriekŠ teikto papildina MISTERS FRENKLINS BLEIKS

Man atliek piebilst tikai dažus vārdus, lai papildinātu to, ko savā dienasgrāmatā pastāstījis Ezra Dženingss.

Par sevi varu pateikt vienīgi tik daudz, ka pamodos divdesmit sestā jūnija rītā, neatjauzdams, ko biju runājis vai darījis opija ietekmē, — no brīža, kad tas iedarbojās uz mani, līdz tam brīdim, kad Reičelas viesistabā atvēru acis.

Par to, kas notika pēc manas atmošanās, labprāt negribu sīkumos stāstīt. Aprobežošos vienīgi ar galveno, proti, mēs ar Reičelu pilnīgi sapratāmies, nepaguvuši pateikt viens otram ne vārda, lai kaut ko paskaidrotu. Es, tāpat kā Reičela, nevēlos runāt par to, kā mums izdevās tik neparasti ātri salabt. Pametiet, cienījamais lasītāj, skatienu pagātnē, kad bijāt iemīlējies, un visu, kas notika pēc tam, kad Ezra Dženingss, iziedams no viesistabas, aizvēra durvis, jūs zināsiet tikpat labi, kā zinu es.

Tomēr man nav ne mazāko iebildumu piemetināt, ka mūs noteikti pārsteigtu misis Meridjū, ja vien Reičela

nebūtu tik attapīga. Viņa izdzirdēja gaitenī nočaukstam vecās dāmas tērpu un tūlīt izmetās ārā tai pretim. Dzirdēju misis Meridjū sakām:

—    Kas noticis?

Un Reičela atbildēja:

—    Sprādziens!

Misis Meridjū nepretodamās ļāva paņemt sevi aiz rokas un izvest dārzā, lai izvairītos no draudošā trieciena. Atgriezusies mājā, vecā dāma mani sastapa hallē un atzinās, ka viņu bezgala pārsteiguši zinātnes sasniegumi kopš tiem laikiem, kad viņa, vēl maza meitene būdama, mācījusies skolā.

—    Sprādzieni, mister Bleik, kļuvuši neiedomājami vājāki nekā agrāk. Ticiet man, es dārza tik tikko spēju saklausīt mistera Dženingsa sarīkoto sprādzienu. Un arī smakas pēc tam nekādas, vismaz es, ienākusi mājā, neko te nevaru saost! Man nudien jāatvainojas jūsu draugam ārstam. Uzskatu par savu pienākumu pateikt, ka viņš to paveica brīnišķīgi!

Tā, pievārējis Beteridžu un misteru Brafu, Ezra Dženingss pievārēja arī misis Meridjū. Galu galā šai pasaulē var rast krietni daudz brīvdomības!

Pie brokastu galda misters Brafs atklāti pateica, ka vēlas, lai ar rīta vilcienu braucu viņam līdzi uz Londonu. Bankā norīkotā sardze un tās iespējamie panākumi iesvēla Reičelu tādā ziņkārē, ka viņa tūlīt nolēma (ja misis Meridjū neiebildīs) braukt mums līdzi uz pilsētu, lai jo drīzāk uzzinātu pašu jaunāko par mūsu rīcību.

Misis Meridjū pēc tiešām delikāti izdarītā sprādziena bija kļuvusi ārkārtīgi piekāpīga un iecietīga, un Bete- ridžam tika paziņots, ka mēs visi četri braucam atpakaļ ar rīta vilcienu. Es jau gaidīju, ka viņš lūgs atjauju mūs pavadīt. Taču Reičela parūpējās par nodarbošanos, kas vecajam, uzticamajam kalpam bija īsti pa prātam. Viņam uzdeva pabeigt mājas pārkārtošanu, un viņš tā aizrāvās ar saviem atbildīgajiem pienākumiem, ka nepaguva sajust «noziegumu izmeklēšanas drudzi», kas citos apstākļos viņam noteikti būtu piemeties.

Vienīgais, ko mēs nožēlojām, braukdami uz Londonu, bija neatliekamā šķiršanās no Ezras Dženingsa daudz pēkšņāk, nekā mēs būtu gribējuši. Nekādi neizdevās viņu pierunāt, lai brauc mums līdzi. Varēju vienīgi nosolīties, ka rakstīšu, un Reičela varēja vienīgi lūgt, lai misters Dženingss atbrauc ciemos, kad viņa atgriezīsies Jorkšīrā. Izredzes bija drošas, ka pēc dažiem mēnešiem atkal satiksimies, un tomēr mums kļuva dīvaini skumji, redzot, ka, vilcienam atejot no stacijas, mūsu labākais un tuvākais draugs paliek viens stāvam uz perona.

Līdzko ieradāmies Londonā, misteru Brafu jau stacijā gaidīja mazs zēns apvalkātos melnos svārciņos un biksēs, ar neparasti lielām acīm, kas tūlīt saistīja uzmanību. Acis bija tik ļoti izspiedušās un šaudījās tik ātri, ka taisni ne- nobrīnīties, kā tās spēj noturēties dobuļos. Uzklausījis zēnu, misters Brafs lūdza dāmas mūs atvainot, ka nepavadīsim tās līdz Portlendpleisam. Es tikko paguvu Reičelai apsolīt, ka atgriezīšos un izstāstīšu visu, kas noticis, kad misters Brafs jau sagrāba mani aiz rokas un steigšus ierāva kebā. Zēns ar nedabiski lielajām acīm uzmetās uz bukas blakus važonim, un važonim tika dots rīkojums braukt uz Lombardstrītu.

—    Vai kādas ziņas no bankas? — es jautāju, kad mēs sākām braukt.

—    Ziņas par misteru Lūkeru, — atbildēja misters Brafs. — Pirms stundas viņš redzēts izejam no savas mājas Lam- betā un iekāpjam kebā kopā ar diviem vīriem, kuros mani ļaudis pazinuši civildrānās pārģērbušos policistus. Ja tā ir piesardzība, ko misters Lūkers ievēro aiz bailēm no indiešiem, secinājums izriet pavisam skaidrs. Viņš dodas uz banku izņemt dimantu.

—    Un mēs braucam uz banku palūkoties, kā tas beigsies?

—    Jā … vai arī paklausīties, kā tas beidzies, ja aizbrauksim par vēlu. Vai jūs ievērojāt manu zēnu — tur augšā, uz bukas?

—    Ievēroju viņa acis.

Misters Brafs iesmējās.

—    Kantorī nabaga puišeli iesaukuši par Krizdoli, — viņš sacīja. — Man viņš kalpo par izsūtāmo, un es varu vienīgi vēlēties, lai uz maniem klerkiem, kas izgudroja šo iesauku, varētu paļauties tikpat droši kā uz puisēnu. Krizdolis ir viens no attapīgākajiem zeņķiem visā Londonā, misters Bleik, lai arī kādas viņam acis.

Bez divdesmit minūtēm piecos mēs piebraucām pie bankas Lombardstrītā. Krizdolis ilgu pilnām acīm pavērās savā saimniekā.

—          Tu arī gribi nākt līdzi? — misters Brafs laipni iejau- tūjās. — Nāc vien un turies man pa pēdām, kamēr saņemsi turpmākos rīkojumus. Viņš ir žigls kā zibens, — misters Brafs man pačukstēja. — Krizdolim pietiek ar diviem vārdiem tur, kur citam zēnam vajadzētu sacīt vismaz divdesmit.

Mēs iegājām bankā. Pirmā telpa ar garu leti, aiz kuras sēdēja kasieri, bija ļaužu pārpildīta — visi viņi gaidīja savu kārtu vai nu saņemt naudu, vai to iemaksāt, iekams banka pulksten piecos tiek slēgta..

Līdzko misters Brafs parādījās, no pūļa atšķīrās divi cilvēki un pienāca viņam klāt.

—    Nu, — sacīja advokāts, — vai jūs viņu redzējāt?

—    Viņš pagāja mums garām pirms pusstundas, ser, un devās tālāk iekšējās kantora telpās.

—    Arā viņš vēl nav iznācis?

—    Nē, ser.

Misters Brafs pagriezās pret mani.

—    Pagaidīsim, — viņš sacīja.

Es palūkojos apkārt, vai ļaužu pūlī neieraudzīšu tris indiešus. Taču no tiem nebija ne miņas. Vienīgais cilvēks ar uzkrītoši tumšu ādas krāsu bija garš virs loča apģērbā ar apaļu cepuri galvā, — viņu varēja noturēt par jūrnieku. Vai tas būtu viens no viņiem, pārģērbies jūrnieka drānās? Neiespējami! Šis vīrs bija garāks par indiešiem, un viņa seja, kur to neaizsedza pinkainā, melnā bārda, bija vismaz divreiz platāka nekā jebkuram no tiem trim.

—    Viņi droši vien te norīkojuši savu spiegu, — sacīja misters Brafs, ieraudzījis melnīgsnējo jūrnieku. — Un varbūt tas ir tieši šis vīrs.

Iekams misters Brafs paguva vēl kaut ko piebilst, viņu aiz svārku vīles paraustīja mazais nemiera gars ar ērkšķogu acīm. Misters Brafs palūkojās uz turieni, kurp skatījās zēns.

—    Cst! — viņš sacīja. — Redziet, misters Lūkers!

Augļotājs iznāca no bankas iekštelpām abu savu apsardzes vīru — civiltērpā pārģērbušos policistu pavadībā.

—    Nenolaidiet no viņa acis! — misters Brafs čukstēja. — Ja viņš nodos kādam dimantu, tas notiks šeit.

Nevienu no mums nemanījis, misters Lūkers lēnām devās uz durvīm, brīžiem ienirdams pūlī, brīžiem iznākdams no tā. Es skaidri redzēju viņa roku sakustamies, kad viņš gāja garām kādam mazam, druknam vīrietim solīdā, neuzkrītoši pelēkā uzvalkā. Šis cilvēks mazliet sarāvās un paraudzījās viņam nopakaj. Augļotājs lēnām virzījās uz priekšu cauri ļaužu drūzmai. Pie durvīm abi policisti ieņēma vietu katrs savā pusē misteram Lūkeram. Visiem trim sekoja viens no mistera Brafa vīriem, un es tos vairs nespēju saskatīt.

Palūkojos advokātā un tad pametu zīmīgu skatienu uz pelēkā uzvalkā ģērbušos cilvēku.

—    Jā! — čukstēja misters Brafs. — Arī es to ievēroju!

Viņš pagriezās, acīm meklēdams otru savu palīgu. To

nekur vairs nemanīja. Tad viņš paskatījās atpakaļ, meklēdams mazo nemiera garu. Krizdolis bija kā ūdenī iekritis.

—    Ko, pie velna, tas nozīmē! — nikni sacīja misters Brafs. — Abi pametuši mūs tieši tai mirklī, kad visvairāk ir vajadzīgi.

Pienāca kārta cilvēkam neuzkrītošajā pelēkajā uzvalkā kārtot savu darījumu pie letes. Viņš iemaksāja tekošajā rēķinā, saņēma čeku un pagriezās, lai ietu ārā.

—     Ko tagad darīt? — jautāja misters Brafs. — Mēs taču nevaram pazemoties un viņam sekot.

—    Es varu pazemoties! — es sacīju. — Neizlaidīšu šo cilvēku no acīm pat par desmittūkstoš mārciņām!

—     Nu, tad ziniet, — iebilda misters Brafs, — ka es neizlaidīšu jūs no acīm pat par divtik lielu naudas summu! Ļoti jauka nodarbošanās cilvēkam manā stāvoklī, — viņš purpināja, kad mēs svešiniekam nopakaļ izgājām no bankas. — Dieva dēļ, tikai nesakiet nevienam ne vārda! Ja kāds to uzzinās, man draud izputēšana.

Cilvēks pelēkajā uzvalkā iekāpa omnibusā, kas brauca uz pilsētas rietumu daļu. Mēs iekāpām kopā ar viņu. Misters Brafs vēl bija saglabājis kaut ko no jaunekļa laikiem. Droši ņemos to apgalvot, jo, apsēdies omnibusā, viņš nosarka!

Cilvēks pelēkajā uzvalkā apturēja omnibusu un izkāpa Oksfordstrītā. Mēs atkal viņam sekojām. Viņš iegāja aptiekā.

Misters Brafs satrūkās.

—    Mans aptiekars! — viņš iesaucās. — Baidos, ka esam pieļāvuši kļūdu.

Mēs iegājām aptiekā. Misters Brafs klusām pārmija dažus vārdus ar aptiekaru. Pie manis advokāts atgriezās gaužām sašļucis.

—          Tas patiešām mums dara lielu godu, — viņš sacīja un, paņēmis mani aiz rokas, veda ārā no aptiekas. — Vismaz kaut kāds mierinājums.

—    Kas mums dara godu? — es jautāju.

—     Mister Bleik! Mēs abi esam paši sliktākie neprofesionālie slepenpolicisti, kādi vien šai amatā pieredzēti! Cilvēks pelēkajā uzvalkā kalpo aptiekaram jau trīsdesmit gadus. Viņš aizsūtīts uz banku iemaksāt naudu sava saimnieka kontā, un par Mēness akmeni viņam ir tikpat daudz nojausmas kā jaunpiedzimušam bērnam.

Jautāju, ko mēs tagad darīsim.

—    Nāciet līdzi uz manu kantori, — atbildēja misters Brafs. — Krizdolis un otrs mans palīgs acīmredzot devušies izsekot kādu"citu cilvēku. Cerēsim, ka vismaz viņiem ir acis pierē!

Kad ieradāmies Greizinskvērā, otrs advokāta palīgs jau bija tur. Viņš mūs bija gaidījis vairāk nekā ceturtdaļstundu.

—    Nu? — apvaicājās misters Brafs. — Ko jaunu varat pateikt jūs?

—    Diemžēl man jums jāsaka, ser, — atbildēja palīgs, — ka esmu izdarījis aplamību. Varu zvērēt, ka redzēju misteru Lūkeru kaut ko nododam pavecam džentlmenim gaišā mētelī. Taču izrādās, ka šis vecais džentlmenis ir godājams dzelzslietu tirgotājs Istčīpā.

—    Kur ir Krizdolis? — mierīgi atjautāja misters Brafs.

Palīgs skatījās viņā platām acīm.

—    Nezinu, ser. Neesmu viņu manījis, kopš izgājām no bankas.

Misters Brafs atlaida palīgu.

—    Viens no diviem, — viņš man sacīja. — Vai nu Krizdolis aizbēdzis, vai arī kādu vajā pats uz savu roku. Kā jūs domājat — ja mēs šeit pat paēstu pusdienas, jo puika varbūt pēc stundas vai divām pārrodas? Pagrabā man ir labs vīns, un varam pasūtīt, lai no kafejnīcas atnes karbonādi.

Mēs paēdām mistera Brafa pieņemamā istabā. Galds vēl nebija novākts, kad klerks pieteica kādu «personu», kas gribot ar advokātu runāt. Vai šī persona būtu Krizdolis? Nē, tas bija tikai palīgs, kam misters Brafs uzdeva izsekot misteru Lūkeru pēc iznākšanas no bankas.

Ziņojumā nebija it nekā interesanta. Misters Lūkers atgriezies mājās un tur atlaidis savu apsardzi. Pēc tām viņš ārā vairs nav iznācis. Krēslai iestājoties, slēģi aizvērti un durvis aizbultētas. Iela mājas priekšā un aleja tās aizmugurē rūpīgi tiekot apsargāta. No indiešiem ne miņas. Tuvākajā apkārtnē neviens nav redzēts slaistāmies. Izklāstījis šos faktus, palīgs gaidīja turpmākos rīkojumus. Misters Brafs viņu atlaida līdz nākamajam rītam.

—   Vai jūs domājat, ka misters Lūkers Mēness akmeni paņēmis līdzi uz māju? — es vaicāju.

—    Nemūžam, — atbildēja misters Brafs. — Viņš neparko neatlaistu abus policistus, ja vēlreiz riskētu paturēt dimantu savās mājās.

Mēs nogaidijāmies zēnu vēl pusstundu un bijām gaidījuši veltīgi. Pienāca laiks misteram Brafam braukt uz Hempstedu un man atgriezties pie Reičelas Portlendpleisā. Atstāju vizītkarti kantora šveicaram, īsi uzrakstījis, ka būšu mājās tovakar pusvienpadsmitos. Vizītkarti vajadzēja nodot zēnam, ja tas atgriezīsies.

Ir cilvēki, kas visur prot ierasties laikus, un ir cilvēki, kuri vienmēr nokavējas. Es piederu pie pēdējiem. Atliek vēl piebilst, ka to vakaru pavadiju Portlendpleisā, sēdēdams uz viena dīvāna ar Reičelu istabā, kura ir četrdesmit pēdu gara un kuras otrā galā nīka misis Meridjū. Vai gan kāds brīnums, ka mājās pārrados nevis pusvienpadsmitos, bet gan pusvienos? Ja kāds tomēr brīnās, tam krūtīs nudien nav sirds! Un es dedzīgi vēlos nemūžam ar viņu neiepazīties!

Ielaidis mani pa durvīm, sulainis pasniedza man kādu zīmīti.

