Kolinss Vilkijs

Sieviete baltā

V. Kolinss

Sieviete baltā

.

PIRMAIS POSMS

STĀSTU AIZSĀK VOL1ERS HĀRTRAITS. ZĪMĒŠANAS SKOLOTĀJS NO KLEMENTA PAJUMTES

I

Šis ir stāsts par to, ko sieviete ar savu pacietību spēj izturēt un vīrietis ar savu neatlaidību panākt.

Ja uz jurisdikcijas mašinēriju varētu paļauties, ka tā nopeilēs jebkuru aizdomīgu apsūdzību un pirms izmeklēšanas ikreiz tiks kaut vai paskopi eļļota vienīgi ar zeltu, šais lappusēs aprakstītie notikumi varbūt pretendētu uz publisku ievērību miertiesā.

Un tomēr zināmos neizbēgamos gadījumos likums vēl ir kā iepriekš aizrunāts algādzis biezākam zutenim, un tieši tādēļ šais lappusēs viss tiks pārstāstīts pirmoreiz. Ja nu tiesnesis to nav noklausījies, lai tad klausās lasītājs. Vēstījumā neatradīsim kaut cik vērā ņemamu liecību, kas būtu saklausīta pa ausu galam. Ikreiz, kad sākuma rindu rakstītājs (vārdā Volters Hārtraits) ar šeit pārstāstītajiem notikumiem būs saistīts ciešāk nekā jebkurš cits, dosim vārdu viņam pašam. Tiklīdz viņš savu būs pateicis, tā pašķirs ceļu nākamajam, un tas sāks tieši no tās vietas, kur iepriekšējā runātāja stāsts aprāvies,

un tikpat skaidrā un gaišā valodā cels gaismā visu, kas viņam šai sakarībā zināms.

Tātad notikumi tiks skatīti daudzām acīm. tāpat kā tiesā par likuma pārkāpumu izsakās vairāki liecinieki: abos gadījumos nolūks ir viens — atklāt patiesību tieši un nepārprotami un izsekot notikumu gaitai soli pa solim, liekot par to stāstīt tiem, kas paši bijuši līdzdalībnieki, stāstīt vārdu pa vārdam.

Tātad vispirmāk uzklausīsim Volteru Hārtraitu, divdesmit astoņus gadus vecu zīmēšanas skolotāju.

II

Bija jūlija pēdējā diena. Garā karstā vasara gāja uz beigām, mums bija apnicis klaiņot pa Londonas ielām, jau iedomājām pār druvām skrejošu mākoņu ēnas un rudens vēsmas liedagā.

Ko lai saku par sevi? Vasarai līdzi bija aizgājusi možā noskaņa, žirgtums un, ja man jāteic patiesība, arī iekrātais kapitāls. Pērngad naudiņu tiku palaidis ar vieglāku roku, un tagad rudens pusē vairs nevarēju atļauties neko citu kā pieticīgu mitināšanos lāgiem māmuļas kotedžā Hempstedā, lāgiem pats savās mēbelētajās istabās pilsētā.

Atceros, vakars bija kluss un miglains; Londonas gaiss vairs nebija elpojams; tālo ielas dūkoņu tik tikko varēja saklausīt; vārgais dzīvības pulss manī pašā un arī pilsētas centrā it kā dzistin dzisa gurdi un vēl jo gurdāk, kad saule laidās rietā. Noliku sānus grāmatu, pie kuras sēžot biju drīzāk izsapņojies, nevis kaut ko izlasījis, un gāju ārā nokrēslā ieelpot dzedro priekšpilsētas gaisu. Tas bija viens no tiem diviem vakariem, kurus ik nedēļu mēdzu pavadīt pie mātes un māsas. Tātad nogriezos uz ziemeļiem, uz Hempstedas pusi.

Izklāstāmo atgadījumu labad nebūs lieki vēl piebilst, ka tai laikā, par kuru es rakstu, mans tēvs jau pāris gadu gulēja apakš zemes un mana māsa Sara un es bijām vienīgie no piecu bērnu saimes dzīvi palikušie. Mans tēvs arī bija zīmēšanas skolotājs. Ar savu centību viņš bija ticis tālu savā darbā, un aizkustinošās rūpes par tiem, kas viņa apgādībā, bija skubinājušas viņu kopš apprecēšanās apdrošināt dzīvību par daudz lielāku summu, nekā dažs

labs alzist par vajadzīgu atlicināt šādam nolūkam. Sī apbrīnojamā gādiba un pašaizliedzība bija jūtama pat pēc tēva nāves — māte un māsa dzīvoja tikpat iztikušas kā agrāk. Es pārņēmu mantojumā tēva plašo pazīšanos, un ja, sperot dzīvē pirmos patstāvīgos soļus, man netrūka izredžu, tas atkal bija tēva nopelns.

Rāmā nokrēsla vēl trīsēja virs tīreļa kūkumiem un Londonas panorāma lejāk bija nogrimusi miglainās novakares melnajā dzelmē, kad es stāvēju pie māmuļas kotedžas vārtiem. Tikko paraustīju zvana auklu, tā durvis atsprāga vaļā; mans cienījamais itāliešu kolēģis profesors Peska, uzņēmies kalpotāja lomu, priecīgo skrēja man pretī, spalgi izkliegdams kaut ko līdzīgu angļu gaviļ- saucienam.

Viņa paša dēļ un, atļaujiet piebilst, arī manis dēļ profesoram pienāktos tas gods tikt iepazīstinātam, kā to prasa pieklājība. Pavisam nejauši viņš ierakstījis pirmo rindu šai neparastajā ģimenes hronikā, kuras lappuses tūdaļ atšķirsim.

Itāliešu kolēģi es sastapu kādā no tiem lepnajiem namiem, kur viņš mācīja savu dzimto valodu un es savukārt zīmēšanu. Vienīgais man zināmais viņa dzīves stāsta pavediens bija tas, ka viņš kādreiz strādājis Padujas universitātē, ka atstājis Itāliju politisku apsvērumu dēļ (tuvāk tos viņš nevienam netika paskaidrojis) un ka daudzus gadus viņš Londonā ieņēmis cienījamu stāvokli kā valodu skolotājs.

Par punduri viņu īsti nevarētu saukt, jo viss viņa augums bija nevainojami proporcionāls, bet, man šķiet, Peska bija pats mazākais cilvēks, kādu jebkad esmu redzējis, nerunājot par tiem, kas redzēti uz skatuves. Tūdaļ gan jāpiebilst, ka ar savu ārieni, ar savu nekaitīgo divainumu viņš vēl vāirāk izcēlās starp parastiem ļaudīm

Par visām lietām viņš acīmredzot apzinājās pienākuma izrādīt pateicību valstij, kas devusi viņam patvērumu un eksistences līdzekļus, un šai pateicībā viņš darīja visu iespējamo, lai pārvērstos par angli. Apliecinādams cieņu angļu nācijai, viņš neapmierinājās ar to vien, ka nespēra ne soli bez lietussarga, diendienā valkāja getras un gaišu platmali: profesors raizējās ne tikai par ārējo līdzību, viņš gāja vēl tālāk — piesavinājās angļu paražas, pielāgojās angļu izpriecām. Atzīdams mūs par izcilu nāciju kaut vai tāpēc, ka turam cieņā spēka vingrinājumus, šis mazais vīriņš savā vientiesībā bez kādas sagatavošanās metās visās angļu sporta sacīkstēs un spēlēs, nevienu izdevību nelaizdams garām, cieši pārliecināts, ka spēs iekļauties mūsu neskaitāmajās izpriecās, ja vien pacentīsies, tieši tāpat kā bija pieradinājies pie tradicionālajām getrām un gaišās platmales.

Pats savām acīm biju vērojis, cik vieglprātīgi viņš riskē lauzt kaulus lapsu medībās un kriketā, un pēc neilga laika atkal redzēju viņu tikpat vieglprātīgi riskējam ar dzīvību okeāna viļņos Braitonas piekrastē.

Tur mēi nejauši satikāmies un kopā peldējāmies. Ja mēs būtu piedalījušies kādā manai nācijai tipiskā pasākumā, es, protams, ne uz brīdi nebūtu Pesku izlaidis no acīm, bet, tā kā ārzemnieki parasti ūdenī paši sevi uzmana tikpat labi kā angļi, man ne prātā nenāca, ka profesors iedomājies peldēšanas prasmi pieskaitīt pie tām vīrišķīgajām prasmēm, kas, pēc viņa domām, apgūstamas uz savu roku. Drīz pēc tam, kad abi bijām attālinājušies no krasta, es apstājos, manīdams, ka draugs netiek man līdzi, un atskatījos — kur viņš paliek. Par lielām šausmām un izbrīnu, es ieraudzīju starp sevi un krastu vienīgi divas mazas, baltas roķeles brīdi vēl paplivināmies virs ūdens un tad nozūdam pavisam. Kad es ieniru, nabaga vīrelis, saritinājies kā gliemezis, nekustīgi gulēja jūras dibenā oļiem klātā dobulī un izskatījās krietni mazāks nekā uz sauszemes. Pāris mirkļos, kamēr es viņu ievīstīju drēbēs, viņš jau bija puslīdz attapies un ar manu palīdzību uzlicis kāju uz divriteņa pedāļa. Kaut cik atžilbis, viņš ņēmās klāstīt, savus apbrīnojami maldīgos priekšstatus par peldēšanu. Tiklīdz zobi vairs tik stipri neklabēja un viņš spēja izrunāt pāris vārdu, viņš nevērīgi pasmīnēja un noteica, ka droši vien krampji šo būšot norāvuši dibenā.

Kad viņš bija pavisam atguvies un nostājies man bla

kus ūdensmalā. vienā mirklī dienvidnieka karstasinība izlauzās cauri šai samākslotajai angļu atturībai. Viņš apbēra mani ar brāzmainiem sirsnības apliecinājumiem un, kā jau itālieši prot pārspilēt, dievojās, ka no šī brīža es būšot lēmējs par viņa likteni un nemūžam viņš nelikšoties mierā, iekams nebūšot darbos pierādījis savu pateicību, izdarīdams man pakalpojumu, kuru es savukārt nespētu aizmirst līdz kapa malai.

Kā vien mācēdams, lūkoju apturēt šo asaru un zvērestu straumi, uzstādams, lai visu šo piedzīvojumu uzskata par izdevušos joku, un beigu beigās, kā man šķita, kaut cik arī nomierināju uzplijīgo pateicības parādnieku. Ne tobrīd, ne arī vēlāk, kad mūsu jaukais atvaļinājums bija pie beigām, man ne prātā nenāca, ka iespēja pakalpot, pēc kuras mans pateicīgais draugs tik dedzīgi bija tiecies, radīsies jo drīz; viņš katrā ziņā gribēja šo iespēju izmantot nekavējoties, un tik tiešām viņam arī bija lemts ievirzīt manu dzīves ceļu pavisam citā gultnē un mani pašu pārvērst gandrīz līdz nepazīšanai.

Jā, tā tas notika. Ja es nebūtu meties ūdenī pakaļ profesoram Peskam, kad viņš tur dusēja ar oļiem izklātajā guļvietā, laikam gan savu mūžu es nebūtu iejaukts notikumos, kas tiks aprakstīti šai grāmatā, droši vien es nekad nebūtu dzirdējis pat šīs sievietes vārdu, ar kuru uz lūpām es ceļos un guļos. Viņas dēļ man izsīkuši pēdējie spēki, viņa ir vienīgā zvaigzne, kas rāda man ceļu.

III

Kad tovakar stāvēju pie māmuļas kotedžas durvīm, vērdamies Peskas sejā, es skaidri noskārtu — ir noticis kaut kas ārkārtējs. Bet prasīt tūdaļ uz līdzenas vietas paskaidrot kaut ko tuvāk būtu bijis veltīgi. Kamēr viņš aiz abām rokām vilka mani pāri slieksnim, nopratu, ka viņš atnācis uz kotedžu cerībā sastapt mani un grasās pavēstīt man kaut ko sevišķi iepriecinošu.

Mēs abi iedrāzāmies viesistabā kā tādi dauzoņas puikas. Māte sēdēja pie atvērta loga un smaidīdama vilnīja vēdekli. Uz Pesku viņa turēja sevišķi labu prātu, un viņam tika piedotas pat visneprātīgākās ērmības. Mīļā māmuļa! Kopš brīža, kad viņa manija, ka sīciņais profesors tādā dziļā pateicībā pieķēries viņas lolojumam, tā

uzticēja viņam savas sirdsdomas un jebkuru mīklaino, svešādo dīvainību pieņēma kā pašu par sevi saprotamu, pat necenzdamās saskatīt tajā kādu jēgu.

Mana māsa Sara, lai ari gados vēl jauniņa, dīvainā kārtā bija atturīgāka. Viņa pienācīgi novērtēja Peskas nenoliedzamo augstsirdību, un tomēr viņai bija savi iebildumi. Viņas aizspriedumainie uzskati par pieklājību nemitīgi vērsās pret Pesku, tāpēc ka viņš no sākta gala izjutis tādu kā nicību pret cilvēka ārieni, un viņa allaž vai nu paslepšus, vai pavisam klaji apbrīnoja laipnību, at kādu māte izturējās pret šo sīko, ērmīgo svešzemnieku. Esmu novērojis, ka ne tikai mana māsa, bet vispār mēs. jaunā paaudze, neesam ne tik sirsnīgi, ne tik vaļsirdīgi kā dažs labs pusmūžā. Bieži esmu vērojis cilvēkus jau gados bērnišķā jūsmā un satraukumā gaidām priekus, par kuriem viņu rāmie mazbērni neceļ ne ausu. Un diez vai maz kādreiz esam bijuši tādi īsti zēni un meitenes kā mūsu tēvi un mātes savā laikā? Varbūt līdz ar straujo izglītības virzīšanos uz priekšu viss kļūst pārāk viegli gūstams, varbūt šais modernajos laikos ari paši kļūstam mazvērtīgi, augdami pārlieku siltā ligzdiņā?

Nemēģinot rast izšķirošu atbildi uz šiem jautājumiem, vismaz jāatzīst, ka, redzot māti un māsu Peskas sabiedrībā, māte vienmēr ir likusies jaunākā no šīm abām sievietēm. Ari tobrīd, kamēr vecā dāma sirsnīgi nosmējās kad mēs abi kā mazi nerātņi iekūleņojām viesistabā, Sara samulsusi lasīja kopā tējas tasītes lauskas, kuru profesors bija nogrūdis no galda, steigdamies atvērt man durvis.

—■ Diezin kas būtu noticis, Volter, — teica māte, — ja tu būtu vēl aizkavējies. Peska vai prātu zaudētu aiz nepacietības un es aiz ziņkāres. Profesors atnesis tev iepriecinošu vēsti, kā pats saka, un viņš savā cietsirdībā atsacījās bilst kaut vārdiņu, kamēr nebūšot ieradies viņa draugs Volters.

— Cik nepatīkami — visa servīze pagalam, — nopurpināja Sara drūmās apcerēs pie saplēstās tases skambām

Bet tikmēr Peska rāvās tupu rāpu, laimīgā kārtā neapzinādamies nelabojamo ļaunumu, kādu viņa rokas nodarījušas fajansa traukam, līdz iestūma milzīgo atzveltnes krēslu istabas pretējā stūri, lai mūs visus trīs iedvesmotu kā īsts orators. Pagriezis atzveltni pret mums, viņš ielēca uz ceļiem krēslā un no šīs improvizētās kanceles uzbudināts uzrunāja savu mazo draudzi.

—   Tātad, mani jaukie, — Peska iesāka (viņš vienmēr leica: «mani jaukie», kad gribēja teikt: «mīļie draugi»),

—    uzklausiet mani! Tā stunda ir situsi — es pasludinu priecas vēsti… Es vairs nevilcinos.

—    Klausieties, klausieties! — māte izsaucās, sajūsmināta par šādu asprātību.

—    Tūdaļ, māt, viņš vēl kaut ko salauzīs, — čukstēja Sara, — un tā būs mūsu labākā atpūtas krēsla atzveltne.

—    Es atskatos uz noieto mūža ceļu un nāku pie cēlākās radības, — Peska turpināja, aizrautībā vērsdamies pie manis, necienīgā, pāri krēsla virsējam šķērskokam.

—    Kurš atrada mani beigtu jūras dibenā (krampjos sarautu) un kurš izvilka mani, un ko es teicu, kad biju nācis pie samaņas un atkal ielīdis savās drēbēs?

—    Daudz vairāk, nekā būtu vajadzējis teikt, — es atbildēju pārmēra ietiepībā, jo, tiklīdz piebalsotu kaut vārdiņu, tā profesors Jautu jūtām vaļu un katrā ziņā sāktos asaru plūdi.

—    Es teicu, — Peska runāja tālāk, — no tā brīža par manu dzivību lems mans dārgais draugs Volters — un tā tam arī būs būt. Es teicu, ka nelikšos mierā, iekams nebūšu atradis izdevību kaut ko izdarīt Voltera labā … un tik tiešām šis nemiers mani urdīja līdz pat šai laimīgajai dienai. Un šobrīd, — iespiedzās jūsmīgais mazais virelis, — šī neizsakāmā laimes izjūta sūcas man ,aukā no katras poras gluži kā sviedri, jo, liekot roku uz sirds, varu teikt — tas beidzot ir padarīts, atliek tikai piebilst: labs laba nemaitā, labs tas darbiņš, kas padarīts…

Derētu vēl piemetināt, ka Peska lepojās ar savu nevainojamo angļu valodu, tāpat kā ar apģērbu, izturēšanos un paražām. Iegaumējis dažus visparastākos sarunvalodas teicienus, viņš bārstījās ar tiem vietā un nevietā, tiklīdz kāds iekrita prātā, tīksminādamies par to labskaņu un bieži vien nemaz neizprazdams to jēgu, darināja pats salikteņus un atkārtojumus, un tie vienmēr it kā saplūda kopā gargarā zilbē.

—    Starp ievērojamiem Londonas mājokļiem, kur es mācu savu dzimto valodu, — profesors bez liekiem ievadiem iesāka novilcinātos paskaidrojumus, — ir viens visādā ziņā smalks, tur tai lielajā Portlendas laukumā. Vai visiem zināms, kur tāds atrodas? Jā, jā… šķiet, droši vien, kā lādas. Un iekš tā smalkā nama, mani jaukie, dzīvo viena smalka ģimene. Māmiņa, daiļa un tukla, trīs jaunkundzes, daijas un tuklas, divi jaunkungi, daiļi un tukli, un papucis, daiļākais un tuklākais no visiem; viņš ir visvarens tirgonis, apaudzis ar zeltu … kādreiz tīri glīts cilvēks, tagad pliks pauris un dubultzods — kāds tur vairs glītums. Bet nu klausieties! Šīm jaunajām dāmām es stāstu par dižo Danti, ak vai! — lai dievs man žēlīgs, lai dievs man stāv klāt! — nav cilvēku valodā pasakāms, kādu jucekli šis dižais Dante rada šais trijās daiļajās galviņās. Nav svarīgi… un tā stundām un dienām … un jo vairāk stundu, jo man izdevīgāk. Klausieties tālāk! Iedomājieties, ka šodien kā parasti es skoloju jaunās dāmas. Mēs visi četri kopā slīdam lejup Dantes ellē iekšā. Pie septītā gaņģa — bet tas nav svarīgi: visi gaņģi ir vienādi šīm trim jaunkundzēm, tik daiļām un tuklām — pie septītā gaņģa manas audzēknes ņem un tomēr iestieg, bet es, lai šīs atkal izkustinātu., vaiga sviedros ņemos skandēt, skaidrot un gandrīz vai pats uzsperos gaisā veltīgajā sajūsmā, kad pēkšņi… ārā gaitenī nočīkst zābaki un ienāk zelta papucītis, visvarenais tirgonis ar pliko pauri un dubulto smakru. Ha, mani jaukie, tagad uzminiet, ko es ar to gribēju teikt? Vai jums vēl ir pacietība? Varbūt klusībā jau šķendējaties: «Lai pērkons nosper! Rauj jods! Lai velns par stenderi! Kur šovakar Peskam tā mēle tā lokās!»

Mēs atzināmies, ka aizrautīgi klausāmies. Profesors turpināja:

— Rokā šim zelta papucim ir vēstule, un, atvainojies par ielaušanos mūsu pekles apartamentos ar tik parastām virszemes būšanām, viņš uzrunā trīs jaunās dāmas ar šādiem vārdiem, ar kādiem jūs, angļi, šai dieva pasaulē vienmēr sākat, ar lielo «O». «O, manas jaukās,» saka visvarenais tirgonis, «es saņēmu vēstuli no sava drauga mistera…» (vārds man izskrējis no prāta, bet nekas — mēs pie tā vēl atgriezīsimies; jā, jā, labi būs, labi jau būs). Tātad papuks saka: «Saņēmu vēstuli no sava drauga mistera; viņš lūdz, lai es iesaku kādu zīmēšanas skolotāju, kas varētu braukt pie viņa uz laukiem.» Lai klāt, lai dievs man stāv klāt, kad izdzirdu šos vārdus no zelta papuča lūpām, ja vien būtu padevies kaut cik garāks augumā, es būtu kritis viņam ap kaklu un spiedis viņu sev pie krūts ilgā un pateicīgā skāvienā!

Neko darīt, atkritu tikai uz krēsla. Es biju kā uz adatām, mēle niezēt niezēja, taču savaldījos un nejaucos papum pa vidu. «Varbūt jums zināms,» saka šis krietnais naudas maiss, grozīdams sava drauga vēstuli gredzenotajos pirkstos, «varbūt jums zināms, mani mīļie, zīmēšanas skolotājs, kuru es varētu ieteikt?» Trīs jaunās dāmas saskatās un saka (protams, atkal iesāk ar lielo «O»): «O, mīļo papuci! Mums taču ir misters Peska …» Izdzirdējis savu vārdu, vairs nespēju valdīties. Pēkšņi man kāds kā ar āmuru iesit pa pieri — atceros jūs, mani mīļie, lecu kājās, it kā sēdeklim cauri būtu izdūries kāds diezin kur patrāpījies pīķis … un saku šim visvarenajam tirgonim šādus vārdus: «Cienītais kungs, man tāds ir zināms! Pats labākais zīmēšanas skolotājs pasaulē! Šovakar pat laidiet ziņu un arī viņu pašu sūtiet prom ar visu viņa mantību, sūtiet prom ar visu viņa mantību rīt pat ar vilcienu!» — «Pagaidiet, pagaidiet,» iejaucas papucis, «vai viņš ir ārzemnieks vai anglis?» — «Anglis, ne ko pielikt, ne atņemt,» es atbildu. «Cienījams?» prašņā papus. «Ser,» es saku (jo šis pēdējais jautājums mani aizskar un es jau kļūstu familiārs), «ser! Šā angļa krūtīs gailē ģēnija nemirstīgā dzirksts, vēl vairāk, tas viņam jau asinīs no tēva!» — «Tas vēl neko nenozīmē,» iebilst šis apzeltītais barbars, «ģēnijs te nekrīt svarā, mister Peska. Mūsu zemē ģēniju netrūkst, lai tikai būtu cienījams stāvoklis — ar to mums pietiek, tik tiešām pietiek. Vai jūsu draugs var uzrādīt kādas atsauksmes, kas apliecinātu, ka viņš ir piemērots?» Es nevērīgi atmetu ar roku. «Atsauksmes?» vēl pārvaicāju. «Ha! Pasarg pasaulīti Lai dievs man stāv klāt! Par to es nešaubos! Veselas mapes pilnas ar atsauksmēm un uzslavām — cik tik jums tīk!» — «Pietiks ar vienu vai divām,» atbild šis flegmātiskais naudīgais vīrs. «Lai viņš tās atsūta man reizē ar savu vārdu un adresi. Pag, pag, mister Peska, pirms dodaties pie drauga, varbūt paņemiet zīmi.» — «Naudaszīmi?» es pikti attraucu. «Tikai, lūdzami, nekādas naudaszīmes, šis krietnais anglis vispirms tās nopelnīs!» — «Naudaszīmi!» pārsteigts iesaucas papiņš. «Vai kāds būtu runājis par naudaszīmi? Es domāju nolīguma zīmi — memorandu, kur rakstīts, kādi būs viņa pienākumi. Turpiniet stundu, mister Peska, un es jums atstāšu vajadzīgo izvilkumu no sava drauga vēstules.» Tad šis tirdzniecības pīlārs un naudas maiss piesēstas pie spalvas, tintes un papīra, tikmēr es atkal laižos Daiites ellē, un trīs jaunās dāmas man uz pēdām. Nepaiet ne desmit minūtes, zīme ir uzskrīpāta, un papuča zābaki aizčīkst pa gaiteni. Kas notika pēc tam, liekot roku uz sirds, jāsaka — es nezinu! Un tad vēl brīnišķā apziņa, ka beidzot tā stunda ir situsi un patīkamais pakalpojums pašam tuvākajam cilvēkam jau tikpat kā izdarīts… to iedomājot vien, man noreibst galva. Kā es ar visām trim jaunajām dāmām atkal izrausīšos no pekles kambariem, kā es tikšu galā ar stundu, kā pusdienās kaut kumosiņu spēšu norīt, tur man pietrūkst saprašanas. Pietiek jau ai to. ka esmu šeit un man rokā ii visvarenā tirgoņa zīme, tā sola tik daudz un dedzina plaukstu! Esmu pats laimīgākais cilvēks pasaulē. Ha-ha- ha! Nudien, nudien, nudien, tik tiešām, kad es jums saku! — To teikdams, profesors pavicināja virs galvas nolīguma zīmi un savu garo un lokano tēlojumu nobeidza, spalgi izkliegdams angļu gaviļsaucienu itāliešu variantā.

To pašu brīdi māmuļa uzslējās kājās pietvīkušiem vaigiem un mirdzošām acīm. Viņa sirsnīgi satvēra mazā vīreļa rokas.

—    Mans mīļais, krietnais Peska, — viņa sacīja, — es nekad neesmu šaubījusies par jūsu uzticīgo pieķeršanos manam zēnam, bet šobrīd esmu tik pārliecināta kā vēl nekad!

—    Katrā ziņā Voltera dēļ mēs visi esam ļoti pateicīgi profesoram Peskam, — piebilda Sara. Runādama viņa mazliet paslējās, it kā grasītos pieiet tuvāk atzveltnes krēslam, bet, vērodama, cik jūsmīgi Peska skūpsta mātei rokas, kļuva nopietna ur, palika sēžam. «Ja šis familiārais vīrelis tā izturas pret māti, kā tad viņš iztuiēsies pret mani?» Dažkārt seja saka taisnību, un nenoliedzami Sara tieši tā domāja, atkal apsēzdamās.

Kaut arī bija patīkami apzināties, kāpēc Peska izrāda man šādu labvēlību, nemaz nejutos tik spārnots, kādam man vajadzētu būt, ņemot vērā spožās izredzes. Tiklīdz profesors bija palaidis vaļā māmuļas roku un es viņam sirsnīgi pateicies par pūlēm manis labā, es palūdzu atļauju iemest aci nolīguma zīmē, kuru viņa cienījamais labvēlis bija sastādījis man par zināšanu.

Peska ar triumfālu žestu pasniedza man dokumentu.

—       Lasiet! — sikais vīrelis cēli noteica. — Uz galvošanu, mans draugs, — zelta papuča rokraksts vien jau ir ko vērts!

Nolīguma zīme bija skaidra, vienkārša un katrā ziņā saprotama. Tā darīja man zināmu,

pirmkārt, ka Fiederiks Fērlijs, eskvairs, no Limridžu dzimtas, Kamberlendas, vēlas izmantot neapšaubāmi kompetenta zīmēšanas skolotāja pakalpojumus veselus četrus mēnešus;

otrkārt, ka tiek izteikta cerība, ka šis skolotājs veiks divējus pienākumus. Viņam būs jāapņemas apmācīt divas jaunas dāmas gleznot ar akvareļkrāsām; bez tam brīvajā laikā viņam jāsaved kārtībā un jāieliek ietvaros vērtīga gleznu kolekcija, kas nelaimīgā kārtā tikusi pamesta galīgi novārtā;

treškārt, ka atalgojums, kas tiek piedāvāts personai, kura uzņemtos un kārtigi veiktu šos pienākumus, ir četras ginejas nedēļā, ka viņam jādzīvo Limridžas muižā un ka pret viuu tur izturēsies kā pret džentlmeni;

ceturtkārt un visbeidzot, ka lai neviens neiedomājas pieteikties šai darbā, ja viņš nevar uzrādīt neapstrīdamas atsauksmes par sevi pašu un savām spējām. Atsauksmes nosūtāmas uz Londonu mistera Fērlija draugam, kas ir pilnvarots kārtot visas paredzētās saistības. Sai instrukcijai sekoja Peskas darba devēja vārds un adrese Port- lendas laukumā, un ar to arī zīme jeb memorands beidzās.

Šāds piedāvājums pavēra nudien spožas izredzes. Šķita, ka darbs kaulu nelauzīs un būs ari tīkams; turklāt piedāvājums nāca īstajā reizē, rudenī — gadalaikā, kad esmu vismazāk nodarbināts, un honorāra piešķīrējs, spriežot pēc līdzšinējās pieredzes, bija pārsteidzoši devīgs. Es to sapratu, es sapratu, ka man jāuzskata sevi par ļoti laimīgu, ja izdosies dabūt šo darbu, — un tomēr, nebiju vēl lāgā izlasījis memorandu, kad manī jau modās neizskaidrojama nepatika. Līdz šim ,vēl nekad mani pienākumi un tieksmes nav bijuši tik asā un neizdibināmā pretrunā kā tobrīd.

—    Ak, Volter, tavam tēvam tādu laimi nebija lemts pieredzēt! — noteica māte, izlasījusi nolīgumu un atdevusi to man atpakaļ.

—    Iepazīties ar tik izciliem cilvēkiem, — piebilda Sara, izsliedamās krēslā, — un turklāt vēl justies kā līdzīgam starp līdzīgiem!

—   Jā, jā, noteikumi visādā ziņā šķiet diezgan vilinoši, — es neiecietīgi atbildēju. ~ Bet, pirms es nosūtu atsauksmes, gribētu vēl mazliet apdomāt ..

—   Apdomāti — iesaucās māte. — Kas ar tevi notiek, Volter?

—   Apdomāt! — atkārtoja māsa. — Tas nu gan ir ērmoti! Tāds piedāvājums!

—    Apdomāt! — piebalsoja profesors. — Kas gan tur būtu apdomājams? Atbildiet man! Vai tad jūs nesūdzējāties par veselibu un neilgojāties, kā pats izsakāties, pēc spirdzinoša lauku gaisa? Nu taču jums ir rokā dokuments, kas ļaus jums veselus četrus mēnešus aizgūtnēm kampt šo lauku gaisu. Vai tā nav? Jāsmejas! Citreiz jūs runājat par naudas trūkumu. Lūdzu! Vai tad četras zelta ginejas nedēļā neko nenozīmē? Ak tu pasaulīt, lai dievs žēlīgs, lai dievs stāv klāt, tad dodiet tās man — un mani zābaki čīkstēs tāpat kā zelta papuča zābaki, un, tiklīdz tie iečīkstēsies, tā apzināšos, ka esmu visvarens un bagāts! Četras ginejas nedēļā un ne tikai tās — kur tad vēl abu jauno dāmu apburošā sabiedrība! Un tas vēl nav viss — kur paliek lepnā guļvieta, brokastis, pusdienas, jūs pārdzersieties angļu tēju, un piedevām otrās brokastis un putojošs alus, un tas viss par baltu velti … nu, Volter, mans mīļais, labais draugs, — velns lai parauj, lai velns par stenderi! — es skatos uz jums un brīnos, un pirmoreiz mūžā nevaru vien nobrīnīties!

Nelīdzēja ne mātes klajais izbrīns, ne ari Peskas dedzība, ar kādu viņš uzskaitīja visus labumus, kas mani gaida jaunajā darbā: pats nezinu, kāpēc, bet man negribējās pārcelties uz Limridžas muižu. Uzskaitījis visus iespējamos iebildumus, kāpēc varbūt man nevajadzētu doties uz Kamberlendu, un, man pašam par lielu apmulsumu, citu pēc citas uzklausījis atbildes, lūkoju minēt pēdējo šķērsli, pajautādams, kas notiks ar maniem audzēkņiem Londonā, kamēr es jaunajām mistera Fērlija dāmām mācīšu skicēt no dabas. Kā jau varēja sagaidīt, viņi man atbildēja, ka lielākā daļa no maniem audzēkņiem būšot prom rudens ceļojumos un tos dažus, kas palikšot pilsētā, varētu pārņemt savā ziņā kāds no maniem kolēģiem zīmēšanas skolotājiem, kura skolēnus pats kādreiz tiku pieņēmis līdzīgos apstākļos. Māsa atgādināja, ka šis džentlmenis vēl īpaši piedāvājies man to atlīdzināt, ja kādreiz es vēlētos aizbraukt no pilsētas;

māte visā nopietnībā lika man pie sirds, lai es kaut kādas lūkšas iedomas dēl nenodarot pāri pats sev un savai veselībai, un Peska žēli lūdzās, lai es viņu tik gauži nesāpinot, atraidīdams pirmo pakalpojumu, kuru viņš spējis piedāvāt, savam dzīvības glābējam.

Acīm redzamā sirsnība un mīlestība, kas mudināja uz šādiem iebildumiem, aizkustinātu katru, kam vien sirds ir krūtis. Lai arī nespēju pārvarēt savu neaprēķināmo ietiepību, vismaz man pietika godaprāta kārtīgi nokaunēties, un mūsu pārrunas beidzās it jauki — es padevos un nosolījos darīt visu, ko no manis prasīs.

Un noskaņa kļuva gaišāka, tiklīdz pievērsāmies asprātīgām pārrunām par to, kas mani sagaida Kamberlendā abām jaunajām dāmām pie sāniem. Iedzēris mūsu tautisko groku, kas brīnumainā kārtā bija iesitis viņam galvā jau piecas minūtes pēc ieliešanas rīklē, Peska sasparojās un kā īstens anglis teica runu pēc runas, uzdzerdams uz manas māmuļas, māsas un manis paša vese llbu, un tā bez sava gala, bez mitas, uz mistera Fērlija un abu jauno dāmu veselību, līdz beidzot aizgrābts pateicās visiem par jauki aizvadīto vakaru.

—      Mazs noslēpums, Volter, — pačukstēja sīkaudzis, kad abi reizē devāmies mājup. — Vaigi deg, tiklīdz iedomāju savu daiļrunību. Vai plīstu aiz godkāres. Sajās dienās es kļūšu par jūsu dižā parlamenta locekli. Visu mūžu esmu sapņojis par šo augsto titulu.

Otrā rītā es aizsūtīju ieteikuma rakstus profesora lietvedim Portlendas laukumā. Pagāja trīs dienas, un es ar slepenu gandarījumu nospriedu, ka manos dokumentos kaut kas nav bijis īsti precīzi formulēts. Ceturtajā dienā atbilde tomēr pienāca. Misters Fērlijs pieņemot manus pakalpojumus un lūdzot tūdaļ pat posties uz Kamber- lendu. Visi nepieciešamie norādījumi par braucienu bija rūpīgi un skaidri izklāstīti postskriptā.

Kaut ari bez īpašas nojausmas, es tomēr sakravājos, lai rīta agrumā brauktu prom no Londonas. Pievakarē Peska pa ceļam uz kādu mielastu iegriezās pie manis atvadīties.

—      Kad būsiet jau prom, es slaucišu asaras, — profesors līksmi iesaucās, — tai brīnišķajā apziņā, ka dzīves plašajos ūdeņos jūs ievadījusi mana gādīgā roka. Brauciet, draugs! Tiklīdz jums Kamberlendā uzsmaidīs laime, dieva dēl, kaliet dzelzi, kamēr tā karsta. Appreciet vienu no

jaunajām dāmām, kļūstiet parlamenta loceklis un, kad jums vairs augstāk nebūs kur kāpt, atcerieties, ka tas ir Peskas nopelns un šis Peska pats stāv tur apakšā!

Lūkoju pasmaidit par strupulīša mazo atvadu joku, bet nevarēju piespiesties. Sirds sažņaudzās sāpēs, kad šķiroties viņš teica šos nenopietnos vārdus.

Palicis atkal viens, gāju uz Hempstedas kotedžu atvadīties no mātes un māsas.

IV

Visu dienu bija neciešami tveicējis, un arī nakts bija tik sutīga, ka ne elpu atvilkt.

Māte un māsa jau bija izteikušas tik daudz atvadu vārdu un vairākiem lāgiem lūgušas vēl brītiņu uzkavēties; kad kalpone aizslēdza dārza vārtiņus, bija gandrīz jau pusnakts. Paspēru jau pāris soļu pa īsāko ceļu atpakaļ uz Londonu, tad apstājos, vēl nevarēdams izšķirties.

Mēness lipa bija gluži apaļa pie zilzilajām debesīm, kur neredzēja nevienas vienīgas zvaigznītes, šai biedī- gajā gaismā kūkumainais tīrelis izskatījās tāds, it kā visa dzīvā radība no tā būtu aizmukusi un tas atrastos simtiem jūdžu no lielās pilsētas, kas snauduļoja turpat lejāk. Bija pretīgi pat iedomāties, ka tūlīt būs jāienirst pilsētas tumšajā sutoņā. Iedomājoties vien, ka būs jāliekas gultā tai smacīgajā istabelē, man aizžņaudzās elpa. Tāpēc nolēmu pastaigāt svaigā gaisā un izvēlējos pašu garāko apkārtceļu — bālgano, līkumaino taciņu pāri vientulīgajam tīrelim, tad, nogriezies pa Finčlijas šoseju, es nokļūtu priekšpilsētas visklajākajā rajonā, rīta vēsumā vēl tiktu garām Rīdžentparka rietumpusei un mājās būtu.

Klusiņām žagos pāri tīrelim, izbaudīdams dievišķo mieru, apbrīnodams liego gaismas un ēnu rotaļu, tām aizbēgot pa kupraino tīreli. Sperot pirmos, pašus tīkamākos nakts pastaigas soļus, kāri visiem jutekļiem tvēru šo ainavu un izmetu no galvas visas domas — nudien, diez vai es tobrīd vispār biju spējīgs domāt.

Bet, kad tīrelis jau bija palicis aiz muguras un es biju iegriezies sānceļā, ainava kļuva nabagāka un, dabiski, mazpamazām raisījās domas par manā dzīves veidā un darbā gaidāmajām pārmaiņām, un visi citi iespaidi lēnī-

tiņām pagaisa. Kad ceļš izbeidzās, biju lā aizrāvies, ka jau skaidri iztēlojos Limridžas muižu, pašu misteru Fēr- liju un abas dāmas, kuru iemaņas akvareļa tehnikā jo drīz tiks nodotas manā pārziņā.

Apstājos krustcelēs, kur sastapas četri ceļi — ceļš uz Hempstedu, pa kuru tikko biju nācis, ceļš uz Finčliju, ceļš uz Vestendu un ceļš atpakaļ uz Londonu. Nemanot biju nogriezies pa šo tukšo lielceļu un gausi soļoju, aiz gara laika iztēlodamies, kādas varētu izskatīties šīs jaunās dāmas Kamberlendā, kad pēkšņi man asinis sastinga dzīslās — kāda roka no mugurpuses vieglītiņām skāra manu plecu.

Es tūdaļ cirtos apkārt, sažņaudzis pirkstos spieķa rokturi. Platā, baltā lielceļa vidū kā no zemes izlīdusi vai no debesīm nokritusi stāvēja vientuļa sieviete, no galvas lidz kājām tērpusies baltā; kad es pagriezos, viņa vērās manī ar mēmu jautājumu, pacēlusi roku pret tumšo nakts plīvuru virs Londonas.

Biju pārāk nobijies, pēkšņi ieraugot tik neparastu parādību nakts melnumā un šajā nomaļajā vietā, lai attaptu pajautāt, ko viņa te meklē. Svešā ierunājās pirmā:

— Vai šis ceļš ved uz Londonu?

Pēc tik dīvaina jautājuma es ielūkojos viņas sejā vērīgāk. Pulkstenis rādīja gandrīz vienu. Mēness gaismā skaidri samanīju tikai bālu, jaunu seju, kalsnu, asiem vaibstiem ap vaigiem un zodu, lielas, skumjas, domīgas acis, biezas, nervozas, neizteiksmīgas lūpas un gaišus pelēcīgi brūnganas nokrāsas matus. Spriežot pēc izturēšanās, viņa nelikās ne vieglprātīga, ne bezkaunīga, viņa bija mierīga, savaldīga, mazliet melanholiska, tāda kā aizdomīga, ne īsti dāma, ne ari zemākas kārtas sieviete. Balss, cik nu es paguvu ieklausīties, bija neparasti mierīga un vienmuļa, un viņa runāja ārkārtīgi ātri. Sieviete turēja rokā nelielu somu, un viņas apģērbs — balta cepure, balts lakats un balts tērps —, cik nopratu, nekādā zinā nebija šūdināts no īpaši smalka vai īpaši dārga auduma. Viņa bija slaida, vidēja auguma, viņas gaitā un kustībās nebija nekā pārspīlēta. Tik daudz es ievēroju blāvajā gaismā un mulsinoši dīvainajos apstākļos, kādos mēs bijām sastapušies. Kas viņa bija par sievieti un kā viņa gadījusies šeit viena uz lielceļa pusnakts stundā, to es nevarēju iedomāties. Biju drošs vienīgi par to, ka pats trulākais cilvēks nespētu nepareizi iztulkot, kāpēc viņa (o jautā, pat tik aizdomīgi vēlā stundā un tik aizdomīgi vientuļā vietā.

—    Vai iūs mani dzirdat? — viņa teica pavisam mierīgi un ātri, bez mazākā īgnuma vai neiecietības. — Es jautāju — vai šis ceļš ved uz Londonu?

—    Jā, — es atbildēju, — šis pats ir tas ceļš; tas ved uz Sentdžona birzi un Rīdžentparku. Piedodiet, ka tūda) neatbildēju. Jutos diezgan pārsteigts, pēkšņi ieraudzīdams jūs uz ceļa, un pat šobrīd vēl neesmu īsti attapies.

—    Jūs taču neturēsiet mani aizdomās, ka esmu nodarījusi ko ļaunu? Nekā Jauna neesmu izdarījusi. Es cietu katastrofā … jūtos bezgala nelaimīga viena un tik vēlā stundā. Kāpēc jūs domājat, ka esmu izdarījusi kaut ko Jaunu?

Viņa to pateica, bez kāda iemesla iedegusies un uztraukusies. un atkāpās dažus soļus. Kā vien mācēdams, lūkoju viņu nomierināt.

•— Lūdzama, nedomājiet, ka man modušās kādas aizdomas, — es sacīju. — Manus prātus nodarbina viena vienīpa doma — kā jums palīdzēt, ja vien tas stāv manos spēkos. Biju tikai pārsteigts, sastapdams jūs uz ceļa, jo tas nupat vēl likās pavisam tukšs.

Viņa pagriezās un rādīja atpakaļ uz vietu, kur Londonas ceļš savijas ai Hempstedas ceļu un kur dzīvžogā bija sprauga.

—    Es dzirdēju jūs nākam, — viņa teica, — un paslēpos tur, lai apskatītos, kas jūs esat par cilvēku, pirms uzdrošinos uzrunāt. Es šaubījos un baidījos, kamēr nebijāt pagājis garām, un tad biju spiesta zagties jums pa pēdām un apturēt jūs.

Zagties pa pēdām un apturēt mani? Kāpēc gan neuzsaukt man? Dīvaini, lai neteiktu vairāk.

—    Vai varu jums uzticēties? — viņa jautāja. — Jūs taču nebūsiet par mani sliktās domās tāpēc, ka esmu cietusi katastrofā?

Viņa samulsusi aprāvās, pārlika somu otrā rokā un smagi nopūtās.

Šīs sievietes vientulība un nevarība bija aizkustinoša. Tālākos prātojumus apklusināja dabiskais instinkts — palīdzēt viņai, saudzēt viņu; jebkurš vecāks, prātīgāks un vienaldzīgāks cilvēks tik dīvainā situācijā laikam gan būtu bijis mazliet piesardzīgāks.

—        Varat man uzticēties, ja vien jums nav padomā nekas ļauns, — es teicu. — Ja nevēlaties izskaidrot šo dīvaino situāciju, nerunāsim vairs par to. Man nav tiesību prasīt jums paskaidrojumus. Sakiet, kā es varu jums palīdzēt, un, ja vien tas būs manos spēkos, es palīdzēšu.

—    Jūs esat ļoti laipns, un es jūtos bezgala pateicīga, ka esmu sastapusi jūs. — Trīsošajā balsī, kādā viņa pateica šos vārdus, es pirmoreiz saklausīju sievišķu maigumu, taču lielajās, skumjajās, vērīgajās acīs, kas vēl arvien raudzījās manī, neiemirdzējās ne asara.

—    Esmu bijusi Londonā vienu vienīgu reizi, — viņa bēra vārdus arvien ātrāk un ātrāk, — un es pilsētu tikpat kā nepazīstu. Vai šeit varētu dabūt kādu ekipāžu? Varbūt ir pārāk vēls? Nezinu. Ja jūs man parādītu, kur dabūt ekipāžu … un apsolītu, ka jūs mani neizprašņāsiet un ļausiet man aizbraukt, kad un kā vien man patiks… man Londonā ir draudzene, kas mani saņems atplestām rokām … nekas cits man nav vajadzīgs … Vai apsolāt?

Viņa satraukta paskatījās uz priekšu, atpakaļ, tad, atkal pārlikusi somu otrā rokā, atkārtoja vārdus: «Vai apsolāt?» un cieši raudzījās man sejā, kā lūgdamās bailēs un mulsumā, — un man kļuva viņas žēl.

Ko es varēju darīt? Tur stāvēja nevarīgs svešinieks, pilnīgi atstāts manā varā … un šis svešinieks bija nelaimīga sieviete. Tuvumā nebija nevienas mājas, neviena garāmgājēja, kam prasīt padomu, un zemes virsū nebija likuma, kas piešķirtu man tiesības viņu ietekmēt, pat ja es būtu zinājis, kā to izdarīt. Es rakstu šīs rindas un neuzticos vairs pats sev. Sāk rēgoties visi tālākie notikumi, un es pats neapjēdzu, ko rakstu. Tomēr es vaicāju vēlreiz — ko es varēju darīt?

Ko es tiešām darīju — es centos iegūt laiku, izprašņādams viņu.

—    Vai esat pārliecināta, ka draudzene Londonā pieņems jūs tik vēlā stundā? — es vaicāju.

—    Pilnīgi pārliecināta. Tikai apsoliet, ka jūs ļausiet man iet, kad un kā pati vēlēšos… tikai apsoliet, ka mani neizprašņāsiet. Vai apsolāt?

Atkārtodama šos vārdus trešoreiz, viņa pienāca man tuvu, tuvu un pielika roku, savu trauslo roku pie manām krūtīm liegi, tik tikko jaušami; roka bija auksta (kad es to satvēru savā plaukstā) pat tai tveicīgajā ņaktī. Neaizmirstiet, ka es biju jauns, neaizmirstiet, ka mani skāra sievietes roka.

—    Jūs apsolāt?

—    Jā.

Viens vienīgs vārds!

Šis īsais ierastais vārds, kas katram ir uz lūpām ik dienu, ik stundu. Ak debess! Es drebu vēl tagad, to rakstīdams.

Mēs devāmies uz Londonu, austošās dienas agrajā, klusajā stundā soļodami blakus — es un šī sieviete, kuras vārds, kuras raksturs, dzīves stāsts un dzīves mērķi un pat viņas atrašanās te man blakus tobrīd bija neizdibināms noslēpums. Tas bija kā sapnis. Vai es vēl biju Vol- ters Hārtraits? Vai šis bija tas pats labi pazīstamais vienmuļais ceļš, pa kuru svētdienās ļaudis mēdza pastaigāties? Vai tiešām tikai pirms vairāk nekā stundas biju iznācis no māmuļas klusās, siltās, mājīgās, tik ierastās paspārnes? Biju pārāk apmulsis, jutu tādu kā pārmetumu un labu brīdi nepārmiju ar svešo ceļabiedri ne vārda. Arī šoreiz klusumu pārtrauca viņas balss.

—        Gribu jums kaut ko vaicāt, — viņa pēkšņi ierunājās. — Vai Londonā jums daudz paziņu?

—   Jā, daudz.

—   Un daudzi no augstākās sabiedrības?

Šai savādajā jautājumā nepārprotami bija saklausāmas aizdomas. Es vilcinājos ar atbildi.

—   Daži, — es pēc brīža noteicu.

—        Daudzi … — Viņa aprāvās un pētījoši vērās man sejā. — Daudzi ar baroneta titulu?

Pārmēram izbrīnīts, es savukārt jautāju viņai:

—    Kāpēc jūs tā vaicājat?

—        Cerībā, ka ir tomēr viens baronets, kuru jūs nepa zīstat.

—    Vai jūs nosauksiet viņa vārdu?

—        Nevaru . . . neuzdrošinos… es vairs nevaldu pār sevi, tiklīdz to pieminu. — Viņa runāja skaļi, gandrīz vai nepatīkami skaļi, pacēla un dusmīgi pakratīja dūri, tad tikpat pēkšņi saņēma sevi atkal rokās un piebilda gandrīz vai čukstus: — Pasakiet, kurus fūs pazīstat.

Grūti bija viņai atteikt, un es izdabāju šim untumam, nosaukdams trīs cilvēkus. Divi no tiem bija ģimenes galvas, kuru meitām es biju pasniedzis stundas; minēju ari vecpuisi, kas kādreiz bija paņēmis mani līdzi izbraukumā ar jahtu, lai es viņam uzzīmētu dažas skices.

—    A! Tātad jūs viņu nepazīstat, — viņa teica, atviegloti uzelpodama. — Un vai jums pašam ir tituls?

—    Ne uz to pusi. Esmu tikai zīmēšanas skolotājs.

Tiklīdz biju to pateicis — varbūt ar tādu kā rūgtumu—,

viņa ieķērās man rokā ar sev raksturīgo straujumu.

—    Nav no augstākās sabiedrības, — viņa murmināja. — Paldies dievam! Tātad varu uzticēties viņam.

Līdz šim es biju pārvarējis ziņkāri un nedomāju par ceļabiedri, bet tagad vairs nenoturējos.

—    Šķiet, jums ir nopietns iemesls apsūdzēt kādu no augstmaņiem? — es ieminējos. — Varbūt baronets, kura vārdu jūs atsakāties nosaukt, nodarījis nepiedodamu pārestību? Viņa dēļ jūs atrodaties šeit šajā neparastajā nakts stundā?

—    Nejautājiet, nespiediet mani runāt par to, — viņa atbildēja. — Šobrīd es to nespēju. Ar mani apgājās nesaudzīgi, un man nodarīja pāri nežēlīgā kārtā. Esiet tik laipns, nāciet ātrāk un nerunājiet ar mani. Es ļoti vēlos klusēt… ļoti vēlos nomierināties, ja vien spēšu.

Mēs atkal gājām ašā solī un vismaz pusstundu nebil- dām ne vārda. Tā kā man bija aizliegts izprašņāt, es ik pa brīdim zagšus pametu skatienu sāņus. Viņas seja gandrīz nebija pārvērtusies, lūpas bija cieši sakniebtas, piere saraukta, skatiens vērsts uz priekšu, ass un tomēr izklaidīgs. Sākās jau pirmās mājas un jaunā Veslejas koledžas ēka vairs nebija tālu, kad viņas vaibsti it kā atslāba un viņa atkal ierunājās:

—    Vai jūs dzīvojat Londonā?

—    Jā. — To teikdams, es atskārtu, ka viņa varbūt nolēmusi lūgt man palīdzību vai padomu un varbūt vajadzētu aiztaupīt viņai vilšanos, brīdinot, ka tuvākajā laikā nebūšu mājās. Tāpēc arī piebildu: — Bet rīt es būšu jau tālu no Londonas. Braucu uz laukiem.

—    Uz kurieni? — viņa jautāja. — Uz ziemeļiem vai dienvidiem?

—    Uz ziemeļiem — uz Kamberlendu.

—    Uz Kamberlendu! — viņa klusiņām atkārtoja. — Ak! Kaut es varētu braukt līdzi! Kādreiz biju Kemberlendā laimīga.

Es atkal mēģināju pacelt priekškaru, kas bija nolaidies starp šo sievieti un mani.

—    Varbūt skaistā ezeru zeme ir jūsu dzimtā puse? — es ieminējos.

—    Nē, — viņa attrauca, — esmu dzimusi Hempširā, bet mazu laiciņu gāju skolā Kamberlendā. Ezeri? Ezerus es neatceros. Limridžu ciemā, Limridžas muižā — tur gan gribētu vēlreiz pabūt.

Tagad bija mana kārta brīnīties. Mana interese jau tā bija sakairināta. Un, kad noslēpumainā ceļabiedre nevilšus ieminējās par mistera Fērlija mājokli, man aiz satraukuma kājas sāka grīļoties.

—    Vai aiz muguras kāds sauca mūs? — viņa jautāja, nobijusies pamezdama acis visapkārt, tiklīdz es apstājos.

—    Nē, nē. Mani tikai apmulsināja šī Limridžas muiža. Pirms dažām dienām kāds kamberlendietis par to ieminējās.

—    Ā! Taču ne manējie! Misis Fērlija jau atdusas kapu kalniņā, viņas laulātais draugs arī turpat, un mazā meitiņa droši vien ir izdota pie vīra un nav vairs tai pusē. Nezinu, kas tagad mitinās Limridžā. Ja kāds ar šādu vārdu vēl palicis starp dzīvajiem, tad mīlu to tikai misis Fērlijas gaišās piemiņas dēļ.

Likās, ka viņa grib vēl kaut ko bilst, bet, kamēr viņa tā runāja, alejas galā jau ieraudzījām barjeru. Viņas roka sažņaudza manu elkoni un acis satraukumā raudzījās uz vārtiem.

—    Vai uzraugs stāv pie barjeras? — viņa jautāja.

Tur neviens nestāvēja; ieejot pa vārtiem, nemanījām

ne dzīvas dvēseles. Ieraugot gāzes laternas un mājas, viņa atkal it kā uzbudinājās, kļuva nepacietīga.

—    Esam Londonā, — viņa teica. — Vai jūs manāt kādu ekipāžu? Esmu piekususi un nobijusies. Gribu kāpt ekipāžā un ļaut, lai mani ved.

Paskaidroju, ka vēl gabaliņš jāiet līdz ormaņu stāvvietai, ja vien pa ceļam negadīsies tukša ekipāža, un tad mēģināju atkal pievērsties Kamberlendai. Veltīgi. Iesēsties ekipāžā un aizbraukt — citas domas viņai nebija. Ne par ko citu viņa nespēja ne runāt, ne domāt.

Nebijām vēl tikuši ne līdz alejas vidum, kad ieraudzīju ormani pieturam pāris namu tālāk ielas pretējā pusē. Kāds džentlmenis izkāpa un nozuda dārza vārtos. Es uzsaucu, bet vedējs jau atkal uzrausās uz bukas. Kad šķērsojām aleju, manas ceļabiedres nepacietība ar katru soli auga augumā un viņa gandrīz raušus rāva mani līdzi.

—    Ir tik vēls, — viņa teica. — Es steidzos tikai tāpēc, ka ir tik vēls.

—     Nevai u jūs ņemt, ser, ja nebraucat uz Totenhem- kotrodu, — ormanis laipni atbildēja, kad biju pavēris durtiņas. — Mans zirgs vairs neturas kājās, labi ja aiz- vilksimies līdz stallim.

—    Jā, jā. Tas man i iesi der. Man ir pa ceļam, man ir pa ceļam.

Viņa runāja aizgūtnēm un man garām iespraucās ratos.

Pirms ļāvu viņai sēsties ratos, pārliecinājos, vai braucējs ir kārtīgs vīrs un vai nav iereibis. Un tagad, kad sieviete jau bija apsēdusies, es lūdzu, lai ļauj viņu pavadīt, lai redzu, ka viņa laimīgi nokļūst galā.

—     Nē, nē, nē, — viņa uzbudināta atteica. — Esmu drošībā un pavisam apmierināta. Ja esat džentlmenis, atcerieties savu solījumu. Lai viņš brauc, kamēr es likšu pieturēt. Paldies jums, vēl un vēlreiz paldiesl

Mana roka atradās pie ekipāžas durtiņām. Viņa to satvēia, noskūpstīja un atgrūda. To pašu brīdi rati sakustējās — es paliku uz ceļa neskaidrā iedomā, ka tie vēlreiz jāaptur, pats lāgā nezināju, kādēļ. Es vilcinājos, negribēdams viņu biedēt un mocīt, beidzot tomēr uzsaucu, bet tik klusu, ka ormanis nesadzirdēja. Riteņu rīboņa attālinoties kļuva arvien klusāka, ekipāža saplūda ar melnajām ēnām uz ceļa … sievietes baltā vairs nebija.

Bija pagājušas minūtes desmit vai vairāk. Vēl arvien stāvēju tai pašā ielas pusē, neviļus paspēru uz priekšu pāris soļu, tad atkal, pats to neat- skārzdams, apstājos. Vienu brīdi sāku jau šaubīties, vai tas viss tik tiešām piedzīvots, tad atkal mani mulsināja un mocīja nelāga sajūta, it kā es būtu kaut ko izdarījis aplam, un lā mani dzina neziņā, kā īsti būtu vajadzējis darīt. Gandrīz neapjautu, uz kurieni dodos, ko grasos darīt, zināju tikai, ka

man galvā ii viens vienīgs juceklis, kad pēkšņi atjēdzos, — laikam vajadzētu teikt, — pamodos, izdzirdējis no mugurpuses strauji tuvojamies ratu rīboņu.

Ceļmalā dārza koku melnajā ēnā es apstājos un pametu skatienu apkārt. Iepretī ceļa gaišākajā pusē mazu gabaliņu aiz manis Rīdžentparka virzienā soļoja policists.

Garām aizripoja vaļēji pasta rati, tajos sēdēja divi vīri.

—        Pieturiet! — viens sauca. — Tur iet policists. Pajautāsim viņam.

Zirgs tūdaļ tika apstādināts pāris soļus no tās vietas, kur es stāvēju.

—        Policisti — sauca tas pats runātājs. — Vai nemanījāt kādu sievieti ejam pa šo ceļu?

—    Kāda viņa izskatījās, ser?

—    Ģērbusies gaiši violetā tērpā …

—        Nē, nē! — iejaucās otrs. — Drēbes, kuras viņai iedevām, atrada noliktas uz gultas. Prom iedama, viņa droši vien uzģērbusi tās pašas, ar kurām atbrauca pie mums. Baltā, policista kungs, Sieviete baltā.

—    Neesmu gan redzējis, ser,

—        Ja jūs vai kāds no jums sastop šo sievieti, aizturiet viņu un drošā apsardzībā nogādājiet atpakaļ. Te būs adrese. Es segšu visus izdevumus un uzvijām vēl krietni atlīdzināšu.

Policists paskatījās uz pasniegto vizītkarti.

—    Kāpēc viņa būtu aizturama, ser? Ko viņa nodarījusi?

—        Nodarījusi! Viņa izbēgusi no mana trako nama. Neaizmirstiet — sieviete baltā. Braucam tālāki

V

«Viņa izbēgusi no trako nama!»

Godīgi sakot, šo briesmu vēsti es nemaz neuzņēmu kā lielu atklājumu. Daži no ērmotajiem jautājumiem, kurus man bija uzdevusi šī sieviete baltā, kad biju pārsteidzīgi apsolījis ļaut viņai rīkoties pēc pašas ieskatiem, jau bija vedinājuši uz domām, ka viņa ir vieglprātīga un untumaina vai arī kāds nesens trieciens izsitis viņu no garīgā līdzsvara. Taču doma par pilnīgu vājprātību, kas mums visiem saistās ar vārdiem «trako nams», vaļsirdīgi

jāatzīstas, m in nebija nākusi prātā. Ne viņas valodā, ne ari rīcībā nebiju manījis nekā tāda, kas par to liecinātu, un nejutos drošs pat par svešā vīra vārdiem, kad tas pavisam citā gaismā bija izklāstījis to policistam.

Ko es biju izdarījis? Palīdzējis upurim izbēgt no visbriesmīgākās šantāžas vai arī palaidis šo nelaimīgo radību plašajā Londonā, kad mans un jebkura cita cilvēka pienākums bija to visžēlīgi pavadīt? Kļuva pavisam nelāgi ap sirdi, meklējot atbildi uz šo jautājumu.jzjūtot pašpārmetumus, ka šis jautājums nāk par vēlu.

Kad satraukts beidzot pārrados Klementa Pajumtes mebelētajās istabiņās, par aizmigšanu nemaz nebija ko domāt. Tā pagāja stunda pēc stundas līdz pat ausmai, kad bija jāpošas ceļā uz Kamberlendu. Apsēdos un lūkoju kaut ko uzskicēt, tad atšķīru grāmatu, bet sieviete baltā it kā izņēma man zīmuli no rokām, it kā aizšķīra grāmatu. Vai šai nelaimīgajai būtnei nodarīts pāri? Tā bija mana pirmā doma, kaut arī savā patmīlībā centos to atgainīt. Tad prātā nāca citas domas, vairs ne tik plosošas. Kur viņa likusi ormanim apturēt? Kas ar viņu tagad noticis? Vai vīri pasta ratos sadzinuši pēdas un sagūstījuši viņu? Vai viņa vēl atbildēja par savu rīcību, un vai mūsu abu ceļi kādreiz vēl krustosies miglā tītajā nākotnē, vai mums būs lemts vēl sastapties?

Man no pleciem novēlās kā slogs, kad beidzot pienāca brīdis aizslēgt istabas durvis, pamest visas līdzšinējās ierastās nodarbības, pateikt ardievas Londonas skolēniem un draugiem un atkal doties pretī jaunam darbam un jaunai dzīvei. Pat steiga un drūzma dzelzceļa galastacijā, citkārt tik nogurdinoša un nepatīkama, pat tā mani uzmundrināja.

Postskriptā bija norādīts, ka jābrauc līdz Kārlailai, tur jāpārsēžas un jābrauc tālāk piekrastes virzienā. Kā par postu, ceļā no Lenkasteras uz Kārlailu sabojājās lokomotīve. Sī negadījuma dēļ es nokavēju pārsēšanos vilcienā, ar kuru man nekavējoties vajadzēja braukt tālāk. Bija jāgaida vairākas stundas, un, kad vēlais vilciens beidzot nogādāja mani Limridžas muižai tuvākajā stacijā, bija jau pāri desmitiem un nakts tik tumša, ka es tik tikko aiz- klunkuroju līdz faetonam, kuru misters Fērlijs bija atsūtījis man preli.

Braucējs bija acīm redzami nobažījies, ka ierodos ar tādu nosebošnnos. Tas bija tas ārkārtīgi goddevīgais

īgnums, kas piemīt ikvienam kalpotājam Anglijā, Mēs lēnām braucām pa tumsu, nepārmīdami ne pušplēsta vārda. Celi bija slikti, un tādā nakts melnumā nebija iespējams palaist rikšiem. Pēc mana pulksteņa bija pagājusi gandrīz pusotra stunda cejā, kad izdzirdēju jūras šņākoņu tālumā un mūsu riteņu čirkstoņu uz gluda, grantēta ceļa. Iegriezāmies pa vārtiem, pirms tikām uz piebraucamā ceja, un tad vēl pa citiem vārtiem, un tikai tad apturējām mājas priekšā. Man pretī iznaca sulainis, livreju nometis; viņš svinīgi pavēstīja, ka visi jau devušies pie miera, un tad ieveda mani lielā istabā ar augstiem griestiem, kur mani gaidīja vakariņas vientulībā neiedomājami garā ēdamgalda pašā viņā galā.