Izlasīju šādas rindas glītā jurista rokrakstā:

«Piedodiet, ser, ka man nāk miegs. Atnākšu atkal rīt starp pulksten deviņiem un desmitiem.»

Apjautājies noskaidroju, ka ieradies zēns ar nedabiski lielām acīm, parādījis manu vizītkarti ar uzrakstu, stundu nogaidījis, nemitīgi aizsnauzdamies un atkal atmozdamies, pēc tam uzrakstījis šo zīmīti uri aizgājis mājās, iepriekš svinīgi paziņojot sulainim, ka «viņš nekam nederot, ja naktī neesot izgulējies».

Nākamajā rītā pulksten deviņos es jau gaidīju ciemiņu. Pusdesmitos izdzirdēju soļus aiz durvīm.

—    Nāc iekšā, Krizdoli! — es iesaucos.

—    Paldies, ser, — kāds atbildēja drūmā, grūtsirdīgā balsī.

Durvis atvērās. Es pielēcu kājās un atrados aci pret aci ar seržantu Kafu.

—    Nolēmu iegriezties šeit, mister Bleik, lai palūkotos, vai neesat pilsētā, un tikai tad rakstit uz Jorkšīru, — sacīja seržants.

Viņš bija tikpat bēdīgs un kalsns kā agrāk. Acis vēl joprojām raudzījās viltīgi, it kā «zinātu par mums kaut ko vairāk, nekā zinām mēs paši» (kā to vērīgi savā stāstījumā aprakstījis Beteridžs). Taču, tā kā apģērbs stipri pārveido cilvēku, slavenais Kafs bija pārvērties līdz nepazīšanai. Galvā viņam bija balta cepure platām malām, mugurā gaiši mednieku svārki un baltas bikses, kājās dzelteni pelēkas gamašas. Rokā viņš turēja resnu ozolkoka spieķi. Šķita, ka viņš tīšuprāt pūlas izskatīties tā, it kā visu mūžu būtu dzīvojis laukos. Kad es apsveicu viņu ar lielo pārvērtību, viņš to uztvēra pavisam nopietni. Seržants no visas tiesas sūdzējās par Londonas trokšņiem un netīkamajām smakām. Man pat gribas apgalvot, ka viņa valodā jautās viegli laucinieciska izruna! Uzaicināju viņu pabrokastot kopā ar mani. Vientiesīgais laucinieks gandrīz vai apvainojās. Viņš brokastis ieturot pusseptiņos un gulēt ejot reizē ar gaiļiem un vistām!

—     Es tikai vakar vēlu pārbraucu no Īrijas, — sacīja seržants, sarunu par sava apciemojuma lietišķo nolūku uzsākdams sev raksturīgajā neizdibināmajā mietā. — Pirms gulētiešanas izlasīju jūsu vēstuli un no tās uzzināju visu, kas noticis, kopš pagājušajā gadā tika pārtraukta manis uzsāktā dimanta meklēšana. Varu sacīt tikai vienu. Es toreiz nepavisam nespēju šo jautājumu noskaidrot. Neņemos apgalvot, vai kāds cits cilvēks manā vietā visu būtu ieraudzījis pareizā gaismā. Taču tas nebūt negroza faktu. Atzīstos, ka daudz ko saputroju. Šis nav pirmais gadījums, mister Bleik, manas policista karjeras laikā, kad kaut ko esmu saputrojis! Tikai grāmatās slepenpolicijas ierēdņi stāv pāri cilvēciskai vājībai — kļūdīties!

—    Jūs esat ieradies īstajā reizē, lai atkal atgūtu savu labo slavu, — es sacīju.

—     Atvainojiet, mister Bleik, — iebilda seržants. — Tagad, kad esmu atstājis dienestu, es nenieka nebēdāju par savu reputāciju. Manai reputācijai pielikts punkts, paldies dievam! Atrodos šeit, ser, tikai pateicībā pieminēdams lēdiju Verinderi, kura tik devīgi mani atalgoja. Atgriezīšos pie sava agrākā darba — ja jūs vēlaties, lai to uzņemos, un ja uzticaties man — tikai tālab un nekādu citu iemeslu dēļ. Un no jums neņemšu ne plika graša, lūdzu to ievērot! Tas ir goda jautājums. Un tagad pastāstiet, mister Bleik, kā notikumi pavērsusies pēc tam, kad jūs man uzrakstījāt vēstuli.

Es viņam izstāstīju visu par eksperimentu ar opiju un par to, kas pēcāk notika Lombardstrītas bankā. Viņu ārkārtīgi pārsteidza eksperiments — viņa pieredzē tas bija kaut kas pavisam jauns. Sevišķi viņu interesēja Ezras Dženingsa izvirzītā teorija par to, ko esmu darījis ar dimantu pēc tam, kad dzimšanas dienas naktī izgāju no Reičelas viesistabas.

—    Nepievienojos mistera Dženingsa domām, ka jūs paslēpāt Mēness akmeni, — sacīja seržants Kafs. — Toties piekritu tam, ka droši vien aiznesāt to uz savu istabu.

—    Jūs tā domājat?—es jautāju.— Un kas notika pēc tam?

—    Vai jums pašam nav modušās nekādas aizdomas, kas varēja notikt pēc tam, ser?

—    Itin nekādas.

—    Arī misteram Brafam nav ne mazāko aizdomu?

—    Nē, tāpat kā man.

Seržants Kafs piecēlās un piegāja pie mana rakstāmgalda. Viņš atgriezās ar aizzīmogotu vēstuli rokā. Uz aploksnes bija rakstīts «Slepeni», un vēstule bija adresēta man, bet stūrī ieraudzīju seržanta parakstu.

—     Pērn es kādu cilvēku nepamatoti turēju aizdomās, — viņš sacīja, — un iespējams, ka arī patlaban manas aizdomas nav pamatotas. Neplēsiet aploksni vaļā, mister Bleik, iekams nebūsiet uzzinājis patiesību. Un tad salīdziniet vainīgā vārdu ar to vārdu, ko esmu ierakstījis šai aizzīmogotajā vēstulē.

Es iebāzu vēstuli kabatā un apjautājos seržantam, kādas ir viņa domas par mūsu rīcību bankā.

—    Ļoti labi iecerēts, ser, — viņš atbildēja, — tieši tas, ko vajadzēja darīt. Taču ir vēl kāds cilvēks, ko vajadzēja izsekot tāpat kā misteru Lūkeru.

—    Cilvēks, kas minēts šai vēstulē?

—     Jā, mister Bleik, cilvēks, kas minēts šai vēstulē. Taču nu vairs nav vērts par to runāt. Man ir kāds ierosinājums jums un misteram Brafam, ser, kad pienāks īstais laiks. Bet tagad nogaidīsim un palūkosimies, vai zēns nevarēs pastāstīt mums kaut ko uzklausīšanas vērtu.

Bija gandrīz jau desmit, bet zēns vēl nebija parādījies. Seržants Kafs uzsāka valodas par kaut ko citu. Viņš apjautājās par savu veco draugu Beteridžu un veco pretinieku dārznieku. Vēl pēc mirkļa viņš, bez šaubām, būtu pievērsies iemīļotajām rozēm, ja vien sulainis nepārtrauktu mūsu sarunu, paziņodams, ka zēns gaida lejā.

Kad Krizdoli ieveda istabā, viņš uz sliekšņa apstājās un neuzticīgi paraudzījās svešiniekā, ar ko es sarunājos. Teicu zēnam, lai nāk vien iekšā.

—      Sā džentlmeņa klātbūtnē droši vari runāt, — es sacīju. — Viņš ieradies, lai man palīdzētu, un zina visu, kas noticis. Seržant Kaf, — es piebildu, — šis puisēns nāk no mistera Brafa kantora.

Mūsu jaunlaiku civilizācijas sistēmā slavenība (vienalga, kāda) ir kā svira, kas visus iedarbina. Diženā Kafa slava bija aizsniegusi pat mazā Krizdoļa ausis. Kad minēju izdaudzināto vārdu, zēna nedabiski lielās acis tā sa- valbījās, ka es nodomāju — nudien izkritīs uz paklāja.

—      Panāc šurp, draudziņ, — sacīja seržants, — paklausīsimies, ko tu mums pastāstīsi.

Uzmanība, ko Krizdolim veltīja ievērojamais cilvēks — neskaitāmu ikviena advokāta kantori daudzinātu notikumu varonis —, zēnu gluži vai apbūra. Viņš nostājās seržantam Kafam pretī un sakrustoja rokas aiz muguras kā neofīts kam jāiztur pārbaudījums katķismā.

—      Kā tevi sauc? — jautāja seržants, uzdodams pirmo katķisma jautājumu.

—     Oktāvijs Gajs, — atbildēja zēns. — Kantori manu acu dēļ tieku saukts par Krizdoli.

—      Oktāvij Gaj jeb Krizdoli, — ārkārtīgi nopietni turpināja seržants, — tu vakar bankā nozudi. Kur tu biji?

—    Lūdzu, ser, es sekoju kādam cilvēkam.

—    Kas bija šis cilvēks?

—      Kāds garš vīrs, ser, ar kuplu, melnu bārdu, ģērbies jūrnieka drēbēs.

—      Atceros šo cilvēku! — es iejaucos. — Mēs ar misteru Brafu nodomājām, ka viņš ir indiešu uzsūtīts spiegs.

Mistera Brafa un manas domas likās seržantu nepavisam neietekmējam. Viņš turpināja pratināt Krizdoli.

—      Ak tā? — viņš sacīja. — Un kādēļ tu sekoji jūrniekam?

—      Lūdzu, ser, misters Brafs gribēja zināt, vai misters Lūkers, iedams ārā no bankas, kādam kaut ko neiedos. Un es redzēju, ka misters Lūkers kaut ko iedeva jūrniekam ar melno bārdu.

1 Jauns, tikko kristīts draudzes loceklis (tulk.)

—     Kāpēc tu misteram Brafam neteici, ka esi redzējis?

—      Nebija vairs laika runāt, ser, jūrnieks tik steidzīgi izgāja no bankas.

—      Un tu meties viņam pakaļ, ko?

*— Jā, ser.

—      Krizdoli, — teica seržants, glaudīdams zēnam galvu, — tev šai mazajā paurītī kaut kas ir — un tā noteikti nav vate. Pagaidām esmu ļoti apmierināts ar tevi.

Zēns aiz prieka pietvīka. Seržants Kafs turpināja:

—      Nu, un ko jūrnieks darīja izgājis uz ielas?

—     Viņš pasauca kebu, ser.

—     Un ko darīji tu?

—     Turējos līdzi un skrēju, cik jaudas.

Iekams seržants Kafs paguva uzdot nākamo jautājumu, sulainis pieteica jaunu apmeklētāju — mistera Brafa kantora vecāko klerku.

Saprazdams, cik svarīgi ir seržantam Kafam pabeigt zēna izjautāšanu, es klerku pieņēmu citā istabā. Viņš no sava darba devēja atnesa nelāgas ziņas. Pēdējo dienu steiga un uztraukums pieveikuši misteru Brafu. Torīt viņu pamodinājusi spēcīga ģikts lēkme, no istabas Hempstedā viņš nevarot iziet un esot gaužām norūpējies, ka tādā kritiskā brīdī spiests atstāt mani vienu, bez pieredzējuša cilvēka padoma un palīdzības. Vecākajam klerkam uzdots palikt manā rīcībā, un viņš apliecināja savu labo gribu darīt visu, lai aizstātu misteru Brafu.

Nomierinādams Vecā džentlmeņa prātu, es tūlīt uzrakstīju vēstuli, kurā, pastāstījis par seržanta Kafa ierašanos,

piebildu, ka patlaban tiek pratināts Krizdolis, un apsolijos vai nu personiski, vai rakstveidā darīt misteram Brafam zmāmu visu, kas notiks līdz vakaram. Aizsūtīju klerku ar vēstuli uz Hempstedu, atgriezos istabā, kur biju atstājis seržantu Kafu izjautājam zēnu, un ieraudzīju, ka viņš pie kamīna nule grasās skandināt zvanu.

—    Atvainojiet, mister Bleik, — sacīja seržants. — Nupat gribēju sūtīt sulaini ar ziņu, ka man tūlīt ar jums jārunā. Nav vairs ne mazāko šaubu, ka šis zēns — šis patiešām slavējamais zēns, — piebilda seržants, glaudīdams Krizdolim galvu, — sekojis īstajam vīram. Zaudēts ļoti dārgs laiks, ser, žēl, ka vakar pusvienpadsmitos nebijāt mājās. Tagad atliek vienīgi tūlīt izsaukt kebu.

Pēc piecām minūtēm mēs ar seržantu Kafu (Krizdolis uzkāpa uz bukas, lai rādītu važonim ceļu) braucām uz austrumu pusi — uz Sitijū.

—    Kādā jaukā dienā, — teica seržants, norādīdams ar roku caur karietes priekšējo stiklu uz Krizdoli, — šis puisēns paveiks lielus darbus manā kādreizējā profesijā. Sengadus neesmu redzējis tik gudru un attapīgu zēnu. Tūlīt jūs uzzināsiet, mister Bleik, pašu galveno, ko viņš man pastāstīja, kamēr nebijāt istabā. Jūs laikam vēl nebijāt izgājis, kad viņš pavēstīja, ka, skriedams cik jaudas, turējies līdzi kebam?

—    Nē.

—     Redziet, ser, no Lombardstrītas kebs braucis uz Tauera piestātni krastmalā. Jūrnieks ar melno bārdu izkāpis un uzrunājis stjuartu no kāda Roterdamas tvaikoņa, kam nākamajā rītā vajadzējis doties ceļā. Viņš apjautājies, vai nevarētu tūlīt kāpt uz kuģa un nakti pārlaist savā guļamtīklā. Stjuarts atbildējis, ka to nedrīkstot darīt. Kajītes', guļaiņtikli un citas guļvietas vakarā tikšot pamatīgi tīrītas, un pasažieriem vietas ieņemt atļauts tikai nākamajā rītā. Jūrnieks pagriezies un aizgājis no piestātnes. Kad viņš atkal iznācis uz ielas, zēns pēkšņi otrā ceļa pusē ieraudzījis kādu kuģa mehāniķa drānās ģērbušos cienījamu viru, kas acīm redzami centies neizlaist jūrnieku no acīm. Jūrnieks apstājies pie tuvākās ēdnīcas un iegājis iekšā. Nevarēdams izšķirties, ko viņam darīt, puisēns iejaucies citu zēnu pulkā, kuri kariem skatieniem aplūkojuši ēdnīcas skatlogā izliktos gardumus. Viņš ievērojis, ka mehāniķis gaida tāpat kā viņš — tikai vēl arvien palikdams otrā ielas pusē. Pēc brīža lēnām piebraucis kebs un apstājies tieši tur, kur stāvējis mehāniķis. Skaidri zēns varējis saskatīt tikai vienu cilvēku, kurš izliecies pa keba logu un uzrunājis mehāniķi. Par šo cilvēku, mister Bleik, Krizdolis sacīja — lai gan es viņu nekādi uz to nemudināju —, ka tam bijusi tumša sejas krāsa kā indietim.

Skaidrs, ka arī šoreiz mēs abi ar misteru Brafu bijām kļūdījušies. Tātad jūrnieks ar melno bārdu nebija nekāds indiešu sazvērnieku uzsūtīts spiegs. Vai tiešām iespējams, ka viņa rokās atrodas dimants?

—    Pēc brīža, — seržants turpināja, — kebs lēnām uzņēmis gaitu. Mehāniķis šķērsojis ielu un iegājis ēdnīcā. Zēns gaidījis, gaidījis, kamēr noguris un sācis just izsalkumu, un arī iegājis ēdnīcā. Kabatā viņam bijis šiliņš, un viņš stāsta, ka iebaudījis lepnas pusdienas — asins desu, zuša pastēti un pudeli ingvera alus. Ko tik visu šāds puika spēj sagremot! Kuņģis viņam laikam visu ņem pretī!

—    Bet ko viņš ēdnīcā redzējis? — es apjautājos.

—    Ak, jā, pareizi, mister Bleik, — ēdnīcā viņš ieraudzījis jūrnieku lasām avīzi pie viena galdiņa un mehāniķi lasām avīzi pie otra galdiņa. Jau iestājusies krēsla, kad beidzot jūrnieks piecēlies un gājis ārā. Uz ielas viņš aizdomīgi paskatījies apkārt. Zēns — kā jau zēns — pa- šmaucis garām, neviena nemanīts. Mehāniķis vēl nav iznācis laukā. Jūrnieks gājis, apkārt lūkodamies un acīmredzot īsti vēl nezinādams, kurp iet tālāk. Mehāniķis atkal parādījies ielas otrā pusē. Jūrnieks gājis tikai uz priekšu, līdz nonācis pie Šorleinas — mazas ieliņas, kas aizved līdz Lovertemzstrītai. Tur viņš apstājies pie kroga ar izkārtni «Laimes rats» un, nopētījis māju no ārpuses, iegājis krogā. Krizdolis gājis līdzi. Pie letes grozījies krietns pūlis, gandrīz visi pieklājīga izskata cilvēki. «Laimes rats» ir ļoti cienījams krogs, mister Bleik, izslavēts ar savu porteri un cūkgaļas pīrāgiem.