Biju pārāk noguris un nomākts, lai kaut ko ēstu vai dzertu, it īpaši vēl, kad šis sulainis visā nopietnībā apkalpoja mani tik smalki, it kā tas būtu viesību galds un pie tā nesēdētu vientuļš vīrs. Nepilnā stundas ceturksnī biju paēdis, un mani veda, lai ierādītu guļamtelpu. Sulainis svinīgi ieveda mani glīti iekārtotā istabā, pateica: «Brokastis deviņos, ser!» — pameta acis apkārt, pārliecinādamies, vai viss ir savā vielā, un klusiņām izgāja.

«Kas man šonakt rādīsies sapņos?» es prātoju, nopūz-

dains sveci. «Sieviete baltā? Varbūt Kamberlendas muižas nepazīstamie iemītnieki?»

Bija savāda sajūta — gulēt mājās kā ģimenes draugam un tomēr nepazīt nevienu tās iemītnieku, pat pēc izskata ne!

VI

Kad otrā rītā piecēlies uzvilku aizkaru, skatienam atklājās augusta saulē vizošā jūra un dūmakainās zilgmes ieskautais tālās Skotijas piekrastes apvārsnis.

Tas bija kā vēl neredzēts brīnums pēc pilsētas apnicīgās stūrainās kieģeļēku panorāmas, un brīdī, kad es to ieraudzīju, it kā sākās cita dzīve, sāka vērpties citas domas. Bija dīvaina sajūta, it kā pēkšņi mani nekas vairs nesaistītu ar pagātni, es pat nemeklēju nekādas skaidrības ne par tagadni, ne par nākotni. Pēdējo dienu notikumi pagaisa no atmiņas, it kā tie būtu atgadījušies sen, sen. Peskas neparastais paziņojums, kā viņš izgādājis man šo vietu, atvadu vakars pie mātes un māsas, pat mīklainais piedzīvojums ceļā mājup no Hempstedas — viss it kā bija tālu prom no manis. Kaut arī sieviete baltā neizgāja man no prāta, viņas tēls jau bija kļuvis blāvs un neskaidrs.

īsi pirms deviņiem nokāpu apakšstāvā. Vakarējais sulainis tikpat svinīgi sagaidīja mani, staigādams pa gaiteņiem, un visžēlīgi parādīja man ceļu uz brokastu istabu.

Tiklīdz sulainis atvēra durvis, acis apstājās pie bagātīgi klāta brokastgalda garenas istabas pašā vidū. Tad mans skatiens pievērsās tālākajam logam, un es ieraudzīju pie tā ar muguru pret mani stāvam kādu sievieti. Jau pirmajā mirklī mani pārsteidza auguma vienreizīgais skaistums un pozas dabiskā grācija. Viņa bija slaida, taču ne pārāk slaida, labi noaugusi, taču ne apaļa, ar mazliet atmestu galvu; lokano un šmaugo vidukli, kuru tūdaļ pamanīja vīrieša acs, jo tas atradās īstajā vietā, nebija sakropļojuši korsetes žņaugi. Viņa nebija dzirdējusi mani ienākam, un es atļāvos sev to prieku labu brīdi pamielot acis, pirms pavilku vienu no krēsliem, jo apmulsumā citu neko nespēju izdomāt, lai pievērstu viņas uzmanību. Viņa tūdaļ pagriezās pret mani. Un, katrā viņas kustibā vērodams dabisku grāciju, kad viņa nāca

šurp no istabas viņa gala, es tā uztraucos, ka nevarēju vien sagaidit, kad ieraudzīšu seju. Viņa atgāja no loga, un es nodomāju: «Viņa ir brunete.» Vēl pāris soju tuvāk, un es nodomāju: «Viņa ir jauna.» Vēl tuvāk — un es nodomāju (cik pārsteigts jutos, nav vārdos pasakāms): «Viņa ir neglīta!»

Sen pieņemtā maksima par dabas nemaldību nekad vēl nav bijusi tik krasā pretrunā, nekad vēl daiļš augums tik dīvainā kārtā nav pievīlis cerības, pat licis šausmināties, kad pret mums pavērsta arī seja. Šī seja bija bezmaz melnīgsna, un tumšo pūku uz virslūpas bezmaz varēja dēvēt par ūsiņām. Viņai bija liela, stingra, vīrišķīga mute un zods, izvelbtas, vērīgas, apņēmīgas brūnas acis, neparasti zemu uz pieres noauguši biezi, ogļmelni mati. Sejas izteiksme bija jautra, atklāta un saprātīga, kamēr viņa klusēja, šķita, tai nemaz nepiemīt sievišķīgs maigums un piekļāvība — īpašības, bez kurām pat visglītākās sievietes skaistumam kaut kā pietrūkst. Ieraudzīt šādu seju un plecus, par kādiem tēlnieks varētu tikai sapņot, apjūsmot, un vērot šo neuzmācīgo grāciju, ko pauda simetriski veidoto locekļu daiļās kustiba«, un tad sajust gandrīz vai pretīgumu, reizē ar auguma daiļo veidolu ieraugot sejas stūrainos vaibstus un vīrišķīgo izteiksmi, — tā bija neparasta sajūta, kaut kāda bezpalīdzība, kā pa sapņiem, miegā, kad skaidri redzam ķēmīgo un pretdabisko un tomēr vēl nespējam ar to samierināties.

—    Misters Hārtraits? — dāma jautāja; viņas tumsnējā seja atplauka smaidā, atmaiga un kļuva sievišķīga, tiklīdz viņa sāka runāt. — Vakar vakarā vairs necerējām jūs sagaidīt un ierastajā laikā devāmies pie miera. Lūdzu atvainot par šo šķietamo nevērību, un atļaujiet stādīties priekšā — esmu viena no jūsu audzēknēm. Varbūt sa- sveicihāsimies? Agri vai vēlu tas būs jādara — kāpēc gan ne tūdaļ?

Šie neierastie apsveikuma vārdi tika pateikti skaidrā, dzidrā, tīkamā balsī. Roka — diezgan liela, toties daiļi veidota — tika pasniegta rāmā, nemākslotā paļāvībā, kā mēdz darīt augstāko aprindu sievietes. Mēs apsēdāmies pie brokastgalda tik sirsnīgi un draudzīgi, it kā būtu pazīstami sengadiem un norunājuši sastapties Limridžas muižā, lai kavētos atmiņās par kopā aizvadītajām dienām.

—    Ceru, ka esat ieradies no laba prāta un samierinājies ar pienākumiem, kas jūs šeit sagaida, — dāma turpināja. — Šorīt pie brokastgalda juras būs jāsamierinās ar manu sabiedrību. Māsa ir savā istabā, sasirgusi ar visbiežāk sastopamo sieviešu kaiti — vieglām galvas sāpēm, vecā guvernante misis Vēzija pūlas viņu ārstēt ar spēcinošu tēju. Tēvocis misters Fērlijs nekad neēd ar mums pie viena galda; viņš ir sačākstējis un mitinās pats savās vecpuiša istabās. Es esmu vienīgā šai mājā. Vēl te bija apmetušās divas jaunas dāmas, bet viņas vakar izmisumā aizbrauca, un nav nekāds brīnums. Kamēr viņas šeit viesojās, mistera Fērlija veselības stāvokļa dēļ mēs neatļā- vāmies ne pajokot, ne padejot, ne parunāt ar kādu vīrieti, un tāpēc mēs četras citu neko nedarījām kā strīdējāmies un it īpaši pie pusdienu galda. Vai varat iedomāties četras sievietes kopā diendienā pie galda un be/ ķīviņa? Mēs esam tādas muļķes, neprotam īsināt cita citai laiku. Ziniet, es neesmu pārāk augstās domās par sievietēm, mister Hārtrait, — ko jums ieliet — tēju vai kafiju? — un sievietes pašas ari nav sevišķi augstās domās par sevi, lai arī maz ir tādu, kas atzīs to tikpat neliekuļoti kā es. Ak mūžs, jūs izskatāties apmulsis! Kāpēc? Varbūt jūs vēlaties uzzināt, ko jums pasniegs brokastīs? Vai brīnāties, ka izsakos tik vaļsirdīgi? Attiecībā uz to pirmo dodu jums draudzīgu padomu labāk neaiztikt auksto šķiņķi, kas nolikts jums pa tvērienam, pacietieties, līdz pagatavos omleti. Runājot par to otro, ieliešu jums tēju, lai nomierinās nervi, un darīšu visu, kas stāv sievietes spēkos (starp citu, tie ir gaužām vāji), lai pievaldītu savu mēli.

Tad ai gavilējošu smaidu viņa pasniedza man tējas tasi. Viņas raitajā valodā un neparastajā vaļsirdībā, sarunājoties ar pilnīgi svešu cilvēku, jautās tāds nepārprotams dabiskums un iedzimta paļāvība uz sevi un savu stāvokli, kas iedvestu cieņu pat vislielākajam pārgalvim. Tāpēc viņas sabiedrībā nebija iespējams būt oficiālam un atturīgam, vēl neiespējamāk šķita atļauties kaut niecīgāko familiaritāti, pat domās ne. Es to instinktīvi jutu, pat tad, kad man pielipa viņas jautrība, pat tad, kad pūlējos atbildēt viņai tikpat atklāti, tikpat mundri.

— Jā, jā, — viņa teica, kad biju atradis vienīgo izskaidrojumu savam apmulsumam, — es saprotu. Jūs esat pilnīgi svešs cilvēks šai mājā, un jūs mulsina mana atklātība, izsakoties par šī nama cienījamiem iemītniekiem. Gluži dabiski, man būtu derējis padomāt par to agrāk.

Katrā ziņā tas vēl ir vēršams par labu. Varbūt sāksim ar mani pašu, lai drīzāk tiekam skaidrībā. Mans vārds ir Mariona Helkūma, un, kā jau dažkārt sieviete, es neesmu visai precīza, godādama misteru Fērliju par savu tēvoci un mis Fērliju par māsu. Mana māte bija precējusies divreiz: vispirms ar misteru Helkūmu, manu tēvu, otrreiz ar misteru Fērliju, manas pusmāsas tēvu. Mums abām nav nekādas līdzības, ja nu vienīgi tik daudz, ka abas esam bārenes. Mans tēvs bija nabadzīgs, un mis Fērlijas tēvs bija pārticis vīrs. Man nepieder nekā, viņa ir bagāta. Es esmu melnīgsnēja un neglīta, viņa — gaišmate un skaista. Mani visi uzskata par īgnu un ērmotu (tam ii savs pamats), viņu visi uzskata par maigu un pievilcīgu (tam ir vēl vairāk pamata). Vārdu sakot, viņa ir eņģelis, bet es esmu … Nogaršojiet šo marmelādi, mister Hārtrait, un aiz cieņas pret sievieti pabeidziet šo teikumu pats. Ko lai jums stāstu par misteru Fērliju? Goda vārds, tikpat kā nekā nezinu. Tūlīt pēc brokastīm viņš droši vien aicinās jūs pie sevis, un jūs pats varēsiet viņu pavērot. Pagaidām varu teikt vienīgi to, ka, pirmkārt, viņš ir nelaiķa mistera Fērlija jaunākais brālis, otrkārt, ka viņš ir puiša cilvēks un, treškārt, ka viņš ir mis Fērlijas aizbildnis. Es nespēju dzīvot bez viņas, un viņa nespēj dzīvot bez manis, tāpēc arī atrodos Limridžas muižā. Mēs patiešām esam viena otrai pieķērušās; jūs droši vien teiksiet, ka to grūti saprast, ņemot vērā apstākļus, un tur es jums piekrītu, bet tā nu tas ir. Un jūs, mister Hārtrait, vai nu iepatiksieties mums abām, vai neiepatiksieties nevienai no mums, un pats grūtākais būs tas, ka jūs pastāvīgi būsiet kopā ar mums. Misis Vēzija ir lieliska, visiem galvenajiem tikumiem apveltīta sieviete, bet tas neko nelīdz — viņai šeit maza teikšana, un misters Fērlijs ir pārāk liels vājinieks, lai kādam īsinātu laiku. Es nezinu, kas viņam kait, ārsti tāpat īsti nezina, kas viņam kait, un viņš pats ari nezina, kas viņam kait. Mēs visi spriežam, ka tie ir nervi, un paši nezinām, ko mēs domājam, tā runādami. Lai nu kā būtu, es jums iesaku rēķināties ar viņa sīkajām ērmībām, kad šodien sastapsieties. Pajūsmojiet par viņa monētu, zīmogu un akvareļu kolekciju, un jūs iekarosiet viņa sirdi. Goda vārds, ja jums patīk dzīve lauku klusumā, es neredzu iemesla, kāpēc lai jums šeit neklātos labi. Pēc brokastīm jūs nodarbosieties ar mistera Fērlija zīmējumiem. Pēc otrajām brokastīm mis

Fērlija un es ņemsim savas skiču mapes un jūsu vadībā iesim izķēmot dabu. Zīmēšana, lieciet vērā, ir viņas lielākais untums, ne jau manējais. Sievietes nespēj zīmēt — viņu domas ir pārāk šaudīgas un skatiens pārāk nevērīgs, virspusīgs. Bet tas nav svarīgi, māsai patīk zīmēt, ta ka es vienā mierā ķēpāju krāsu un smērēju papīru viņas labad kā jebkura cita angļu sieviete. Vakaros, šķiet, mēs kaut kā iztiksim. Mis Fērlija jauki spēlē klavieres. Ar mani pašu ir bēdīgāk — es nepazīstu pat notis, toties mēs varam mēroties spēkiem šahā, ričuračā un (ar neizbēgamām sieviešu nepilnībām) pat pie biljarda galda. Vai tas jums šķiet pieņemami? Vai varēsiet samierināties ar mūsu kluso, ierasto dzīvīti? Varbūt jūs mocīs nemiers un slepenas ilgas pēc pārmaiņām un dēkām šai Limridžas vienmuļībā?

Līdz šim viņa bija runājusi bez apstājas, it kā piemīlīgi ķircinādamās; reizumis pārtraucu viņu ar mazsvarīgām piebildēm brīžos, kad pieklājība to prasīja. Taču satraukums, kas izskanēja pēdējā jautājumā, vai arī nejauši izmestais vārds «dēkām», lai cik viegli tas raisījās viņai no lūpām, lika atcerēties neseno sastapšanos ar sievieti baltā un pašas svešinieces atsaukšanos uz misis Fērliju un skubināja mani izdibināt, kas gan saista no patversmes izmukušo bezvārda bēgli ar dieva mierā aizgājušo Limridžas muižas īpašnieci.

—   Ja arī es būtu pats nemiera gars, — es sacīju, — kādu laiku man nedraudētu tieksme pēc dēkām. Tieši tai naktī pirms ierašanās šai namā es piedzīvoju kaut ko tādu, ka izbrīna un satraukuma, to es droši varu apgalvot, mis Helkūma, pietiks visam laikam, kamēr palikšu Kamberlendā, ja ne vēl ilgāk.

—   Ko jūs sakāt, mister Hārtrait! Vai man būs lemts to dzirdēt?

—   Jums ir tiesības to pieprasīt. Galvenā persona šai dēkā bija man pilnīgi sveša un varbūt ir pilnīgi sveša arī jums, bet viņa nudien minēja nelaiķes misis Fērlijas vārdu ar visdziļāko pateicību un cieņu.

—   Minēja manas mātes vārdu! Tas ir neaprakstāmi interesanti. Lūdzu, turpiniet!

Es tūdaļ pastāstīju par apstākļiem, kādos biju sastapis sievieti baltā, tieši tā, kā tas bija noticis, un vārds vārdā atkārtoju, ko viņa bija teikusi par misis Fērliju un Limridžas muižu.

Mis Helkūmas mirdzošās acis apņēmīgi vērās manējās, kamēr es visu atcerējos vārdu pa vārdam. Viņas seja pauda dzīvu interesi un izbrīnu, bet neko vairāk. Kā šai mudžeklī atšķetināt kādu pavedienu, viņai laikam bija tikpat maz saprašanas kā man.

—    Vai esat pilnīgi pārliecināts, ka šie vārdi tika teikti par manu māti? — viņa vaicāja.

—    Pilnīgi pārliecināts, — es atbildēju. — Lai kas šī sieviete būtu, kādreiz viņa mācījusies Limridžas skolā un misis Fērlija izturējusies pret viņu ar īpašu vēlību, un, ar pateicību atcerēdamās šo vēlību, viņa jūt aizkustinošu interesi par visiem vēl dzīvajiem ģimenes locekļiem. Viņa zināja, ka misis Fērlija un viņas vīrs abi jau ir miruši, un viņa runāja par misis Fērliju tā, it kā viņas būtu bijušas bērnības draudzenes.

—    Šķiet, jūs minējāt, viņa teikusi, ka viņas dzimtā puse esot citur.

—    Jā, viņa stāstīja, ka esot dzimusi Hempšīrā.

—    Un jums nekādi neizdevās izdibināt viņas vārdu?

—    Nekādi.

—    Gaužām dīvaini. Manuprāt, jums, mister Hārtrait, nevar pārmest, ka palaidāt brīvībā šo nelaimīgo būtni, jo viņa, cik saprotu, jūsu klātbūtnē nedarīja neko tādu, lai jūs viņai šo brīvību liegtu. Bet mazliet uzstājīgāks gan jūs varējāt būt un izdibināt vārdu. Mums kaut kā tomēr vajadzēs tikt pie skaidrības. Pagaidām varbūt neko nesakiet ne misteram Fērlijam, ne manai māsai. Tie abi neapšaubāmi tāpat nezina, kas ir šī sieviete un kāds viņas pagātnei varētu būt sakars ar mums. Turklāt abi ir pārlieku nervozi un jūtīgi, katrs gan pa savai modei, tāpēc nav viņus ko velti uzbudināt. Es pati degu ziņkārē un no šī brīža ar pilnu krūti ķeršos klāt, lai te kaut ko izlobītu. Kad mana māte ieradās te pēc otrajām laulībām, viņa tik tiešām nodibināja ciemā skolu, kas pastāv vē! šobaltdien. Bet vecie skolotāji visi jau dus dieva mierā vai ir pārcēlušies uz citurieni, tā ka no tās puses nekāda skaidiība nav gaidāma. Atliek vienīgi…

Šai brīdī mūsu sarunu pārtrauca sulainis, nesdams vēsti no mistera Fērlija, kas gaidot mani tūdaļ pēc brokastīm.

-— Uzkavējieties gaitenī, — manā vietā pasteidzās atbildēt mis Helkūma. — Misters Hārtraits tūdaļ ieradīsies. Es gribēju teikt, — viņa turpināja, atkal pievērsusies man, — ka mums ar māsu ir saglabājies milzum daudz

mātes vēstuļu, kas rakstītas gan tēvam, gan viņai pašai. Ja citādi nebūs iespējams tikt uz pēdām, rīta pusē es pārlukošu vēstules, kuras māte sūtījusi misteram Fērli- jam. Viņam ļoti patika Londona, un viņš reti kad uzturējās savās lauku mājās, un tādās reizēs māte mēdza viņam rakstīt un sīki jo sīki izklāstīt, kā iet Limridžā. Vēstulēs viņa daudz rakstīja par skolu, kas viņai bija tā pieaugusi pie sirds, un es gandrīz droši varu teikt, ka tad, kad tiksimies nākamreiz, šis tas jau būs celts gaismā. Lenču mēs ieturam divos, mister Hārtrait. Tad man būs tas prieks stādīt jūs priekšā māsai, un pēcpusdienā mēs visi pavizināsimies, izrādīsim jums apkaimi un skaistākās vietas. Tātad tiekamies divos.

Viņa man pamāja ar uzmundrinošu vēlību un apburoši izsmalcinātu familiaritāti, kas jautās katrā viņas solī, katrā viņas vārdā, un tad pa gala durvīm nozuda blakus istabā. Tiklīdz viņa bija prom, es izgāju gaitenī un sekoju sulainim, lai pirmoreiz skatītu vaigā pašu misteru Fērliju.

VII

Sulainis uzveda mani augšā gaitenī, pa kuru atkal nokļuvām guļamtelpā, kur biju aizvadījis pagājušo naktī, un, atvēris blakus istabas durvis, aicināja mani iekšā.

— Saimnieks man pavēlēja ierādīt jums pašam savu dzīvojamo istabu, ser, — sulainis teica, — un apvaicāties, vai jums ir pa prātam vieta un apgaismojums.

Es nudien laikam būtu pārāk untumains, ja man būtu kas iebilstams pret pašu istabu un iekārtu. Pa erkera logu pavērās tas pats brīnišķais skats, par kuru šorīt biju jūsmojis pie guļamtelpas loga. Mēbeles bija ārkārtīgi greznas un skaistas; istabas vidū uz galda krāšņi iesietas grāmatas; visas ērtības rakstīšanai un skaistas puķes; otrs galds pie loga bija apkrauts ar visiem nepieciešamajiem darba rīkiem, gleznojot akvareļtehnikā, turpat stāvēja piesliets neliels molberts, pēc patikas izplēšams un salokāms; sienas bija noklātas ar spilgtu kokvilnas mē- beļdrānu; uz grīdas indiešu paklāja dzeltenīgajā pamatā bija ieausts viegls sārtenums. Tā bija pati jaukākā un greznākā dzīvojamā istaba, kādā jebkad biju spēris savu kāju, un es aplūkoju to ar neslēptu sajūsmu.

Svinīgais sulainis bija pārāk labi mācīts, lai izrādītu kaut mazāko apmierinātību. Kad biju nodziedājis slavas dziesmu, viņš ledainā atturībā paklanījās un klusu atvēra durvis, pa kurām mēs atkal izgājām gaitenī.

Nogriezāmies ap stūri un nok|uvām citā gaitenī, pašā galā pa nelielu kāpņu posmu uzgājām vēl augstāk, tad izgājām cauri mazam, ieapaļam vestibilam un apstājāmies pie durvīm, kas bija aizsegtas ar tumšu, raupju vilnas audumu. Sulainis atvēra durvis un veda mani pāris solu tālāk līdz otrām durvīm, atvēra arī tās, pašķira bālzaļas zīda portjeras, lēnām pacēla tās aiz viena stūra, klusām izrunāja vārdus: «Misters Hārtraits» — un atstāja mani vienu.

Biju iekļuvis plašā telpā ar augstiem, ciļņu rotātiem griestiem; uz grīdas bija tik biezs un mīksts paklājs, it kā man zem kājām veselām kārtām būtu salocīts plīšs. Vienu sienu aizņēma milzīgs grāmatskapis ar kaut kāda neredzēta koka inkrustācijām. Tas nebija augstāks par sešām pēdām, un uz tā vienādā atstatumā cita no citas bija saliktas marmora statuetes. Pie pretējās sienas stāvēja divi antīki rakstāmgaldi, starp un virs tiem karājās iestiklota glezna «Madonna ar bērnu», kuras ietvara apakšējā stūrī bija piestiprināta apzeltīta plāksnīte ar Rafaela vārdu. Tiklīdz pārkāpu pār slieksni, istabas abās pusēs ieraudzīju pārvietojamus skapīšus un galdiņus ar bronzas inkrustācijām un intarsijām, kas bija apkrauti ar Drēzder.es porcelāna figūriņām, greznām vāzēm, ziloņkaula izstrādājumiem un visvisādiem zeltā, sudrabā un dārgakmeņos spīguļojošiem nieciņiem un retumiem. Istabas viņā galā man tieši pretī sauli aizsedza logu aizkari no tāda paša bālzaja zīda kā portjeras pie durvīm. Tāpēc gaisma bija klusināta, acij tīkama, noslēpumaina un vienādi krita uz visiem priekšmetiem, nevienu īpaši neizceldama, tā vēl vairāk likdama izjust dziļo klusumu un nošķiltību, kas valdīja šai telpā; miers gluži kā oreols apņēma arī vientuļo mājas saimnieku, kad viņš tur gurdi sēdēja, atgāzies lielajā atzveltnī, ar lasāmpulti pie vienas un mazu galdiņu pie otras rokas.

Ja pēc cilvēka ārienes, kad viņš tikko pabeidzis rīta tualeti un viņam jau pāri četrdesmitiem, var spriest par gadiem — kas gan ir stipri apšaubāms —, tad, torīt ieraugot misteru Fērliju, es viņam dotu tā starp piecdesmit un sešdesmit. Gludi skūtā seja bija kalsna, novājējusi un uzkrītoši bāla, taču ne grumbaina, deguns prāvs un līks, acis pelēcīgi zilas, lielas, izvelbtas un ap plakstiņiem iekaisušas; plānie mati izskatījās mīksti un tik palsi, ka tādos sirmums vēl ilgi paliek nemanāms. Mugurā viņam bija tumši, gari svārki no kaut kāda paplāna auduma, veste un spodri baltas bikses. Viņa kājas bija sievišķīgi mazas, un tad vēl zīda zeķes miesas krāsā un lakādas kurpes. Divi gredzeni rotāja viņa baltos, trauslos pirkstus; lai arī biju galīgs nepraša, tūdaļ attapu, ka to cena ir pasakaina. Viņš likās vāja rakstura, aiz gara laika niķu pilns, pārsmalcināts cilvēks, — vīrietim tā jau bija sevišķa pārsmalcinātība, pat sievietei šādas īpašības nekādā ziņā nav raksturīgas. Šīrita pārrunas ar mis Helkūmu bija mani jau noskaņojušas labvēlīgi pret visiem šī nama iemītniekiem, bet, ieraugot misteru Fērliju, šis noskaņojums tūdaļ pagaisa.

Iedams tuvāk, manīju, ka gluži bez darba viņš nav, kā biju domājis sākumā. Starp visiem šiem retumiem un skaistajiem priekšmetiem uz lielā galda viņam blakus atradās miniatūrs melnkoka šķirstiņš ar sudraba apkalumiem; tajā glabājās visvisādu formu un lielumu monētas, saliktas mazās, ar purpursārtu samtu pārvilktās lādītēs. Viena no tām bija nolikta uz mazā galdiņa blakus, un tai līdzās atradās smalkas juveliera otiņas, ziemišķādas gabaliņš un maza pudelīte ar kaut kādu šķidrumu — viss, kas vajadzīgs seno monētu spodrināšanai, tiklīdz kāda sāktu apsūbēt. Vārgie, baltie pirksti lēnām grozīja kaut ko, kas manās nezinātāja acīs izskatījās pēc apķepušas alvas medaļas ar robotām malām, kad zināmā attālumā no viņa krēsla apstājos, lai paklanītos.

—    Priecājos, ka esat Limridžā, mister Hārtrait, — viņš teica īdzīgā, čērkstošā balsī, kuras miegainajā, gurdajā murdoņā ieskanējās pa nepatīkami augstai notij. — Lūdzu, piesēdiet. Tikai, lūdzams, nestumdiet krēslu. Mani nervi ir tā sabeigti, ka jebkura kustība sagādā man asas sāpes. Vai apskatījāt savu studiju? Kā tur būs?

—   Es nāku taisnā ceļā no turienes, mister Fērlij, un man jums jāsaka …

Viņš mani pārtrauca pusvārdā, piemiegdams acis un kā lūgšanā paceldams savu bālgano roku. Es aprāvos neziņā, un ķērkstošā balss pagodināja mani ar šādu paskaidrojumu:

—    Lūdzu, neņemiet Jaunā. Ja jūs tomēr iemanītos runāt mazliet klusāk. Kad nervi tā sabendēti, jebkurš skaļums ir veselas mocības. Jūs neņemsiet Jaunā vājiniekam? Es atļaujos tikai to, ko bēdīgais veselības stāvoklis spiež man teikt kuram katram. Jā. Un istaba jums tiešām patika?

—    Skaistāku un ērtāku vairs nevar vēlēties, — es atbildēju, klusinādams balsi un pamazām jau atskārzdams, ka mistera Fērlija savtīgā simulēšana un mistera Fērlija sabendētie nervi ir viens un tas pats.

—    Prieks dzirdēt. Varat būt drošs, mistei Hārtrait, ka šai mājā tiksiet turēts pienācīgā cieņā. Te pret mākslinieku neviens nav necilvēcīgs, kā tas parasts Anglijā. Jaunībā tik ilgi esmu nodzīvojis ārzemēs, ka šai ziņā esmu brīvs no aizspriedumiem. Kaut es varētu to pašu teikt par zemāko muižniecību — kāds pretīgs vārds, bez kura laikam nevar iztikt —, par apkaimes zemāko muižniecību. Mākslas jautājumos viņi ir nožēlojami barbari, mister Hārtrait. Lieku savu galvu ķīlā, tie ir tie cilvēki, kas acis vien ieplestu aiz brīnumiem, ieraugot Kārli Piekto pasniedzam Ticiānam otu. Vai jūs neieliktu atpakaļ šo monētu lādīti un nepadotu man nākamo? Kad nervi tā sabeigti kā man, tad jebkura piepūle ir ārkārtīgi nepatīkama. Tā. Tencinu.

Kā ilustrācija nupat izklāstītajai liberālajai sociālajai teorijai šis mistera Fērlija aukstasinīgais rīkojums mani bezmaz vai sasmīdināja. Noliku vienu lādīti un pasniedzu otru, cik vien laipni mācēdams. Viņš sāka niekoties ar monētu kolekciju un mazajām otiņām, apātiski aplūkodams monētas un nebeigdams vien priecāties par tām, turklāt nepārtraukdams mūsu sarunu.

—    Tūkstoškārt tencinu un tūkstoškārt lūdzu piedošanu. Vai jums patīk monētas? Jā? Jauki, ka mums abiem ir vēl citas kopīgas aizraušanās līdztekus mākslai! Un tagad par atlīdzību … Sakiet man — vai esat apmierināts?

—    Vēl vairāk nekā apmierināts, mister Fērlij.

—    Cik patīkami. Un kas tad vēl? Ak tā, atceros. Jā. Par atalgojumu, kuru saņemsiet par sniegto iespēju apgūt jūsu vispusīgās zināšanas mākslā. Mans pārvaldnieks nedēļas beigās ieies pie jums un uzklausīs jūsu vēlēšanās. Un kas tad vēl? Vai nav savādi? Man bija tik daudz kas sakāms, un nu viss izkūpējis. Varbūt paraujiet to zvaniņu. Tur tai stūrī. Tā. Tencinu.

Es paraustīju auklu, un nedzirdami ienāca tikko pieņemts sulainis — ārzemnieks ar iztapoņas smaidu un gludi pieglaustiem matiem, īsts verga dvēsele.

—    Lūis, — teica misters Fērlijs, izklaidīgi slaucīdams pirkstu galus ar vienu no smalkajām juveliera otiņām, — šorīt es šo to ierakstīju tabuliņās. Atnes tās šurp. Tūkstoškārt atvainojiet, mister Hārtrait, baidos, ka esmu jums jau apnicis.

Viņš atkal gurdi pievēra plakstus, pirms es paguvu atbildēt, un, tā kā viņš tik tiešām mani garlaikoja, sēdēju klusiņām un vēroju Rafaela madonnu. Tikmēr sulainis bija izgājis no istabas un drīz vien atkal ienācis ar mazu grāmatiņu ziloņkaula krāsā. Misters Fērlijs, atviegloti uzelpojis, ai vienu roku atšķīra grāmatiņu, otrā izslēja sīko otiņu par zīmi, lai sulainis gaida tālākos rīkojumus.

—    Jā. Tieši tā! — misters Fērlijs noteica, ielūkodamies tabuliņās. — Lūis, padod man to mapi! — Viņš norādīja uz sarkankoka etažerēm pie loga, kurās bija saliktas vairākas mapes. — Nē. Ne jau ar zaļo muguriņu — tur glabājas mani Rembranta asējumi, mister Hārtrait. Vai jums patīk asējumi? Jā? Priecājos, ka mūsu gaume arī te saskan. To mapi ar sarkano muguriņu, Lūis. Tikai nenomet zemēl Jūs, mister Hārtrait, nevarat ne iedomāties, kas tās būtu par mocībām, ja Lūiss nomestu šo mapi. Vai no krēsla tā nenokritīs? Mister Hārtrait, kā jums šķiet, vai uz krēsla tā būs drošībā? Jā? Tad man prāts mierīgs. Dariet man to prieku un apskatiet zīmējumus, ja jūs tiešām domājat, ka tie atrodas drošībā. Lūis, jūs varat iet. Esat gan jūs ēzelis! Vai neredzat, ka es turu tabulas? Vai vēl ilgi man būs tās jātur? Vai pats nevarat izņemt tās man no rokām bez teikšanas? Tūkstoškārt izlūdzos piedošanu, mister Hārtrait. Tie kalpotāji ir tik neattapīgi. Un tagad sakiet — kādas ir jūsu domas par zīmējumiem? Es tos saņēmu šausmīgā stāvoklī, kad es tos pēdējoreiz aplūkoju, likās, no tiem vēl nāk šo antikvāru pirkstu smaka. Vai ņemsiet tos savā gādībā?

Kaut ari mani nervi nebija tik jutīgi, lai uztvertu plebeja pirkstu smaku, kas bija tā apvainojusi mistera Fērlija ožas orgānu, toties mana gaume bija pietiekami izkopta, lai, pārcilājot vien šīs lapas, jau pagūtu novērtēt šos zīmējumus. Tie bija lieliski akvareli, lielākoties angļu mākslinieku darbi: tādi gan būtu pelnījuši vaiiāk saudzības no to agrāko īpašnieku puses.

—    Tie rūpīgi jāpielabo un jāieliek ietvaros, — es teicu. — Manuprāt, to vērtība …

—    Piedodiet, — misters Fērlijs mani pārtrauca, — vai jums nebūs iebildumu, ja pievēršu plakstus, kamēr jūs runājat? Pat šī gaisma man ir par spilgtu.

—    Es gribēju teikt, ka zīmējumi ir visu šo pūliņu vērti…

Misters Fērlijs pēkšņi atkal pavēra plakstus un, pagriezies pret logu, izmisīgi nobolīja acis.

—    Dieva dēļ, neņemiet ļaunā, mister Hārtrait, — viņš teica, tik tikko vairs spēdams parunāt, — bet es nudien dzirdēju šausmīgas klaigas, laikam knauķi dārzā… manā dārzā … tepat lejā,

—    Diez vai. Es gan nekā nedzirdēju, mister Fērlij.

—    Dariet man to prieku — jūs bijāt tik saudzīgs pret maniem sabendētajiem nerviem —, dariet man to prieku un paceliet aizkara stūri. Tikai lai saule netiek man virsū, mister Hārtrait! Vai pacēlāt aizkaru? Tad esiet tik laipns un paraugieties, kas notiek dārzā!

Izpildīju arī šo lūgumu. Visapkārt dārzam bija uzcelts pamatīgs žogs. Sai svētajā neaizskaramajā vientulībā nemanīju nevienas dzīvas radības, ne lielas, ne mazas. Pateicu šo priecas vēsti misteram Fērlijam.

—    Tūkstoškārt tencinu. Laikam tikai iedomas. Paldies dievam, mūsu mājās bērnu nav, bet kalpotāji (cilvēki bez nerviem jau no dzimšanas) šos ciema bērnus vēl sakūda. Tādi knēveļi… Mans dievs, tādi knēveļi! Atzīšos jums, mister Hārtrait, — tur kaut kas ir jāgroza pašos pamatos. Šķiet, viņi laisti pasaulē tikai tāpēc, lai nemitīgi celtu kņadu. Mūsu apburošais Rafaello laikam gan iedomājās tos daudz labākus?

Viņš norādīja uz gleznu, kuras augšējā stūrī itāliešu skolai parastie ķerubi, baudīdami debess mājokļu ērtības, bija iespieduši zodus dzeltenbrūna mākonīša pūkās.

—    īsta paraugģimene! — misters Fērlijs teica, glūnēdams uz ķerubiem. — Tik jauki apaļi vaidziņi, tik jauki mīksti spārniņi — un tas ari ir viss. Nekādu nosmulētu peku skraidelēšanai, nekādas rīkles spiegšanai. Nemaz nav ko salīdzināt ar šiem! … Bet nu es atkal pievēršu plakstus, ja vien jūs atļaujat. Vai tiešām jūs pratīsiet apieties ar zīmējumiem? Tad es lieku prātu mierā. Vai vēl kaut kas ir izlemjams? Ja ari būtu, tad tikpat ir izkūpējis no prāta. Vai nepaaicināsim Lūisu?

Tobrīd es ar tādu pašu nepacietību kā misters Fērlijs gaidīju, kaut šī saruna drīzāk beigtos, tāpēc nolēmu iztikt bez sulaiņa un pats uzņemties viņa pienākumus.

—    Vienīgais, pai ko es vēl gribēju ar jums parunāt, mister Fērlij, ir nodarbības ar abām jaunajām dāmām.

—    Jā gan! — misters Fērlijs atsaucās. — Kaut man pietiktu spēka nokārtot arī šo jautājumu, bet ar nožēlu jāatzīst, ka nepietiek. Lai visu norunā un izlemj, un tā tālāk, pašas dāmas, kurām lemts izmantot jūsu laipnos pakalpojumus, mister Hārtrait. Mana brāļameita ir aizrāvusies ar jūsu brīnišķo mākslu. Viņa saprot pietiekami daudz, lai apzinātos pati savu nevarību. Lūdzu, papūlieties viņas labad. Jā. Vai vēl kas būtu runājams? Nē. Šķiet, esam sapratušies, vai ne? Nedrīkstu jūs ilgāk at raut no jūsu tīkamā darba, vai tā nav? Cik labi, ka viss ir norunāts, — man kā akmens novēlās no sirds. Vai jūs nepazvanītu, lai Lūiss aiznes mapi uz jūsu istabu?

—    Ja jums nav iebildumu, mister Fērlij, es to aiznesīšu pats.

—    Patiešām? Vai jums pietiks spēka? Cik patīkami būt stipram! Vai esat drošs, ka nenometīsiet to zemē? Cik labi, ka būsiet Limridžā, mister Hārtrait! Esmu tāds cietējs, ka neuzdrošinos cerēt uz biežu tikšanos ar jums. Ja jums nebūtu par grūtu, neaizcērtiet durvis un neizlaidiet mapi no rokām. Tencinu. Esiet, lūdzu, uzmanīgs ar portjerām — visniecīgākais troksnītis man iet caur kauliem. Jā. Lai jums labi sokas!

Kad zaļganās poitjeras bija pavērtas un abas ar raupjo audumu aizsegtās durvis aiztaisītas, uz brīdi paliku stāvam apaļajā priekštelpiņā, laimīgs, ka tomēr esmu ticis ārā no mistera Fērlija istabas. Jutos kā no dziļiem ūdeņiem izniris.

Tiklīdz biju ērti iekārtojies mazajā, jaukajā istabiņā, tā nolēmu vairs nespert savu kāju uz maizestēva apartamentu pusi, ja nu vienīgi tais ārkārtējos gadījumos, kad viņš mani pagodinātu ar īpašu uzaicinājumu. Juzdamies gandarīts ar šādu lēmumu, drīz vien atguvu sirdsmieru, kuru man uz laiku bija laupījusi darba devēja augstprātīgā familiaritāte un saltā laipnība. Atlikušās rīta stundas pagāja mierīgi, pārskatot un kārtojot zīmējumus, apgriežot tiem nelīdzenās malas, lai varētu likt ietvaros. Es droši vien būtu paveicis vēl daudz, daudz vairāk, bet ar

katru brīdi kļuvu nepacietīgāks, gaidīdams, kad beidzot pulkstenis sitīs divi, un bija grūti nosēdēt uz vietas, un pat darbs vairs tā nešķīrās, lai arī nebija no sarežģītajiem.

Tieši divos, vēl mazliet satraukts, gāju lejā. Ēdamistabā mani atkal gaidīja pārsteigumi. Tūdaļ, tūdaļ es tikšu iepazīstināts ar mis Fērliju un, ja, pārlūkojot mātes vēstules, mis Helkūmas cerības būs piepildījušās, beidzot uzzināšu, kas ir šī sieviete baltā.

VIII

Kad iegāju istabā, mis Helkūma sēdēja pie ēdamgalda blakus kādai pusmūža dāmai.

Šī pusmūža dāma tika man stādīta priekšā kā mis Fēi- lijas kādreizējā guvernante misis Vēzija, kuru vēl šorīt mana mundrā sarunu biedre pie brokastgalda bija tik spilgti raksturojusi: «visiem galvenajiem likumiem apveltīta sieviete, bet tas neko nelīdz — viņai šeit nav teikšanas». Atliek tikai piebilst, ka mis Helkūma šo pusmūža dāmu bija raksturojusi gaužām trāpīgi. Misis Vēzija šķita pats cilvēku savaldības un sievišķīgās laipnības iemiesojums. Miegainajā smaidā viņas tuklajā, rāmajā vaigā staroja kluss prieks par šo kluso dzīvīti. Dažs traucas, dažs lēnītiņām staigā caur dzīvi. Misis Vēzija visu mūžu sēdēja. Sēdēja mājās, rīts vai vakars, sēdēja dārzā, sēdēja, kur vien pagadījās, sēdēja pie loga (uz saliekamā krēsla), kad draugi mēģināja pierunāt viņu doties līdzi pastaigā, viņa apsēdās, lai kaut ko apskatītu, lai par kaut ko parunātu, lai uz visparastākajiem jautājumiem atbildētu «jā» vai «nē» — un allaž ar to pašu rāmo smaidu uz lūpām, allaž to pašu izklaidīgo un reizē vērīgo skatienu, rokas un kājas vienmēr ērti un omulīgi salikusi, vienalga, kas šais mājās notiktu. Labsirdīga, padevīga, neizsakāmi rāma un nekaitīga pusmūža dāma, kurai ne reizi kopš nākšanas pasaulē nav iešāvusies prātā dcma, ka arī viņa ir dzīvs cilvēks. Dabas māmuļai šai pasaulē ir tik daudz darba un jārada tik bezgalīga dažādība, ka, vienlaikus veicot tik dažādus darbus, reizēm tā pati vairs neattopas. No šāda viedokļa raugoties, palieku tai negrozāmajā pārliecībā, ka dabas māmuļa bija pārlieku noņēmusies ar kāpostu radīšanu, kad misis Vēzijai vajadzēja nākt pasaulē, tāpēc mūsu cienījamā pusmūža dāma

visvairāk dabūja ciest no dabas māmuļas pārliecīgās aizraušanās ar dārzeņiem.

—        Tātad, misis Vēzija, — ierunājās mis Helkūma, blakus šai klusajai pusmūža dāmai izskatīdamās mundrāka, asprātīgāka un ņiprāka nekā parasti, — ko jums piedāvāt? Siteni?

Misis Vēzija sakrustoja krunkainās roķeles uz galda malas, rāmi pasmaidīja un teica:

—    Jā, manu drostaliņ.

—        Bet kas nolikts tur pretī misteram Hārtraitam? Sautēts cālis? Šķiet, sautēts cālis jums garšo labāk par siteni, misis Vēzija?

Misis Vēzija noņēma krunkainās rokas no galda malas, sakrustoja tās klēpī, domīgi pameta ar galvu uz cāļa pusi un noteica:

—    Jā, dūjiņ.

—        Bet ko jūs galu galā esat izvēlējusies? Lai misters Hārtraits pasniedz cāli vai lai es pasniedzu siteni?

Misis Vēzija nolika vienu krunkaino roķeli atpakaļ uz galda malas, tāda kā samiegojusies vēl paminstinājās un tad noteica:

—    Kā pati redzat, drostaliņ.

—         Apžēliņ! Bet kas jums pašai labāk garšo? Varbūt nomēģināsiet pa kumosiņam no abiem? Varbūt sāksiet ar cāli, jo misters Hārtraits nevar vien sagaidīt, lai nogrieztu gabaliņu.

Misis Vēzija nolika arī otru krunkaino roķeli atpakaļ uz galda malas, uz mazu brītiņu kļuva tāda kā možāka, paklausīgi pielieca galvu un teica:

—    Esiet tik laipns, ser.

Nu, vai nav viena labsirdīga, padevīga, neizsakāmi rāma un nekaitīga pusmūža dāma? Bet pagaidām varbūt pietiks par misis Vēziju.

Visu šo laiku no mis Fērlijas nebija ne vēsts. Bijām jau pamielojušies, bet viņa vēl nenāca. Mis Helkūma, kuras vērīgajai acij itin nekas nepaslīdēja garām, manīja, ka ik pa brīdim es paskatos uz durvīm.

—        Es jūs saprotu, mister Hārtrait, — viņa teica. — Jums gribas zināt, kur kavējas otra jūsu audzēkne. Viņa palika lejā, galvas sāpes gan pārgājušas, bet apetītes vēl neesot. Paļaujieties uz mani. Apsolu, ka gan jau pa abiem atradīsim viņu kaut kur dārzā.

Viņa paņēma uz tuvējā krēsla nolikto saulessargu un pagāja garām istabas viņa gala platajam logam, no kura pavērās skats uz zālāju. Gandrīz lieki ir piebilst, ka misis Vēziju mēs atstājām sēžam pie galda ar krunkainajām rokām turpat uz galda malas; acīmredzot tā viņa tur nosēdēs visu pēcpusdienu.

Ejot pāri zālājam, mis Helkūma zīmīgi paskatījās uz mani un nogrozīja galvu.

—    Jūsu dīvainais piedzīvojums vēl arvien, kā jau paredzēju, ir pusnakts tumsā tīts, — viņa teica. — Visu rīta cēlienu ņēmos pārlūkot mātes vēstules un neko neesmu atklājusi. Bet nekrītiet izmisumā, mister Hārtrait. Tas viss ir pārlieku interesanti, un jūsu sabiedrotā ir sieviete. Tāpēc panākumi ir nodrošināti, agri vai vēlu. Visas vēstules nav pārlasītas. Vēl palikuši trīs sainīši, un varat būt drošs, ka pie tiem man paies viss vakars.

Tātad šorīt modušās cerības vēl nebija piepildītas. Sāku jau šaubīties, vai tādas pašas pieviltas cerības mani negaida pēc sastapšanās ar mis Fērliju, kura visu rītu neizgāja man no prāta.

—    Un kā jūs sapratāties ar misteru Fērliju? — mis Helkūma apvaicājās, kad aiz zālāja bijām iegriezušies krūmu alejā. — Vai viņš šorīt bija ļoti nervozs? Nepūlieties sadomāt atbildi, mister Hārtrait. Ar to vien, ka jūs sastomījāties, man pietiek. Pēc jūsu sejas redzu, ka viņš bija ļoti nervozs, un, tā kā nevēlos arī jūs padarīt tikpat nervozu, es vairāk neko nejautāšu.

Kamēr viņa tā runāja, bijām iegriezušies taciņā un tuvojāmies jaukai, šveiciešu stilā celtai miniatūrai baļķu mājiņai. Uzgājuši augšā pa kāpnītēm, nokļuvām lapenē. Pie rupji aptēsta galda stāvēja jauna sieviete, cauri lapotnei vērdamās pāri tīrelim un pauguram un izklaidīgi šķirstīdama nelielas skiču burtnīcas lapas. Tā bija mis Fērlija.

Kā viņu aprakstīt? Kādiem vārdiem attēlot pirmo iespaidu, kā atšķirt to no savām izjūtām un vēlākiem notikumiem? Vai spēšu viņu ieraudzīt tādu, kādu ieraudzīju pirmoreiz, lai tie, kas lasīs šis lappuses, ieraudzītu viņu tādām pašām acīm, kādām tobrīd ieraudzīju es?

Loras Fērlijas portrets, kuru es vēlāk veidoju akvarelī, tai pašā vietā un pozā, kā ieraugot viņu pirmoreiz, nolikts man blakus uz galda. Es rakstu un raugos portretā, un uz zaļganbrūnā lapenes fona skaidri izceļas gaišais, jaunavīgais stāvs vienkāršā baltā muslīna tērpā, kura

griezumu izceļ platas, maigi zilas un baltas iešuves. Tāda paša auduma šalle liegi apņem plecus; galvā viņai neliela salmu cepurīte, kas atturīgi rotāta ar tērpam pieskaņotu lentu un viegli aizēno pieri, nobārstīdama to gluži kā pērļu zīlītēm. Mati viņai ir tikko jaušami brūngani — ne īsti linu dzelteni, bet gandrīz Likpat gaiši, ne īsti zeltaini un tomēr gandrīz tikpat spoži —, vietumis tie it kā saplūst ar cepures malas mesto ēnu. No gludā celiņa mati atsukāti pār ausīm un uz pieres sprogojas. Uzacis mazliet tumšākas par matiem, un acīs tas mierīgais, dzidrais tirkīza zilums, kas tik bieži apdzejots un tik reti manīts dzīvē.

Skaista acu krāsa, tikpat skaists to veidojums — lielas, maigas un rāmi domīgas —, bet pats skaistākais ir dziļais patiesums, kas patvēries šo acu dzīlēs un ne brīdi neapdziest tur kā gaismas stars no kādas tīrākas, labākas pasaules. So pašu burvību — tik liegu un tomēr tik nepārprotamu — pauž ik

vaibsts, aizsedzot un pārveidojot pat sīkāko trūkumu, tā ka grūti šai sejā ko īpaši izcelt vai pamanīt kādu nepilnību. Grūti pamanīt, ka zods nav īsti samērīgs ar sejas augšdaļu, kā deguns nebūt nav saucams par klasisku (ērgļa deguns sievietes sejā parasti stāsta par bargumu un cietsirdību, lai cik nevainojami tas veidots); šoreiz gan notikusi pretēja kļūme — deguns gandrīz par strupu, ka svaigās, jutīgās lūpas, vienā kaktiņā paceldamās mazliet uz augšu, tiko manāmi nervozi savelkas, kad viņa smaida, Varbūt citas sievietes sejā šādi trūkumi nepaslīdētu garām, bet šoreiz pat neērti ieminēties, tik nemanāmi tie sakļaujas ar visu neatkārtojamo, vienreizīgo, ar šo rotaļīgo spriganumu; šķiet, ik vaibstu viņas sejā veidojis viņas saviļņojošais skatiens.

Vai par to stāstīs nožēlojamais portrets, kuru es tādā centībā un ar tādu mīlestību veidoju senajās laimes dienās? Cik maz no tā redzams nedzīvajā zīmējumā, toties cik spilgti manā atmiņā! Trausla gaišmate glītā, vieglā tērpā nevērīgi šķirsta skiču burtnīcu, pacēlusi skaidro dzidri zilo acu skatienu — tas ir viss, ko zīmējums spēj parādīt; varbūt domai un vārdiem tas nemaz nav dziļāk tverams. Sieviete, kas pamodinājusi, palīdzējusi izprast un izveidot mūsu miglaino nojausmu par skaistumu, it kā aizpilda mūsu dvēseles tukšumu, kuru mēs neesam paši noskārtuši, iekams viņa nav parādījusies. Jūtas, kas slēptas pārāk dziļi, lai tās izteiktu vārdos, pārāk dziļi, lai aptvertu domās, tādās reizēs pamodina burvība, kuru var izjust un iztēloties. Tad sievietes skaistuma noslēpums vairs nav vārdos izsakāms. Tad un tikai tad tas pārkāpj šauro robežu, aiz kuras šai pasaulē nav varas ne gleznotāja otai, ne rakstnieka spalvai.

Iedomājieties viņu, tāpat kā jūs iedomājaties to, kas pirmoreiz lika ietrīsēties jūsu stīgām, kuras vēl neviena cita nebija pratusi skart. Lai šis laipnais, atklātais dzidri zilo acu skatiens pievēršas jums tāpat kā tas ne ar ko nesalīdzināmais skatiens, kurš mums abiem tik neizdzēšamā atmiņā. Lai viņas balss skan jūsu ausīs kā mūzika un tikpat melodiski kā toreiz manējās. Lai viņas soļi, ienākot šais lappusēs un aizejot no tām, ir tādi paši kā tie, kuru liegajai atbalsij pielāgojās jūsu sirdspuksti. Iedomājieties viņu kā savu sapņu tēlu — un viņa jums iepatiksies arvien vairāk un jūsu acu priekšā nostāsies sieviete, kuru esmu ieslēdzis savā sirdī.

Ieraugot viņu pirmoreiz, mani pārņēma sajūta, kas mums visiem tik labi pazīstama un reiz iezogas vai katrā sirdī, nodziest tik daudzās un pa otram lāgam iegailējas tikai retajā. Sī sajūta dīvainā kārtā mocīja un mulsināja mani; tā likās pat nepieļaujama mis Fēilijas klātbūtnē.

Reizē ar spilgto iespaidu, ko atstāja viņas atklātais skatiens, piemīlība un apburoši vienkāršā izturēšanās, bija vēl kas cits, kas diez kāpēc vedināja uz domām, ka tomēr kaut kā pietrūkst. Vienu bridi likās, ka šī kaut kā pietrūkst viņai, tad atkal, ka man pašam, tāpēc biju ne ziņā. Un savādi — tiklīdz viņa pavērās manī, es to izjutu vēl skaudrāk; citiem vārdiem, es skaidri redzēju viņas sejas harmonisko skaistumu, un vienlaikus mani mulsināja apziņa, ka kaut kā tomēr pietrūkst un nav iespējams to pateikt. Kaut kā trūka, noteikti trūka, bet tieši kā, to es nevarēju pateikt.

Šī ērmotā iedoma (kā toreiz nospriedu) man nejāva justies dabiski, kad pirmoreiz runāju ai mis Fērliju. Es gandrīz neattapu, ko atbildēt uz viņas laipnajiem apsveikuma vārdiem. Manīdama manu apmulsumu un katrā ziņā izskaidrodama to ar pārejošu biklumu, mis Helkūma kā arvien droši satvēra sarunas pavedienu savās rokās.

—    Paskatieties, mister Hārtrait, — viņa teica, norādīdama uz albumiņu un uz mazo, slaido rociņu, kas vēl arvien to šķirstīja. — Katrā ziņā jūs atzīsiet, ka beidzot ir atrasta priekšzīmīga audzēkne. Padzirdējusi par jūsu ierašanos, viņa paķei savu dārgo albumu, veras visvarenās dabas vaigā un nevar vien sagaidīt, kad sāksiet!

Mis Fērlijas gaišie smiekli izspurdza lapenē tikpat jautri kā saulstari, kas glāstīja viņas piemīlīgo vaigu.

—    Diez vai esmu pelnījusi tādu uzslavu, — viņa noteica, dzidri zilajām acīm vērdamās gan mis Helkūmā, gan manī. — Lai kā man patīk zīmēt, es vienmēr apzinos savu nevarību, tāpēc šīs nodarbības mani reizēm baida, reizēm es tās gaidu. Padzirdējusi, ka jūs esat ieradies, mister Hārtrait, sāku pārlūkot uzmetumus, gluži kā bērnu dienās atkārtoju stundu bailēs, ka nepratīšu atbildēt.

Viņa atzinās ļoti aizkustinoši un vienkārši un bērnišķi naivā nopietnībā pavilka albumu pāri galdam sev tuvāk. Mis Helkūma nekavējoties izkliedēja saspīlējumu ar savu gaišo un skaidro valodu.

—    Labi, slikti vai viduvēji, skolotāja stingrā acs to redzēs, un tas ir viss. Lora, kā būtu, ja mēs paņemtu tos līdzi izbraukumā, lai misters Hārtraits pirmoreiz uzmet aci, kamēr mēs kratīsimies pa ceļa grambām? Ja vien pratīsim sajaukt viņam prātus, lai viņš, raugoties apkārt, neredzētu dabu, kāda tā ir, bet, palūkojies mūsu skiču albumā, redzētu to tādu, kāda tā nav, mēs iedzīsim viņu sprukās — viņš būs spiests mūs uzslavēt, izlaidīs mūs no savām meistara rokām, un mūsu uzpūtība augs augumā.

—    Ceru, ka man misters Hārtraits neteiks komplimentus, — noteica mis Fērlija, kad gājām ārā no lapenes.

—    Vai drīkstu vaicāt, kāpēc jūs tā cerat? — es jautāju.

—    Tāpēc, ka noticētu ik vārdam, ko jūs man sacītu, — viņa atzinās.

Šie pāris neviļus pateiktie vārdi palīdzēja atminēt viņas raksturu; šai uzticībā otram izpaudās viņas pašas taisnības izjūta. Toreiz es to tikai nojautu. Tagad esmu par to pārliecinājies.

Vēl tikai pagaidījām, līdz krietnā misis Vēzija pieceļas no krēsla, kur viņa vēl arvien sēdēja pie nokoptā bro- kastgalda, iekams sēdāmies vaļējā ekipāžā, lai dotos solītajā izbraucienā. Pusmūža dāma un mis Helkūma iekārtojās aizmugurējā sēdekli, mēs abi ar mis Fērliju priekšā ar skiču albumu, kas beidzot bija klaji atsegts manam vērtējošam lietpratēja skatienam. Jebkurš nopietns kritisks vārds, pat ja es būtu noskaņots to pateikt, palika neizteikts pēc mis Helkūmas deklarētā viedokļa, ka tēlotājas mākslas darbs, kuru radījusi viņa pati, viņas māsa vai jebkura cita sieviete, spējot izraisīt vienīgi smīnu. Atceros, runas mums vedās daudz raitāk nekā albuma šķirstīšana. Šī saruna un jo īpaši ik vārds, ko bilda mis Fērlija, iespiedies man atmiņā tik dziļi, it kā es būtu tos dzirdējis pirms pāris stundām.

Jā, jāatzīstas, pirmajā dienā viņas klātbūtne mani tā apbūra, ka pavisam aizmirsu, kas es esmu un kāpēc esmu šeit ieradies. Pats nenozīmīgākais viņas jautājums — kādu zīmuli ņemt vai kā sajaukt krāsas, tik tikko jaušama izteiksmes nianse viņas laipnajās acīs, kas vērās mani ar tādu nopietnu apņēmību iegaumēt visu, ko es viņai spēju mācīt, un uzzināt visu, ko es spēju parādīt, — tas viss saistīja manu uzmanību daudz vairāk nekā krāšņā daba vai gleznainā gaismas un ēnu rotaļa, tām saplūstot virs viļņojošā viršu klaja un līdzenā liedaga. Vai nav savādi, cik maz mēs ko manām no dabas un pasaules, nokļuvuši citu domu varā? Tikai grāmatās rakstīts, ka dabas klēpī mēs meklējam bēdās mierinājumu vai priekā atbalsi. Mūsdienu dzejā tik daiļskanīgi apdziedātā jūsma par nedzīvo pasauli nepiemīt nevienam mirstīgajam, pat ne pašiem labākajiem no mums. Bērnībā mēs neviens to pat nepamanām. Neviens cilvēks to nepamana, ja nav īpaši mācīts. Arī tie, kuriem mūžs paiet kā nebeidzamā jūras un sauszemes brīnumu kaleidoskopā, arī tie šo dabas krāšņumu nemaz neredz, ja vien nejūt kaut kādu īpašu aicinājumu. Pēc tā, kā mēs protam šo skaistumu uztvert, arī spriežam par cilvēka vispārējo kultūras līmeni, un saskatīt šo skaistumu mums palīdz tieši māksla; vēl jāpiebilst — un arī tad tikai tādos brīžos, kad nekas cits nesaista mūsu domas un prātus. Kāda loma šiem dabas jaukumiem piekritusi mūsu pašu un mūsu draugu pārdzīvojumos gan gaišos, gan smagos brīžos? Kāda tiem loma, kad klāstām savas nebeidzamās sīkās raizītes un bēdas, kas tā jo dienas iet no mutes mutē? Visu, ko spēj aptvert mūsu prāts, visu, ko spēj izjust mūsu sirds, mēs gūsim tikpat droši un gandarījums par šo guvumu būs tāds pats, vienalga, vai zemes vaigs pievērsīsies mums visā krāšņumā vai tikai nožēlojamā pelēcībā. Droši vien ir kāds iemesls, kāpēc dzīvajai radībai ir jau asinīs šī nejūtiba pret apkārtējo pasauli, iemesls, kas varbūt meklējams galējā atšķirībā starp cilvēka un dabas likteņiem. Paši augstākie kalni, kurus cilvēka acs spēj aptvert, ir lemti iznīcībai. Pati niecīgākā cilvēcīgā doma šķīstā dvēselē ir lemta nemirstībai.

Bija pagājušas gandrīz trīs stundas, kad mūsu kariete atkal ieripoja pa Limridžas muižas vārtiem.

Atpakaļceļā liku dāmām pašām izvēlēties peizāžu, kas manā uzraudzībā viņām būs jāglezno nākamās dienas pēcpusdienā. Kad viņas bija aizgājušas pārģērbties pusdienām un es atkal viens sēdēju savā mazajā istabiņā, pēkšņi man saplaka dūša. Jutos neveikli un neapmierināts ar sevi, pats .nezināju, kādēļ. Varbūt tikai tobrīd atskārtu, ka izbraukumā biju piedalījies drīzāk kā viesis, nevis kā zīmēšanas skolotājs. Varbūt mani vēl vajāja dīvainā sajūta, ka vai nu mis Fērlijai, vai man pašam kaut kā pietrūkst, sajūta, kas bija mulsinājusi mani, pirmoreiz sastopoties ar viņu. Lai nu tas būtu kas būdams, jutos atvieglots, kad aicinājums pusdienās izrāva mani no vientulības un es atkal nokļuvu dāmu sabiedrībā.

Ieejot ēdamistabā, mani pārsteidza trīs dāmu tērpu lielā atšķirība un drīzāk audumu, nevis krāsas ziņā. Misis Vēzija un mis Helkūma bija saposušās ļoti grezni (piemēroti saviem gadiem), misis Vēzija sudrabpelēkā tērpā mis Helkūma viegli dzeltenā tērpā, kas tik lieliski piestāvēja viņas tumsnējai sejai un melnajiem matiem, mis Fērlija ģērbusies atturīgā, gandrīz vai trūcīgā balta mus- llna tērpā. Tas bija sniega baltumā un skaisti piegriezts, un tomēr šādu vienkāršu kleitu varētu valkāt tiklab nabadzīga vīra sieva, kā meita; pēc ārienes spriežot, viņas guvernante izskatījās daudz krāšņāka. Vēlāk, iepazinis mis Fērliju tuvāk, sapratu, ka šis dīvainais kontrasts, maldīgais iespaids izskaidrojams ar viņai piemītošo jūtu izsmalcinātību un vairīšanos kaut kā izrādīt savu pārticību. Ne misis Vēzijas, ne mis Helkūmas greznība nespēja pamudināt viņu ģērbties greznos tērpos, lai aizēnotu abas šīs nabadzīgās dāmas.

Pēc pusdienām visi kopā iegājām viesistabā. Kaut arī misters Fērlijs (acīmredzot sacenzdamies ar augstprātīgi vēlīgo karali, kas pats savām rokām bija pasniedzis Tici- ānam otu) bija licis pārvaldniekam apvaicāties, kāds vīns man garšotu pēc azaida, man pietika apņēmības pretoties kārdinājumam pasēdēt cēlā vientulībā ar paša izraudzītajām pudelēm un pietika saprāta vēl palūgt dāmām atļauju, kamēr vien uzturēšos Limridžā, celties no galda reizē ar viņām, kā tas pieklājas civilizētam ārzemniekam.

Viesistaba, kur uzkavējāmies līdz pievakarei, atradās apakšstāvā un bija tikpat liela kā ēdamistaba. Pašā galā platas stikla durvis vērās uz terasi, kur ziedēja cita par citu kiāšņāk saplaukušas puķes. Kad gājām iekšā istabā, rēnā, dūmakainā nokrēsla jau aizēnoja ziedus un lapas, pielāgodama tos saviem mierīgajiem toņiem; no pavērtajām stikla durvīm uzvēdīja tīkamas, liegas vakara smaržas. Krietnā misis Vēzija (kā allaž atkal apsēzdamās pirmā) izvēlējās atzveltnes krēslu stūrī un, ērti iekārtojusies, laidās snaudā. Pēc mana lūguma mis Fērlija apsēdās pie klavierēm. Es viņai sekoju un apsēdos turpat netālu, redzēju mis Helkūmu iestājamies sānloga nišā, lai turpinātu pārskatīt mātes vēstules vakara saules pēdējos rāmajos staros.