Mani kaitināja seržanta novirzīšanās no temata. Viņš to manīja un, turpinādams stāstu, centās turēties ciešāk pie Krizdoļa liecības.

—    Jūrnieks apjautājies, — viņš teica, — vai nevarētu dabūt gultas vietu. Saimnieks sacījis: «Nē, visas vietas ir aizņemtas.» Iejaukusies bufetniece, teikdama: «Desmitais numurs vēl ir brīvs.» Aizsūtījuši pēc viesmīļa, lai tas aizved jūrnieku uz desmito numuru. Tieši pirms tam Krizdolis ļaužu barā pie letes ieraudzījis mehāniķi. Iekams

Ieradies sulainis, mehāniķis pazudis. Jūrnieku aizveduši uz viņa istabu. Nezinādams, ko darīt, Krizdolis izgudrēm nolēmis pagaidīt, vai nenotiks vēl kaut kas. Un kaut kas patiešām noticis. Saukuši pēc saimnieka. No augšstāva atskanējušas niknas balsis. Pēkšņi atkal parādījies mehāniķis, — saimnieks to stiepis aiz apkakles, un Krizdolis gaužām pārsteigts vērojis, ka virs pēkšņi izskatās pagalam piedzēries. Kroga saimnieks izmetis mehāniķi uz ielas un piedraudējis ar policiju, ja tam ienāks prātā atgriezties. No viņu ķildas zēns sapratis, ka mehāniķis atrasts desmitajā numurā un dzērāja ietiepībā apgalvojis, ka viņš apmeties šai istabā. Briesmīgā izbrīnā par to, ka cilvēks, kas tikko redzēts gluži skaidrā prātā, var pēkšņi tik traki piedzerties, Krizdolis nav vairs nocieties un izskrējis mehāniķim līdzi uz ielas. Kamēr mehāniķis vēl bijis no kroga saskatāms, tas ļodzljies un grīļojies uz nebēdu. Bet, pagriezies ap stūri, viņš pēkšņi atguvis līdzsvaru un turpinājis ceļu skaidrāks par skaidru, kā pieklājīgs sabiedrības loceklis. Nesaprazdams, ko darīt, Krizdolis devies atpakaļ uz «Laimes ratu». Viņš gaidījis atkal uz ielas cerībā, ka varbūt kaut kas notiks. Tomēr nekas nav noticis, un jūrnieks vairs nav bijis ne redzams, ne dzirdams. Krizdolis nolēmis atgriezties mistera Brafa kantorī. Taču, līdzko viņš to nospriedis, kā jums šķiet, kas atkal parādījies viņā ielas pusē? Mehāniķis! Viņš lūkojies kādā kroga augšstāva logā, kurā vienīgajā bijusi redzama gaisma. Šķitis, ka gaisma nomierina mehāniķa prātu. Pēc tam viņš tūlīt aizgājis. Zēns atgriezies Greizinskvērā — paņēmis jūsu vizītkarti ar uzrakstu, bet jūs pašu nav varējis sagaidīt. Redziet nu, mister Bleik, kā viss patlaban ievirzījies.

—    Ko jūs pats par to domājat, seržant?

—    Domāju, ka tas ir ļoti nopietni, ser. Ja spriežam pēc tā, ko pastāstīja zēns, te iejaukti ir indieši.

—     Jā. Un jūrnieks acīmredzot ir tas, kam misters Lūkers iedevis dimantu. Taisni dīvaini, ka ne misters Brafs, ne es, ne mistera Brafa palīgs — neviens nespējām pateikt, kurš ir šis cilvēks.

—    Nekas tur nav dīvains, mister Bleik. Ja paturam prātā risku, ko uzņēmās šis cilvēks, gluži saprotams, ka misters Lūkers, jau iepriekš visu ar viņu sarunājis, tīšuprāt maldināja jūs.

—    Vai jūs saprotat, kas notiek krogā? — es jautāju.

— Cilvēks mehāniķa drēbēs droši vien darbojas indiešu uzdevumā. Taču es, tāpat kā Krizdolis, nesaprotu, kur viņš pēkšņi tā varēja piedzerties.

—     Domāju, ka es varu paskaidrot, ko tas nozīmē, — teica seržants. — Ja mazliet padomāsiet, jūs sapratīsiet, ka indieši viņam devuši ļoti stingrus norādījumus. Paši viņi ir pārāk uzkrītoši, lai riskētu parādīties bankā vai krogā, tādēļ viņiem visu vajadzēja uzticēt kādam citam cilvēkam. Tiktāl skaidrs. Viņu uzticības persona krogā izdzird nosaucam tās istabas numuru, kurā šai naktī (ja vien mēs nemaldāmies) jāatrodas arī dimantam. Šais apstākļos, kā jūs pats sapratīsiet, indieši noteikti pieprasīja sīku istabas aprakstu — kurā mājas pusē tā atrodas, vai iespējams tanī iekļūt no āra un tā tālāk. Ko lai dara cilvēks, saņēmis šādu rīkojumu? Tieši to, ko mehāniķis darīja! Viņš uzskrēja augšā pa kāpnēm, lai ielūkotos istabā, kamēr tur vēl nav apmeties jūrnieks. Viņš tika pārsteigts tieši šai izlūkošanas brīdī un izlikās piedzēries, jo tā visvieglāk varēja izkļūt no sarežģītās situācijas. Tā, redziet, es izprotu šo mīklu. Izmests no kroga, viltus mehāniķis droši vien devās pavēstīt jaunās ziņas saviem darba devējiem tur, kur viņi to jau gaidīja. Indieši acīmredzot sūtīja viņu atpakaļ pārliecināties, vai jūrnieks tiešām nolēmis palikt krogā visu nakti. Kas «Laimes ratā» notika pēc zēna aiziešanas, to mums vajadzēja noskaidrot jau vakar vakarā. Pašlaik pulkstenis ir vienpadsmit. Cerēsim to labāko un mēģināsim noskaidrot visu, ko vien varam.

Vēl pēc ceturtdaļstundas kebs apstājās Šorleinā un Krizdolis atvēra mums durvis.

—    Vai viss ir kārtībā? — jautāja seržants.

—    Kārtībā, — atbildēja zēns.

Taču, kad mēs iegājām «Laimes ratā», pat mana nepieredzējusī acs tūlīt pamanīja, ka tomēr kaut kas šeit nav kārtībā.

Vienīgais cilvēks aiz letes bija kāda pārbiedēta kalpone, kas nepavisam nezināja, kā apkalpot viesus. Pāris kroga apmeklētāju, gaidīdami savu rīta lāsīti, nepacietīgi šķindināja monētas pret leti. Satraukta un norūpējusies no iekštelpām iznāca bufetniece. Uz seržanta Kafa jautājumu, kur atrodams kroga saimnieks, viņa nikni atbildēja, ka saimnieks esot augšā un neviens lai neuzdrošinoties viņu traucēt.

—    Ejam, ser, — sacīja seržants Kafs, aukstasinīgi dodamies augšā pa kāpnēm un ar rokas mājienu aicinādams līdzi zēnu.

Bufetniece sauca saimnieku, brīdinot, ka sveši cilvēki laužas mājā. Otrajā stāvā mums pretim metās krodzinieks, ārkārtīgā uztraukumā gribēdams zināt, kas noticis.

—    Kas, pie velna, jūs esat? Un ko jums šeit vajag? — viņš kliedza.

—    Savaldieties! — rāmi atbildēja seržants. — Tūlīt pateikšu, kas es esmu. Es esmu seržants Kafs.

. Slavenais vārds iedarbojās nekavējoties. Niknais krodzinieks atvēra kādas viesistabas durvis un lūdza seržantam piedošanu.

—    Esmu satraukts un pats nezinu, ko daru, ser, patiesi, — viņš sacīja. — Mūsu mājās šodien atgadījies kaut kas sevišķi nepatīkams. Cilvēkam ar manu amatu nekad netrūkst iemeslu uzbudinājumam, seržant Kaf.

—    Par to es nemaz nešaubos, — atbildēja seržants.

—     Ar jūsu atjauju es tūlīt paskaidrošu, kas mūs šeit atvedis. Šis džentlmenis, tāpat kā es, grib apgrūtināt jūs ar dažiem jautājumiem, kas interesē mūs abus.

—    Uz ko tie attiecas? — vaicāja krodzinieks.

—    Uz kādu tumšādainu cilvēku, kas ģērbies jūrnieka drānās un pagājušo nakti pavadījis šeit.

—    Dievs debesīs! Tas pats cilvēks, kura dēļ šobrīd visa māja apgriezta kājām gaisā! — iesaucās krodzinieks.

—   Vai kāds no jums — jūs vai šis džentlmenis — kaut ko par viņu zina?

—    Nevaram neko apgalvot, iekams paši neesam viņu redzējuši, — atbildēja seržants.

—    Viņu redzējuši? — kā atbalss atkārtoja krodzinieks.

—    Tur jau tas trakums, ka šeit kopš pulksten septiņiem nevienam nav izdevies viņu redzēt. Vakar viņš lika, lai mēs šai laikā viņu pamodinām. Mani ļaudis viņu modināja, taču nav saņēmuši nekādu atbildi un arī durvis nav varējuši atvērt, lai palūkotos, kas tur notiek. Astoņos viņi mēģinājuši vēlreiz to modināt, pēc tam atkal deviņos. Viss veltīgi! Durvis arvien vēl aizslēgtas, un iekšā nav saklausāma ne skaņa. Es»šorīt biju izgājis un pārnācu tikai pirms ceturtdaļstundas. Izdauzījos gar durvīm, taču bez jebkādiem panākumiem. Nupat aizsūtījām bufetes zelli pēc namdara. Ja varat kādu brīdi pagaidīt, džentlmeņi, mēs durvis atvērsim un paraudzīsimies, ko tas nozīmē.

—     Vai šis cilvēks vakar bija piedzēries? — jautāja seržants Kafs.

—    Gluži skaidrā prātā, ser, — citādi es viņam neatjautu pārnakšņot manā mājā.

—    Vai par gultas vietu viņš samaksāja iepriekš?

—    Nē.

—    Vai viņš varētu kaut kā iziet no savas istabas, neizmantodams durvis?

—    Istaba atrodas bēniņos, — krodzinieks atbildēja. — Un griestos tai ierīkota lūka, pa kuru var iziet uz jumta, un mazliet tālāk ir tukša māja, kas pašlaik tiek remontēta. Vai jūs domājat, seržant, ka neģēlis aizmucis, lai nebūtu jāmaksā par istabu?

—    Jūrniekam, — atbildēja seržants Kafs, — tas viegli izdarāms, kamēr ielas vēl ir tukšas. Viņš droši vien pieradis pie kāpajāšanas, un uz māju jumtiem tādam galva vis nereibs.

Kamēr mēs runājām, tika paziņots, ka namdaris ieradies. Mēs visi tūlīt kāpām pašā augšējā stāvā. Ievēroju, ka seržants ir neparasti drūms, drūmāks nekā parasti. Mani pārsteidza arī viņa dīvainais rīkojums zēnam (kuru pirmīt viņš pats aicināja nākt mums līdzi) gaidīt apakšstāva istabā, kamēr mēs atgriezīsimies.

Namdara veseris un kalts dažās minūtēs pārvarēja durvju pretestību. Taču tās no iekšpuses bija aizbarikā- dētas ar kaut kādām mēbelēm. No visa spēka grūzdami durvis, mēs šo šķērsli nobīdījām pie malas un beidzot varējām iekļūt istabā. Krodzinieks iegāja pirmais, seržants — otrais, es — trešais. Pārējie klātesošie mums sekoja.

Visi mēs palūkojāmies uz gultu un visi satrūkāmies.

Jūrnieks nebija izgājis no istabas. Tāpat apģērbies viņš gulēja gultā, uz sejas viņam bija uzmests balts spilvens, kas pilnīgi apslēpa to mūsu skatieniem.

—    Ko tas nozīmē? — jautāja krodzinieks, norādīdams uz spilvenu.

Seržants Kafs, neko neatbildējis, piegāja pie gultas un noņēma spilvenu. "

Jūrnieka melnīgsnējā seja bija rāma un nekustīga, melnā bārda un mati tik tikko manāmi izspūruši. Plati atvērtās acis nedzīvas un stiklainas vērās griestos. Miglainais skatiens un stingā izteiksme mani šausmināja. Es novērsos un piegāju pie atvērtā loga. Pārējie palika pie gultas blakus seržantam Kafam.

—   Viņš ir nesamaņā! — dzirdēju krodzinieku iesaucamies.

—   Viņš ir miris, — atsaucās seržants. — Sūtiet pēc tuvējā ārsta un aiciniet šurp policiju!

Sulainis tika aizsūtīts izpildīt abus šos uzdevumus. Kāds dīvains pievilkšanas spēks šķita seržantu Kafu aizturam pie gultas. Pārējos it kā savāda ziņkāre spieda nogaidīt un palūkoties, ko seržants darīs tālāk.

Es atkal pievērsos logam. Pēc brīža jutu kādu viegli paraustām mani aiz svārku malas un sīka balstiņa čukstēja:

—    Paskatieties, ser!

Krizdolis bija ielavījies mums līdzi istabā. Viņa milzīgās acis šausmīgi bolījās — nevis aiz bailēm, bet aiz sajūsmas. Zēnam bija izdevies kaut ko atklāt pašam uz savu roku.

—    Paskatieties, ser! — viņš atkārtoja un pieveda mani pie galda istabas kaktā.

Uz galda stāvēja maza koka kārbiņa, tā bija atvērta un tukša. Vienā pusē redzējām vati, kurā parasti liek juvelierizstrādājumus, otrā saplēstu baltu papīra lapu ar zīmogu, kas daļēji bija salauzts, un uzrakstu, ko vēl it labi varēja izlasīt. Uzraksts bija šāds:

«Mazo, šai aizzīmogotajā aploksnē ielikto koka kārbiņu ar sevišķi vērtīgu dārglietu mistera Buša, Lisota un Buša glabāšanā nodod misters Septimuss Lūkers, Midlsekspleisā, Lambetā. Kārbiņu pēc mistera Lūkera pieprasījuma misters Bušs un kompānija drīkst nodot tikai personiski misteram Lūkeram.»

Vismaz vienā ziņā šīs rindiņas izklīdināja jebkuras šaubas. Mēness akmens atradies jūrnieka rokās, kad iepriekšējā dienā viņš izgāja no bankas.

Vēlreiz jutu sevi paraustām aiz svārku malas. Krizdolis vēl nevarēja likties mierā.

—    Laupīšana! — zēns čukstēja, bezgalīgā sajūsmā rādīdams uz tukšo kārbiņu.

—    Tev taču teica, lai gaidi apakšstāvā, — es sacīju. — Ej projām!

Tai brīdī, kad pārkāpu istabas slieksni, izdzirdēju seržantu Kafu jautājam, kur es esmu. Kad gāju atpakaļ, viņš panācās man pretim un lika man vēlreiz pieiet pie gultas.

—           Mister Bleik! — viņš sacīja. — Ieskatieties šā cilvēka sejā. Viņš taču ir maskējies — un te jums būs pierādījums!

Ar pirkstu viņš norādīja uz šauru, koši baltu josliņu gar miroņa pieri starp melnīgsnējo seju un mazliet izspū- rušajiem, melnajiem matiem.

—           Palūkosimies, kas tur ir apakšā, — teica seržants, ar stingru roku pēkšņi satverdams melnos matus.

To mani nervi vairs neizcieta. Es atkal novērsos 110 gultas.

Pirmais, ko manas acis ieraudzīja otrā istabas galā, bija Krizdolis, kurš, uzrāpies uz krēsla, aizturētu elpu pāri pieaugušo galvām skatījās, ko dara seržants.

—           Viņš rauj tam nost parūku! — čukstēja Krizdolis, juzdams man līdzi, ka esmu vienīgais cilvēks šai istabā, kurš itin nekā neredz.

Iestājās klusums — un tad cilvēkiem, kas bija sapulcējušies ap gultu, izlauzās pārsteiguma sauciens.

—    Viņš rauj tam nost bārdu! — kliedza Krizdolis.

Atkal iestājās klusums — seržants Kafs kaut ko pieprasīja. Krodzinieks piegāja pie mazgājamā galda un atgriezās atpakaļ pie gultas ar ūdens bļodu un dvieli.

Krizdolis satraukumā lēkāja pa krēslu.

—           Nāciet šurp, nāciet pie manis, ser! Viņš mazgā tam nost tumšo krāsu!

Seržants pēkšņi izlauzās cauri ļaužu bariņam un ar šausmām sejā nāca tieši turp, kur stāvēju es.

—           Nāciet atpakaļ pie gultas; ser! — viņš iesāka. Tad viņš ieskatījās manī ciešāk un uz mirkli apklusa. — Nē! — viņš izlēma. — Vispirms atplēsiet aizzīmogoto aploksni — to aploksni, ko iedevu jums šorīt.

Es atplēsu aploksni.

.— Izlasiet vārdu, mister Bleik, ko esmu ierakstījis šai vēstulē.