Cik spilgti rakstot ataust atmiņā rāmā novakares omulība viesistabā! No savas vielas, kur biju apsēdies, es varēju redzēt mis Helkūmas graciozo stāvu, pa pusei liegajā vakara gaismā, pa pusei noslēpumainajā ēnā, apņēmīgi noliekušos pār vēstulēm klēpī, bet vēl tuvāk, pie klavierēm, pret mazliet tumšāko iekšsienu tik jauki izcēlās spēlētājas daiļais profils. Ara uz terases ziedu čemuri garie zāju stiebri un vīteņaugi vilnīja vakara elpā tik liegi, ka čaboņa nebija saklausāma. Pie debesīm neredzēja neviena mākonīša, austrumu pamalē jau viegli trīsēja mēnesnīcas neizprotamais spīdums. Šis miers un no slēgtība ik domu, ik jūtu ieskāva stindzinošā, pārdabiskā klusumā, un, jo vairāk satumsa, jo dziļāks kļuva šis dziedinošais klusums, tas it kā lidinājās virs mums reizē ar Mocarta mūzikas dievišķo maigumu. Tas bija neaizmirstamu iespaidu un pārdzīvojumu vakars.

Mēs visi klusu sēdējām pašu izraudzītajās vietās — misis Vēzija vēl arvien snauda, mis Fērlija vēl arvien spēlēja, mis Helkūma vēl arvien lasīja — līdz tumsā nekas vairs nebija saskatāms. Tikmēr gar terases stūri bija pielavījies mēness, un blāvie, noslēpumainie stari jau lodāja gar istabas viņu malu.

Pēc mijkrēšļa tumsas tas likās tik skaisti, ka mēs vienprātīgi nolēmām atteikties no lampām, kad sulainis tās ienesa, un nemaz neiededzām gaismu lielajā istabā, vienīgi pie klavierēm lipināja divas sveces.

Mūzika neapklusa vēl kādu pusstundu, līdz mēnesnīcas burvība izvilināja mis Fērliju laukā uz terases; es viņai sekoju. Tiklīdz pie klavierēm bija iedegtas sveces, mis Helkūma bija pārsēdusies, lai to gaismā pārlūkotu atlikušās vēstules. Viņa palika sēžam uz zemā krēsla pie klavierēm, tā aizrāvusies, ka šķita nemanām mūs pieceļamies.

Laikam nebijām pastāvējuši pie stikla durvīm vēl ne piecas minūtes un mis Fērlija, klausīdama manam padomam, tieši tobrīd sēja ap galvu balto lakatiņu, jo vakars bija dzestrs, kad izdzirdēju mis Helkūmu klusā, satrauktā un pārvērstā balsī izrunājam manu vārdu.

— Mister Hārtrait, — viņa teica, — vai jūs uz brīdi nepanāktu šurp? Man ar jums jārunā.

Tūdaļ gāju iekšā. Klavieres atradās pret istabas vidu pie iekšsienas. Tām blakus tālāk no terases sēdēja mis Helkūma, viņai klēpī bija juku jukām sasviestas vēstules, un vienu viņa turēja rokā pie pašas sveces. Šai pusē, tuvāk terasei, stāvēja zems turku dīvāniņš, uz kura es piemetos. Tā es nebiju tālu no stikla durvīm un varēju skaidri saskatīt mis Fērliju ik pa brīdim paejam garām durvīm, kad viņa tur mēness gaismā lēnām staigāja no terases viena gala līdz otram.

—    Paklausieties, es jums nolasišu šīs vēstules beigas, — mis Helkūma teica. — Un pasakiet, vai tas kaut kādi neizskaidro jūsu dīvaino piedzīvojumu ceļā uz Londonu. Šo vēstuli māte sūtījusi savam otrajam vīram misteram Fērlijam; tā rakstīta pirms vienpadsmit divpadsmit gadiem, Tolaik misters un misis Fērlija, tāpat ari mana pusmāsa Lora šai namā bija aizvadījuši jau vairākus gadus, manis šeit nebija, es toreiz kādā Parīzes skolā beidzu savu izglītošanos.

Viņa runāja nopietni, arī izskatījās nopietna un, kā man šķita, tāda kā nobažījusies. Tieši tai mirklī, kad viņa pacēla vēstuli pie sveces, lai sāktu lasīt, mis Fērlija pagāja garām terases durvīm, pameta acis istabā un, redzēdama, ka esam aizņemti, lēnām gāja tālāk.

Mis Helkūma sāka lasīt:

—    «Tev, dārgais Filip, droši vien jau apnicis nemitīgi klausīties par manu skolu un maniem audzēkņiem. Tur Tu, lūdzams, vaino Limridžas dzīves vienmuļību, nevis mani. Bez tam šoreiz man tiešām ir stāstāms Tev kaut kas interesants par kādu no jaunajām skolniecēm.

Tu pazīsti veco misis Kempu, ciema bodnieci. Ilgus gadus tā sirga, ārsts vairs nedod nekādas cerības, un tā viņa lēnām dziest dienu no dienas. Viņas māsa, vienīgais dzīvais radagabals, viņnedēļ ieradās vājinieci aprūpēt. Braukusi šurp no Hempšīras — viņas vārds ir misis Ke- terika. Pirms četrām dienām šī misis Keterika atnāca pie manis ar savu vienīgo atvasīti — jauku meitenīti, kas ir varbūt gadiņu vecāka par Loru, mūsu pašu lolojumu …»

Kad viņa lasīja pēdējo teikumu, mis Fērlija vēlreiz pagāja garām terases durvīm, klusu dungodama kādu no šovakar spēlētajām melodijām. Mis Helkūma nogaidīja, līdz viņa vairs nebija redzama, un tad lasīja tālāk:

—    «Misis Keterika ir kārtīga, cienījama sieviete pusmūža gados, prot uzvesties un, cik var spriest, kādreiz bijusi diezgan, es saku — diezgan skaista. Un tomēr gan viņas ārienē, gan uzvedībā ir kaut kas tāds, ko es nespēju saprast. Aiz šīs pārliecīgās atturības acīmredzot kaut kas slēpjas; sejas izteiksme — es nemāku to aprakstīt — liek domāt, ka viņai kaut kas padomā. Kā noslēpumainā plīvurā ietinusies. Bet Limridžā viņa ieradās aiz gaužām vienkārša iemesla. Kad viņa brauca šurp no Hempšīras kopt māsu, misis Kempu, mūža pēdējā cēlienā, viņa bija spiesta meitenīti ņemt līdzi, jo mājās nepalika neviena, kas bērnu pieskatītu. Misis Kempa varēja nomirt kuru katru dienu vai arī nīkt vēl mēnešiem ilgi, un tā nu misis Keterika ieradās pie manis izlūgties atjauju viņas meitai Annai apmeklēt manu skolu, gan ar norunu, ka tūdaļ pēc misis Kempas nāves viņas abas atkal dosies atpakaļ uz mājām. Es neiebildu, un to pašu dienu, kad mēs abas ar Loru gājām staigāt (viņai bija nupat apritējis vienpadsmitais gadiņš), aizvedām meitenīti uz skolu.»

Mis Fērlijas stāvs, gaišs un liegs sniegbaltajā muslīna tērpā — seju izcēla zem zoda sasietais baltais lakatiņš —, atkal ieslīdēja mēness staros. Mis Helkūma atkal pagaidīja, līdz viņa aiziet, tad turpināja:

— «Filip, esmu stipri pieķērusies jaunajai audzēknei, kāpēc, to es pateikšu vēstules beigās, lai Tevi pārsteigtu. Māte par meitenīti nebija pateikusi neko vairāk kā par sevi, man pašai bija jāatklāj (un tas kļuva skaidrs pirmajā dienā, kad stundā viņu izprašņāju), ka nabaga bērns stipri vien atpaliek savā attistibā. To manīdama, nākamajā dienā atvedu viņu pie sevis, pati sarunāju ārstu, lai viņš atnāk, izklaušina un novēro bērnu un pasaka savas domas. Viņš ir tai pārliecībā, ka ar laiku tas pāries. Un viņš uzskata, ka tieši šobrīd pats svarīgākais ir rūpīgs audzināšanas darbs skolā, jo bērna neparasti gausā uztvere prasot jo sevišķu neatlaidību, lai to, kas uztverts, arī saglabātu. Bet, mīļais, Tu savā pārsteidzībā neiedomājies, ka esmu pieķērusies kaut kādai muļķītei. Šī nabaga mazā Anna Keterika ir jauks, piemīlīgs, bezgala mīļš bērns, un viņa pasaka dažkārt kaut ko tik savdabīgi, jauki (kā Tu varēsi spriest no piemēra) un tik negaidīti un tad pati it kā nobīstas par saviem vārdiem. Kaut ari viņas apģērbs ir tīrs un kārtīgs, gan piegriezums, gan krāsa liecina par gaumes trūkumu. Tāpēc vēl vakar norunāju, ka mūsu Loriņas vecos baltos svārkus un baltās cepurītes pārtaisīsim un atdosim Annai Keterikai; mazajai paskaidroju, ka meitenei ar tādu sejas krāsu nekas nepiestāv tā kā balts. Sākumā viņa likās apmulsusi, tad pietvīka un laikam saprata. Sīkā rociņa pēkšņi satvēra manējo. Viņa noskūpstīja man roku, Filip, teikdama (un tik nopietni!): «Es visu mūžu valkāšu baltus tērpus. Tā es nekad neaizmirsīšu jūs, kundze, un domāšu, ka vēl arvien jums patīku, kad būšu tālu prom un jūs vairs nesastapšu.» Lūk, viena no dīvainībām, kuras viņa prot tik jauki pateikt. Nabaga bērns! Es viņai uzdāvāšu daudz, daudz baltu tērpu ar platām iešuvēm, lai būtu, ko izlaist, kad viņa paaugsies …»

Mis Helkūma apklusa un pāri klavierēm vērās mani.

—    Vai nelaimīgā, kuru jūs sastapāt uz lielceļa, izskatījās jauna? — viņa noprasīja. — Tā ap divdesmit divi, divdesmit trīs?

—    Jā, mis Helkūma, apmēram tā.

—    Un dīvainā kārtā 110 galvas līdz kājām tērpusies baltā?

—    Viscaur baltā.

Tieši tai brīdī, kad izrunāju šos vārdus, uz terases jau trešoreiz parādījās mis Fērlija. Viņa negāja vairs tālāk, bet apstājās ar muguru pret mums un, atbalstījusies pret terases margām, skatījās lejup dārzā. Es vairs nenolaidu acu no baltā muslīna tērpa un baltā lakatiņa mēness gaismā, un mani pārņēma vārdos neaprakstāma sajūta, kas lika asinīm ritēt straujāk un sirdij vai stāties.

—    Viscaur baltā? — mis Helkūma atkārtoja. — Vissvarīgākais, mister Hārtrait, būs pašās beigās, kuras es jums tūdaļ nolasīšu. Bet man nedod miera sagadīšanās — šīs jūsu sastaptās sievietes baltais tērps un baltās kleitas, par kurām tik ērmoti izteikusies manas māmuļas mazā audzēkne. Ārsts droši vien būs maldījies, pareģodams, ka ar laiku šī atpalicība pāries. Varbūt tā vēl tagad nav pārgājusi un sensenā iedoma aiz pateicības valkāt tikai baltus tērpus, kā cieši nolēmusi meitene, jau kļuvusi par ciešu apņēmību pieaugušai sievietei.

Es kaut ko atbildēju, pats nezinu, ko. Manas acis bija kā piekaltas mis Fērlijas baltajam muslīna tērpam.

—    Klausieties beidzamos teikumus, — teica mis Helkūma. — Tie droši vien jūs pārsteigs.

Kad viņa pacēla vēstuli tuvāk sveces liesmai, mis Fērlija atgāja no margām, neizpratnē pameta skatienu te uz vienu, te uz otru pusi, spēra soli tuvāk stikla durvīm, tad palika stāvam tieši pret mums.

Tikmēr mis Helkūma nolasīja pēdējos teikumus:

—    «Bet tagad, mans mīļais, nobeidzot vēstuli, pateikšu īsto iemeslu, šo negaidīto iemeslu, kāpēc esmu tā pieķērusies mazajai Annai Keterikai. Dārgo Filip, kaut ari viņa

nav ne pusi tik skaista, viņa dīvainā kārtā atgādina, kā tas dažkārt mēdz būt… tie paši mati, sejas krāsa, acis, sejas ovāls…»

Es uzlēcu no dīvāniņa, pirms mis Helkūma paguva nolasīt līdz galam. Man pār kauliem pārskrēja tādi paši šermuļi kā viņnakt uz tukšā lielceļa, kad nezināmās roka skāra man plecu.

Tur stāvēja mis Fērlija, balts, vientuļš stāvs mēness gaismā; poza, galvas pagrieziens, sejas krāsa, sejas ovāls — tā taču bija tā pati sieviete baltā! Un tā pati mēness nakts! Šaubas, kas bija tirdījušas mani jau stundām ilgi, vienā mirklī kļuva par pārliecību. Un, atskārtis, ka «kaut kā atkal pietrūkst», es saskatīju nelaimi vēstījošu līdzību starp bēgli no pansionāta un manu audzēkni Limridžas muižā!

—    Jūs redzat! — iesaucās mis Helkūma. Viņa nometa šo vairs nekam nederīgo vēstuli, un viņas acis zibsnīja, sastapdamas manējās. — Jūs tagad redzat, tāpat kā mana māte redzēja pirms vienpadsmit gadiem!

—    Redzu … un man ir neizsakāmi smagi. Saistīt, lai arī tikai nejaušas līdzības dēļ, šo izmisušo, nelaimīgo, vientuļo sievieti ar mis Fērliju liekas tas pats, kas uzmest virsū melnu plīvuru šī skaidrā bērna nākotnei. Drīzāk atsvabiniet mani no šīs sajūtas! Aiciniet viņu šurp, ārā no šīs drūmās mēness nakts — lūdzu, aiciniet viņu iekšā!

—    Mister Hārtrait, jūs mani pārsteidzat. Sievietei tas vēl būtu pieļaujams, bet es biju iedomājusies, ka deviņpadsmitā gadsmita vīrieši stāv pāri māņticībai.

—    Lūdzu, aiciniet viņu iekšā!

—    Klusu, klusu! Viņa pati jau nāk. Viņas klātbūtnē neko nesakiet. Šī pamanītā līdzība lai paliek mūsu noslēpums. Nāc iekšā, Lora, nāc iekšā, uzspēlē kaut ko, lai misis Vēzija pamostas. Arī misters Hārtraits lūdz tevi kaut ko nospēlēt un šoreiž kaut ko vieglāku un jautrāku.

IX

Tā beidzās mana pirmā, notikumiem bagātā diena Limridžas muižā.

Mēs abi ar mis Helkūinu glabājām savu noslēpumu. Šī ārējā līdzība tā arī palika mūsu vienīgais atklājums,

lai kā mēs pūlējāmies izdibināt, kas ir šī sieviete baltā. Piemērotā brīdī mis Helkūma piesardzīgi lūkoja uzvedināt pusmāsu uz apcerēm par māmuļu, par veciem laikiem un Annu Keteriku. Mis Fērlija mazo Limridžas audzēkni atcerējās pavisam neskaidri, kā jebkuru citu. Atminējās līdzību starp māmiņas mīluli un viņu kā kaut ko sen pagājušu, bet neko nebilda par balto tērpu dāvāšanu vai dīvainajiem vārdiem, ar kuriem bērns tik neliekuļoti paudis savu pateicību. Viņa vēl atcerējās, ka Anna mācījusies Limridžā tikai dažus mēnešus un drīz vien aizbraukusi atpakaļ uz savām mājām Hempšīrā, bet nezināja teikt, vai māte un meita vēl kādreiz te ciemojušās, vai par viņām vēlāk kaut kas dzirdēts. Atlikušās vēstules, kuras mis Helkūma pārlasīja, arī nepalīdzēja tikt pie īstas skaidrības. Bijām izdibinājuši, ka nelaimīgā sieviete, kuru tonakt sastapu uz lielceļa, ir Anna Kete- rika, vismaz nākuši pie secinājuma, ka baltais apģērbs izskaidrojams ar nelaimīgās atpalicību un ka viņa pieaugusi vēl ir tikpat bērnišķi pateicīga misis Fērlijai, un tas arī bija viss mūsu atklājums.

Gāja dienas, gāja nedēļas, un zelta rudens jau vija savu košo taku cauri koku vasarīgajam zaļumam. Mierīgās, ātri skrejošās laimes dienas! Mans stāsts aizslīd jums garām tikpat ātri, kā jūs reiz aizslīdējāt garām man. Cik daudz prieka ir palicis pāri no tā, kuru jūs tik dāsni lējāt manā sirdī, lai būtu vērts par to rakstīt šais lappusēs? Palikusi vienīgi pati bēdīgākā atziņa, pie kādas var nonākt cilvēks, — atzīšanās savā neprātā.

Un atzīties nav grūti, jo manas sirdsdomas neviļus jau pateiktas. Nožēlojamie, nevarīgie vārdi, kuriem nav izdevies aprakstīt mis Fērliju, jau nodevuši jūtas, ko viņa pamodinājusi manī. Tā notiek ar mums visiem. Mūsu vārdi ir kā milži, kad tie dara mums pāri, kā punduri — kad gaidām no tiem atbalstu.

Es mīlēju viņu.

Ak, cik labi es pazīstu visas skumjas un visu izsmieklu, ko ietver šie trīs vārdi! Es nopūšos par šo bēdīgo atzīšanos reizē ar pašu maigāko sievieti, kas, izlasījusi šos trīs vārdus, jūt pret mani līdzcietību. Es pasmejos par to tikpat rūgti kā pats cietsirdīgākais vīrietis, kas to nicīgi

atvaira. Es mīlēju viņul Jūtiel man līdzi vai arī nievājiet mani, es atzīstos, stingri nolēmis izstāstīt visu vaļsirdīgi.

Kas varētu mani attaisnot? Zināmu attaisnojumu, protams, varētu atrast apstākļos, kādos aizritēja manas dienas Limridžas muižā.

Rīta cēlienu pavadīju mierīgi savas istabas klusumi un noslēgtībā. Acīm un rokām tīkama darba pietik-j līmējot zīmējumus uz kartona, kamēr nevaldāmās domas bija brīvas un lidinājās bīstamos augstumos. Briesmīga vientulība bija pietiekami ilgstoša, lai mani nogurdinātu taču ne tik ilgstoša, lai mani nocietinātu. Briesmīga vientulība, jo dienu pēc dienas, nedēļu pēc nedēļas tai sekoja pēcpusdienas un vakari kopā ar divām jaunām sievietēm, no kurām vienai piemita laipnība, neparasta atjautība un dzīves pieredze, otrai — skaistums, maigums un taisnīguma izjūta, kas šķīsta un savaldzina vīrieša sirdi. Šai draudzīgajā tuvībā nepagāja neviena diena, kad sko lotāja roka neatrastos blakus audzēknes rokai un skolotāja vaigs, noliecoties pār skiču albumu, gandrīz neskartu audzēknes vaigu. Jo vērīgāk viņa sekoja katrai manas otas kustībai, jo dziļāk es ieelpoju viņas matu smaržu un elpas siltumu. Kad strādājām abi, šīs mirdzošās acis jo bieži vērās manī, dažkārt, kad bijām apsēdušies tuvu blakus, es nodrebēju jau no iedomām vien, ka varētu pieskarties viņas krūtīm; citreiz viņa pati noliecās pār manu plecu, aplūkodama manu zīmējumu, noliecās zemu, zemu un runāja klusītēm, un vējš novilka man pār seju cepures lentas, pirms viņa paguva tās satvert. Kad pārra- dāmies no pēcpusdienas izbraukuma ar skiču albumu, šī nevainīgā, neizbēgamā tuvība nebeidzās, vienīgi izpaudās citādi. Vakaros, kad viņa spēlēja tik brīnišķīgi, ar tādu iejūtu, ar tādu sievišķīgu maigumu, laimīga, ka skaņu valodā spēj atmaksāt par gaišajiem brīžiem, kurus es savukārt sniedzu viņai zīmēšanas nodarbībās, es jutu, ka saites starp mums savelkas arvien ciešāk un ciešāk. Neviļus pateikts vārds, vienkāršie paradumi, kas noteica pat tādu sīkumu kā mūsu vieta pie galda, mis Helkūmas neizsīkstošās labsirdīgās zobgalības par skolmeistara pūliņiem tāpat par skolnieces cītību, un tad vēl misis Vēzijas miegainajā vaigā Iazāmā lēnprātīgā atzīšana, ka mēs abi ar mis Fērliju noderam par paraugu jaunajiem ļaudīm tāpēc ka nekad netraucējam viņu, — šie un daudzi citi sīkumi tuvināja mūs abus šai mājas atmosfērā un tikko manāmi veda pretī bezcerīgām beigām.

Man vajadzēja atcerēties savu vietu šai namā un neļaut vaļu jūtām. Kad to atskārtu, bija jau par vēlu. Te nelīdzēja nekāda piesardzība, kas bija paglābusi mani no citām sievietēm un atvairījusi dažu labu kārdinājumu. Mans darbs jau ir tāds, ka man gadiem ilgi nācies diendienā būt kopā ar jaunām meitenēm, gan pievilcīgām, gan mazāk pievilcīgām. Ar to es biju samierinājies, jo šo darbu uzskatīju par savas dzīves aicinājumu; biju iemanījies manam vecumam raksturīgo jūsmu vispirms atstāt darba devēja priekšnamā aukstasinīgi kā lietussargu un tikai tad iet augšā. Sen biju iemācījies ar vēsu prātu apsvērt savu stāvokli: esmu zīmēšanas skolotājs, un tā ir droša garantija, ka audzēkne var just pret mani gluži parastu interesi, un man ir atļauts uzturēties daiļu, valdzinošu būtņu sabiedrībā kā nekaitīgam mājas dzīvniekam. Šo sarga pienākumu es apzinājos agri, un šī apziņa stingri un droši vadījusi mani pa šauro dzīves taku, ne reizi neļaujot pamest skatienu pa kreisi vai pa labi. Un pēkšņi biju aizklīdis prom no šīs takas. Nē, es vairs nebiju noteicējs pār sevi, it kā visus šos gadus nebūtu mācījies savaldīties, es vairs nespēju valdīties, tāpat kā nespēj daudzi, kad situācija kļūst tik bīstama. Tagad es saprotu, ka man vajadzēja sargāties no pašas pirmās dienas. Man vajadzēja padomāt, kāpēc istaba, tiklīdz viņa ienāk, kļūst siltāka par ģimenes paspārni un, tiklīdz viņa iziet, pārvēršas par kailu tuksnesi; kāpēc ikreiz pamanu un iegaumēju katru niecīgāko pārmaiņu viņas tērpā, ko agrāk neesmu ne pamanījis, ne iegaumējis nevienas citas sievietes tērpā; kāpēc lūkojos un klausos viņā, pieskaros viņai (kad rītos un vakaros sniedzam viens otram roku), kā vēl nekad neesmu lūkojies un klausījies nevienā, kā neesmu pieskāries nevienai? Vajadzēja ielūkoties savā sirdī un izraut tur dīgstošos asnus, kamēr tie vēl vāri. Vai tas bija tik grūti izdarāms? Šais trīs jau uzrakstītajos vārdos skaidri un nepārprotami ir pateikts viss. Es mīlēju viņu.

Gāja dienas, gāja nedēļas, gandrīz jau trīs mēneši bija aizvadīti Kamberlendā. Šī tīkamā vienmuļība tālu prom no trokšņainās pasaules nesa mani lejup pa straumi, kā rāmi viļņi nes peldētāju. Atmiņas par aizgājušiem laikiem, domas par nākotni, apziņa, cik mans stāvoklis ir maldīgs un bezcerīgs, lēnām gruzdēja kaut kur zemapziņa. Ne es ko dzirdēju, ne redzēju briesmas draudam, kā sirēnu pievilināts jūras braucējs slīdēju arvien tuvāk un tuvāk liktenīgajām klintīm. Beidzot es attapos, ieraudzījis viņas acīs mēmu pārmetumu, un pēkšņi apzinājos, ka man trūkst spēka, jo tas bija pats nepārprotamākais un pats labsirdīgākais no visiem pārmetumiem, tāpēc ka viņa nebilda ne pušplēsta vārda.

Kādu vakaru mēs atvadījāmies kā parasti. Ne tovakar, ne citām reizēm es nebiju licis viņai nojaust savas jūtas, ne arī satraucis viņu ar piepešu atzīšanos. Bet, kad nākamajā rītā tikāmies, viņa bija pārvērtusies, pārvērtusies tā, ka es sapratu visu.

Es toreiz vairījos un vēl šobrīd vairos runāt par viņas slēptākajām svētajām jūtām tik klaji, kā esmu runājis par savējām. Teikšu tikai to, ka esmu pārliecināts, — tai pašā brīdī, kad viņa saprata manas sirdsdomas, viņa saprata ari savējās, un pagāja nakts, un mūsu attiecības bija kļuvušas pavisam citādas. Pēc savas dabas būdama pārāk patiesa, lai maldinātu citus, viņa bija pārāk cēla, lai maldinātu pati sevi. Kad šaubas, kuras es biju apklusinājis, pirmoreiz iezagās viņas sirdī, viņas atklātais skatiens runāja godīgu valodu: «Man žēl viņa, man žēl sevis.»

Viņas acis teica vēl ko, bet toreiz es to nespēju izskaidrot. Toties noģidu, kāpēc viņa tā pārvērtusies, citu klātbūtnē ir tik laipna, nolasa man no acīm katru vēlēšanos, bet, tiklīdz esam palikuši divatā, trīsošie pirksti tūdaļ meklē kādu nodarbošanos un viņa kļūst tāda kā nomākta, kā skumīga. Sapratu, kāpēc svaigās, jutīgās lūpas pēkšņi smaida tik reti un tik atturīgi un kāpēc dzidri zilās acis pievēršas man brīžiem eņģeļa žēlsirdībā, brīžiem naiva bērna neziņā. Taču pāimaiņa nozīmēja daudz vairāk. Viņas plauksta bija vēsa, vaibsti nedabiski stingi, ik kustībā jautās nebeidzamas bažas un mokošs pašpārmetums, bet ne jau tāpēc, ka bijām ieklausījušies savā sirdsbalsī. Viņas pārvērtība vēl joprojām slepus tuvināja mūs un vienlaikus sāka slepus atsvešināt.

Savās šaubās un apmulsumā, savās neskaidrajās aizdomās, ka tur kaut kas slēpjas un šis kaut kas man būs jāizdibina bez citu palīdzības, lūkoju rast atbildi mis Helkūmas skatienos un rīcībā. Dzīvojot diendienā zem viena jumta, pat niecīgākā pārvērtība nepaliek nemanīta.

Pārmaiņas mis Fērlijā atspoguļojās viņas pusmāsā. Lai arī mis Helkūma netika bildusi ne vārda, kas liecinātu par šiem jūtu pavērsieniem, viņas vērīgā acs tagad man sekoja ik uz soļa. Lāgiem šis skatiens pauda apvaldītas dusmas, lāgiem apvaldītas bailes, lāgiem ne vienu, ne otru, vismaz neko tādu, ko es spētu saprast. Pagāja nedēļa, un mēs visi trīs vēl arvien bijām tādi atturīgi cits pret citu. Mans stāvoklis kļuva neciešams, bez tam es apzinājos savu nožēlojamo bezspēcību un nepiedodamo pārgalvību, bet šī apziņa nāca pārāk vēlu. Jutu, ka jātiek vaļā no šīs nomāktības sajūtas tūdaļ un reizi par visām reizēm, bet, kā tālāk rīkoties un ko teikt vispirms, tur man pietrūka saprašanas.

No šīs nevarības un pazemojuma mani paglāba mis Helkūma. Viņa pavēstīja man rūgto, nenovēršamo, negaidīto patiesību; un tobrīd man blakus bija draugs; viņas saprāts un drosme palīdzēja novērst kļūmi, kas draudēja nodarīt lielu postu man un visiem pārējiem Limridžas muižas iemītniekiem.

X

Tas notika nākamās nedēļas ceturtdienā, kad Kamber- lendā bija aizvadīti jau gandrīz trīs mēneši.

No rīta, kad parastajā stundā nokāpu lejā brokastīs, pirmoreiz pa visu šo laiku mis Helkūmas krēsls stāvēja tukšs.

Mis Fērlija bija izgājusi zālājā. Viņa paklanījās, bet iekšā nenāca. Lai arī nebijām bilduši viens otram ne vārda, kas varētu mūs satraukt, tomēr neizprotams apmulsums lika mums abiem vairīties no palikšanas divatā. Viņa gaidīja ārā mauriņā, es gaidīju ēdamistabā, līdz ienāks misis Vēzija vai mis Helkūma. Vēl nesen es būtu steidzies viņai pretī, mēs būtu snieguši viens otram roku un sākuši mūsu ierastās sarunas!

Pēc brīža ienāca mis Helkūma. Viņa izskatījās noraizējusies un izklaidīgi atvainojās par nosebošanos.

— Aizkavējos pie mistera Fērlija, — viņa teica. — Viņš lūdza man padomu dažos saimniecības jautājumos.

Mis Fērlija ienāca no dārza, un kā parasti rītos mēs sasveicinājāmies. Viņas roka šķita tik salta kā vēl nekad.

Viņa neskatījās uz mani un bija ļoti bāla. Pat misis Vēzija to pamanīja, brītiņu vēlāk ienākusi istabā.

—    Laikam vējš apsviedies, — vecā dāma noteica.

—    Ziema nāk, jā, manu dūjiņ, ziema nav vairs aiz kalniem!

Mūsu abu sirdīs jau bija ziema!

Rīta azaids — kad citkārt tik jauki un sirsnīgi bijām tērzējuši par iecerētajiem dienas darbiem — šoreiz pagāja ātri un klusi. Mis Fērliju šķita nomācam garie klusuma brīži, un viņa raudzījās uz māsu, kā lūgdamās, lai tā bilst kaut vārdiņu. Mis Helkūma pāris reižu saminsti- nājās un aprāvās, kā viņa nekad nemēdza darīt, beidzot ierunājās:

—    Šorīt tikos ar tavu tēvabrāli, Lora. Viņš domā, ka jāsakārto sarkani violetā istaba, un apstiprina to pašu, ko jau tev teicu. Tas notiks pirmdien, nevis ceturtdien.

Mis Fērlija klausījās šais vārdos, acis nodūrusi. Pirksti drudžaini tekalēja pa maizes drupačām nobirušo galdautu. Ne tikai viņas vaigi, pat lūpas nobāla un noraustījās. Es nebiju vienīgais, kas to pamanīja. To pamanīja arī mis Helkūma un, rādīdama mums paraugu, piecēlās no galda.

Misis Vēzija un mis Fērlija izgāja no istabas reizē. Maigās, skumīgās zilās acis uz mirkli pievērsās man skumjās nojautās par gaidāmo ilgo šķiršanos. Ari man sažņaudzās sirds, jo sapratu, ka drīz es viņu zaudēšu un tāpēc jo dziļāk ieslēgšu sirdī.

Kad durvis bija aizvērušās, es izgāju dārzā. Mis Helkūma ar cepuri rokā, lakatu pār elkoni pārmetuši, stā vēja pie lielā loga, no kura pavērās skats uz mauriņu, un vērīgi lūkojās manī.

—    Vai jūs neatlicinātu brīvu brītiņu, — viņa teica

—    pirms kāpsiet augšā savā istabā strādāt?

•— Protams, mis Helkūma. Esmu vienmēr jūsu rīcībā.

—    Mums jāparunā divatā, mister Hārtrait. Ņemiet platmali, un iesim dārzā. Tur mūs neviens tik agri netraucēs.