Es izlasīju viņa rakstīto vārdu. Šis vārds bija GODFRIJS EIBLVAITS.

—           Un tagad, — sacīja seržants, — nāciet līdzi un paskatieties uz šo cilvēku gultā.

Es gāju viņam līdzi un paskatījos uz cilvēku gultā.

GODFRIJS EIBLVAITS.

SESTAIS STĀSTĪJUMS, KO UZRAKSTĪJIS SERŽANTS KAFS

I

Dorkingā, Sarijā, 1849. gada 30. jūlijā. Frenklinam Bleikam, eskvairam.

Ser, lūdzu mani atvainot, ka aizkavējos ar ziņojumu, ko biju apņēmies jums sniegt. Nogaidīju, lai savāktu jo pilnīgākus datus, un šur tur sadūros ar dažādiem šķēršļiem, kuru pārvarēšanai vajadzēja veltīt gan savu daju pacietības, gan laika.

Mērķis, ko pats sev izvirzīju, tagad, liekas, ir sasniegts. Sais lappusēs Jūs atradīsiet atbildi uz lielāko daļu jautājumu (varbūt pat uz visiem), kas saistās ar nelaiķi God- friju Eiblvaitu un kas nodarbināja Jūsu prātu tobrīd, kad mēs tikāmies pēdējo reizi.

Pirmkārt, gribu Jums pastāstīt visu, kas man zināms par Jūsu brālēna bojāejas apstākļiem, papildinot savu ziņojumu ar secinājumiem un slēdzieniem, ko (pēc manas pārliecības) neapstrīdami apstiprinājuši fakti.

Otrkārt, pacentīšos aprakstīt tos atklājumus, ko esmu izdarījis, balstoties uz mistera Godfrija Eiblvaita rīcību pirms Jūsu abu viesošanās nelaiķes lēdijas Verinderes muižā, kā arī šās tikšanās laikā un pēc tās.

II

Tātad vispirms par Jūsu brālēna nāvi.

Manuprāt, nav apšaubāms pierādījums, ka viņš ticis nosmacēts (vai nu miegā, vai tūliņ pēc pamošanās) ar spilvenu no tās pašas gultas, kurā viņš gulēja, un ka viņa slepkavas ir trīs indieši, kuri noziegumu izdarīja ai iepriekšēju nolūku (kas viņiem arī izdevās) iegūt dimantu, ko sauc par Mēness akmeni.

Fakti, no kuriem šis secinājums izdarīts, daļēji konstatēti, apskatot tavernas istabu, daļēji atklāti līķa apskatē/

Kad istabas durvis tika atlauztas, minēto džentlmeni atrada mirušu, ar gultas spilvenu uz sejas. Ārsts, kas apskatīja mironi un kam tika darīti zināmi apstākļi, kādos mironis atrasts, pēc visām pazīmēm konstatēja, ka misters Eiblvaits nosmacēts, citiem vārdiem sakot, kāda persona vai vairākas personas ar spilvenu aizspiedušas viņam degunu un muti un turējušas tik ilgi, līdz iestājusies nāve no asinsvadu aizsprostojuma plaušās.

Un tagad pievērsīsimies nozieguma iemeslam.

Istabā uz galda atvērta un tukša tika atrasta maza kārbiņa, kurai bija norauts aizzīmogotais ietinamais papīrs. Misters Lūkers personiski identificēja kārbu, zīmogu un uzrakstu. Viņš apliecināja, ka šai kārbiņā patiešām atradies dimants, ko sauc par Mēness akmeni, un atzina, ka šo kārbiņu (tieši tā aizzīmogotu) nodevis misteram Godfrijam Eiblvaitam (kurš bijis pārģērbies par jūrnieku) divdesmit sestā jūnija pēcpusdienā. No tā izriet nepārprotams secinājums, ka nozieguma nolūks bijis nolaupīt Mēness akmeni.

Un tagad pievērsīšos apstākļiem, kādos noziegums tika pastrādāts.

Apskatot istabu (tā ir tikai septiņas pēdas augsta), griestos ierīkotā lūka, pa kuru var izkļūt uz mājas jumta, tika atrasta atvērta. īsās kāpnes, ko izmantoja, lai tiktu pie lūkas (un parasti turēja zem gultas) atrada pieslietas pie lūkas, tā ka jebkura persona vai personas viegli varēja izkļūt no istabas ārā. Pašās lūkas durvīs tika atklāts četrstūrains, ar sevišķi asu rīku izgriezts caurums blakus bultai, ar ko durvis aizbultē no iekšpuses. Šādā veidā jebkura persona varēja no ārpuses atbīdīt bultu, atvērt lūkas durvis un nolēkt (vai ar līdzzinātāja palīdzību klusām nolaisties) istabā, kura, kā jau teikts, bija tikai septiņas pēdas augsta. To, ka viena vai vairākas personas tieši tā iekļuvušas istabā, pierāda lūkas durvis izgrieztais caurums. Kas attiecas uz jautājumu, kā šī persona (vai personas) varēja tikt uz tavernas jumta, jāpiebilst, ka aiznākamā māja tai pašā ielā stāvēja tukša, jo tika remontēta, un ka strādnieki vakarā bija atstājuši pie tās pieslietas garas kāpnes no trotuāra līdz pat jumtam, un ka nākamajā rītā — 27. jūnijā, atgriezdamies darbā, viņi atraduši dēli, kas ticis piesiets pie kāpnēm, lai viņu prombūtnes laikā neviens nevarētu kāpnes izmantot, noņemtu un nomestu turpat zemē. To, ka pa šīm kāpnēm kāds varēja uzkāpt augšā, pārskriet pāri māju jumtiem un atkal nokāpt zemē, neviena nepamanīts, apliecināja naktī dežurējošais policists, kurš Šorleinas ielu savas apgaitas laikā apstaigājot tikai divas reizes stundā. Vietējie iedzīvotāji savās liecībās tāpat paskaidroja, ka Sorleina pēc pusnakts ir viena no visklusākajām un vientuļākajām ielām Londonā. Tātad te atkal droši var apgalvot — nemaz nav vajadzīga ne īpaša piesardzība, ne apķērība, lai ikviens cilvēks vai pat vairāki cilvēki uzkāptu un pēc tam nokāptu, neviena nepamanīti. Tāpat pārbaudīts un pierādīts, ka caurumu lūkas durvīs noziedznieks varēja izzāģēt, guļot uz jumta, un ka mājas parapets to aizsedza no garāmgājēju skatieniem.

Beidzot, par personu vai personām, kas pastrādājušas noziegumu.

Ir zināms, ka (1) indieši bija ieinteresēti iegūt dimantu.

(2)    Iespējams, ka indietim līdzīgais cilvēks, ko Oktāvijs Gajs redzēja pa keba logu uzrunājam kuģa mehāniķa drēbēs ģērbušos vīru, ir viens no indiešu sazvērniekiem.

(3)     Nav šaubu, ka vīrs mehāniķa drēbēs ir tas pats, kas visu 26. jūnija vakaru neizlaida misteru Godfriju Eibl- vaitu no acīm un tika pārsteigts viesnīcas istabā (pirms tur ieveda misteru Eiblvaitu) tādos apstākļos, kas modina aizdomas, ka viņš izlūkojis istabu. (4) Viesnīcas istabā tika atrasts zelta brokāta diegs, un šādu jautājumu speciālisti apgalvo, ka tas nākot no indiešu auduma un ka šāda veida zelta brokāts Anglijā neesot pazīstams. (5) 29. jūnija rītā trīs cilvēki, kuru āriene atbilst trīs indiešu aprakstam, redzēti Lovertemzstrītā un izsekoti līdz Tāuera kuģu piestātnei, no kurienes tie atsājuši Londonu ar Roterdamas tvaikoni.

Lai ari juridiski nekas nav apstiprināts, tādi ir morālie pierādījumi, ka slepkavību pastrādājuši indieši.

Vai par mehāniķi pārģērbies cilvēks ir vai nav nozie guma līdzdalībnieks, to nevar zināt. Nekādi nav iespc jams, ka slepkavību viņš būtu pastrādājis viens pats. Rīkodamies viens, viņš nespētu bez cīniņa un tā, lai neatskanētu neviens kliedziens, nosmacēt misteru Eiblvaitu, kurš bija gan garāks, gan spēcīgāks. Kalpone, kas gulēja blakusistabā, neko nav dzirdējusi. Ari krodzinieks, gu lēdams apakšstāva istabā, neko nav dzirdējis. Visi pie rādījumi vedina uz secinājumu, ka noziegumu nav pa strādājis viens cilvēks vien, un minēto apstākļu dēļ, atkārtoju, jānāk pie slēdziena, ka slepkavas ir indieši.

Piebildīšu vēl tikai to, ka pēc līķa apskates konstatēta slepkavība ar iepriekšēju nodomu, ko pastrādājis nezināms cilvēks vai vairāki cilvēki. Mistera Eiblvaita ģimene piedāvāja atlīdzību, un netika taupītas pūles, lai vainīgos atrastu. Mehāniķa drēbēs ģērbušos vīru nav izdevies atklāt. Indiešiem pēdas sadzītas. Kādas ir cerības tos saņemt ciet, pateikšu dažos vārdos, kad būs pabeigts šis ziņojums.

Tā kā esmu aprakstījis visu, kam sakars ar mistera Godfrija Eiblvaita nāvi, varu pastāstīt par viņa rīcību pirms jūsu abu tikšanās nelaiķes lēdijas Verinderes namā, šās tikšanās laikā un pēc tās,

III

Sākot mistera Godfrija Eiblvaita rīcības aprakstu, vispirms gribu pasacīt, ka viņš dzīvoja divējādu dzīvi.

Tā dzīve, kas bija redzama plašai sabiedrībai, raksturoja viņu kā džentlmeni, kas iemantojis vērā liekamu slavu ar savām runātāja spējām labdarības sarīkojumos, apdāvinātu ar administratīvām dotībām, ko viņš lika lietā dažādās labdarības biedrībās, kurās pārstāvētas bija galvenokārt sievietes. Otra dzīve, kas palika vispārējai ievērībai apslēpta, šo pašu džentlmeni parādīja pilnīgi citādā gaismā — kā baudkāru cilvēku ar lepnu ārpilsētas vasarnīcu, kas nebija pirkta uz viņa vārda, un ar dāmu šai vasarnīcā, kurai arī nebija dots viņa vārds.

Pārmeklējot vasarnīcu, es redzēju daudzas labas gleznas un statujas, ar krietnu gaumi izmeklētas, ļoti vērtīgas

mēbeles, siltumnīcu ar sevišķi retām puķēm, kurām līdzīgas grūti būtu atrast visā Londonā. Pārmeklējot dāmas apartamentus, atklāju dārglietas, kas droši var stāties blakus retajām puķēm, tāpat mājās atradu karietes un zirgus, kas Haidparkā (pamatoti) radīja sensāciju to cilvēku vidū, kuri patiešām prot noteikt gan kariešu vērtību, gan zirgu šķirni.

Taču tas pagaidām nav nekas sevišķs. Vasarnīca un dāma londoniešu dzīvē ir gaužām parasta parādība, tā ka patiesībā man vajadzētu atvainoties, ka vispār pievēršu tām uzmanību. Taču ir kaut kas cits, ko nebūt nevar uzskatīt ne par ikdienišķu, ne parastu parādību, un proti — visas minētās skaistās mantas tika ne vien pasūtītas, bet arī samaksātas. Gleznas, statujas, puķes, dārglietas, kārie-, tes un zirgi — izmeklēšanā, man par neaprakstāmu pārsteigumu, noskaidrojās, ka tas viss iegādāts, nepaliekot parādā pat ne penija. Vasarnīca tikusi izmaksāta pamazām un norakstīta uz dāmas vārda.

Es ilgi būtu pūlējies atrast pareizo mīklas atrisinājumu un pūlējies veltīgi, ja nenāktu mistera Godfrija Eiblvaita nāve, kuras dēj vajadzēja izmeklēt viņa mantisko stāvokli.

Izmeklēšanā atklājās šādi fakti.

Misteram Godfrijam Eiblvaitam — vienam no diviem kāda jauna džentlmeņa aizbildņiem — bija uzticēta divdesmit tūkstošu mārciņu liela naudas summa, jo jaunais cilvēks tūkstoš astoņsimt četrdesmit astotajā gadā vēl nebija sasniedzis pilngadību. Aizbildnībai vajadzēja izbeigties un jaunajam džentlmenim saņemt šos divdesmit tūkstošus mārciņu tai dienā, kad viņš tūkstoš astoņsimt piecdesmitā gada februārī kļūs pilngadīgs. Līdz tam laikam abiem aizbildņiem bija jāizmaksā jauneklim sešsimt mārciņu ienākumu divreiz gadā — uz Ziemas svētkiem un vasaras vidū — divdesmit ceturtajā jūnijā. So summu galvenais aizbildnis misters Eiblvaits regulāri arī izmaksājis. Vērtspapīros ieguldītie divdesmit tūkstoši mārciņu (no kuriem acīmredzot gūti izmaksājamie ienākumi) bija no bankas izņemti dažādos laika posmos, pēdējo reizi tūkstoš astoņsimt četrdesmit septītajā gadā. Pilnvaras, kas baņķierim deva tiesības pārdot akcijas un dažādus orderus, kūros tika norādīts, cik un kādi vērtspapīri pārdodami, formāli parakstīja abi aizbildņi.Otra aizbildņa (atvaļināta armijas virsnieka, kurš dzīvoja uz laukiem) parakstu vienmēr viltoja galvenais aizbildnis, citiem vārdiem sakot, — misters Godfrijs Eiblvaits.

Ar šiem faktiem izskaidrojama mistera Godfrija cildināmā ricība, kad viņš samaksāja visus ar dāmu un vasarnīcu, kā arī ar daudz ko citu (to Jūs tūliņ uzzināsiet) saistītos parādus.

Tagad varam pievērsties mis Verinderes dzimšanas dienai (tūkstoš astoņsimt četrdesmit astotajā gadā) — divdesmit pirmajam jūnijam.

Iepriekšējā dienā misters Godfrijs Eiblvaits ieradās sava tēva mājās un lūdza aizdot (to man pastāstīja pats misters Eiblvaits-vecākais) trīssimt mārciņu. Iegaumējiet šo summu un atcerieties arī, ka ik pusgada maksājums jaunajam džentlmenim bija jānokārto šā paša mēneša divdesmit ceturtajā datumā. Tāpat paturiet prātā, ka visu jaunā džentlmeņa mantu aizbildnis bija iztērējis jau četrdesmit septītā gada beigās.

Misters Eiblvaits-vecākais atteicās dēlam aizdot kaut pliku vērdiņu.

Nākamajā dienā misters Godfrijs Eiblvaits kopā ar Jums brauca uz lēdijas Verinderes muižu. Jau pēc dažām stundām misters Godfrijs (Jūs pats man to stāstījāt) bildinājis mis Verinderi. Šai laulībā — ja bildinājums tiktu pieņemts — viņš saskatīja izeju no savām naudas grūtībām, gan pašreizējām, gan turpmākajām. Taču kā tas viss ievirzījās, kas notika? Mis Verindere viņu noraidīja.

Dzimšanas dienas vakarā mistera Godfrija Eiblvaita finansiālais stāvoklis tātad bija šāds. Līdz divdesmit ceturtajam jūnijam vajadzēja sadabūt trīssimt mārciņu, bet līdz tūkstoš astoņsimt piecdesmitā gada februārim — divdesmit tūkstošus mārciņu. Ja šīs summas neizdosies sagādāt, viņš būs pazudis.

Kas šādos apstākļos notiek turpmāk?

Jūs aizkaitināt ārstu misteru Kendiju viņam tik vārīgā jautājumā par mediķa profesiju, un ārsts Jums atmaksā ar parupju joku, iedodams opija tinktūru. Iemānīt Jums mazā zāļu pudelītē sagatavoto tinktūras devu viņš uztic misteram Godfrijam Eiblvaitam, kurš pats par to atzinās tādos apstākļos, kas Jums tūliņ tiks paskaidroti. Misters Godfrijs jo labprāt iesaistās šai sazvērestībā, jo arī pats tovakar dabūjis ciest no Jūsu asās mēles. Viņš pievienojas Beteridžam, kurš pūlas Jūs pierunāt, lai pirms gulētiešanas iedzerat mazliet ūdenī atšķaidīta brendija. Slepus

viņš ielej opija tinktūru Jūsu aukstā groka glāzē. Un Jūs šo maisījumu iedzerat.

Bet tagad, ja neiebilstat, mainīsim darbības vietu un iegriezīsimies mistera Lūkera mājā Lambetā. Iepriekš gan atjaujiet piebilst, ka mēs ar misteru Brafu kopīgiem spēkiem atradām līdzekli, kā piespiest augjotāju, lai viņš vaļsirdīgi atzīstas. Mēs rūpīgi izskatījām visu, ko misters Lūkers pastāstīja, un viņa izteikumus es tagad nododu Jūsu rīcībā.

IV

Vēlā piektdienas — (četrdesmit astotā gada) divdesmit trešā jūnija vakarā pie mistera Lūkera negaidot ieradās misters Godfrijs Eiblvaits. Lūkers jutās vairāk nekā pārsteigts, kad misters Godfrijs parādīja Mēness akmeni. Neviens šāds dimants (pēc mistera Lūkera rīcībā esošajām ziņām) nepiederēja nevienai privātai personai Eiropā.

Misters Godfrijs Eiblvaits izteica divus pieticīgus priekšlikumus par šo lielisko dārgakmeni. Pirmkārt, varbūt misters Lūkers labprāt to nopirkšot? Otrkārt, varbūt misters Lūkers uzņemšoties (ja neredzot iespēju nopirkt) pārdot to komisijā un iepriekš izmaksāt par to paredzamo naudas summu?

Misters Lūkers pētīja dimantu, svēra to un vērtēja, iekams deva atbildi. Viņš to novērtēja (ievērojot plankumu dārgakmenī) par trīsdesmit tūkstošiem mārciņu.

Ticis tik tālu, misters Lūkers beidzot atvēra muti un izteica jautājumu:

—    Kā jūs pie tā tikāt?

Tikai pieci vārdi! Taču kāda tiem milzīga nozīme!

Misters Godfrijs Eiblvaits uzsāka kaut kādu stāstu. Misters Lūkers vēlreiz atvēra muti un nu vairs izteica tikai trīs vārdus:

—    Tas neies cauri!

Misters Godfrijs Eiblvaits uzsāka citu stāstu. Misters Lūkers vairs velti netērēja vārdus. Viņš piecēlās, ar zvanu paaicināja kalpotāju, lai tas izvada džentlmeni ārā.

Šādi piespiests pie sienas, misters Godfrijs pārvarēja sevi un izstāstīja visu jaunā, uzlabotā versijā, kas skanēja apmēram šādi. Slepus ielējis opija tinktūru Jūsu atšķaidītajā brendijā, viņš novēlējis Jums labu nakti un devies pats uz savu istabu. Tā atradusies blakus Jūsējai, un starp abām bijušas durvis. Iegājis savā istabā, misters Godfrijs šīs durvis (kā viņam šķitis) aizslēdzis. Naudas grūtības nav ļāvušas viņam iemigt. Gandrīz stundu viņš nosēdējis rītasvārkos, ar rītakurpēm kājās, apsvērdams savu stāvokli. Tikko grasījies likties gultā, viņš izdzirdējis Jūs sarunājamies pašu ar sevi, piegājis pie kopējām durvīm un konstatējis, ka tomēr nav tās aizslēdzis.

Misters Godfrijs ielūkojies Jūsu istabā, lai redzētu, kas tur notiek. Viņš ieraudzījis Jūs ar sveci rokā patlaban dziramies iziet no guļamistabas. Viņš dzirdējis Jūs gluži nepazīstamā balsī sakām: «Kā lai es to zinu? Indieši varbūt paslēpušies tepat mājā.»

Līdz tam viņš domājis, ka (iedodams Jums opija tinktūru) palīdzējis tikai izspēlēt ar Jums muļķīgu joku. Tai brīdī viņš nopratis, ka opijs atstājis uz Jums tādu ietekmi, ko nav paredzējis ne ārsts, ne arī viņš pats. Baidīdamies, ka var notikt kāda nelaime, viņš klusām gājis Jums līdzi, lai palūkotos, ko darīsiet.

Viņš devies Jums nopakaļ līdz pat mis Verinderes viesistabai un redzējis Jūs ieejam tanī. Durvis Jūs esot atstājis vaļā. Viņš palūkojies pa spraugu starp durvīm un stenderi un tikai tad uzdrošinājies ieiet istabā.

Tādējādi viņš ne tikai redzējis, kā Jūs izņemat dimantu no atvilktnes, bet pamanījis arī mis Verinderi klusu Jūs vērojam pa atvērtajām guļamistabas durvīm. Paša acis viņu pārliecinājušas, ka arī mis Verindere redzējusi Jūs paņemam dimantu.

Pirms iziešanas no viesistabas Jūs esot mazliet vilcinājies. Misters Godfrijs izmantojis šo vilcināšanos, lai nokļūtu atpakaļ savā guļamistabā, kamēr vēl neesat iznācis un viņu pamanījis. Tikko viņš paspējis atgriezties, arī Jūs ienācis savā istabā. Jūs viņu esot pamanījis (tā viņam licies) tai mirklī, kad viņš iegājis pa durvīm starp Jūsu abu istabām. Vismaz Jūs esot saucis viņu savādā, miegainā balsī.

Viņš pagriezies un piegājis Jums klāt. Jūs lūkojies viņā blāvām, aizmiglotām acīm. Tad ielicis dimantu viņam saujā. Jūs esot sacījis:

— Aizvediet to atpakaļ, Godfrij, uz sava tēva banku. Tur tas būs drošībā, te ne brīdi nav droši.

Pēc tam Jūs esot atgriezies atpakaļ grīļīgā gaitā un apvilcis rltasvārkus. Tad apsēdies lielajā atzveltnī savā istabā.

— Es to nevaru aiznest atpakaļ uz banku, — Jūs esot sacījis. — Galva man ir kā svina pielieta, un es nejūtu pat savas kājas.

Galva Jums noslīgusi uz krēsla atzveltnes, Jūs esot smagi nopūties un aizmidzis.

Misters Godfrijs Eiblvaits atgriezies ar dimantu savā istabā. Viņš misteram Lūkeram apgalvojis, ka tobrīd vēl neko neesot izlēmis, vienīgi nospriedis, ka jānogaida un jāpalūko, kas notiks nākamajā rītā.

Kad pienācis rīts, Jūsu valoda un rīcība parādījusi, ka nezināt itin nekā, ko esat sacījis un darījis naktī. Tāpat mis Verinderes valoda un rīcība parādījusi, ka viņa savukārt nolēmusi neko neteikt (lai pažēlotu Jūs). Ja misters Godfrijs izšķirtos paturēt dimantu, viņš to varētu darīt pilnīgi nesodīti. Mēness akmens spētu glābt viņu no posta. Viņš iebāzis Mēness akmeni kabatā.

V

Tātad esmu aprakstījis, ko Jūsu brālēns (vajadzības spiests) stāstīja misteram Lūkeram.

Šo stāstu misters Lūkers pašos pamatos uzskatīja par patiesu, jo, pēc viņa domām, misters Godfrijs Eiblvaits esot pārāk liels muļķis, lai kaut ko tādu izgudrotu. Mēs ar misteru Brafu pievienojamies mistera Lūkera domām, ka uz šo stāstu pilnīgi var paļauties.

Pēc tam izvirzījās nākamais jautājums, kā misteram Lūkeram rīkoties ar Mēness akmeni. Viņš izsacīja savus noteikumus — vienīgos, ar kuriem piekristu ielaisties šādā (pat pēc viņa augļotāja pieredzes) diezgan apšaubāmā un bīstamā darījumā.

Misters Lūkers apņēmās aizdot misteram Godfrijam Eiblvaitam divus tūkstošus mārciņu ar nosacījumu, ka Mēness akmens tiks atstāts viņam par ķīlu. Ja pēc gada kopš tās dienas misters Godfrijs Eiblvaits samaksātu misteram Lūkeram trīs tūkstošus mārciņu, viņš saņemtu dimantu atpakaļ kā izpirktu ķīlu. Ja pēc gada viņš šos trīs tūkstošus nevarētu samaksāt, ķīla (citiem vārdiem sakot, Mēness akmens) pārietu mistera Lūkera īpašumā un augļotājs augstsirdīgi uzdāvinātu misteram Godfrijam par

dažādiem darījumiem agrāk izsniegtās parādzīmes, kas atradās viņa rīcībā.

Lieki piebilst, ka misters Godfrijs sašutis atteicās uzklausīt šādus necilvēciskus noteikumus. Tad misters Lūkers atdeva viņam dimantu un novēlēja labu nakti.

Jūsu brālēns devās uz durvīm un tomēr atgriezās. Kā gan viņš varot justies pārliecināts, ka tā vakara saruna ar godājamo misteru Lūkeru paliks stingrā slepenībā?

Misters Lūkers neņēmās apgalvot, ka šāda slepenība tiks ievērota. Pieņemdams izvirzītos noteikumus, misters Godfrijs padarītu viņu par savu līdzzinātāju un droši varētu pajauties uz viņa klusēšanu. Toties pašreizējā situācijā misters Lūkers ievērošot tikai savas intereses. Ja tikšot uzdoti kutelīgi jautājumi, vai gan kāds varot gaidīt, lai viņš kompromitētu sevi tāda cilvēka dēj, kurš atteicies ar viņu sadarboties?

Saņēmis šādu atbildi, misters Godfrijs Eiblvaits darīja to, ko dara ikviena dzīva radība (kā cilvēki, tā lopiņi), kad tiek noķerti lamatās. Izmisis viņš palūkojās visapkārt. Pēkšņi viņa skatiens uzdūrās tās dienas datumam, kas, uz baltas kartītes glīti nodrukāts, stāvēja kārbiņā uz augjotāja kamīna dzegas. Divdesmit trešais jūnijs. Divdesmit ceturtajā jāizmaksā trīssimt mārciņu viņa aizbildnībā nodotajam jaunajam džentlmenim, un vienīgā iespēja, kā tikt pie šādas naudas, bija mistera Lūkera piedāvātais darījums. Ja negadījies šis nožēlojamais kavēk- • lis, misters Godfrijs Eiblvaits dimantu aizvestu uz Amsterdamu un izdevīgi pārdotu, iepriekš likdams to sadalīt mazākos akmeņos. Taču nu viss sarežģījās tā, ka atlika vienīgi pieņemt mistera Lūkera noteikumus. Galu galā viņa rīcībā vēl palika vesels gads, lai sadabūtu trīs tūkstošus mārciņu, un gads ir pietiekami ilgs laiks.

Misters Lūkers nekavējoties sastādīja vajadzīgos dokumentus. Kad tie bija parakstīti, viņš iedeva misteram Godfrijam Eiblvaitam divus čekus. Vienu — datētu divdesmit trešajā jūnijā — par trīssimt mārciņām, otru — datētu pēc nedējas — par atlikušo summu — tūkstoš septiņsimt mārciņām.

Kā Mēness akmens tika nodots mistera Lūkera baņķiera glabāšanā un kā indieši apstrādāja misteru Lūkeru un misteru Godfriju (pēc tam, kad dimants atradās drošībā), to Jūs jau zināt.

Nākamais notikums Jūsu brālēna dzīvē atkal saistās ar

mis Verinderi. Viņš māsīcu bildināja otro reizi un (saņēmis piekrišanu) pēcāk nepretojās viņas lūgumam uzskatīt saderināšanos par atsauktu. Vienu no viņa pieļāvības iemesliem izzināja misters Brafs. Mis Verindere visu mūžu saņem tikai procentus no mātes īpašumiem, tā ka apprecējies viņš līdz gada beigām nekādi nespētu tikt pie divdesmit tūkstošiem.

Misters Godfrijs Eiblvaits taču varētu, Jūs teiksiet, pēc apprecēšanās ietaupīt šos trīs tūkstošus mārciņu, lai di mantu izpirktu. Varētu, protams, ja ne sieva, ne tās aizbildņi un pilnvarotie neiebilstu, ka viņš jau pirmajā laulības gadā kaut kādu nezināmu iemeslu dēļ izņem vairāk par pusi no visiem paredzētajiem ienākumiem. Bet, ja viņš arī tiktu galā ar šo šķērsli, viņu gaidītu cits vēl grūtāk pārvarams šķērslis. Dāma vasarnīcā bija saklausījusies baumas par mistera Godfrija iecerētajām precībām. Lieliska sieviete, mister Bleik, viena no tām, ar kurām nav ieteicams dzīt jokus, — ar ļoti gaišu sejas ādu un romiešu degunu. Viņa no visas sirds nicināja misteru Godfriju Eiblvaitu. Šis nicinājums paliktu skaļi neizpausts, ja misters Godfrijs viņu pienācīgi nodrošinātu. Pretējā gadījumā šim nicinājumam tūliņ pieaugtu mēle. Mis Verinderes mūža procenti viņam deva tikpat maz cerību tikt pie šā «nodrošinājuma», kā sagādāt divdesmit tūkstošus mārciņu. Precēties viņš nevarēja — šādos apstākļos viņš patiešām nevarēja precēties.

Ka misters Godfrijs Eiblvaits vēlreiz izmēģināja laimi ar kādu citu dāmu un ka arī šīs laulības izjuka naudas dēļ, tas Jums jau ir zināms. Tāpat Jūs zināt, ka viņš saņēma piectūkstoš mārciņu lielu mantojumu, ko viņam drīz pēc tam novēlēja kāda no daudzajām pielūdzējām, jo šis pievilcīgais vīrietis nudien prata iemantot daiļa dzimuma labvēlību. Taču minētais mantojums (kā vēlāk pierādījās) misteru Godfriju iedzina nāvē.

Es noskaidroju, ka, saņēmis šos piecus tūkstošus mārciņu, viņš aizbrauca uz Amsterdamu. Tur viņš parūpējās par visu, kas vajadzīgs, lai dimantu sadalītu mazākos akmeņos. Viņš atgriezās (maskējies) un noteiktajā datumā izpirka Mēness akmeni. Tika nogaidītas vairākas dienas (šādai piesardzībai piekrita abas puses), iekams dimantu izņēma no bankas. Ja misteram Godfrijam Eiblvaitam laimētos ar dimantu nokļūt Amsterdamā, no četrdesmit devītā gada jūlija līdz piecdesmitā gada februārim (kad jaunais džentlmenis kļūs pilngadīgs) atliktu pietiekami daudz laika, lai dimantu sadalītu un atsevišķos akmeņus (slīpētus vai neslīpētus) izdevīgi pārdotu. Pēc visa tā spriežot, kļūst gluži saprotams, ka viņam patiešām bija iemesls uzņemties šādu risku. «Visu vai neko» — ja kādam cilvēkam jebkad palikusi tikai šāda izvēle, tad šis cilvēks noteikti ir misters Godfrijs.

Pirms beidzu savu ziņojumu, atliek vienīgi Jums atgādināt, ka vēl ir palikušas cerības notvert indiešus un atdabūt Mēness akmeni. Pašlaik viņi (pēc drošām ziņām) ar Austrumindijas preču tvaikoni atrodas ceļā uz Bom- beju. Kuģis (ja neatgadīsies kaut kas neparedzēts) nevienā citā ostā nepiestās, un Bombejas varas iestādes jau ir brīdinātas (ar vēstuli pa sauszemes pastu), lai sūta savus pārstāvjus uz kuģa tūdaļ, līdzko tas ienāks ostā.

Palieku, godātais ser, augstcienībā Jūsu padevīgais kalps Ričards Kafs (bijušais slepenpolicijas seržants Skotlendjardā, Londonā).[8]

SEPTĪTAIS STĀSTĪJUMS MISTERA KENDIJA RAKSTĪTĀ VĒSTULE

Frīzlngholā, trešdien, 1849. gada 26. septembri. — Cienījamais mister Bleik! Atradis šai aploksnē neatplēstu savu vēstuli Ezram Dženingsam, Jūs droši vien nojautī- siet, kādu bēdīgu vēsti es tūdaj Jums paziņošu. Viņš nomira manās rokās pagājušo trešdien, saulei lecot.

Nevainojiet mani, ka nebrīdināju Jūs par viņa drīzo nāvi. Viņš jo stingri man aizliedza par to rakstīt.

— Esmu misteram Bleikam parādā pateicību, — viņš teica, — par dažām laimes dienām. Neskumdiniet viņu, mister Kendij, neskumdiniet viņu!

Mana palīga ciešanas līdz pat pēdējām sešām viņa mūža stundām bija šausmīgas. Īsajos brīžos, kad sāpes atslāba un domas noskaidrojās, es gribēju uzzināt kādus viņa tuviniekus, kam varētu aizrakstīt. Viņš izlūdzās piedošanu, ka jūtas spiests man kaut ko atteikt. Tad viņš sacīja — bez vismazākā rūgtuma —, ka nomiršot tāpat, kā esot dzīvojis, — vientuļš un visu aizmirsts. Šo savu lēmumu viņš negrozīja līdz pat pēdējam brīdim. Tagad vairs nav nekādu cerību kaut ko noskaidrot. Viņa dzīves stāsts tā arī paliks noslēpumā tīts.

Dienu pirms nāves Ezra Dženingss pateica, kur atrodami visi viņa dokumenti. Es tos atnesu viņam gultā. Tur

bija mazs vēstuļu sainītis, ko viņš nolika sānis. Bija viņa nepabeigtā grāmata. Un viņa dienasgrāmata — vairākos aizslēgtos sējumos. Viņš atšķīra pēdējā gada ierakstus un citu pēc citas izrāva lappuses, kurās stāstīts par to laiku, kad Jūs abi bijāt kopā.

—     Atdodiet tās, — viņš sacīja, — misteram Frenklinam Bleikam. Varbūt pēc kādiem gadiem viņam būs interesanti palūkoties, kas tanīs rakstīts.