Kad bijām tikuši līdz mauriņam, viens no dārznieka palīgiem — vēl gluži zēns — steidzās mums garām uz mājas pusi ar vēstuli rokā. Mis Helkūma apturēja viņu.

—    Vai tā vēstule ir man? — viņa vaicāja.

—    Nē, mis, man lika to nodot mis Fērlijai, — atbil dēja zēns, rādīdams aploksni,

Mis Helkūma paņēma to un paskatījās uz adresi.

—        Svešs rokraksts, — viņa nomurmināja. — Kas gan varētu Lorai rakstīt? Kur tu to dabūji? — viņa noprasīja zēnam.

—   Viena sieviete man iedeva, mis.

—    Kāda sieviete?

—   Sieviete jau labi gados.

—   Tātad padzīvojusi. Vai tu viņu pazisti?

—    Neņemos gan teikt, ka pazīstu. Pagalam sveša.

—    Uz kuru pusi viņa aizgāja?

—        Tur, uz tiem vārtiem, — dārznieka palīgs teica, pagriezdamies un plašajā rokas vēzienā ieskaudams vai visu Dienvidangliju.

—        Savādi gan, — noteica mis Helkūma, — droši vien ubago dāvanas. Nem! — Viņa atdeva vēstuli zēnam. — Nes uz māju un iedod kādam no kalpotājiem. Un

tagad, mister Hartrait, ja jums nav iebildumu, varbūt iesim šeit.

Viņa veda mani pāri pļaviņai pa to pašu taku, pa kuru bijām gājuši pirmajā dienā pēc manas ierašanās Limri- džā. Pie mazās lapenītes, kur Lora Fērlija un es pirmoreiz bijām ieraudzījuši viens otru, viņa apstājās un, pēc tam kad visu ceļu bija klusējusi, atkal ierunājās:

—    To, kas man sakāms, es varu pateikt šeit.

Ar šiem vārdiem viņa iegāja lapenē, paņēma pie mazā, apaļā galdiņa nolikto krēslu un pamāja, lai es ņemu otru krēslu. Jau pie brokastgalda man radās nojausma, bet tagad es skaidri zināju, ko viņa teiks,

—    Mister Hārtrait, — viņa iesāka, — sākšu ar vaļsirdīgu atzīšanos. Gribu jums pateikt — iztikšu bez frāzēm, kas man pretīgas, tāpat bez komplimentiem, kurus arī nevaru ciest ne acu galā —, ka pa šo laiku, kamēr jūs dzīvojat pie mums, esmu pret jums izjutusi īstu draudzību. Jau pašā sākumā jūs mani noskaņojāt labvēlīgi, stāstīdams par savu izturēšanos pret šo nelaimīgo bēgli, kuru sastapāt tik dīvainos apstākļos. Varbūt jūs nebijāt diez cik piesardzīgs, toties parādījāt, ka protat savaldīties, esat smalkjūtīgs, iejūtīgs un caur un cauri džentlmenis šā vārda labākajā nozīmē. Tāpēc gaidīju no jums tikai labu, un jūs neesat pievīlis manas cerības.

Viņa apklusa, tad pacēla roku par zīmi, ka vēl negaida atbildi un grib pateikt visu līdz galam. Nākot iekšā lapenē, man šī sieviete baltā nebija ne prātā. Bet tagad mis Helkūma pati bija atsaukusi atmiņā manu piedzīvojumu. Tas vairs neizgāja no prāta, un tam bija savas sekas.

—    Kā jūsu draugs, — mis Helkūma atsāka, — teikšu bez kādiem aplinkiem skaidrā un gaišā valodā, ka esmu atklājusi jūsu noslēpumu, bez mājieniem vai palīdzības no citu puses. Mister Hārtrait, jūs bijāt tik neprātīgs un atļāvāties iemīlēt manu māsu Loru, un es baidos, ka šīs jūtas ir dziļas un nopietnas. Es nemocīšu jūs ar garu grēksūdzi, jo pati redzu un zinu, ka esat pārāk godīgs, lai to noliegtu. Es jums pat nepārmetu, man tikai žēl jūs, jo tas ir bezcerīgi. Jūs neesat mēģinājis savtīgi izmantot savu stāvokli — neesat pat licis viņai to nojaust. Jums var pārmest vienīgi to, ka esat tik pasīvs un neprotat pats sevi aizstāvēt. Ja jūs kaut reizi būtu zaudējis šo takta un mēra sajūtu, es jums pavēlētu aizbraukt no šā nama tūlīt un bez jebkāda brīdinājuma un nepra-

situ nevienam padoma. Bet šajā gadījumā vainojami jūsu gadi un jūsu stāvoklis, ne jau jūs. Sniedziet roku — es sāpinu jūs un sāpināšu vēl vairāk, bet tur nekā nevar darīt .. . vispirms sniedziet roku savam draugam Mario- nai Helkūmai.

Mani aizkustināja šī necerētā labsirdība — šī draudzīgā, augstsirdīgā, bezbailīgā iejūtība, turklāt mēs runājām kā līdzīgs ar līdzīgu, viņai tik izsmalcināti un cēli apelējot pie mana goda un vīrišķības. Sniegdams roku, mēģināju ielūkoties viņas acīs, bet mans skatiens bija aizmiglots. Mēģināju pateikties viņai, bet nedabūju pār lūpām ne vārda.

— Uzklausiet mani, — viņa teica, tīšuprāt izlikdamās nemanām manu satraukumu. — Uzklausiet mani, un mēģināsim likt tam visam pāri. Cik labi, ka varam apiet jautājumu par sociālo nevienlīdzību, — manuprāt, tas ir smags un cietsirdīgs jautājums. Kas ir pats sāpīgākais ļums, tas aiztaupīs man nepateicīgo pienākumu sāpināt cilvēku, kas draudzīgi dzīvojis zem viena jumta ar mums visiem, un neviens taču nav jūs pazemojis, atgādinādams jums jūsu kārlu un stāvokli. Jums jābrauc prom no Lim- i idžas, mister Hārtrait, kamēr nav nodarīts vēl lielāks ļaunums. Mans pienākums ii jums to pateikt; iemesls ir tik nopietns, ka mans pienākums būtu to pateikt, pat ja jūs būtu cēlies no vissenākās un visbagātākās dzimtas Anglijā. Jums jābrauc prom ne jau tāpēc, ka esat zīmēšanas skolotājs…

Viņa brīdi klusēja, tad ieskatījās man tieši acīs un, pārliekusies pāri galdam, cieši satvēra manu roku. [ — Ne jau tāpēc, ka esat zīmēšanas skolotājs, — viņa atkārtoja, — bet tāpēc, ka Lora Fērlija ir saderināta un tiks sievas kārtā.

Sie pēdējie vārdi man bija kā dūriens sirdī. Roka vairs nejuta ciešā tvēriena. Es nespēju ne pakustēties, ne parunāt. Asais rudens vējš, kas dzenāja nobirušās lapas mums gar kājām, pēkšņi likās tik salts, it kā manas neprātīgās cerības arī būtu nobirušas lapas un līdz ar pārējām tiktu aizrautas virpulī. Cerības! Saderināta vai ne- saderināta, man viņa bija tikpat neaizsniedzama. Vai kāds cits būtu to iedomājies? Nebūtu, ja vien mīlētu tāpat kā es.

Trieciens bija dots, un no tā bija palikušas tikai trulas, mokošas sāpes. Atkal jutu mis Helkūmas roku vēl ciešāk

ieķeramies elkoni, pacēlu galvu un raudzījos viņā. Viņas lielās, melnās acis bija kā piekaltas man, viņa redzēja, cik bāls esmu kļuvis, un es pats arī to jutu.

—    Diezgan! — viņa teica. — Šai pašā vietā, kur pirmoreiz viņu ieraudzījāt, izmetiet to no prāta. Neesiet gļēvs, turieties kā vīrs. Izraujiet to no sirds, izraujiet ar visam saknēm!

Apvaldītā dedzība, ar kādu viņa runāja, un gribasspēks, kas bija koncentrēts man pievērstajā skatienā, un dzelžainais tvēriens, kas vēl neatslāba, — šis gribasspēks mani stiprināja. Brīdi nebildām ne vārda. Un tad jau es biju attaisnojis viņas augstsirdīgo paļāvību, ka turēšos kā vīrs; vismaz ārēji es biju atguvis savaldību.

—   Vai esat atguvies?

—    Tiktāl, mis Helkūma, lai izlūgtos piedošanu jums un viņai. Tiktāl, lai paklausītu jūsu padomam un pierādītu savu pateicību šādi, ja tā nav pierādāma citādi.

—    Jūs jau esat to pierādījis, — viņa atbildēja, — ar šiem vārdiem. Mister Hārtrait, mums vairs nav ko slēpt. Atklāti pateikšu, ka mana māsa, pati neapjauzdama, nodeva sevi. Jums jābrauc prom viņas dēļ, un jums pašam arī tā būs labāk. Jūsu klātbūtne, šī neizbēgamā tuvība, dievs vien zina cik nevainīga, citkārt viņu moka un satrauc. Es, kas glabāju Loru kā savu acuraugu un ticu šim šķīstajam, nevainīgajam bērnam kā savam dievam, pārāk labi redzu, kā viņa mokās sirdsapziņas pārmetumos, kopš, par spīti visam, viņas sirdī, lauzdama uzticību, iezagusies pirmā nojausma par šīm jūtām. Es nesaku — tas būtu lieki pēc visa, kas jau noticis —, ka šī saderināšanās būtu ietekmējusi viņas jūtas. Tas ir goda jautājums, ne jau mīlestība: viņas tēvs tai devis svētību, gulēdams nāves gultā, pirms diviem gadiem; pati viņa nedz priecājās par to, nedz atteicās no tās — gluži vienkārši deva savu jāvārdu. Kamēr nebijāt ieradies jūs, viņa dzīvoja kā simtiem citu jaunu meiteņu, kas iziet pie vīra bez īpašas pieķeršanās un arī bez īpašas nepatikas un mācās mīlēt (ja vien neiemācās nīst) savu vīru ja ne pirms, tad pēc kāzām. Nav vārdos pasakāms, cik ļoti es ceru — arī jums savā pašaizliedzībā vajadzētu cerēt —, ka jaunās domas un jūtas, ielauzdamās mūsu ierāstajā, klusajā dzīvītē, vēl nav laidušas saknes tik dziļi, lai tās vairs nevarētu izraut. Kad būsiet prom (ja es nebūtu tik droši pārliecināta par jūsu godīgumu, drosmi un saprātu,

C6 tad nebūtu uzticējusies jums tā kā šobrīd), kad būsiet prom, man būs vieglāk, un laiks dziedēs mūs visus trīs. Patīkami apzināties, ka neesat pievīlis manu uzticību. Patīkami apzināties, ka arī šoreiz būsiet tikpat godīgs, vīrišķīgs un saprātīgs pret savu audzēkni, ar kuru sastopoties nelaimīgā kārtā bijāt aizmirsis, kā izturējāties pret svešo bēgli, kuras lūgumu uzklausījāt.

Jau atkal ši sieviete baltā! Vai nebija iespējams runāt par mis Fērliju un sevi, nesaucot atmiņā Annu Keterikul Jau atkal viņa ir klāt kā paša likteņa sūtīta!

—    Sakiet man, — kā izskaidrot misteram Fērlijam li- guma laušanu? — es iebildos. — Kad tas būs nokārtots, tikai pasakiet, kad man jābrauc. Apsolu bez kādām ierunām klausīt jūsu padomam,

—    Vajadzētu gan savlaicīgi, — viņa atbildēja. — Pats šorīt dzirdējāt, ka es runāju par nākamo pirmdienu un nepieciešamību sakārtot labāko istabu. Viesis, kuru gaidām pirmdien . ..

Vairāk nekas nebija jāsaka. Un piepeši es vēl atcerējos mis Fērlijas skatienu un izturēšanos šorīt pie brokast- galda: tātad Limridžas muižā gaidītais viesis bija viņas nākamais vīrs. Centos atgainīt šīs domas, bet šai mirkli manī pamodās kaut kas stiprāks par paša gribu, un es pārtraucu mis Helkūmu pusvārdā.

—    Ļaujiet man braukt šodien! — es ar rūgtumu teicu. — Jo drīzāk, jo labāk!

—    Nē, šodien gan ne, — viņa atbildēja. — Misteram Fērlijam jūs varētu minēt tikai vienu iemeslu, kāpēc jūs aizbraucat pirms līgumā noteiktā laika, jūs varētu aizbildināties ar neparedzētiem apstākļiem, kas jūs spiež lūgt viņa atjauju nekavējoties atgriezties Londonā. Pagaidiet līdz rītam un tad dariet viņam 1o zināmu ap to laiku, kad atnes pastu, tad viņš sapratīs, ka esat pēkšņi grozījis savus plānus sakarā ar vēstules pienākšanu. Nožēlojami un pretīgi, ka jānolaižas līdz tādiem meliem, pat tad, ja tie ir gluži nekaitīgi, bet es pazīstu misteru Fērliju, un, tiklīdz viņam radīsies aizdomas, ka jūs ar viņu dzenat jokus, viņš var jūs ari neatbrīvot. Parunājiet ar viņj piektdien no rīta un tad (tā būs labāk jums pašam un ari viņam), cik nu pagūstat, vēl sakārtojiet iesāktos darbus, un sestdien jūs varat braukt. Tad laika būs diezgan, mister Hārtrait, kā jums, tā mums.

Nebiju paguvis apgalvot, ka viņa var droši pajauties uz mani, jo viss notiks pēc viņas prāta, kad mūs abus iztraucēja so]i krūmu alejā. Kāds no mājiniekiem nāca mūs meklēti Jutu, ka asinis saskrien vaigos un tūdaļ atkal kļūstu bāls. Vai šī trešā persona, kas strauji tuvojās šādā reizē un šādos apstākļos, varētu būt mis Fērlija?

Atviegloti uzelpoju — tik bēdīgi, tik bezcerīgi bija mainījusies mana attieksme pret viņu —, es tiešām atviegloti uzelpoju, kad šis mūsu iztraucētājs nostājās uz lapenes sliekšņa un izrādījās, ka tā ir tikai mis Fērlijas istabene.

—    Vai drīkstu jūs palūgt uz brīdi, mis? — meitene jautāja tāda kā satraukta un apmulsusi.

Mis Helkūma nokāpa alejā, un abas pagāja pāris soju sāņus.

Palicis viens, kaut cik atguvos; nav vārdiem pasakāms, cik vientuļš un nelaimīgs es jutos, ka drīz atkal jāatgriežas Londonas mājokļa izmisumā un vientulībā. Domas par mīļo veco māmuļu un māsu, kuras abas tik naivi bija priecājušās par manām izredzēm Kamberlendā un kuras tik ilgi nebiju pat atcerējies, šīs domas līdz ar rūgtu nožēlu atgriezās pie manis kā veci, aizmirsti draugi. Kā gan justos māte un māsa, ja es atgrieztos pēc līguma laušanas un atklātu savu bēdīgo noslēpumu, viņas, kuras tai pēdējā jaukajā vakarā Hempstedā bija atvadījušās no manis ar tik gaišām cerībām!

Atkal Anna Keterika! Nevarēju vairs domāt pat par atvadu vakaru pie mātes un māsas, nedomājot par atpakaļceļu mēness nakti. Ko tas nozīmēja? Vai man būs lemts vēlreiz sastapt šo sievieti? Var gadīties. Vai viņa zināja, ka es dzīvoju Londonā? Jā, pats taču viņai to pateicu, vai nu pirms, vai pēc tā dīvainā jautājuma, kad viņa aizdomu pilna noprasīja, vai manu paziņu vidū esot daudzi ar baroneta titulu. Vai nu pirms, vai pēc tam — biju pārāk satraukts, lai to atcerētos.

Pēc brīža mis Helkūma, aizsūtījusi istabeni atpakaļ, ienāca pie manis. Tagad arī viņa likās satraukta un apstulbusi.

—    Mēs tā kā būtu vienojušies par visu, mister Hārtrait, — viņa teica. — Esam sapratuši viens otru kā jau draugi un varam doties mājup. Atklāti sakot, man par Loru nemierīgs prāts. Viņa atsūtījusi istabeni ar ziņu, ka grib nekavējoties runāt ar mani. Istabene stāsta, ka kundze liekoties pagalam uzbudināta par šorīt saņemto vēstuli, droši vien par to pašu vēstuli, kuru liku aiznest uz māju pirms nākšanas šurp.

Ašā soli steidzām atpakaļ pa to pašu kiūmu taku. Lai ari mis Helkūma bija pateikusi visu, ko viņa uzskatīja par nepieciešamu, savu es tomēr vēl nebiju pateicis līdz galam. Kopš zināju, ka Limridžas muižā gaidāmais viesis ir mis Fērlijas nākamais virs, mani mocīja skaudra ziņkāre, neremdināma, nenovīdīga vēlēšanās izdibināt, kas viņš tāds ir. Varēja gadīties, ka tik drīz nerodas iespēja to pajautāt, tāpēc nolēmu pavaicāt atpakaļceļā.

—    Tā kā jūs tik laipni piebildāt, ka esam sapratuši viens otru, mis Helkūma, — es teicu, — un esat pārliecināta, ka pratīšu novērtēt jūsu lēnprātību un izpildīšu jūsu vēlējumos, tad uzdrošinos vaicāt, kas… (es apra- vos, es biju piespiedis sevi domāt par viņu, bet vēl grūtāk bija izrunāt vārdus «viņas nākamais vīrs»)… kas ir šis džentlmenis, kurš saderinājies ar mis Fērliju?

Acīmredzot viņas prātus nodarbināja nupat saņemtā vēsts. Steigā viņa nevērīgi atbildēja:

—    Sim džentlmenim pieder liels īpašums Hempšīrā.

Hempšīrā! Annas Keterikas dzimtajā pusē. Atkal, jau

atkal sieviete baltāl Tas tiešām bija liktenīgi.

—   Un viņa vārds? — vaicāju cik vien varēdams mierīgi un vienaldzīgi.

—    Sers Persivals Glaids.

Sers, sers Persivals! Mis Helkūmas atbilde atsauca man atmiņā Annas Keterikas jautājumu — šo aizdomu pilno jautājumu, kuri no baronetiem būtu man pazīstami —, ko biju jau gandrīz aizmirsis, kad mis Helkūma atgriezās pie manis lapenē. Pēkšņi es apstājos un paskatījos uz mis Helkūmu.

—   Sers Persivals Glaids, — viņa atkārtoja, domādama, ka neesmu sadzirdējis viņas atbildi.

—    Kāds viņam tituls — baronets? — es vaicāju, vairs nespēdams slēpt satraukumu.

Viņa brīdi vilcinājās, tad diezgan dzedri atbildēja:

—    Baronets, protams.

XI

Atpakaļceļā līdz pašai mājai mēs vairs nebildām ne vārda. Mis Helkūma tūdaļ iesteidzās māsas istabā, es gāju uz studiju, lai sakārtotu mistera Fērlija zīmējumus, kurus vēl nebiju uzlīmējis uz kartona un restaurējis, pirms nodevu tos cita rokās. Tiklīdz paliku vienatnē, atkal uzmācās domas, kuras līdz tam biju atgainījis. Tas vairs nebija izturams!

Viņa saderināta, un viņas nākamais vīrs būs sers Persivals Glaids. Vīrs ar baroneta titulu un muižu Hempšīrā.

Vai Anglijā bija mazums baronetu, vai Hempšīrā mazums muižu īpašnieku! Spriežot pēc visa, pagaidām nebija ne mazākā iemesla aizdomām, ka neuzticības pilnie vārdi, kurus bija teikusi sieviete baltā, kaut kādi būtu saistāmi ar seru Persivalu Glaidu. Un tomēr es jutu, ka tie zīmējas tieši uz viņu. Varbūt tāpēc, ka, tiklīdz domāju par mis Fērliju, tā redzu ari seru Persivalu un kopš tā vakara, kad atklāju šo nelaimi vēstījošo līdzību, mis Fēr- lijai blakus vienmēr nostājas Anna Keterika. Vai šārīta notikumi man jau laupījuši drosmi, vai es būtu nokļuvis maldu varā kaut kādu nejaušu sagadīšanos dēļ? Grūti pateikt. Taču saruna ar mis Helkūmu mājupceļā no lapenes atstāja dīvainu iespaidu. Mani tirdīja nelabas nojausmas, ka mums visiem draud nenovēršamas briesmas. Šaubas, vai arī pats jau neesmu iepīts šais notikumos, kurus nespētu novērst pat drīzā aizbraukšana no Kamberlendas, šaubas, vai kāds no mums saprot, ar ko tas īsti var beigties, mocīja mani arvien vairāk un vairāk. Lai cik skaudras būtu manas mokas, apzinoties, ka mans īslaicīgais, pārdrošais jūtu plaukums beidzies tik bēdīgi, tās notrulināja un nomāca cita, vēl neatlaidīgāka doma, — ka tuvojas kaut kas nenovēršams, kaut kas baismīgs, kā pār mūsu galvām pacelts likteņa pirksts.

Jau kādu pusstundu biju kārtojis zīmējumus, kad pie durvīm pieklauvēja. Pēc mana aicinājuma tās atvērās, un man par lielu izbrīnu istabā ienāca mis Helkūma.

Viņa izskatījās aizkaitināta un uztraukta. Viņa paķēra krēslu, pirms paguvu viņai to piedāvāt, un piesēdās man cieši blakus.

—   Mister Hārtrait, — viņa iesāka, — biju cerējusi, ka vismaz šodien viss nepatīkamais jau ir izrunāts. Bet izrādās, ka nav. Kāds ir atļāvies kaut ko zemisku, lai nobiedētu māsu un izjauktu viņas laulības. Jūs redzējāt, ka aizsūtīju dārznieku, lai nodod mis Fērlijai šo svešji rokrakstā rakstīto vēstuli?

—    Redzēju.

—    Vēstule ir anonīma — nelietīgs mēģinājums nomelnot seru Persivalu Glaidu manas māsas acis. Tā viņu tik ļoti satraukusi, ka viņai nekur vairs nav miera un man ar lielām pūlēm izdevās māsu kaut cik nomierināt, lai es varētu atstāt viņu vienu un steigties šurp. Es zinu, šajā ģimenes jautājumā man nevajadzētu prasīt padomu jums, kāda jums tur rūpe vai interese…

—    Piedodiet, mis Helkūma. Man rūp un interesē itin viss, kas attiecas uz mis Fērlijas vai jūsu laimi.

—    Esmu jums pateicīga par šiem vārdiem. Sai namā un arī ārpus šī nama jūs esat vienīgais cilvēks, no kura es varu gaidīt padomu. Ar misteru Fērliju nav nozīmes runāt, viņš pats ir tā aizņemts ar savām indevēm, un viņu sagrābj šausmas, tiklīdz izceļas kaut mazākās domstarpības. Mūsu garīdznieks ii lāga vīrs, bet vāja rakstura cilvēks, kas ārpus saviem pienākumiem nezina itin nekā, un kaimiņi ir no tiem omulīgajiem, iesūnojušajiem paziņām, kas bēdu un briesmu reizē nav iekustināmi. Ko man darīt — vai tūlīt dzīties pa pēdām un meklēt rokā vēstules rakstītāju? Vai pagaidīt līdz rītam un aprunāties ar mistera Fērlija juriskonsultu? Vai ir vērts iegūt vai zaudēt veselu dienu — tāds ir jautājums un laikam ļoti svarīgs jautājums. Kāds ir jūsu viedoklis, mister Hārtrait? Ja es nebūtu bijusi spiesta uzticēt jums jau tik daudz delikātu noslēpumu, varbūt pat kutelīgā situācija nebūtu attaisnojums, kāpēc es griežos pie jums. Pēc visa tā, ko esam pārrunājuši, diez vai pārsteigšos, aizmirsdama, ka esam pazīstami tikai trīs mēnešus.

Viņa pasniedza man vēstuli. Tā sākās strupi; bez jebkādiem ievadiem vai uzrunas:

«Vai Jūs ticat sapņiem? Jūsu pašas labad, cerams, ticat. Palasieties, kas svētajos rakstos teikts par sapņiem un to piepildījumu, un uzklausiet manu brīdinājumu, kamēr vēl nav par vēlu.

Vakarnakt es redzēju Jūs sapnī, mis Fērlija. Pa sapņiem baudīju svēto vakarēdienu un stāvēju iekšpus margām, es vienā pusē altārim, garīdznieks otrā pusē, talārs mugurā un lūgšanu grāmata rokā.

Drīz vien pa baznīcas aili nāca šurp vīrietis un sieviete, lai laulātos. Tā sieviete bijāt Jūs. Jūs izskatījāties tik jauka un skaidra savā skaistajā, baltajā zīda kleitā un garajā mežģīņu plīvurā, ka man sirds iežēlojās un asaras saskrēja acīs.

Tās bija žēluma asaras, mana jaunā kundze, svētas asaras, tās neritēja pār maniem vaigiem kā daždien, kad ikviens no mums paraud, tās pārvērtās divos gaismas staros, kas slīdēja arvien tuvāk un tuvāk vīrietim, kuram pie sāniem Jūs stāvējāt, līdz skāra viņa krūtis. Abi stari izliecās kā divi varavīksnes loki starp mani un šo vīrieti. Ar acīm sekoju tiem un ielūkojos viņam pašā sirdī.

Āriene šim cilvēkam, ar kuru gribējāt salaulāties, bija acij visai tīkama. Viņš nebija pārāk slaids, taču arī ne drukns — tā mazliet zem vidēja auguma. Ņiprs, jautrs, apmierināts, pēc skata gadus četrdesmit piecus vecs. Seja bāla, melnie mati tālu atkāpušies no pieres, toties kupli sazēluši uz pakauša. Zods bija noskūts, bet uz vaigiem un virslūpas rudā bārda bija atstāta. Acis arī brūnas un ļoti spožas, deguns taisns un glīts, drīzāk piemērots sievietei. Rokas tāpat. Lāgiem viņam uznāca sauss klepus, un, kad viņš pielika balto plaukstu pie mutes, plaukstas virspusē kļuva redzama sārtena rēta no sena ievainojuma. Vai es būtu pareizi nosapņojusi? Jums labāk zināms, mis Fērlij, un Jūs pati varēsiet pateikt, vai tie ir maldi vai patiesība. Un tagad pateikšu, ko es ieraudzīju zem šīs ārienes — ļoti lūdzu, lasiet un lieciet vērā.

Manas acis sekoja abiem gaismas stariem un ielūkojās viņa sirds dziļumos. Tur bija tumšs kā naktī, un uz tās ar krituša eņģeļa roku bija uzrakstīti sarkani liesmojoši burti: «Bez žēluma un bez sirdsapziņas pārmetumiem. Nelaimi un postu viņš sējis citu dzīves ceļos un tagad šo postu un nelaimi kaisīs ceļā tai, kura stāv viņam pie sāniem.» Es to izlasīju, un staru kūlis tūdaļ sakustējās un aizslīdēja pāri viņa plecam, un viņam aiz muguras ņirgdams stāvēja pats nelabais. Tad stari atkal sakustējās un aizslīdēja pāri Jūsu plecam, un tur, Jums aiz muguras, raudādams stāvēja eņģelis. Tad gaismas stari noņirbēja trešoreiz un apstājās taisni starp jums abiem. Tie pletās un pletās, grūzdami Jūs abus katru uz savu pusi. Garīdznieks velti meklēja laulību lūgsnu: burti bija izdzisuši no grāmatas lapas, viņš aizšķīra grāmatu un apjucis nolika to. Pamodos ar asaru pilnām acīm, un sirds man vai stājās, jo es ticu sapņiem.

Ticiet arī Jūs, mis Fērlij, lūdzu Jūsu pašas labad, ticiet tāpat kā es. Džozefs un Daniels, un citi svētie ticēja sapņiem. Painteresējieties, kāda ir pagātne šim vīram ar rētu uz plaukstas, pirms sakāt vārdus, kas padarīs Jūs par nelaimīgu sievu. Brīdinu ne jau sevis, bet Jūsu dēļ. Jūsu labklājība man rūpēs līdz pēdējam elpas vilcienam. Jūsu mātes meitai manā sirdī ir paliekama vieta, jo Jūsu māte man bija pirmais, labākais un vienīgais draugs.»

Ar to arī šī ērmotā vēstule beidzās, bez jebkāda paraksta.

Pēc rokraksta bija grūti kaut ko spriest. Vēstule bija rakstīta uz līniju papīra grūti salasāmiem burtiem, kā speciālā terminoloģijā pieņemts teikt, parastā rakstā. Tas bija neizteiksmīgs un neskaidrs rokraksts, un tintes traipu vietās nekas nebija saburtojams.

—    Nevarētu teikt, ka rakstītājs nebūtu gājis skolā, — mis Helkūma sprieda, — un tomēr vēstule ir pārāk nesakarīga, lai to būtu rakstījis izglītots augstāko aprindu cilvēks. Līgavas tērpa un plīvura apraksts, tāpat vēl citi izteicieni vedina uz domām, ka rakstījusi sieviete. Kā jums šķiet, mister Hārtrait?

—    Gluži manas domas. Man ne tikai šķiet, ka vēstuli rakstījusi sieviete, bet ka šis sievietes spriedumos manāmi . ..

—    Psihiski traucējumi? — mis Helkūma pateica priekšā. — Man arī tā likās.

Es neatbildēju. Kamēr runāju, acis vēlreiz pārslīdēja pēdējam teikumam: «Jūsu mātes meitai manā sirdī ir paliekama vieta, jo Jūsu māte man bija pirmais, labākais un vienīgais draugs.» Šie vārdi un nupat pamodušās šaubas par vēstules rakstītāja veselo saprātu vedināja uz domām, kuras baidījos pateikt klaji, baidījos pat turēt slepenībā. Sāku šaubīties, vai tikai manis paša garīgais līdzsvars nav apdraudēts. Tā likās gandrīz vai kā mono- mānija — pētīt katru neparastu sīkumu, saklausīt katrā negaidītā vārdā to pašu apslēpto pirmsākumu, to pašu Jauno ietekmi. Šoreiz stingri apņēmos paļauties uz savu drosmi un saprātu un neko nelemt, pirms tas nav pierādīts, un nelokāmi atteikties no jebkuriem vilinošiem minējumiem.

—    Ja pastāv kaut niecīgākā iespēja izsekot, kas rakstījis šo vēstuli, — es teicu, atdodams to mis Helkūmai, — tad vilcināšanās var nākt tikai par ļaunu. Laikam vajadzēs vēlreiz iztaujāt dārznieka zēnu par to pusmūža sievieti, kas viņam iedevusi vēstuli, un tad sākt apklaušināties ciematā. Bet vispirms atļaušos vienu jautājumu. Nupat jūs ieminējāties par iespēju rīt aprunāties ar mistera Fērlija juriskonsultu. Vai nekādi nav iespējams sazināties ar viņu agrāk? Kāpēc ne šodien?

—    Tas ir izskaidrojams, — mis Helkūma atbildēja, — minot dažus sīkumus par māsas saderināšanos, bet es domāju, ka nav ne vajadzīgs, ne vēlams klāstīt tos jums šorīt. Viens no iemesliem, kāpēc sers Persivals Glaids ieradīsies šeit pirmdien, ir vienošanās par kāzu dienu, par kuru līdz šim nekas nav norunāts. Viņš vēlas, lai kāzas notiktu vēl šogad.

—    Vai mis Fērlijai viņa vēlēšanās ir zināma? — es nepacietīgi vaicāju.

—    Viņai nav ne jausmas, un pēc visa tā, kas noticis, es neuzņemos atbildību viņai to pavēstīt. Sers Persivals gan minējis savus apsvērumus misteram Fērlijam, kas pats man teica, ka viņš kā Loras aizgādnis esot ar mieru to pasteidzināt. Viņš aizrakstījis uz Londonu mūsu ģimenes pilnvarotajam misteram Gilmoram. Misters Gilmors patlaban ir aizbraucis uz Glazgovu darīšanās un atbildējis, ka atpakaļceļā domājot iegriezties Limridžā. Viņš ieradīsies rīt, uzkavēsies pāris dienu, lai sers Persivals pats varētu visu nokārtot. Ja viņam veiksies, misters Gilmors atgriezīsies Londonā ar direktīvām par māsas laulību kontraktu. Tagad jūs saprotat, mister Hārtrait, kāpēc es teicu, ka jāpagaida līdz rītam un jāaprunājas ar juristu? Misters Gilmors ir vecs un pārbaudīts draugs jau divām Fērliju paaudzēm, un uz kuru tad vēl lai paļaujamies, ja ne uz viņu?