Tad viņš salika rokas un dedzīgi lūdza dievu svētīt Jūs un visus, kas Jums dārgi. Viņš izteica vēlēšanos redzēt Jūs. Taču nākamajā brīdi viņa domas jau grozījās.

—    Nē, — viņš sacīja, kad es piedāvājos Jums aizrakstīt, — negribu viņu skumdināt! Negribu viņu skumdināt!

Paklausīdams viņa lūgumam, es savācu visu pārējo — vēstuļu sainīti, nepabeigto grāmatu un dienasgrāmatas sējumus, iesaiņoju un aizzīmogoju ar savu zīmogu.

—     Apsoliet, — viņš lūdza, — ka pats savām rokām ieliksiet to manā zārkā un raudzīsieties, lai neviena cita roka tam pēcāk nepieskaras.

Es to apsolīju. Un šis solījums arī tika turēts.

Tad viņš izteica vēl vienu lūgumu, ko apņēmos izpildīt tikai pēc grūtas cīņas pašam ar sevi.

—     Lai mans kaps tiek aizmirsts. Dodiet man savu goda vārdu, ka neļausiet celt nekādus pieminekļus — neliksiet pat ne visparastāko kapakmeni, kas norādītu manu atdusas vietu. Ļaujiet man gulēt tā, lai neviens nezinātu manu vārdu. Ļaujiet man atpūsties neviena nepazītam.

Kad es pūlējos viņu pierunāt, lai atsakās no šāda lēmuma, viņš pirmo un pēdējo reizi ārkārtīgi satraucās Es to nespēju panest un apsolījos. Ezras Dženingsa atdusas vielu klāj tikai zaļš mauriņš. Ar laiku visapkārt tai pacelsies kapakmeņi. Un cilvēki, kas nāks pēc mums, izbrīnā nolūkosies nezināmajā kapa kopiņā.

Sešas stundas pirms nāves, kā jau teicu, viņa ciešanas mitējās. Īsu brīdi viņš iesnaudos. Šķiet, ka viņš sapņoja. Pāris reižu viņa sejai pārslīdēja smaids. Lūpas vairākkārt izrunāja kādu sievietes vārdu — liekas, Ella. Dažas minūtes pirms nāves viņš lūdza, lai paceļu viņu spilvenos, jo gribēja redzēt sauli lecam. Pēdējie spēki viņu atstāja. Galva noslīga man uz pleca. Viņš čukstēja:

—     Viņa ir klāt! — Tad viņš sacīja: — Noskūpstiet mani!

Es noskūpstīju viņa pieri. Pēkšņi viņš pacēla galvu. Saules stars skāra viņa seju. Tā atplauka brīnumainā svētlaimē. Viņš trīs reizes izsaucās:

— Miers! Miers! Miersl

Tad viņa galva atkal noslīga uz mana pleca un viņa mūža nebeidzamajām ciešanām bija pienācis gals.

Tā viņš aizgāja no mums. Domāju, ka viņš bija dižens cilvēks, lai gan neviens to nezināja. Varonīgi viņš nesa savu smago jūgu. Tik maigu dabu nekad vēl neesmu saslapis. Zaudējis viņu, jūtos bezgala vientuļš. Iespējams, ka pēc savas slimības nekad vairs neesmu bijis tāds kā agrāk. Dažkārt domāju, ka vajadzēs atstāt praksi, aizbraukt no šejienes un palūkot, vai man nespēs līdzēt citu zemju peldes un ūdeņi.

Šeit dzird runājam, ka nākamajā mēnesī gaidāmas Jūsu un mis Verinderes kāzas. Pieņemiet, lūdzu, manus vissirsnīgākos apsveikumus.

Mana nabaga drauga dienasgrāmatas lappuses gaida Jūs manās mājās — aizzīmogotas, ar Jūsu vārdu uz iesaiņojuma. Baidos tās uzticēt pastam.

Nododiet manus sveicienus un visa laba vēlējumus mis Verinderei.

Palieku, cienījamais mister Frenklin Bleik, paliesi Jūsu Tomass Kendijs.

ASTOTAIS STĀSTĪJUMS, KO UZRAKSTĪJIS GABRIELS BETERIDŽS

Esmu tā pati persona (jūs, bez šaubām, atceraties), kas pirmā ķērās pie šīm lappusēm un uzsāka šo stāstu. Tāpat esmu arī tā persona, kas palika pēdējā, lai pabeigtu šo stāstu.

Neviens lai neiedomājas, ka man sakāms pēdējais vārds par indiešu dimantu. Esmu allaž jutis riebumu pret šo posta nesēju dārgakmeni un tālab ieteicu jums griezties pie citām autoritātēm, kas jums var sniegt par Mēness akmeni tādas ziņas, kādas vēlaties saņemt. Mans nolūks ir darīt jums zināmu kādu ar mūsu dzimtu saistītu faktu, kuram pārējie stāstītāji pagājuši secen un kuru es neļaušu necienīgi noklusēt. Runa tātad ir par mis Reičelas un mistera Frenklina Bleika kāzām. Sis aizraujošais gadījums tika nosvinēts mūsu Jorkšīras muižā otrdien, tūkstoš astoņsimt četrdesmit devītā gada devītajā oktobrī. Man par godu šim notikumam tika uzšūta jauna kārta. Un jaunais pāris aizbrauca medus mēnesi pavadīt Skotijā.

Tā kā ģimenes svinības mūsu mājās kopš manas nabaga pavēlnieces nāves ir samērā reta parādība, atzīšos, ka par godu kāzām uz vakara pusi es biju ieķēris dažu labu lieku lāsīti.

Ja arī jums kādreiz gadījies kaut kas tamlīdzīgs, jūs mani sapratīsiet un jutīsiet man līdzi. Ja ne, jūs droši vien sacīsiet: «Kāds pretīgs vecis! Kālab viņš to gvelž?» Tūdaļ paskaidrošu iemeslu.

Tātad, iekampis mazliet pavairāk (ak tu tētīt! Jums tāpat ir savi jauki netikumiņi, tikai jūsu netikumi nav manējie un mani nav jūsējie), es ķēros pie savām nekļūdīgajām zālēm, un šīs zāles, kā jūs zināt, ir «Robinsons Krūzo». Kurā vietā es atšķīru šo nenovērtējamo grāmatu, grūti pateikt. Toties pavisam skaidri zinu, kur drukas rindiņas beidzot vairs neskraidīja cita citai virsū. Tā bija trīssimt astoņpadsmitā lappuse — mazs gabaliņš, kas vēstī par Robinsonā Krūzo laulību.

«Ar šādām domām es apcerēju savu jauno stāvokli. Man ir sieva (iegaumējiet! Misteram Frenklinam tāpat ir sieva!), tikko piedzimis bērniņš (iegaumējiet atkal! Tas var atgadīties arī misteram Frenklinam!), un tad mana sieva …» Ko Robinsonā Krūzo sieva darīja vai nedarīja, neizjutu vairs ne mazāko vēlēšanos uzzināt. Ar zīmuli pasvītroju gabaliņu par bērnu un ieliku šai lappusē papīriņu, lai vieglāk to varētu atrast, «Paliec tagad mierā,» es sacīju, «kamēr mistera Frenklina un mis Reičelas laulība kjūs par dažiem mēnešiem vecāka — un tad mēs palūkosimies!»

Aizritēja mēneši (vairāk mēnešu, nekā es biju gaidījis), taču vēl arvien neradās iemesls atšķirt grāmatu iezīmētajā lappusē. Beidzot, tas notika šai pašā mēnesī — tūkstoš astoņsimt piecdesmitā gada novembrī, misters Frenklins ārkārtīgi pacilātā garastāvoklī ienāca manā istabā un teica:

—    Beteridž! Man jums pastāstāms kāds jaunums! Mēs vēl nepagūsim kļūt pat ne dažus mēnešus vecāki, kad mūsu mājās kaut kas notiks.

—    Vai tas attiecas uz jūsu ģimeni, ser? — es vaicāju.

—    Tas nepārprotami attiecas uz mūsu ģimeni, — atbildēja misters Frenklins.

—    Vai tam ir kāds sakars ar jūsu laulāto draudzeni, ja atļauts jautāt, ser?

—    Viņai ar to ir visciešākais sakars, — atbildēja misters Frenklins, jau manāmi samulsdams.

—    Nesakiet vairāk ne vārda, ser, — es sacīju. — Lai dievs jūs abus svētī! No visas sirds priecājos, to dzirdot.

Misters Frenklins blenza manī kā zibens ķerts.

—     Vai drīkstu jautāt, no kurienes jūs esat smēlies šis ziņas? — viņš apjautājās. — Es pats to uzzināju (visstingrākajā slepenībā) pirms piecām minūtēm.

Te nu bija īstā reize vilkt laukā «Robinsonu Krūzo»! Piemērots gadījums izlasīt to rindkopu par bērnu, ko biju iezīmējis mistera Frenklina kāzu dienā. Nolasīju brīnumainos vārdus ar tiem pielāgotu izteiksmi un tad bargi palūkojos misteram Frenklinam sejā.

—     Nu, ser, vai tagad jūs ticat «Robinsonam Krūzo?» — es jautāju šim gadījumam īsti piedienīgā svinīgumā.

—    Beteridž! — tikpat svinīgi atbildēja misters Frenklins. — Beidzot esmu par to pārliecinājies.

Viņš paspieda man roku, un es jutu, ka esmu viņu atgriezis.

Ar šā īpašā notikuma atstāstījumu mana otrreizējā parādīšanās šais lappusēs tuvojas beigām. Nav ko smieties par amizanto epizodi, ko tikko aprakstīju. Varat priecāties, cik vien tīk, par visu citu, ko esmu šeit pastāstījis. Bet, kad rakstu par «Robinsonu Krūzo», dievs mans liecinieks, daru to gaužām nopietni, un tādēļ lūdzu jūs nopietni to arī uztvert.

Kad nu arī to esmu pateicis, pateikts ir viss. Lēdijas un džentlmeņi, atļaujiet atvadīties un stāstu beigt.

Epilogs

Dimanta atrašana

(1849)

I

I SERŽANTA KAFA PALĪGA ZIŅOJUMS

Šā gada divdesmit septītajā jūnijā no seržanta Kafa. saņēmu rīkojumu izsekot trīs vīrus, kas tika turēti aizdomās par slepkavību un pēc ārējām pazīmēm bija indieši. Tai rītā viņi bija redzēti Tauera piestātnē uzkāpjam uz kuģa, kas devās uz Roterdamu.

Es no Londonas izbraucu ar tvaikoni, kas piederēja citai kompānijai un ostu atstāja ceturtdienas — divdesmit astotā jūnija — rītā. Ieradies Roterdamā, es paguvu uzmeklēt trešdien izbraukušā tvaikoņa kapteiņa pirmo palīgu. Viņš paziņoja, ka indieši patiešām braukuši ar viņu kuģi, bet tikai līdz Greivzendai. Kad kuģis tuvojies šai ostai, viens no indiešiem apjautājies, kad viņi sasniegšot Kalē. Uzzinājis, ka tvaikonis dodas uz Roterdamu, indietis bijis ļoti pārsteigts un izteicis nožēlu, ka viņš un abi viņa draugi kļūdījušies. Viņi labprāt (tā indietis teicis) upurēšot brauciena maksu, ja vien kuģa kapteinis viņus laipni izsēdināšot krastā. Juzdams līdzi ārzemniekiem, kas svešā zemē nokļuvuši neapskaužamā stāvoklī, un neredzēdams nekāda iemesla viņus aizkavēt, kapteinis signalizējis krasta laivai, un visi trīs pasažieri atstājuši kuģi.

Tā kā indieši savu rīcību acīmredzot jau bija iepriekš rūpīgi apsvēruši, lai nojauktu meklētājiem pēdas, es, laiku nezaudēdams, atgriezos Anglijā. No tvaikoņa nokāpu Greivzendā un noskaidroju, ka indieši no turienes devušies uz Londonu. Tur man izdevās uzzināt, ka viņi aizbraukuši uz Plimutu. Kad apjautājos Plimutā, izrādījās, ka indieši pirms četrdesmit astoņām stundām uzkāpuši uz Austrumindijas kompānijas preču kuģa «Bewley Cas- tle», kas taisnā ceļā devies uz Bombeju.

Saņēmis šo vēsti, seržants Kafs tūlīt lika ar sauszemes pastu to paziņot tālāk Bombejas varas Iestādēm, lai policija nekavējoties ierastos uz kuģa, tiklīdz tas ieies ostā. Kad tas tika Izdarīts, man ar šo pasākumu vairs nebija nekada sakara. Kopš tS laika par Indiešiem neko vairs neesmu dzirdējis.

II KAPTEIŅA ZIŅOJUMS (1849)

Seržants Kafs lūdz mani rakstiski apliecināt dažus faktus par trim pasažieriem (domājams, indiešiem), kas pagājušā gada vasarā ar manis komandēto kuģi «Bewley Castle» brauca uz Bombeju.

Uz kuģa indieši uzkāpa Plimutā. Ceļā nedzirdēja nekādas sūdzības par viņu izturēšanos. Vietas viņiem bija ierādītas kuģa priekšgalā. Man pašam radās maz izdevības viņus novērot.

Ceļa beigu posmā jau Indijas krasta tuvumā trīs dienas un naktis mēs nelaimīgi nokļuvām bezvējā. Tā kā patlaban manā rīcībā nav kuģa žurnāla, nevaru atcerēties ne platuma, ne garuma grādus. Tādēļ par mūsu stāvokli varu pateikt vienīgi tik daudz, ka jūras straume dzina mūs uz krasta pusi un, kad atkal sacēlās vējš, mēs gala ostu sasniedzām pēc divdesmit četrām stundām.

Ilgstoša bezvēja laikā disciplīna uz kuģa (to zina ikviens jūrnieks) kļūst diezgan vaļīga. Arī uz mana kuģa disciplīna kļuva vaļīga. Vairāki džentlmeņi no pasažieru vidus vakaros, kad saule vairs tik stipri nekveldēja, nolaida mazākās laivas ūdenī un kavēja laiku airēdami un peldēdamies. Pēc šiem izklaidēšanās brīžiem laivas vajadzēja atlikt atpakaļ savās vietās. Taču neviens to nedarīja, un laivas palika pietauvotas pie kuģa sāniem. Karstuma un laika untumu nogurdināti, ne virsnieki, ne matroži nevēlējās izpildīt savus pienākumus, kamēr turpinājās bezvējš.

Trešajā naktī sardzes matrozis nekā neparasta uz klāja nedzirdēja un neredzēja. Kad atausa rīts, pašas mazākās laivas vairs nebija, un man paziņoja, ka nav ari vairs trīs indiešu.

Ja šie vīri laivu bija nozaguši drīz pēc tumsas iestāšanās (par to es arī nešaubos), mēs atradāmies tik tuvu krastam, ka veltīgi būtu doties viņiem pakaļ tad, kad nākamajā rītā atklājām, ka trūkst kā laivas, tā indiešu. Ne brīdi nešaubos, ka tādā rāmā jūrā krastu viņi aizsniedza (lai cik noguruši būdami un neprazdami airēt) jau pirms rītausmas.

Tikai sasniedzot ostu, es uzzināju, kādu iemeslu dēļ mana kuģa pasažieri bija izmantojuši gadījumu, lai aizbēgtu no kuģa, Varas iestāžu pārstāvjiem varēju paziņot tikai to, ko esmu šeit aprakstījis. Viņi atzina mani par vainīgu, ka esmu ļāvis sašķobīties disciplīnai uz kuģa. Izteicu nožēlu gan viņiem, gan manis komandētā kuģa īpašniekiem. Kopš tā laika par trim indiešiem neko vairs neesmu dzirdējis. Šeit uzrakstītajam man nav nekā ko piebilst.

III MISTERA MERTVETA ZIŅOJUMS (1850)

(Vēstulē misteram Brafam)

Vai atceraties, cienījamais ser, pusmežoni, ar kuru līkāties kādās pusdienās Londonā tūkstoš astoņsimt četrdesmit astotā gada rudenī? Atjaujiet atgādināt, ka šā pusmežoņa vārds ir Mērtvets un ka pēc pusdienām Jūs ilgt ar viņu sarunājāties. Runāts tika par indiešu dimantu, ko sauc par Mēness akmeni, un par kādu sazvērestību, kuras nolūks bija nolaupīt dārgakmeni.

Kopš tās dienas es klaiņoju pa Centrālo Āziju. No turienes atgriezos savu kādreizējo piedzīvojumu vietās Indijas ziemeļos un ziemeļrietumos. Apmēram pirms divām nedēļām nonācu kādā eiropiešiem maz pazīstamā apgabalā jeb provincē, ko sauc par Kafiavaru.

Šeit man gadīļās kāds piedzīvojums, kas (lai cik neticami jums tas liksies) var ieinteresēt Jūs.

Katiavaras mežonīgajā apvidū (cik tas ir mežonīgs, Jūs sapratīsiet, kad pateikšu, ka zemkopji pat zemi ar, līdz zobiem apbruņojušies) iedzīvotāji fanātiski turas pie senās reliģijas hinduisma un kā agrāk pielūdz Brahmu un Višnu. Nedaudzās muhamedāņu ģimenes, kas šur tur apmetušās ciematos zemes iekšienē, baidās likt pie mutes jebkura lopa gaļu. Muhamedāni, pat ja to tikai tur aizdomās par svētā dzīvnieka — govs nokaušanu, bez žēlastības šeit nogalina viņa dievbijīgie kaimiņi indieši. Tautas reliģisko tanātismu vēl vairāk nostiprina divas tālu izslavētas svētnīcas Katiavaras apgabalā. Viena no tām ir Dvarka — dieva Krišnas dzimšanas vieta. Otra ir svētā pilsēta Som- nauta, ko jau vienpadsmitajā gadsimtā izlaupīja un izpostīja muhamedāņu iekarotājs Mahmuds Gizni.

Otrreiz mūžā nonācis šai romantiskajā apvidū, es nolēmu neatstāt Katiavaru, iekams vēlreiz nebūšu aplūkojis lielisko Somnautas svētnīcu. Tā vieta, kur man šī doma ienāca prātā, no svētās pilsētas atradās (pēc manas aplēses) kādu trīs dienu gājiena attālumā.

Biju nogājis pavisam mazu ceļa gabalu, kad ievēroju, ka arī citi cilvēki, sapulcējušies pa divi un pa trīs, dodas tai pašā virzienā.

Tiem, kas mani uzrunāja, uzdevos par indieti budistu no tālas provinces un teicu, ka dodos svētceļojumā. Jūs pats sapratīsiet, ka mans apģērbs pilnīgi atbilda šāda svēt- ce jotā ja tērpam. Piebildīšu vēl tikai, ka vietējo valodu protu tikpat labi kā savu mātes valodu un ka esmu pietiekami kalsns un pietiekami tumši iededzis, lai nemaz tik viegli nevarētu atklāt manu eiropeisko izcelšanos, — un Jūs sapratīsiet, ka šie cilvēki drīz vien mani uzskatīja par savējo, kas nāk no attālāka viņu pašu zemes nostūra.

Nākamajā dienā indieši, kas devās uz to pašu pusi, kurp gāju es, jau bija skaitāmi piecdesmitos un simtos. Trešajā dienā viņu pulks pieauga līdz tūkstošiem, un visi lēnām plūda uz vienu punktu — Somnautas svēto pilsētu.

Niecīgs pakalpojums, ko man laimējās izdarīt vienam no ceļa biedriem trešajā svētceļojuma dienā, deva man iespēju iepazīties ar dažiem augstākas kastas indiešiem.

No šiem cilvēkiem uzzināju, ka milzu pūlis dodas uz reliģisku ceremoniju, kas notiks kādā pakalnā netālu no Somnautas. Sl ceremonija tiek sarīkota par godu Mēness dievam, un tai jānotiek nakti.

Jo tuvāk svētku vietai nonācām, jo lēnāk tikām drūzmā uz priekšu. Kad sasniedzām pakalnu, mēness jau spīdēja augstu debesīs. Maniem indiešu draugiem bija piešķirtas kaut kādas īpašas privilēģijas, kas deva tiem iespēju pie- kļūt pie pašas svētās vietas. Viņi laipni atļāva man doties līdzi. Kad piegājām pakalnam pavisam tuvu, redzējām, ka dieva ziedoklis aizsegts ar priekškaru, kas bija izvilkts starp diviem krāšņiem kokiem. Zem šiem kokiem atradās plakana klints, kas veidoja dabisku paaugstinājumu. Pie šā paaugstinājuma es nostājos blakus saviem indiešu draugiem.

Kad palūkojos atpakaļ, manām acīm pavērās nekad vēl neredzēts brinumains skats, kur daba un cilvēki apvienojās daiļumā. Augstienes zemākās nogāzes aizsniedzās zaļā līdzenumā, un tur kopā satecēja trīs upes. Vienā pusē gleznie upes līkumi aizvijās tālumā, brīžiem saskatāmi, brīžiem pazuzdami koku aizsegā. Otrā pusē nakts klusumā dusēja rāmais okeāns. Iedomājieties šai burvīgajā ainā vēl desmitiem tūkstošu baltās drānās tērptu cilvēku, kas stāvēja kalna nogāzēs, pārplūdināja līdzenumu un kā balta lenta apvija upju līkumus. Iztēlojieties šos mierā sastingušos svētceļotājus sarkanajā lāpu un degļu gaismā, kas apspīd nepārskatāmo pūli. Iedomājieties austrumos mēnesi, kas izlej savu spožumu pār šo lielisko ainu, un Jūs gūsiet kaut aptuvenu priekšstatu par skatu, ko ieraudzīju, palūkodamies lejup no pakalna.

Klusa, žēlabaina mūzika, ko izvilināja stīgu instrumenti un flautas, atkal pievērsa manu uzmanību aizsegtajam ziedoklim.

Es pagriezos un uz klinšu paaugstinājuma ieraudzīju trīs vīrus. Vidējā pazinu indieti, ar kuru biju runājis Anglijā toreiz, kad uz lēdijas Verinderes nama terases parādījās kumēdiņu rādītāji. Abi pārējie, kas bija viņa biedri toreiz, bez šaubām, bija viņa biedri arī tagad.

Kāds no indiešiem, kas stāvēja man blakus, pamanīja, ka es satrūkstos. Viņš čukstus paskaidroja, ko nozīmē šie trīs slāvi uz klints paaugstinājuma.

Tie esot bramini (viņš sacīja), kas pārkāpuši kastas likumus, kalpodami dievam. Dievs pavēlējis, lai viņi šķīstās no grēkiem, dodamies svētceļojumā. Tai naktī visiem trim vajadzēja uzsākt ceļu. Trīs dažādos virzienos viņiem jādodas svētceļotāju gaitās uz Indijas svētajām vietām. Nekad vairs viņi nedrīkstot cits citu skatīt vaigā. Nekad vairs viņiem nebūs lemta atpūta no klaiņo jumiem kopš tās dienas, kad viņi uzsāks savu gaitu, līdz tai dienai, kad viņus pieveiks nāve.

Līdzko šie vārdi čukstus man bija pateikti, žēlabainā mūzika apklusa. Trīs vīri ar seju pret zemi izstiepās visā garumā uz klints pie priekškara, kas aizsedza ziedokli. Tad viņi piecēlās, palūkojās cits citā un apkampās. Pēc tam katrs uz savu pusi cauri pūlim kāpa lejā. Cilvēki mēmā klusumā deva viņiem ceļu. Redzēju, kā trīs virzienos pūlis pašķīrās vienā un tai pašā mirklī. Milzīgā baltās drānās ģērbušos ļaužu drūzma atkal lēnām sakļāva s. Dieva nosodīto cilvēku pēdas pārējo mirstīgo rindās izgaisa. Mēs viņus vairs neredzē jām.

Jaunas mūzikas skaņas līksmas un skaļas pacēlās no aizsegtā ziedokļa viņas puses. Pūlis man visapkārt nodrebēja un saspiedās ciešāk.

Priekškars starp kokiem tika atrauts vaļā, un skatienam atklājās dieva ziedoklis.

Tur augstā tornī savas mūžīgās antilopes mugurā, četras rokas uz visiem četriem zemes stūriem izstiepis, drūms un briesmīgs noslēpumainajā debesu gaismā pāri mums pacēlās Mēness dievs. Un dievības pierē zaigoja dzeltenais dimants, kura spožums jau reiz Anglijā man bija atspīdējis no sievietes tērpa krūts!

Jā! Pēc astoņiem gadu simteņiem Mēness akmens atkal spīd pār svētās pilsētas sienām tai pašā vietā, kur sākās tā dēkainās gaitas. Kā tas rada atpakaļceļu uz savu mežonīgo dzimteni, kāda nejaušība vai noziegums palīdzēja indiešiem atgūt svēto dārgakmeni, — es nezinu, varbūt tas zināms Jums. Jūs to pazaudējāt Anglijā un (ja es kaut cik pazīstu šo tautu) esat to pazaudējuši uz visiem laikiem.

Tā paiet gadi, atkārtodami mūžīgo ritējumu, un tā arī notikumi lāgiem atgriežas laika nemitīgajā riņķojumā. Kādi būs Mēness akmens nākamie piedzīvojumi? Kas to var pasacīt?

BEIGAS

VILKIJS KOLINSS UN VIŅA ROMĀNI

«Mēness akmens» autors Vilkijs Kolinss dzimis 1824. gada 8. janvāri Londonā. Viņš pieder pie pašiem populārākajiem XIX gs. otrās puses angļu rakstniekiem. Jau Kolinsa dzīves laikā viņa spilgtie un aizraujošie darbi kļuva plaši pazīstami un izpelnījās lasītāju atzinību ne tikai Anglijā, bet arī citās zemēs.

Vilkija Kolinsa vārds cieši saistīts ar lielā angļu rakstnieka Čārlza Dikensa vārdu. Tieši Dikenss pamanīja savdabīgo Kolinsa talantu un pavēra kautrīgajam jaunajam advokātam ceļu uz angļu literatūru.

Jau pirms sastapšanās ar Dikensu Kolinss sapņoja par rakstnieka darbību, taču dzīves apstākļi neievirzījās pietiekami labvēlīgi.

Pēc tam kad Vilkijs Kolinss bija pabeidzis vidusskolu, viņa tēvs — ievērojamais ainavu gleznotājs Viljamss Kolinss — iekārtoja dēlu kādā plašā tirdzniecības uzņēmumā. Tirdzniecība apdāvināto jaunekli nevilināja, un brīvajos brīžos viņš vienlīdz aizrautīgi lasīja gan angļu, gan citu tautu rakstnieku grāmatas.

Sai laikā viņš izdarija arī pirmos patstāvīgas daiļrades mēģinājumus.

Viljamss Kolinss, iepazinies ar šiem mēģinājumiem, saprata, ka dēla aicinājums ir literatūra, un deva viņam iespēju papildināt izglītību. Kolinss iestājās juristu korporācijā Linkolninnā un kursa beigšanas gadā (1851) sastapās ar Čārlzu Dikensu. Sai laikā Kolinss jau bija ieguvis zināmu pieredzi literatūrā: 1848. gadā viņš uzrakstīja sava tēva biogrāfiju divos sējumos, bet 1849. gadā —4 vēsturisku romānu «Antonīna jeb Romas krišana».

Sie darbi tomēr vēl nebija raksturīgi Kolinsa daiļrades manierei. Viņa talanta īpatnības spilgtāk izpudās stāstā «Bazils», ko viņš parādīja Dikensam. Sis stāsts izšķīra Kolinsa likteni.

Abu rakstnieku pazīšanās, kas drīz vien izvērtās ciešā draudzībā, bet vēlāk kļuva arī par radošu sadarbību, turpinājās līdz pat Dikensa nāvei 1870. gadā. Kopīgi viņi uzrakstīja darbus «Divu dīku amata mācekļu vieglprātīgs ceļojums», «Strupceļā», «Parlamenta loceklis doktors Dulkamars» un citus darbus.

Dikenss atzina, ka no Kolinsa lugas «Aizsalušais akacis», kurā viņš kādā teātra cienītāju mājas izrādē tēloja nelielu lomu, viņš smēlies sižetu romānam «Stāsts par divām pilsētām». Dikensa atbalstīts, Kolinss izdod vairākus romānus. Tie galvenokārt tiek publicēti Dikensa izdotajos žurnālos.

Kolinsa daiļrades uzplaukuma laiks ir 60. gadi. Tieši tad klajā nāk viņa labākie romāni «Sieviete baltā» (1860), «Armadels» (1866), «Mēness akmens» (1869), «Vīrs un sieva» (1870) un citi.

So darbu sensacionālie panākumi daļēji izskaidrojami tādējādi, ka tie atbilda tālaika prasībām un gaumei.

Interesanto, aizraujošo romānu autors Vilkijs Kolinss literatūrā ienāca brīdī, kad tikko bija aizšalkušas čartistu sacelšanās vētras. Divus gadu desmitus Anglijā neaprima varena strādnieku kustība. Pēc tam kad 1848. gadā tā tika apspiesta, revolucionārais noskaņojums valstī atslāba un sākās tā saucamais viktoriānisma uzplaukuma laikmets (karalienes Viktorijas valdišanas laiks). Rūpniecības uzplaukums 60. gados radīja ilūziju par mierīgu, «laimīgu» Anglijas attīstību. Interese par asām sociālām problēmām stipri mazinājās, tās vietu ieņēma bezrūpības un samierināšanās noskaņas.

Plašās lasītāju aprindās parādījās prasība pēc «saistošas» lasāmvielas, pēc literatūras ar sarežģītu intrigu, aizraujošu sižetu, asiem pārdzīvojumiem.

Kvēlos buržuāziskās sabiedrības praviešu atmaskotājus — Čārlzu Dikensu, Viljamu Tekeriju, Šarloti Bronti un Elizabeti Gaskelu — nomainīja tādi rakstnieki kā Antonijs Trolops un Čārlzs Rīds ar sižetiski aizraujošiem romāniem. Raksturīgi, ka pat Dikenss šai laikā pievērsās detektīvromāna žanram, par ko liecina viņa nepabeigtais darbs «Edvina Drūda noslēpums».

Pie angļu rakstnieku jaunās paaudzes, kas stājās 40. gadu dižo reālistu vietā, piederēja arī Vilkijs Kolinss.

Angļu literatūras vēsturē Kolinss ienāca kā «sensāciju» romāna aizsācējs — viņš rakstīja romānus ar sarežģītu un samezglotu intrigu, neparastiem, pārsteidzošiem notikumiem. So daiļdarbu fabulu interesantu padara dažādi noslēpumi un mīklas, ko autors parasti izvirza sava stāstījuma centrā un kas pamazām tiek noskaidroti.

Kolinsa romānos un stāstos visbiežāk runa ir par noslēpumainiem noziegumiem, kas pastrādāti dīvainos un mīklainos apstākļos. Sižeta virzību turklāt nosaka romāna varoņu centieni atrast ļaundarību vaininiekus un nodot tos taisnīgai tiesai.

Sājos darbos Kolinss parādās kā tiešs Konana Doila un Stīvensona priekšgājējs un liek detektīvromāna pamatus angļu literatūrā.

Neticamie, negaidītie notikumi Kolinsa romānos risinās gan Londonas Silijas kantoros, gan greznās Itālijas pilīs, gan noslēpumaini eksotiskos budistu tempļos. Blakus ikdienišķiem advokātu, notāru, tirgoņu un filantropu tēliem viņa darbos parādās romantiski noskaņoti avantūristi, piedzīvojumu meklētāji, indiešu faķīri, kātoju mūki.

Fantastikas elementi Kolinsa darbos savijas ar «zinātniskiem pamatojumiem», ar garīgi slimu cilvēku pārdzīvojumu analīzi. Tas viss rada neparastu raibumu un spilgtumu, padara stāstījumu sevišķi aizraujošu.

Labāko Kolinsa darbu spēks tomēr nav meklējams tikai saistošajā fabulā, tie patiesi ataino angļu sabiedrības sadzīvi un tikumus XIX gs. vidū.

Dikensa skolnieka un cienītāja Kolinsa daiļrade daudzējādā ziņā saistīta ar kritizētāja reālisma tradīcijām. Viņa darbos parādās sociālā kriticisma motīvi, kas bieži izteikti ar lielu drosmi un satīrisku asumu. Tā, piemēram, romānos «Vīrs un sieva», «Likums un sieva» (1875) Kolinss kritizē tā laika likumdošanas sistēmu. Romānos «Sieviete baltā» un «Bez vārda» (1862) viņš parādās kā «nelikumīgi dzimušo» tiesību aizstāvis. Viena no viņa daiļrades spēcīgākajām iezīmēm — naids pret svētuligumu un liekulību — spilgti iezīmējas romānā «Jaunā Magdalēna» (1873).

Kolinsa romāns «Mēness akmens» ir viens no visraksturīgākajiem talantīgā angļu rakstnieka darbiem.

«Mēness akmenī» parādās visspēcīgākās Kolinsa daiļrades iezīmes. Romāns sarakstīts 1866. gadā — mākslinieka daiļrades brieduma periodā — un pieder pie tiem darbiem, kas nepārprotami tiecas uz detektīvromāna žanru.

Kolinsa romānā ir visi šim žanram raksturīgie atribūti: noslēpumains noziegums, gudrs un vērīgs slepenpolicists, neizbēgama pārģērbšanās, lieka bārda, mīklaini un fantastiski notikumi.

Neparastie piedzīvojumi ar Mēness akmeni, kas veic galvu reibinošu ceļu no budistu tempļa līdz Anglijas bankai un beigu beigās atkal atgriežas Mēness dieva svētnīcā, stāstījuma gaitā iziet bezgala daudzas sarežģītas peripetijas, saistās ar neparastiem notikumiem un pārsteidzošiem starpgadījumiem.