Laulību kontrakts! Jau izdzirdot šos divus vārdus, mani pārņēma greizsirdības mokas, kas sagandēja manas cēlākās un labākās jūtas. Es sāku domāt — grūti atzīties, bet es nedrīkstu noklusēt ne mazāko sīkumu šo drausmo notikumu izklāstā —, nicināmā cerībā sāku domāt, ka anonīmajā vēstulē ir aplinkus izvirzīta apsūdzība pret seru Persivalu Glaidu. Ja nu šiem baismīgajiem apvainojumiem ir pamats? Ja nu šī patiesība ir pierādāma, pirms vēl nav pateikts liktenīgais jāvārds un noslēgts kontrakts? Esmu lūkojis iztēloties, ka šis domas cēlušās vienīgi no manām bažām par mis Fērlijas laimi. Man tomēr neizdevās sevi piemānīt un noticēt tam, un šobrīd es nemēģināšu piemānīt arī citus. Sīs jūtas uzjundīja neprātīgs, atriebīgs, izmisīgs naids pret cilvēku, kuram bija jākļūst par viņas laulāto draugu.

—       Ja jums lemts kaut ko šeit izdibināt, — es teicu šo jauno izjūtu iespaidā, — tad prātīgāk būtu nezaudēt ne mirkli. Es tomēr iesaku vēlreiz iztaujāt dārznieka zēnu un tūdaļ nekavējoties izprašņāt ciema iedzīvotājus.

—    Šķiet, būšu jums noderīga gan vienā, gan otrā gadījumā, — mis Helkūma teica pieceldamās. — Nevilksim garumā, mister Hārtrait, un darīsim visu, kas mūsu spēkos.

Jau biju satvēris rokturi, lai atvērtu viņai durvis, kad pēkšņi attapos pajautāt vēl kaut ko svarigu, pirms dodamies ceļā.

—    Anonīmajā vēstulē sīki aprakstīta līgavaiņa āriene. Sera Persivala Glaida vārds nav minēts, to es zinu, bet vai viņam ir kāda līdzība ar šo portretu?

—    Mats matā, pat viņa četrdesmit pieci gadi…

Četrdesmit pieci, un viņai vēl nebija apritējis divdesmit pirmais! Tik nobrieduši vīri ved pie altāra viņas vecuma meitenes ik dienas, un pieredze rādīja, ka šīs laulības nereti ir pašas laimīgākās. To es zināju, bet, jau pieminot viņa gadus, es tūdaļ iedomājos viņas gadus, un manī vēl vairāk iedegās šis aklais naids un aizdomas.

—    Mats matā, — mis Helkūma atkārtoja, — pat rēta labajā plaukstā, no brūces, kuru viņš iemantojis senāk, ceļodams pa Itāliju. Nevar būt nekādu šaubu, ka vēstules rakstītājam smalki zināms katrs viņa vaibsts.

—    Ja nemaldos, bija minēts pat klepus, kas viņam lāgiem uznākot?

—    Jā, arī tas atbilst patiesībai. Viņš pats tam nepievērš uzmanību, kaut gan draugiem tas reizēm sagādā raizes.

—    Ceru, ka vismaz par viņa raksturu nekādas baumas nav palaistas?

—    Mister Hārtrait! Jūs taču nebūsiet tik netaisns un neņemsiet nopietni šo zemisko skribelējumu?

Jutu ka man deg vaigi, jo es nudien biju ņēmis to nopietni.

—    Ceru, ka nē, — es apmulsis atbildēju. — Man laikam nebija tiesību tā jautāt.

—    Labi vien ir, ka pajautājāt, — viņa attrauca, — jo tagad es varu pareizi novērtēt sera Persivala reputāciju. Mister Hārtrait, ne manās, ne kāda cita mūsu ģimenes locekļa ausīs nav nākušas nevalodas, kas celtu viņam neslavu. Viņš divreiz, balotējies un godam izturējis šo

smago pārbaudījumu. Ja Anglijā tas kādam izdodas, tad tas ir cilvēks ar nevainojamu reputāciju.

Klusām atvēru durvis un sekoju mis Helkūmai. Viņa nebija mani pārliecinājusi. Ja no debesīm būtu nolaidies eņģelis un atšķīris grāmatā lapu manu mirstīgo acu priekšā, pat šis eņģelis nebūtu mani pārliecinājis.

Dārznieka palīgu kā parasti sastapām pie darba. Lai kā mēs viņu izprašņājām, no šī neiedomājami stulbā žeņķa neizdevās izdabūt kaut cik sakarīgu atbildi. Sieviete, kas iedevusi viņam vēstuli, bijusi jau krietni gados, neesot bildusi šim ne vārda un steigšus aizgājusi dienvidu virzienā. Tas arī bija viss, ko dārznieks mums noliecināja.

Ciemats atradās uz dienvidiem no muižas. Turp tad arī devāmies.

XII

Limridžā mēs pacietīgi iegriezāmies ik mājā un izprašņājām visus un visādus Jaudis. Un tomēr pie skaidrības netikām. Trīs ciema vīri gan droši apgalvoja, ka tāda sieviete esot manīta, bet, tā kā viņi nezināja ne aptuveni pateikt, kāda tā izskatījusies, ne arī kādā virzienā nozudusi, kad redzēta pēdējoreiz, tad šai galīgajā neziņā visi trīs vīri ar savu attapību mums nepalīdzēja vairāk kā viņu nevērīgie kaimiņi.

Šais veltīgajās izlūkgaitās drīz nokļuvām pašā ciema nomalē, kur atradās misis Fērlijas dibinātā skola. Kad gājām garām ēkai, kui mācījās zēni, ieminējos, vai nebūtu vērts visbeidzot aprunāties ar skolotāju, kuram, ņemot vērā viņa amatu, tā kā vajadzētu būt pašam prātīgākajam vīram apkaimē.

— Skolotājs droši vien būs bijis aizņemts stundā, — mis Helkūma atteica, — kad tā sieviete gāja cauri ciemam un tad atkal atpakaļ, bet, drošs paliek drošs, pavaicāsim.

Mēs iegājām spēļu laukuma iežogojumā un tad devāmies garām klases logam, nogriezāmies ap stūri un gājām līdz durvīm, kas atradās pagalma pusē. Pie loga es uz brīdi apstājos un palūkojos iekšā.

Skolotājs sēdēja pie katedras ar muguru pret mums, acīmredzot uzrunāja skolas zēnus, kas visi bija sastāju-

šies viņam iepretī. Vienīgi kāds padrukns baltmatis zeperis stāvēja nomaļus no visiem pārējiem klases kaktā uz klēsa — mazs, nelaimīgs Robinsons Kruzo, kas par nedarbiem izcieta sodu viens pats neapdzīvotā salā.

Kad apgājām ap stūri, durvis stāvēja pusviru; mēs skaidri dzirdējām skolotāja balsi un uz brīdi palikām lievenī.

—    Tātad, zēni, — skolotājs sacīja, — iegaumējiet, ko es saku. Ja vēlreiz dzirdēšu skolā kaut vārdiņu par kaut kādiem spokiem, jums neklāsies labi. Tādu spoku nemaz nav, un tāpēc, ja kāds tic spokiem, tas tic kaut kam neesošam, un ikviens zēns, kas mācās Limridžas skolā un tic kaut kam neesošam, pārkāpj saprāta robežas un disciplīnu un saņems pelnīto sodu. Jūs visi redzat, kā apkaunots kaktā uz krēsla stāv Džeikobs Postlveits. Viņš saņēma sodu nevis tāpēc, ka teicās vakarnakt redzējis spoku, bet tāpēc, ka ir nekaunīgs un stūrgalvīgs un ietiepīgi apgalvo, ka viņam rādoties spoki, lai gan esmu viņam teicis, ka tādu nemaz nav un nevar būt. Ja cits nekas nelīdzēs, man šis spoks būs ar pletni jāizdzen ārā no Džeikoba Postlveita, un, ja vēl kāds no jums ieņems galvā kaut ko tādu, es iešu vēl tālāk un izdzīšu to ārā no skolas.

—    Laikam neesam atnākuši īstajā reizē, — iebildās mis Helkūma, līdz ar skolotāja pēdējiem vārdiem atvērdama durvis un iedama iekšā.

Mūsu parādīšanās atstāja neaprakstāmu iespaidu. Zēni laikam domāja, ka esam nākuši īpašā nolūkā paskatīties, kā sloksnēs Džeikobu Postlveitu.

—    Jūs visi ejiet mājās pusdienās, — teica skolotājs, — paliek vienīgi Džeikobs. Viņam jāpaliek un jāstāv turpat. Varbūt spoks apžēlosies un pagādās viņam pusdienas.

Džeikobam dūša galīgi saplaka, kad bija jāzaudē viss — gan skolas biedri, gan cerības uz pusdienām. Viņš izvilka dūres no kabatām, paskatījās uz tām, ar apdomu cēla tās pie acīm un, kad tas bija izdarīts, tad sāka ar tām lēnām berzēt acis; ik pa brīdim sākās šņaukāšanās — pusaudža ciešanu nazālais apliecinātājs, un viss tika darīts stingrā secībā: viņš paberzēja acis, nošņaukājās un atkal berzēja acis.

—    Mēs atnācām jums kaut ko pavaicāt, mister Demp- ster, — mis Helkūma uzrunāja skolotāju, — un ļauno garu izdzīšanā gan necerējām jūs iztraucēt. Ko tas nozīmē? Kas tad īsti ir noticis?

—    Mis Helkūma, šis nejaukais puika nobiedējis visu skolu, iestāstīdams, ka vakar vakarā redzējis spoku, — skolotājs paskaidroja. — Un vēl arvien pastāv uz savām aplamībām, lai kā es pūlos viņu pārliecināt.

—    Savādi gan, — teica mis Helkūma. — Ne prātā nebūtu nācis, ka zēniem piemit tāda iztēle, lai redzētu spokus. Tas nudien ir kaut kas pavisam jauns grūtajā darbā, šeit Limridžā veidojot jauno ļaužu uzskatus, un es no sirds vēlu jums, mister Dempster, veiksmi šai darbā. Bet tagad ļaujiet man paskaidrot, kādā nolūkā esam atnākuši.

Un tad viņa uzdeva skolotājam to pašu jautājumu, ko bijām uzdevuši gandrīz ikvienam no ciema iedzīvotājiem. Mēs saņēmām to pašu atbildi, kas laupīja mums jebkādu cerību. Mūsu meklēto svešinieci misters Dempsters nebija-ne acīs redzējis.

—    Mister Hārtrait, laikam prātīgāk būs iet mājās, — mis Helkūma teica. — Acīmredzot mēs tikpat netiksim ne pie kādas skaidrības.

Viņa paklanījās pret misteru Dempsteru un jau grasījās atstāt klasi, bet tad, pagājusi garām šim pamestajam Džeikobam Postlveitam, kas žēlabaini pinkšķēja, stāvēdams uz grēku nožēlnieka krēsla, pie durvīm apstājās, lai pateiktu mazajam cietumniekam kādu uzmundrinošu vārdu.

—    Ak tu dumiķi, — viņa teica, — kāpēc tu nelūdzies misteram Dempsteram piedošanu? Un pievaldi mēli par to spoku!

—    Bet es taču pats to redzēju! — Džeikobs Postlveits neatlaidās, šausmās ieplezdams acis un sākdams birdināt asaras.

—    Blēņas! Neko tu neredzēji. Atradis spoku! Kādu spoku …

—    Piedodiet, mis Helkūma, — apjucis iejaucās skolotājs, — bet, manuprāt, jums nevajadzētu izprašņāt zēnu. Ieņēmis galvā tādas aplamības, taisni neticami, tīri negribot var…

—    Ko var? — mis Helkūma skarbi noprasīja.

—    Var jūs satraukt, — misters Dempsters atbildēja, pagalam apjucis. „

—    Jūs, mister Dempster, man tik tiešām glaimojat, uzskatīdams mani par tik vārgu, ka tāds rakaris spētu mani satraukti — Viņa ar izsmējīgu izaicinājumu pagriezās pret mazo Džeikobu un sāka to nekavējoties izprašņāt. — Drošāk! Stāsti visu pēc kārtas. Vai dzi, palaidniek, kad tu redzēji to spoku?

—   Yakar, kad metās krēsla, — atbildēja Džeikobs.

—    A, pievakarē, kad metās jau tumšs? Un kāds šis izskatījās? i

—    Viss balts — kā jau spoks, — spoku pazinējs atbildēja ar saviem gadiem neparastu pārliecību.

—    Un kurā vietā?

—   Tur lejā kapsētā… kur citur tāds spoks varētu klaiņot?

—    «Kā jau spoks», «kur citur tāds spoks varētu klaiņot» … Mazo dumiķi, izklausās, it kā tu pazītu spokus jau no bērna kājas! Katrā ziņā tu savu stāstu esi izzīdis no pirksta. Varbūt tu man vēl pateiksi, kas tas bija par rēgu?

—    Kā nu nepateikšu! — atsaucās Džeikobs, pamādams ar galvu drūmā triumfā.

Misters Dempsters jau vairākiem lāgiem bija mēģinājis tikt pie vārda, kamēr mis Helkūma klaušināja viņa audzēkni, bet tobrīd viņš iejaucās tik apņēmīgi, ka viņu tomēr uzklausīja.

—    Piedodiet, mis Helkūma, — viņš teica, — ka iedrošinos aizrādīt: jūs ar savu izprašņāšanu vēl vairāk skubināt zēnu uz šiem spoku stāstiem.

—    Vēl tikai vienu jautājumu, mister Dempster, un tad es likšos mierā. Nu, — viņa turpināja, atkal pagriezdamās pret zēnu, — un kas tas bija par spoku?

—    Misis Fērlijas spoks, — Džeikobs atbildēja čukstus.

Iespaids, kādu šī satriecošā atbilde atstāja uz mis Hel-

kūmu, pilnā mērā attaisnoja skolotāja satraukumu, kad viņš bija tā centies pārtraukt šo sarunu. Mis Helkūma sašutumā pietvīka, pēkšņās dusmās metās klāt mazajam Džeikobam, kas aiz izbīļa jau atkal sāka pinkšķēt, grasījās kaut ko sacīt, bet aprāvās un, zēnam neko neteikusi, uzrunāja skolotāju.

—    Vai no tāda bērna var prasīt atbildību par viņa vārdiem? Gandrīz nešaubos, ka tās aplamības kāds viņam iestāstījis. Mister Dempster, ja šai ciemā ir jaudis, kas aizmirsuši cieņu un pateicību, ar kādu tiek glabāta manas mātes piemina, tad es viņus atradīšu, un, ja es kaut

cik spēšu ietekmēt misteru Fērliju, tas nepaliks bez atmaksas.

— Es ceru … nē, esmu pat pārliecināts, mis Helkūma, ka jūs maldāties, — sacīja skolotājs. — Tā ir caur un cauri zēna stūrgalvība un muļķība. Viņš redzējis vai iedomājies iedzam sievieti baltā vakar vakarā, kad gājis garām kapsētai, un šī sieviete, vai nu īsta, vai iedomāta, stāvējusi pie marmora krusta, un viņš tāpat kā kurš katrs Limridžā zina, ka tas ir misis Fērlijas kapa piemineklis. Ar šiem diviem apstākļiem pilnīgi pieliek, lai zēns pateiktu atbildi, kas, gluži dabiski, jūs satrieca.

Kaut arī mis Helkūma nelikās par to pārliecināta, taču viņa skaidri juta, ka skolotāja konstatējums ir pārak saprātīgs, lai to klaji apstrīdētu. Viņa tikai pateicās viņam par uzmanību un apsolīja atnākt vēlreiz, kad šaubas būs izkliedētas. To pateikusi, viņa paklanījās un izgāja no klases.

Kamēr risinājās šī neparastā scēna, es stāvēju malā un uzmanīgi klausījos, un man radās pašam savi secinājumi. Tiklīdz atkal bijām divatā, mis Helkūma apvaicājās, vai no visa dzirdētā man radusies kāda doma.

—    Jā, un pavisam noteikta doma, — es atbildēju. — Zēna stāsts, manuprāt, balstās uz faktiem. Atklāti sakot, man ļoti gribētos apskatīt misis Fērlijas kapa pieminekli un pavērot tā apkārtni.

—    Jūs to tūdaļ redzēsiet.

Pēc šiem vārdiem viņa apklusa un kaut ko apdomāja, kamēr gājām tālāk. Beidzot viņa ierunājās:

—    Šī saruna klasē pilnīgi novērsusi manu uzmanību no vēstules, es pat mazliet apmulstu, kad mēģinu atkal pievērsties tai. Varbūt izbeigsim šo prašņāšanu un rīt nodosim visu mistera Gilmora ziņā?

—    Nekādā gadījumā, mis Helkūma. Tas, kas notika klasē, mudina mani neatlaisties un turpināt meklēšanu.

—    Kāpēc tas jūs mudina?

—    Tāpēc, ka vēi vairāk uzkurina aizdomas, kuras jutu, kad jūs man iedevāt izlasīt vēstuli.

—    Jums laikam bijis savs iemesls, mister Hārtrait, līdz šim brīdim slēpt šīs aizdomas no manis?

—    Es pats baidījos par to domāt. Likās, ka tas ir galīgi aplam, šaubījos, vai tikai tā nav mana samaitātā iztēle. Bet tagad es tā vairs nedomāju. Ne tikai paša zēna atbildes uz jūsu jautājumiem, bet pat skolotāja nevilšus pateiktie vārdi, kad viņš lūkoja to visu izskaidrot, galīgi atvairīja šo domu Notikumi varbūt pierādīs šīs domas maldīgumu, nus Helkūma, bet šimbrīžam es cieši ticu, ka iedomātais spoks kapsētā un anonīmās vēstules rakstītājs ir viena un tā pati persona.

Viņa apstājās, nobālēja un pētošu skatienu vērās manī.

—    Kāda persona?

—    Skolotājs nevilšus jums to pateica. Runādams par spoku, ko zēns redzējis kapsētā, skolotājs teica: «Sieviete baltā.»

—    Vai tiešām Anna Keterika?

—    Jā, Anna Keterika.

Viņa iekārās man elkonī.

—    Nezinu, kāpēc, — viņa klusi teica, — bet jūsu aizdomām piemīt kaut kas tāds, kas biedē un atņem drosmi. Es jūtu … — Viņa apklusa un mēģināja ar smiekliem aizdzit šo biedu. — Es jums parādīšu kapu un tad tūdaļ steigšu mājup. Nevajadzēja Loru tik ilgi atstāt vienu. Es labāk iešu atpakaļ un pasēdēšu pie viņas.

Tā runādami, jau bijām aizstaigājuši līdz kapsētai. Baznīca, drūma, pelēka akmens ēka, atradās nelielā ielejā, pasargāta no aukstajiem vējiem, kas pūta pāri tīrelim. No baznīcas raugoties, kapu kalns atradās mazliet augstāk nogāzē. Visapkārt tam bija grumbuļaina, zema netēstu akmeņu sēta, vieta diezgan klaja, tikai vienā malā gar akmeņaino nokalni gausi urdzēja strauts un pundurkociņu puduris meta šauras ēnas pār īso, panīkušo zālīti. Tūdaļ aiz strauta un kokiem, netālu no akmens pakāpieniem, pa kuriem trīs vietās varēja iekļūt kapsētā, slējās baltais marmora krusts, izceldams misis Fērlijas kapu daudz vienkāršāku pieminekļu vidū.

— Tālāk varu arī neiet, — mis Helkūma teica, rādīdama uz krustu. — Jūs man pastāstīsiet, ja ieraudzīsiet kaut ko tadu, kas apliecinās jūsu aizdomas. Parunāsim mājās.

Viņa aizgāja. Es devos lejāk un uzkāpu pa akmens pakāpieniem, kas veda taisni uz misis Fērlijas kapu.

Zāle ap to bija pārāk īsa un zeme pārāk cieta, lai paliktu pēdu nospiedumi. Neko nemanījis, vērīgi aplūkoju marmora krustu un plāksni ar iegravētiem vārdiem.

Baltais krusts vietām bija mazliet apsūbējis un zaudējis krāsu, tāpat arī plāksnes lielākā daļa. Uzmanību uzreiz piesaistīja uzraksta josla, jo tā bija bez neviena traipa. Ielūkojies vērīgāk, es redzēju, ka tā ir tīrīta, vēl nesen tīrīta virzienā no augšas uz leju. Robeža starp spodrināto un nespodrināto daļu bija skaidri saskatāma burtu starpās — skaidri saskatāma mākslīgi radīta svītra. Kurš bija sācis spodrināt marmoru un pametis to līdz galam nenospodrinātu?

Es lūkojos apkārt, mēģinādams rast atbildi. No tās vietas, kur stāvēju, nebija samanāms neviens cilvēku miteklis, kapsēta piederēja tikai mirušajiem. Devos atpakaļ uz baznicu, apgāju tai apkārt līdz pagalma durvīm, tad pārkāpu pāri valnim pa citiem pakāpieniem un atrados tai vietā, kur sākās taciņa lejup uz pamestām akmeņlauztuvēm. Tām vienā malā bija uzcelta neliela divistabu mājiņa, un ārpusē kāda veca sieva mazgāja veļu.

Es piegāju viņai klāt un uzsāku sarunu par baznīcu un kapu kalnu. Sieva bija no runīgajām, un jau pēc pirmajiem vārdiem man bija skaidrs, ka viņas laulātais draugs kalpo vienlaikus par ķesteri un par kapraci. Tad es pāris vārdos paslavēju misis Fērlijas pieminekli. Veča nogrozīja galvu un teica, ka to būtu vajadzējis labāk kopt. Tas esot viņas vīra pienākums, bet šis nemitīgi vārguļojot un nīkstot nu jau vairākus mēnešus, labi ja svētdienās kaut kā līks un greizs aizvelkoties līdz baznīcai, un tā nu piemineklis esot pamests dieva ziņā. Tagad gan vecais sākot mazliet atkopties, pats cerot septiņās desmit dienās atkal tikt uz pekām un nodarīt pusē pamesto darbu.

No juceklīgā, gari stieptā penterējuma īstā kamber- lendiešu izloksnē es nopratu pašu galveno, ko vēlējos uzzināt. Iedevis nabaga sievai pāris grašu, es steidzos atpakaļ uz Limridžu.

Plāksnes daļu acīmredzot bija notīrījis kāds svešinieks. So to es jau zināju un, kad vēl biju saklausījies par nupat kapsētā manīto spoku, stingri nolēmu ap saulrietu atnākt uz kapsētu, pagaidīt līdz naktij un slepus pavērot misis Fērlijas kapu. Plāksnes spodrināšana taču bija pamesta pusē, un tas, kas šo darbu uzsācis, varbūt vēl atnāks to pabeigt.

Mājās par savu nodomu izstāstīju mis Helkūmai. Viņa izskatījās pārsteigta un satraukta, bet, kamēr ņēmos klāstīt savus nodomus, nemēģināja mani atrunāt. Viņa tikai noteica: «Ceru, ka viss beigsies labi.» Kad viņa jau grasījās iet, es viņu atturēju un, cik vien mierīgi varēdams, apjautājos par mis Fērlijas labsajūtu. Noskaņojums esot možāks, un mis Helkūma izteica cerību, ka varbūt izdošoties pierunāt māsu mazliet pastaigāties, kamēr saule nav nogājusi.

Es devos uz savu istabu un atkal ķēros pie zīmējumu kārtošanas, Tas bija neatliekami jāpadara, vēl jo vairāk tāpēc, lai nomierinātos un novērstu domas no sevis un savas bezcerīgās nākotnes. Reizi pa reizei es atrāvos no darba, lai paskatītos pa logu un pavērotu, kā saule grimst arvien zemāk un zemāk. Vienā tādā reizē es ieraudzīju kādu staigājam pa plato grantēto celiņu zem mana loga. Tā bija mis Fērlija.

Nebiju viņu redzējis kopš rīta, un arī tad mēs nebijām pārmijuši gandrīz ne vārda. Viena vienīga diena Lim- ridžā — tas bija viss, kas man bija atlicis, un pēc tam es varbūt nekad vairs viņu neredzēšu. Šī doma nelaida mani prom no loga. Tik daudz apdomas man vēl bija, ka aizkars jāsakārto tā, lai viņa mani neieraudzītu, ja paceltu acis, toties man pietrūka spēka pretoties kārdinājumam, un es ar acīm sekoju viņai, līdz viņas siluets nozuda pavisam.

Viņai ap pleciem bija brūns apmetnis, zem tā parasts melns zīda tērps. Galvā viņai bija tā pati vienkāršā salmu cepurīte, kas torīt, kad pirmoreiz ieraudzījām viens otru. Tagad tikai virsū bija uzlikts plīvurs, kas neļāva man saskatīt seju. Blakus viņai tecēja mazs šunelis, viņas mīļākais pavadonis visās pastaigās, ietērpts elegantā sār- tenā svārciņā, lai pasargātu maigo ādiņu no vakara dzestruma. Šķita, ka par šuneli viņa neliekas ne zinis. Viņa gāja taisni uz priekšu, galvu mazliet nodūrusi, rokas zem apmetņa paslēpusi. Nobirušās lapas, kas no rīta virpuļoja vējā ap mani, kad uzzināju par gaidāmajām laulībām, tagad tāpat virpuļoja viņas priekšā, gan cēlās augšup, gan krita atpakaļ un kaisījās zem kājām, viņai ejot bālajā, dziestošajā vakara saulē. Šunelis trīcēja un drebēja un nepacietīgi glaudās viņai pie kājām, kā izlūgdamies ievērību un atbalstu. Bet viņa pat nepaskatījās uz to. Viņa gāja un gāja, arvien tālāk un tālāk piom no manis, nobirušajām lapām virpuļojot visapkārt, gāja un gāja, līdz manas sūrstošās acis vairs neredzēja viņu un es atkal biju pamests viens ar savām smagajām domām.

Pēc stundas darbs bija pabeigts un jau blāzmoja vakars. Paņēmu priekšnamā cepuri un mēteli un, neviena nemanīts, izzagos laukā.

Rietumu pusē gubojās mākoņi, un no jūras pūta ass vējš. Lai arī krasts bija tālu, bangu atbalsis vēlās pāri klajajam tīrelim un vienmuļi dunēja ausīs, kad iegāju kapsētā. Nemanīja ne dzīvas radības. Kapu kalns izskatījās vēl vientulīgāks nekā pirmīt; es izraudzījos slēpni, kur stāvēju nomodā un gaidīju, nenovērsdams acu no baltā krusta virs misis Fērlijas atdusas vietas.

XIII

Kapu kalns nebija aizaudzis, tāpēc vietu novērošanas postenim vajadzēja izraudzīties ar apdomu.

Baznīcas galvenās durvis atradās tieši pretī kapsētai; durvis no abām pusēm aizsedza portāls. Aiz gluži dabiskas nepatikas pret šādu slapstīšanos brīdi vēl šaubījos, pirms izšķīros un gāju iekšā. Abās pusēs mūrī bija izcirsti lodziņi. Pa vienu no tiem es varēju redzēt misis Fērlijas kapu. Otrs izgāja uz akmeņlauztuvi, kur bija uzcelta kaprača mājiņa. Tieši pretī portālam atradās klaja

vieta, zems akmens mūris un viena vienīga rūsgana paugura strēle, kurai, stipra vēja dzīti, smagi vēlās pāri rieta padebeši. Ne redzēju, ne dzirdēju kādu dzivu radību: garām neaizlaidās neviens putns, no kaprača mājiņas puses neatskanēja suņa rejas. Starp vienmuļajiem bangu šļakstiem bija saklausāma tikai biedīga čaboņa pundurkociņos ap kapu kopiņu un strauta dzedrā, klusā burzguļošana akmeņainajā gultnē. Baisms skats un baisma stunda. Šai slēpnī zem dievnama velvēm mana drosme ātri saplaka.

Krēsla vēl nebija sabiezējusi — pamalē vēl kavējās rieta stari, un nebija pagājusi ne pirmā vientulīgā sardzes stunda, kad izdzirdēju soļus un balsi. Soļi tuvojās baznīcai no otras puses, un runātāja bija sieviete.

—    Par vēstuli tu, dūjiņ, nebēdā, — teica sieviete. — Iedevu tam puisim tieši rokā, un viņš paņēma bez vārda runas. Tad viņš gāja savu ceļu un es savu, un neviena dzīva dvēsele man nesekoja — par to es galvoju.

Šie vārdi sasprindzināja manu uzmanību gandrīz vai līdz fiziskām sāpēm. Tad balsis apklusa, bet soļi nāca tuvāk. Brīdi vēlāk abas — divas sievietes — pagāja garām, es pa savu lodziņu skaidri redzēju. Viņas gāja taisni uz kapu, tātad pagriezušas man muguru.

Vienai galvā bija cepure bez malām un tai pāri lakats. Otrai bija mugurā garš, tumšzils apmetnis ar kapuci, kas bija uzvilkta uz pieres. No apmetņa spraucās laukā šaura tērpa maliņa. Sirds man dauzījās kā negudra, kad pamanīju tērpa krāsu, — tas bija balts!

Pusceļā starp baznīcu un kapu abas apstājās, un sieviete apmetnī pagriezās pret draudzeni. Viņas vaibsti tobrīd būtu skaidri saskatāmi, ja viņai galvā būtu maza cepurīte, nevis šī platā kapuce.

—    Nekādā ziņā neņemiet nost silto, N ērto apmetni, — teica tā, kuru nule jau biju dzirdējis, — sieviete ar lakatu. — Misis Todai taisnība, ka vakar jūs ar savu balto tērpu pievērsāt sev pārāk lielu uzmanību. Es mazliet pastaigāšu, kamēr jūs būsiet šeit; nezinu, kā jums, bet man diez ko nepatīk staigāt pa kapsētām. Izdariet līdz galam, ko esat nolēmusi, iekams es atgriežos, lai pirms pusnakts tiekam mājās.

To pateikusi, viņa pagriezās un pa tām pašām pēdām nāca atpakaļ, šoreiz ar seju pret mani. Tā bija padzīvojušas sievietes seja, vēja appūsta, asiem vaibstiem, veselīga, šī seja nemodināja nekādas aizdomas. Pie pašas baznīcas viņa apstājās un ciešāk ietinās lakatā.

—    Savādniece, — viņa murmināja. — Cik vien atceros, tāda viņa bijusi no sākta gala. Vienmēr kādas ērmī- bas padomā. Bet ļauna nevienam nedara, nabadzīte, kā mazs bērns.

Viņa nopūtās, satraukta pameta acis atpakaļ, nogrozīja galvu, it kā šī drūmā ainava viņai nemaz nepatiktu, un nozuda aiz baznīcas stūra.

Labu brīdi svārstījos — vai sekot viņai un parunāt ar viņu vai ne. Bet vēlēšanās sastapties aci pret aci ar to otru bija pārāk liela. Lakatā ievīstījušos sievieti es varētu sastapt pie kapsētas, pagaidot, kad viņa nāks atpakaļ, kaut arī likās stipri apšaubāmi, vai viņa man pateiks ziņas, kuras es meklēju. Vēstules nogādātājai nebija nozīmes. Vēstules rakstītāja bija galvenā, tikai no viņas es varētu kaut ko uzzināt, un es biju pārliecināts, ka rakstītāja patlaban atrodas aiz kapsētas mūra.