Koiinsa grāmatu tik aizraujošu padara tas, ka līdz pašām romāna beigām Mēness akmens noslēpums paliek neatminēts un lasītājs to saprot tikpat maz kā paši romāna varoņi. Nav iespējams iepriekš paredzēt romāna notikumu gaitu. Vadājot lasītāju pa raibo notikumu labirintu, Kolinss bieži vien to novirza uz nepareizām pēdām. Radīdams cerību, ka mīkla teju, teju tiks atrisināta, rakstnieks ar pēkšņu sižeta pavērsienu sagrauj paša izvirzītās hipotēzes un paredzējumus. Kolinsam patīk asi kontrasti, pēkšņas pārejas, strauji pagriezieni. Viņš labprāt ar vienu triecienu iznīcina meistariski izstrādātos slepenpolicista seržanta

Kafa viltīgos plānus un, atklājot tā smalki pārdomātās teorijas vājās vietas, parāda lasītājam, ka pat tāds kriminālizmeklēšanas meistars kā šis pieredzējušais un gudrais slepenpolicists nespēj izkliedēt miglu, kas ieskauj noslēpumaino indiešu dārgumu.

Ar lielu mākslas spēku rakstnieks savā romānā rada neatminamā noslēpuma saspringto atmosfēru.

Savdabīgs prologs ir mistiskā indiešu leģenda, kas vijas cauri ari visam romānam. Romāna otrajā plānā nepārtraukti redzami trīs indiešu tēli. Ieceļotāji no «mīklainās» Indijas — «brīnumu un fantastikas» zemes — ar dīvaino ārieni, dažādām burvestībām un fanātisko Mēness dieva kultu romānā ienes romantikas stihiju un padara tā noslēpumaino kolorītu vēl spilgtāku.

Līdz ar sižeta attīstību noslēpumi kļūst arvien grūtāk atminami, romāna darbība izvēršas straujā tempā un kļūst saspringti dramatiska. Stāstījumā iesaistās arvien jauni cilvēki, kuru likteņi brīnumainā kārtā savijas ar Mēness akmens mīklainajiem piedzīvojumiem. No tā, kā šie piedzīvojumi beigsies, atkariga viņu dzīve, ar Mēness akmeni saistīti viņu mīlas sapņi, cerības, laime, gods, labā slava.

Mēness akmens it kā iemanto liktenīgu varu pār daudziem cilvēkiem, kuri nonākuši tā noslēpumainajā, ļaunu vēstošajā ietekmes sfērā, to par ieroci izmanto nezināmi spēki, kas caur šo dārgakmeni realizē savu gribu.

Taču visi šie romantiskie paņēmieni Kolinsam vajadzīgi tikai tādēļ, lai padarītu stāstījumu vēl aizraujošāku.

īstenībā Mēness akmens noslēpumā nav nekā mistiska. Daudzu mīklaino notikumu cēlonis ir opijs, kura ietekmē neapzināti rīkojas romāna varonis. Kad finālā autors paceļ noslēpumu plīvuru, kas sedz romāna tēlus, atklājas gluži ikdienišķi un parasti notikumi. Noskaidrojas, ka dimanta zaglis ir misters Godfrijs Eiblvaits. Iestidzis naudas grūtībās, sistemātiski piesavinādamies sava aizbildināmā naudu, šis bezgodigais svētulis savtīgos nolūkos pievācis Mēness akmeni.

Tā liek atrisināts Kolinsa «mīklainā» romāna noslēpums. Blakus Mēness akmens poētiskajam tēlam nolikdams prozaisko mistera Godfrija Eiblvaita tēlu, Kolinss parāda, ka «liktenīgie spēki», kas virza buržuāziskās pasaules cilvēku likteņus, ir egoisms, alkatība un mantkāre. Nonācis to varā, cilvēks kļūst par ļaunuma un postīšanas ieroci, nostājas uz nozieguma, krāpšanas un vardarbības ceļa.

Romāna avantūristisko piedzīvojumu līniju apvienodams ar ģimenes dzīves un sadzīves līniju, Kolinss attēlo cilvēkus, kas pieder pie dažādām viņa laika angļu sabiedrības aprindām.

Atsegt varoņu iekšējo pasauli palīdz pati romāna kompozīcija, pēc kuras notikumi tiek pasniegti caur atsevišķu tanī darbojošos personu uztveres prizmu. Tāda memuāru un hronikas forma Kolinsam ir raksturīga, un viņš to ne vienu reizi vien izmanto ari citos darbos.

Dodams vārdu saviem varoņiem, Kolinss paver tiem iespēju ne tikai darīt zināmus faktus, kas saistīti ar Mēness akmeni, bet pastāstīt ari pašiem par sevi, par savām ierašām un savu dzīves uztveri.

Cits citam ātri sekojošo notikumu kaleidoskopā lasītāja acīm parādās labsirdīgais namzinis Beteridžs, liekulīgā svētule mis Kleka, vērīgais slepenpolicists seržants Kafs, dzīves sakropļotais neveiksminieks Ezra Dženingss un citas Kolinsa romānā darbojošās personas.

Tomēr visi šie tēli autoram nav izdevušies vienlīdz veiksmīgi. Dažas romāna personas (Frenklins, Reičela) iznākušas bālas un bezkrāsainas, bez individuālām īpatnībām.

Kolinsam vienmēr vislabāk veicies ar savādnieku un ekscentriķu tēliem, to atveidojumā viņš bieži sasniedzis lielu meistarību. So personu tēlojumā izpaužas viena no vispievilcīgākajām Kolinsa īpatnībām — viņa vieglais «dikensiskais» humors.

Spilgti portretiskās raksturošanas meistars Kolinss savā paletē atrod dažādas krāsas, ar kurām glezno romāna personas. Viņa rakstības maniere mainās atkarībā no tēlojamā rakstura īpatnībām. Tā, piemēram, vēstījuma tonis krasi mainās, kad apklust Beteridža vecišķā pļāpāšana un stāstījuma pavedienu pārņem mis Kleka. Kolinsa vieglais humors kļūst satīriski ass, mis Kleku viņš attēlo ar neslēptu ironiju un dzē- ligu sarkasmu. Šis «krietnās kristietes» personā viņš atmasko visu buržuāziskās filantropijas sistēmu ar tās svētulīgumu, liekulību un egoismu. Mis Klekas rakstura pamatu veido neierobežota liekulība. Viņas reliģiskā pārliecība ir savdabīgs apģērba gabals, kurā viņa ietērpj visas savas jūtas un tieksmes. Ne velti viņa lasītājam iesaka «ticību valkāt kā zeķes». «Lai jūsu ticība būtu kā jūsu zeķes un jūsu zeķes — kā jūsu ticība, — kā viena, tā otras bez mazākā traipiņa un kā viena, tā otras vienmēr gatavas, lai vajadzības gadījumā tiktu izmantotas.» Viņas maniakālā kalsliba pret pamācošām brošūrām ir komiska, taču tā nebūt nav nevainīga savādība kā Beteridža mīlestība pret «Robinsonu Krūzo». Mis Klekas rokās šis brošūras kļūst par savdabīgu līdzekli, kā citiem sagādāt morālas ciešanas.

Mis Klekas satīriskais tēls lieliski papildina «ievērojamā filantropa» Godfrija Eiblvaita tēlu. Tā kā lasītājam nerodas iespēja nonākt tiešā kontaktā ar Godfriju Eiblvaitu, priekšstatu par to viņš iegūst no daudzajām citu romāna varoņu atsauksmēm. Sīs atsauksmes ir ārkārtīgi pretrunīgas. Pēc vienu romāna personu domām, misters Eiblvaits ir «dedzīgs kristietis», pēc citu — «nekaunīgs melis». Sie pretrunīgie spriedumi liecina par Godfrija Eiblvaita divkosību, jo šis divsejainais Jānuss visā romānā dzīvo divēju dzīvi.

"Romāna finālā atklādams šā «filantropiskā darboņa» dzīves aizkulises, Kolinss parāda tā amorālumu, mantkārību un bezprincipialitāti. Viņa «labdarība» ir tādi paši meli kā mīlestība pret Reičelu Verinderi. Patiesībā viņš kāro tikai pēc Reičelas pūra. Ar mis Klekas un Godfrija Eiblvaita tēliem atmaskodams buržuāziskās filantropijas liekulību, Kolinss romānā ienes arī zināmu satīrisku asumu.

Un tomēr nedrīkst pārspīlēt Kolinsa darbu atmaskojošo spēku. Kopumā tiem ir optimistiska noskaņa, un visas drausmās ēnas un baigie rēgi nespēj aptumšot to gaišo un skaidro atmosfēru. Buržuāziskās sabiedrības sociālā antagonisma tēma dažos Kolinsa romānos tikai ieskicēta, bet netiek dziļi un pilnīgi atsegta. Lai cik dziļi rakstnieks jūt lidzi nelaimīgajai Rozannai Spīrmenai, viņš tās dzīvē nespēj saskatīt sociālu traģēdiju. Rozannā viņš galvenokārt redz nevis beztiesīgu un vajātu būtni, bet gan nabaga neglītenl, kas nelaimīgi iemīlējusies skaistā un bagātā jaunā cilvēkā.

Visiem Kolinsa romāniem raksturīgs laimīgs fināls. Spoki un parādības pazūd. Nesaskaņas noskaidrojas. Mīlētāji, pārvarējuši visus šķēršļus, stājas laimīgā laulībā.

Tāds mazliet virspusējs optimisms raksturīgs visai viktoriānisma literatūrai, pie kuras pieder ari Kolinsa darbi.

Tas, ka Kolinsa sabiedriskās pozīcijas ir savā ziņā aprobežotas, tomēr nenozīmē, ka viņa romāniem nav nekādas idejiskas un mākslinieciskas vērtības. Viņa spilgtā un savdabīgā daiļrade pilnām pelnījusi padomju lasītāju uzmanību.

SATURS

Prologs. Triecienuzbrukums Serlngapatamai (1799) Izraksts no ģimenes dokumentiem 3

Pirmā daļa. Dimanta pazušana (1848)

Notikumus atstāsta Gabriels Beteridžs, lēdijas Džūlijas Verinderes namzinis … ' 11

Otrā daļa. Patiesības noskaidrošana (1848—1849)

Notikumi vairāku cilvēku stāstījumā.

Pirmais stāstījums, ko uzrakstījusi nelaiķa sera Džona Verindera

krustmeita mis Kleka………………………………………………………………… 223

Otrais stāstījums, ko uzrakstījis advokāts Metjū Brafs Greizinskvērā 304

Trešais stāstījums, ko uzrakstījis Frenklins Bleiks……………………………….. 330

Ceturtais stāstījums, izrakstīts no Ezras Dženingsa dienasgrāmatas 437 Piektais stāstījums, kurā iepriekš teikto papildinājis misters

Frenklins Bleiks……………………………………………………………………….. 474

Sestais stāstījums, ko uzrakstījis seržants Kafs……………………………………. 493

Septītais stāstījums mistera Kendija rakstītā vēstulē……………………………… 505

Astotais stāstījums, ko uzrakstījis Gabriels Beteridžs……………………………. 508

Epilogs. Dimanta atrašana

Seržanta Kafa paliga ziņojums (1849) ……………………………………………….. 513

Kapteiņa ziņojums (1849)………………………………………………….. . . . 514

Mistera Mērtveta ziņojums (1850)…………………………………………………….. 515

A. Roīnms. Vilkljs Kolinss un viņa romāni ………………………………………… 519

Vilki]» Kolinss MGNESS AKMENS Redaktors O. Jansons Māksi, redaktore A. Melere Telin. redaktore M. Anderson» Korektore L. Brahmane

Nodota salikšanai 1973. ļ. 20. decembri. Parakstīta letpfeianal 1974. g. 20. JfiniJā. Tlpogr. papīrs Nr. 3. fortnlt» «4X108'/». 18.5 fiz. Iespiedi.; 27.72 uzsit. lMpfidl.i 29.04 Izdevn. 1. Metiens 65 000 eks. Maksā 94 kap. Izdevniecība «Zinātne» Rīgā, Tnrgeņeva Ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsta Izdevniecību, poligrāfija» un grāmatu tirdzniecība» lietu komitejas tipogrāfijā «Cīņa» Rīgā. Blaumao» teļā 33.40. Pasflt. Nr. 713 L

IZDEVNIECĪBA «ZINĀTNE» LAIDIS KLAJA GRĀMATU

Mak/ms E. NAVARONAS LIELGABALI. Holls A. BERLĪNES MEMORANDS.

Abus šajā grāmatā ievietotos romānus uzrakstījusi dalādi autori, taču tos apvieno kopīga tēma — naids pret fašismu.

«Navaronas lielgabalos» aprakstīta epizode no Lielbritānijas cīņām par Vidusjūras salām otrā pasaules kara laika. Pleci drosminieki pastrādā varoņdarbu — uzkāpj nepieejami! klinti un lek|ūst fo.rtā, kura lielgabali nepārtraukti pavērsti pret jūras šaurumiem starp salām. Autors parada, cik neatlaidīgi, bezbailīgi un biedriski Izpalīdzīgi lr cilvēki, kurus apvienojusi ciņa pret fašisma mēri.

Otra romāna darbība norisinās mūsu dienas Rietumberllnē, kur vēl joprojām ir dzīvas revanšlstiskas, neonaclstiskas organizācijas, kas saindē prātus ar fašistiskam idejām. Cīņa pret fašismu lr ari šī aizraujošā romSna galvena tēma.

Slieta asums un spraigums, darbojošos personu varonīgie raksturi piesaistīs lasītāju uzmanību.

rakstā, ko esmu saņēmis, nekas netiks ne piebilsts, ne grozīts, ne

svītrots. Lai kādus uzskatus katrs rakstītājs paustu, lai cik īpatnēji katrs

uztvertu notikušo vai varbūt to izkropļotu literārā nozīmē, nevienā

no stāstījumiem, kurus patlaban vācu kopā, netiks aiztikta ne rindiņa. KS oriģinālus dokumentus es tos saņemšu un kā oriģinālus dokumen

tus arī glabāšu, jo tajos minētos faktus apstiprinājuši aculiecinieki. Vēl tikai jāpiebilst, ka «persona, uz kuru galvenokārt attiecas» mis Klekas stāstījums, pašreiz ne tikai droši var stāties pretim visviltīgā

8 - 713

[1] gaišredzīgs (franc.).

[2] draudzes mācītājs (lulk.).

[3] frenklina bleika piezīme. Mis Kleka šai ziņā var justies pilnīgi mierīga. Viņas rokrakstā, tāpat kā jebkurā citā rok

[4] sk. beteridža stāstījuma VIII nodaļu (autora piezīme).

[5] tiesas ierēdnis, kas pārzina laulības un mantojuma lietas (tulk ).

[6] civiltiesību juristu kolēģija londonā (tulk.).

[8] piezīme. kur sis ziņojums skar notikumus mis Verinderes dzimšanas dienā un trīs nākamajās dienās, salīdziniet to ar Beteridža stāstījumu no VIII līdz XIII nodaļai.

Content

Kolinss Vilkijs Mēness akmens

VILKIJS KOLINSS MĒNESS AKMENS

Prologs Triecienuzbrukums Seringapatamai 1799 Izraksts no ģimenes dokumentiem

PIRMĀ DAĻA DIMANTA PAZUŠANA NOTIKUMUS ATSTĀSTA GABRIELS BETERIDŽS, LĒDIJAS DŽOLIJAS VERINDERES NAMZINIS

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

XI NODAĻA

XII NODAĻA

XIII NODAĻA

XIV NODAĻA

XV NODAĻA

XVI NODAĻA

XVII NODAĻA

XVIII NODAĻA

XIX NODAĻA

XX NODAĻA

XXI NODAĻA

XXII NODAĻA

XXIII NODAĻA

Otra daļa patiesības noskaidrošana (I848-l849 Notikumi vai rāku cilvēku stāstijumā

PIRMAIS STĀSTĪJUMS, KO UZRAKSTĪJUSI NELAIĶA SERA DŽONA VERINDERA KRUSTMEITA MIS KLEKA

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

OTRAIS STĀSTĪJUMS, ko uzrakstĪjis advokĀts METJŪ BRAFS GREIZINSKVĒRĀ

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

TREŠAIS STĀSTĪJUMS, KO UZRAKSTĪJIS FRENKLINS BLEIKS

I NODAĻA

II NODAĻA

III NODAĻA

IV NODAĻA

V NODAĻA

VI NODAĻA

VII NODAĻA

VIII NODAĻA

IX NODAĻA

X NODAĻA

CETURTAIS STĀSTĪJUMS, IZRAKSTĪTS NO EZRAS DŽENINGSA DIENASGRĀMATAS

PIEKTAIS STĀSTĪJUMS, kura iepriekŠ teikto papildina MISTERS FRENKLINS BLEIKS

SESTAIS STĀSTĪJUMS, KO UZRAKSTĪJIS SERŽANTS KAFS

SEPTĪTAIS STĀSTĪJUMS MISTERA KENDIJA RAKSTĪTĀ VĒSTULE

ASTOTAIS STĀSTĪJUMS, KO UZRAKSTĪJIS GABRIELS BETERIDŽS

Epilogs Dimanta atrašana (1849)

I SERŽANTA KAFA PALĪGA ZIŅOJUMS

II KAPTEIŅA ZIŅOJUMS (1849)

III MISTERA MERTVETA ZIŅOJUMS (1850)

VILKIJS KOLINSS UN VIŅA ROMĀNI

SATURS