Kamēr tā prātoju, pamanīju, ka sieviete apmetnī pieiet pie kapa un brītiņu pastāv. Tad viņa pameta skatienu apkārt, izvilka baltu linu drāniņu vai mutautu un nogriezās uz strauta pusi. Sīkā urdziņa pa mūra apakšu izgrau- zās ārā un, izmetusi pārdesmit soļu lielu likumu, pa tādu pašu caurumu atkal aiztecēja prom. Viņa saslapināja drāniņu ūdenī un gāja atpakaļ pie kapa. Es redzēju, kā viņa noskūpsta balto krustu, tad nokrīt ceļos pie plāksnes un ar mitro drāniņu sāk to berzt.

Apsvēris, kā tuvoties sievietei, lai viņu pārāk neno- biedētu, nolēmu vēl gabaliņu paiet gar mūri un iegriezties kapsētā no otras puses, lai viņa pamanītu mani jau pa gabalu. Viņa bija tā nogrimusi darbā, ka nedzirdēja manus soļus, kamēr nebiju piegājis pavisam klāt. Tad viņa paskatījās, vārgi iekliedzās, pielēca kājās un raudzījās manī, aiz šausmām nespēdama ne parunāt, ne pakustēties.

—   Nebaidieties, — es teicu. — Jūs droši vien atceraties mani?

Es apstājos, tad lēnām paspēru vēl dažus soļus, atkal apstājos, un tā pamazām tuvāk un tuvāk, līdz atrados viņai blakus. Ja līdz šim vēl biju mazliet šaubījies, tad tagad vairs nemaz. Pie misis Fērlijas kapa stāvēja tā pati sieviete, kuru tonakt biju sastapis uz lielceļa.

—        Vai atceraties mani? — es jautāju vēlreiz. — Mēs sastapāmies vēlā nakti, un es palīdzēju jums nokļūt Londonā. Droši vien nebūsiet piemirsusi.

Viņa atmaiga un dziļi, dziļi uzelpoja. Es redzēju, ka atmiņas palēnām aizgainī nāves elpas stingumu, kuru bailes bija uzklājušas viņai uz vaiga.

—    Pagaidām vēl nepūlieties runāt, — es turpināju.

—   Vispirms atgūstieties un pierodiet pie domas, ka esmu jūsu draugs.

—   Jūs esat tik laipns pret mani, — viņa murmināja.

—   Tikpat laipns kā toreiz.

Viņa apklusa, un arī es nebildu ne vārda. Es ļāvu ne tikai viņai atgūlies, man pašam arī bija vajadzīgs laiks, lai atgūtos. Blāvajā, mainīgajā vakara gaismā es atkal sastapu šo sievieti; starp mums bija kaps, visapkārt mums bija veļu valstība, mūs no visām pusēm ieskāva vientuļi pauguri. Laiks, vieta un apstākļi, kādos stāvējām aci pret aci šīs baismās ielejas vakara klusumā, apziņa, ka pāris nejaušu vārdu — un viss būs zaudēts, apziņa, ka Loras Fērlijas tālākais liktenis pavērsīsies vai nu uz labu, vai ļaunu atkarībā no tā, vai man izrādīs vai liegs uzticību šī nelaimīgā būtne, kura, bailēs trīcēdama, stāv pie Loras mātes kapa, — tas viss draudēja iedragāt manu apņēmību un savaldību, no kuras patlaban bija atkarīgs ik sprīdis, virzoties tuvāk mērķim. To apzinādamies, es visiem spēkiem pūlējos turēt sevi grožos un darīju visu iespējamo, lai šos pārdomu mirkļus vērstu sev par labu.

—    Vai esat kaut cik nomierinājusies? — es vaicāju, tiklīdz domāju, ka sarunu var atsākt. — Vai varat runāt ar mani bez bailēm un tai pārliecībā, ka esmu jūsu draugs?

—    Kā jūs šeit gadījāties? — viņa jautāja, neklausīdamās manos vārdos.

—    Kad toreiz sastapāmies, es jums stāstīju, ka esmu ceļā uz Kamberlendu. Vai esat to aizmirsusi? Kopš tās dienas esmu Limridžā.

—    Limridžā? — Bālā seja atplauka, viņai atkārtojot šo vārdu; viņas tramīgais skatnies pievērsās man spējā interesē. — Un droši vien bijāt laimīgs! — viņa izsaucās, dedzīgi vērdamās manī. No pirmītējās neuzticības vairs nebija ne vēsts.

Tiklīdz šī neuzticība bija pagaisusi, es ielūkojos viņas sejā ar vērību un ziņkāri, kuru līdz tam mirklim piesardzības labad biju pūlējies neizrādīt. Es raudzījos viņā, bet prātā man bija tikai tā otra piemīlīgā seja, kas tovakar mēness apspīdētajā terasē, kā nelaimi vēstījot, bija atsaukusi man atmiņā šīs sievietes seju. Mis Fērlijas sejā es biju saskatījis pārsteidzošu līdzību ar Annu Keteriku. Tagad redzēju, cik Anna Keterika līdzīga mis Fērlij ai, redzēju vēl skaidrāk, jo zināju tiklab abu atšķirību, kā- līdzību. Sejas izteiksmē, vaibstu samēros, matu krāsā un tikko manāmi savilktajās lūpās, augumā, galvas pagriezienā un stājā es saskatīju vēl pārsteidzošāku līdzību. Bet ar to arī šī līdzība beidzās, un tad sākās dažas sīkas atšķirības. Mis Fērlijas brīnišķo sejas krāsu, gaišo, vērīgo skatienu, samtaini gludo ādu, lūpu liego sārtenumu man pievērstajā gurdajā sejā es nemanīju. Kaut man derdzās to pat pieļaut, vērojot šo sievieti, es nespēju atvairīt domu: viens bēdīgs atgadījums nākotnē — un ar to pietiktu, lai abu vaibstos izdzēstu jebkuru atšķirību. Ja kādreiz bēdas un ciešanas uzdrošinātos atstāt uz mis Fērlijas sejas pēdas, sabradādamas jaunību un skaistumu, tad un tikai tad abas varētu saukt par nejaušām līdziniecēm.

Es nodrebinājos, to iedomādamies vien. Šī neticība nākotnei nekādi nebija izskaidrojama un biedēja mani. Es priecājos, kad manas pārdomas iztraucēja Anna Keterika, uzlikdama man uz pleca roku. Šis pieskāriens bija tikpat viegls un negaidīts kā mūsu pirmās satikšanās naktī, kad man aiz šausmām asinis sastinga dzīslās.

—    Jūs lūkojaties manī un kaut ko domājat, — viņa teica, kā parasti runādama aizgūtnēm. — Ko?

—    Neko sevišķu, — es atbildēju. — Es tikai nevarēju saprast, kā jūs šeit esat nokļuvusi.

—    Atbraucu kopā ar draudzeni, kas ļoti labi izturas pret mani. Esmu šeit tikai otro dienu.

—    Un atnācāt šurp jau vakar?

—    Kā jūs to zināt?

—    Es tikai nojautu.

Viņa novērsās un atkal noslīga pie kapa plāksnes.

—    Kurp gan citur lai es steigtos, ja ne šurp? — viņa sacīja. — Draudzene, kas bija pret mani labāka par māti, ir vienīgā, kura man Limridžā jāapmeklē. Man sirds sažņaudzas sāpēs, ieraugot traipu uz viņas kapakmena! Viņas labad tas būtu jātur sniega baltumā. Jau vakar neno- cietos un sāku spodrināt un šodien atkal nācu šurp. Vai tas ir kas ļauns? Es domāju, ka ne. Nekā ļauna tur nevar būt, ja es to daru misis Fērlijas labad.

Pateicība pret kādreizējo labdari vēl arvien mājoja nabaga nelaimīgās prātā, aprobežotajā prātā, kur šīs pateicības jūtas laikam arī bija vienīgās neizdzēšamās pēdas kopš tālajām laimīgajām bērnu dienām. Noskārtu, ka visdrīzāk viņas uzticību iemantošu, paskubinādams, lai viņa mierīgi dara savu darāmo, kālab nākusi šurp. Tiklīdz tā pateicu, viņa ar skubu ķērās klāt, pieskardamās cietajam marmoram tik liegi, itin kā tas būtu dzīva radība, atkal un atkal čukstus burtodama uzrakstu, itin kā būtu atgriezušās zudušās bērnu dienas un viņa, nosligusi ceļos blakus misis Fērlijas krēslam, pacietīgi atkārtotu stundas.

—    Sevišķi nebrīnieties, — es mēģināju viņu pieradināt pie nākamajiem jautājumiem, — ja klaji atzīšos, ka jūtos joti iepriecināts un vienlaikus arī pārsteigts, sastapdams jūs šeit. Biju gluži noraizējies, kad jūs tonakt iesēdāties ekipāžā.

Viņa pacēla acis spēji un aizdomīgi.

—    Noraizējies… — viņa atkārtoja. — Kādēļ gan?

—    Tonakt drīz pēc mūsu atvadīšanās atgadījās kaut kas dīvains. Man garām aizdrāzās pasta rati, kuros sēdēja divi vīrieši. Viņi neredzēja, ka es tur stāvu, pieturēja turpat netālu ielas pretējā pusē un uzrunāja policistu.

To pašu brīdi plāksne aizmirsās. Roka ar mitro drāniņu, ar kuru viņa bija to spodrinājusi, noslīga gar sāniem. Otra roka aptvēra marmora krustu. Viņas seja lēnām pievērsās man, un tajā atkal manīju trulas šausmas. Es gāju vēl tālāk, lai notiktu kas notikdams, atkāpties bija par vēlu.

—    Abi vīrieši uzrunāja policistu, — es stāstīju, — un jautāja, vai viņš neesot manījis jūs. Viņš nebija jūs redzējis, un tad viens no vīriešiem atkal ierunājās un teica, ka jūs esot izbēgusi no trako nama.

Viņa pielēca kājās, itin kā šie pēdējie vārdi būtu atkal uzkūdījuši viņai vajātājus.

—    Pagaidiet! Noklausieties līdz galam! — es uzsaucu. — Pagaidiet, un jūs sapratīsiet, ka esmu jūsu draugs. Ar vienu pašu manu vārdu būtu pieticis, lai vīrieši uzzinātu, pa kuru ceļu esat aizbraukusi, bet es neteicu šo vienu pašu vārdu. Es palīdzēju jums aizmukt, palīdzēju jums izglābties. Saprotiet, mēģiniet saprast. Mēģiniet aptvert, ko es jums saku.

Manas balss noskaņa šķita viņu nomierinām vairāk nekā teiktie vārdi. Viņa pūlējās tos apjēgt. Mulsumā viņa satvēra miklo drāniņu otrā rokā, gluži kā tonakt, pirmoreiz tiekoties, viņa bija satvērusi nelielo ceļasomu. Mazpamazām mani vārdi laikam tomēr aizgāja līdz viņas satrauktajai apziņai. Saspīlējums viņas sejā lēnām atslāba, un viņas acis raudzījās mani drīzāk ar ziņkāri nekā ar bailēm.

—    Jūs taču nedomāsiet, ka mani vajadzētu nogādāt atpakaļ pansionātā? — viņa jautāja.

—    Protams, ne. Priecājos, ka esat izbēgusi, priecājos, ka esmu jums palīdzējis.

—    Jā, jā, jūs tiešām man palīdzējāt, jūs man ļoti palīdzējāt, — viņa runāja mazliet izklaidīgi. — Aizbēgt bija viegli, citādi es nebūtu tikusi prom. Mani neviens neturēja aizdomās, citus gan. Es biju tik mierīga, tik paklausīga un tik viegli iebiedējama. Pats grūtākais bija atrast ceļu uz Londonu, un tur jūs man palīdzējāt. Vai toreiz es pateicu jums paldies? Tad pateicos jums šobrīd, ļoti, ļoti.

—    Vai pansionāts bija tālu no tās vietas, kur jūssasta- pāt mani? Pierādiet taču, ka uzskatāt mani par savu draugu, un pastāstiet, kur atradās pansionāts.

Viņa minēja šo vietu — privāta slimnīca, cik varēju noprast, netālu no tās vietas, kur tonakt bijām satikušies, un tad viņa ar aizdomām, kāpēc gan tas man būtu jāzina, uzbudināta atkārtoja pirmītējo jautājumu:

—    Jūs taču nedomāsiet, ka mani vajadzētu nogādāt atpakaļ?

—    Es jums vēlreiz saku: priecājos, ka esat izmukusi, priecājos, ka pa šo laiku jums klājies labi, — es atbildēju. — Jūs stāstījāt, ka Londonā jums esot draudzene. Vai atradāt savu draudzeni?

—    Jā. Bija ļoti vēls, bet mājā kāda meitene vēl sēdēja pie šuvekļa, un tā palīdzēja man uzmodināt misis Kle- mentsu. Tā sauc manu draudzeni. Viņa ir laba un sirsnīga sieviete, bet ne tāda kā misis Fērlija. Nē, nē, visā pasaulē nav otras tādas kā misis Fērlija!

—    Vai misis Klementsa ir jums veca draudzene? Vai sen jau esat pazīstamas?

—    Jā, viņa kādreiz Hempšīrā dzīvoja mums kaimiņos, bija man pieķērusies un gādāja par mani, kad biju pavisam maziņa. Pirms daudziem gadiem, braukdama prom, viņa ierakstija manā lūgšanu grāmatā savu Londonas adresi un teica: «Ja tev kādreiz klāsies grūti, Anna, brauc pie manis. Man nav vira, kas varētu man ko liegt, nedz ari bērnu, kuri jāpieskata, un es rūpēšos par tevi.» Silti vārdi, vai ne? Laikam tāpēc ari iespiedušies atmiņā, ka tie ir tik silti. Citu gan daudz neko neatceros — gandrīz, gandrīz neko!

—   Vai tad jums nebija tēva un mātes, kas par jums gādātu?

—   Tēvs? Savu mūžu neesmu viņu redzējusi, pat neesmu dzirdējusi, ka māte par viņu runātu. Tēvs? Ak dieniņ, viņš droši vien ir miris.

—    Un māte?

—    Mēs abas nesatiekam. Esam viena otrai par nastu.

«Viena otrai par nastu!» Dzirdot šos vārdus, manī

pirmoreiz pamodās aizdomas, vai tikai māte nav tā, kas ieslodzījusi viņu patversmē.

—    Par māti man nejautājiet, — viņa turpināja. — Labāk runāsim par misis Klementsu. Misis Klementsa ir tāda pati kā jūs, arī viņa nedomā, ka mani vajadzētu nogādāt atpakaļ slimnīcā, viņa, tāpat kā jūs, priecājas, ka esmu no turienes izbēgusi. Viņa raudāja par manu nelaimi un teica, ka tas jāturot slepenībā, lai neviens neuzzina.

Viņas «nelaime». Ko viņa ar to gribēja teikt? Varbūt tāpēc viņa rakstījusi šo anonīmo vēstuli? Vai tikai viņa negribēja teikt to pašu, ko parasti anonīmu vēstuļu rakstītājas grib pateikt, lai liktu šķēršļus laulībām ar vīrieti, kas pazudinājis pašu rakstītāju? Iekams pievērsāmies citām runām, es nolēmu noskaidrot, kas slēpjas aiz šīs «nelaimes».

—    Kāda nelaime? — es vaicāju.

—    Nelaime, ka mani nelaiž no turienes ārā, — viņa atbildēja bez vismazākā izbrīna par šādu jautājumu. — Kāda gan cita nelaime varētu būt?

Es nolēmu neatkāpties, rīkoties cik iespējams veikli un piesardzīgi. Man bija ļoti svarīgi tikt pilnīgi drošam par katru soli, kuru es speru tuvāk mērķim.

—    Ir vēl cita nelaime, — es iebildos, — kas var piemeklēt sievieti un kuras dēļ tai visu mūžu jācieš bēdas un kauns.

—    Kas tā ir? — viņa tūdaļ noprasīja.

—    Nelaime, kad viņa pārāk naivi tic savai šķīstībai

un paļaujas uz sava mīļotā godaprātu, — es atbildēju.

Viņa paskatījās manī ar neviltotu bērnišķu mulsu. Ne mazākā satraukuma, ne sārtuma, ne miņas no slepenas kauna apziņas nebija noskāršama šai sejā, kur tik skaidri bija lasāma katra doma. Nekādi vārdi nespētu pārliecināt mani vairāk, kā tobrīd viņas sejas izteiksme pārliecināja mani, ka iemesli, kas skubinājuši viņu rakstīt un nosūtīt šādu vēstuli mis Fērlijai, nekādā ziņā nav tādi, kā sākumā biju pieļāvis. Šaubas katrā ziņā bija izkliedētas, bet, tiklīdz šaubas bija izkliedētas, tā viss kļuva vēl grūtāk izprotams. Vēstulē sera Persivala Glaida vārds gan nebija minēts, taču es no drošiem avotiem zināju, ka tas ir domāts viņš. Katrā ziņā rakstītājai bija bijis nopietns iemesls, varbūt nodarīta kāda smaga pārestība, lai aizmuguriski apsūdzētu viņu mis Fērlijai un vēl tādiem vārdiem; šis iemesls katrā ziņā bija meklējams tālāk, tā nevarēja būt goda laupīšana. Ja viņš nodarījis viņai ļaunu, tad bija pavisam citādi. Kāda varētu būt šī pārestība?

—    Es jūs nesaprotu, — viņa beidzot teica, velti pūlējusies izdibināt manu vārdu jēgu.

—    Nekas, — es atbildēju. — Turpināsim mūsu sarunu. Sakiet, cik ilgi jūs palikāt pie misis Klementsas Londonā un kā jūs nokļuvāt šeit.

—    Cik ilgi? — viņa pārjautāja. — Pie misis Klementsas es paliku līdz aizvakardienai, kad abas atbraucām šurp.

—    Tātad jūs esat apmetušās tepat ciematā? — es teicu. — Savādi, ka neko neesmu dzirdējis par jums. Jūs gan esat še tikai pāris dienu.

—    Nē, nē, ne jau ciematā. Trīs jūdzes tālāk, kādā fermā. Jūs to droši vien zināt. Toda fermā.

Šo vietu es labi atcerējos: vizinoties mēs bieži bijām braukuši garām fermai. Tā bija apkaimē vai pati vecākā ferma nomaļā, klusā vietā starp diviem uzkalniem.

—    Toda fermas saimnieki ir misis Klementsai lada,— viņa stāstīja tālāk, — un viņi vairākkārt lūguši viņu atbraukt ciemos. Viņa nolēma pasērst un arī mani paņēma līdzi, jo te ir tik mierīgi un gaiss tik spirgts. Tas bija ļoti laipni no viņas puses, vai ne? Es brauktu vienalga uz kurieni, lai tikai būtu mierā un drošībā, prom no viņu acīm. Bet, kad es uzzināju, ka Toda ferma atrodas netālu no Limridžas, jutos ļoti laimīga, visu ceļu būtu basām kājām skriešus noskrējusi, lai tikai nokļūtu še, vēlreiz redzētu skolu, ciematu un Limridžas muižu. Šie Todi ir

krietni ļaudis. Cerams, ka palikšu te ilgāku laiku. Tikai viens gan man nepatīk pie Todiem un pie misis Klementsas tāpat…

—   Tieši kas?

—    Viņi mani allaž ķircina, ka es staigāju baltās drēbēs — tas izskatoties tik uzkrītoši. Kā gan lai viņi zinātu? Vislabāk to zināja misis Fērlija! Misis Fērlija nemūžam nespiestu mani valkāt šo neglīto zilo apmetni. Visu mūžu viņa mīlēja balto krāsu, arī kapakmens ir balts, un es pūlos, lai tas kļūtu vēl baltāks. Pati arī viņa bieži staigāja baltās drēbēs, arī savu mazo meitiņu ģērba tāpat. Kā klājas mis Fērlijai? Vesela un laimīga? Vai tagad viņa staigā baltās drānās tāpat kā bērnībā?

Viņas balss kļuva klusāka, tiklīdz viņa ierunājās par mis Fērliju, un viņa arvien vairāk un vairāk novērsās no manis. Viņa it kā pēkšņi pārvērtās, acīmredzot sirdsapziņu mocīja anonīmā vēstule, un es nolēmu atbildēt tā, lai piespiestu viņu uz vietas atzīties.

—    Šorīt mis Fērlija nejutās ne īsti žirgta, ne laimīga, — es teicu.

Viņa nomurmināja pāris vārdu, bet tik neskaidri un klusu, ka es pat nenoskārtu, ko viņa gribējusi teikt.

—   Jūs laikam apprasījāties, kāpēc mis Fērlija šorīt nejūtas ne īsti žirgta, ne laimīga? — es turpināju.

—    Nē! — viņa teica ātri un dedzigi. — Es to nekad neesmu jautājusi!

—    Kaut ari jūs nejautājat, es jums tomēr pastāstīšu. Mis Fērlija ir saņēmusi jūsu vēstuli.

Kamēr abi tā runājām, viņa tupēja uz ce]iem, rūpīgi notrausdama no plāksnes ik puteklīti. Noklausījusies manu pirmo teikumu, viņa mitējās darboties un tāpat ne- piecēlusies gausi pagriezās pret mani. Otrais teikums viņu vārda tiešā nozīmē apstulbināja. Drāniņa izkrita viņai no rokām, lūpas pavērās, tik tikko jaušamais sārtums, kas jau no dabas bija viņai vaigos, vienā mirklī nozuda.

—    Kā jūs to zināt? — viņa vārgā balsī jautāja. — Kas jums to parādīja? — Vaigos atkal iesitās sārtums — tie dega kā ugunī, kad viņa pēkšņi apjauta, ka ar šo jautājumu ir pati sevi nodevusi. Izmisumā viņa sasita plaukstas. — Es to neesmu rakstījusi. — Aiz šausmām viņai aizrāvās elpa. — Es par to nekā nezinu!

—    Jā, — es teicu, — jūs to rakstījāt un ari zināt. Kāpēc jūs sūtījāt tādu vēstuli, kāpēc jūs tā biedējāt mis Fērliju! Ja jums bija sakāms kaut kas tāds, ko viņai vajadzētu uzklausīt, jūs pati varējāt aiziet uz Limridžu, jūs pati varējāt to visu pastāstīt jaunajai kundzei.

Viņa sakņupa uz lēzenā akmens, līdz seja vairs nebija redzama, un neatbildēja.

—    Ja vien jums nav ļaunu nodomu, mis Fērlija izturēsies pret jums tikpat labi un laipni kā viņas māte, — es turpināju. — Mis Fērlija prastu glabāt jūsu noslēpumu un neļaus nevienam darīt jums pāri. Vai nevēlaties satikties ar viņu rīt fermā? Varbūt Limridžas parkā?

—    Kaut es varētu nomirt un gulēt tur apakšā, blakus Jums! — noliekusies zemu, zemu pār kapakmeni, viņa čukstēja aizgājējas pīšļiem. — Jūs vienīgā zināt, kā es mīlēju jūsu bērnu aiz cieņas pret jums Ak, misis FērlijI Misis Fērlij, pamāciet, kā man viņu glābt. Esiet tāpat kā senāk mana mīļā māte un dodiet padomu, ko man darīt.

Es dzirdēju, ka viņa noskūpsta akmeni, redzēju, cik drudžaini slīd pirksti pa akmeni. Sis skats mani dziļi aizkustināja. Es noliecos un liegi paņēmu šīs nabaga nevarīgās rokas savās plaukstās un lūkoju viņu mierināt.

Viss velti. Viņa izrāva rokas un nepacēla galvu no akmens. Redzēdams, ka viņa par katru cenu jānomierina, es Jāvu ierunāties viņas vienīgajai vēlmei, kuru biju pamanījis jau tonakt, pirmoreiz sastopoties, — tā bija vēlme pāi liecināt mani, ka viņa pati atbild par savu rīcību.

—   Nevajag, nevajag, — es klusiņām teicu. — Mēģiniet nomierināties, citādi es būšu spiests grozīt savus ieskatus par jums. Nevediniet mani uz domām, ka cilvēkam, kas ielicis jūs patversmē, bijis iegansts…

Nākamie vārdi sastinga uz manām lūpām. Brīdī, kad uzdrīkstējos ieminēties par cilvēku, kas ievietojis viņu patversmē, viņa piepeši paslējās uz ceļgaliem. Taisni jābrīnās, kā viņa bija pārvērtusies. Seja, kas parasti bija tik aizkustinoša savā jūtīgumā, nevarībā un nedrošībā, pēkšņi sadrūma neprātīgā naidā un šausmās, kas piešķīra ik vaibstam mežonīgu, pārdabisku spēku. Viņas acis nespodrajā vakara gaismā iepletās kā meža zvēra redzokļi. Viņa sagrāba zemē nokritušo drāniņu, it kā tā būtu dzīva radība un viņa varētu to nožņaugt, un saspieda to plaukstās ar tādu krampjainu spēku, ka pāris pilienu mitruma vēl nokrita uz akmens.

—   Runājiet par kaut ko citu, — viņa izdvesa caur zobiem. — Ja jūs nebeigsiet, es par sevi negalvoju.

Nekas vairs neliecināja par neseno lēnprātību. Tātad misis Fērlijas labsirdība tomēr nebija vienīgās spilgtākās atmiņas, kā man bija licies. Jaukās atmiņas par Limridžas skolu viņā sadzīvoja ar atmiņām par pārestību, kas nodarīta, ieslogot viņu vājprātīgo pansionātā. Kurš būtu nodarījis šo pārestību? Vai tiešām viņas pašas māte?

Bija grūti atmest ar roku prašņāšanai un neizdibināt visu līdz galam, tomēr es pārvarēju sevi un nejautāju vairs nekā. Bet viņa jau bija novesta tik tālu, ka citi apsvērumi būtu cietsirdīgi un cilvēcības vārdā bija jāmēģina viņu kaut cik nomierināt.

—   Es neteikšu ne vārda, kas varētu sagādāt jums ciešanas, — sacīju, cik mierīgi vien varēdams.

—   Jums kaut kas vajadzīgs, — viņa asi atbildēja aizdomu pilna. — Neskatieties uz mani tādām acīm. Runājiet, sakiet, kas jums no manis vajadzīgs.

—   Es vēlos vienu, — lai jūs nomierinātos un, kad būsiet kaut cik atguvusies, pārdomātu, ko es teicu.

—   Teicāt? — Viņa apklusa, ņurcīja lupatiņu saujā un Čukstēja: — Ko tad viņš teica? — Viņa atkal pagriezās pret mani un neiecietīgi purināja galvu. — Kāpēc jūs man nepalīdzat? — viņa pēkšņās dusmās noprasīja.

—       Jā, jā, es jums palīdzēšu, — es teicu, — tad būs vieglāk atcerēties. Es jūs lūdzu rit satikties ar mis Fērliju un izstāstīt viņai, kā tur īsti bija ar to vēstuli…

—    A, mis Fērlija … Fērlija … Fērlija .. .

Jau izrunājot vien šo sirdij tuvo vārdu, viņa it kā nomierinājās. Seja atmaiga un atkal šķita pazīstama.

—    Jums nav jābīstas no mis Fērlijas, — es turpināju, — nebaidieties, vēstules dēj jums nebūs nekādas nepatikšanas. Viņa jau zina tik daudz, ka jums nebūs grūti izstāstīt visu. Nav nozīmes vēl kaut ko slēpt, jo slēpjama tur palicis gauži maz. Vēstulē vārdus jūs neminat, bet mis Fērlija tāpat zina, ka cilvēks, par kuru jūs rakstāt, ir sers Persivals Glaids ,..

Tiklīdz pateicu šo vārdu, viņa pielēca kājās, un pa visu kapsētu noskanēja tik spalgs kliedziens, ka man sirds aiz šausmām vai apstājās. Viņas sejā atkal ievilkās tikko nozudušie drūmie vaibsti un šoreiz vēl divkārt un trīskārt dziļāk. Griezīgais kliedziens, izdzirdot vien šo vārdu, un naids un šausmas viņas sejā pateica visu. Nebija vairs ne mazāko šaubu. Māte nebija vainojama, ka viņa ieslodzīta patversmē. To bija izdarījis kāds vīrietis, un šis vīrietis bija sers Persivals Glaids.

Kliedzienu bija saklausījušas arī citas ausis. Es dzirdēju, kā atveras kaprača mājiņas durvis, un izdzirdu pavadones balsi: tā bija tā pati lakatā ietinusies sieva, misis Klementsa, kā Anna Keterika man bija teikusi.

—    Nāku jau, nāku! — viņa sauca aiz nīkulīgo kociņu pudura.

Pēc brītiņa parādījās pati misis Klementsa.

—    Kas jūs tāds esat? — viņa uzbļāva, bargi noskatīdama mani, uzlikusi kāju uz pakāpiena. — Kā jūs iedrošināties tā biedēt nabaga nevarīgu sievieti?

Pirms es paguvu atbildēt, viņa jau stāvēja blakus Annai Keterikai un bija apņēmusi viņas plecus. — Kas noticis, mīļā? — viņa vaicāja. — Ko viņš tev nodarīja?

—    Neko, — nelaimīgā atbildēja. — Neko. Es tikai nobijos.

Misis Klementsa bezbailīgi pagriezās pret mani sašutumā, tādējādi iemantodama manu cieņu.

—    Man būtu liels kauns pašam no sevis, ja būtu izpelnījies šo naidīgo skatienu, — es teicu. — Taču es neesmu to pelnījis. Nelaimīgā kārtā es viņu nobiedēju netīšām. Šī nav pirmā reize, kad mēs tiekamies. Pajautājiet viņai

pašai, un viņa apliecinās, ka neesmu spējīgs tīšuprāt darīt pāri ne viņai, ne arī citai kādai sievietei.

Es runāju Joti skaidri, lai Anna Keterika dzird un saprot mani, un vēroju, ka mani vārdi aiziet līdz viņas apziņai.

— Jā, jā, — viņa teica, — viņš jau reiz izturējās pret mani labi, viņš man palīdzēja… — Pārējo viņa pateica draudzenei čukstus.

—    Tiešām dīvainil — galīgā nesaprašanā noteica misis Klementsa. — Tad jau ir cita runāšana. Piedodiet, ka biju tik asa pret jums, ser, bet jums tomēr jāsaprot, ka, no malas raugoties, likās aizdomīgi. Sev pašai man vajadzētu pārmest vispirms, ka, izdabādama viņai, ļāvu sevi pierunāt un atstāju viņu vienu šādā vietā. Nāc, meitiņ, nāc, tagad gan iesim mājās.

Man šķita, ka šai krietnajai sievietei ir mazliet baismi tik vēlā stundā doties atpakaļ, tāpēc es piedāvājos viņas gabaliņu pavadīt, līdz kļūs redzama ferma. Misis Klementsa, laipni pateikusies, atraidīja manu piedāvājumu, teikdama, ka tīreļa malā droši vien sastapšot kādu no fermas strādniekiem.

—    Ja varat, piedodiet man, — es teicu, kad Anna Keterika ieķērās draudzenes rokā, jau grasīdamās iet. Man ne prātā nebija nācis viņu biedēt vai satraukt, un sirds iesmeldzās, raugoties šai nelaimīgajā, bālajā, pārbiedētajā sejā.

—    Mēģināšu, — viņa atbildēja. — Bet jūs zināt pārāk daudz. Tagad jūs laikam mani vienmēr biedēsiet.

Misis Klementsa uzmeta man mirkli un līdzcietīgi nogrozīja galvu.

—    Ar labu nakti, ser, — viņa teica. — Jūs neesat pelnījis pārmetumu, es zinu, bet labāk gan jūs būtu nobiedējis mani, nevis viņu.

Abas pagājās pāris soļu. Nodomāju, ka viņas jau iet prom, kad Anna pēkšņi palika stāvam un panācās atpakaļ

—    Pagaidi mazliet, — viņa teica, — man jāatvadās.

Viņa vēlreiz piegāja pie kapa, plaukstām viegli atspiedās pret marmora krustu un pieplaka pie tā ar lūpām.

—    Nu man ir vieglāk, — viņa teica, nopūzdamās un mierīgi paraudzīdamās uz mani. — Es jums piedodu.

Tad viņa devās pie draudzenes, un abas izgāja no kapsētas. Redzēju, ka pie baznīcas viņas apstājas un pārmij dažus vārdus ar kaprača sievu, kas bija iznākusi laukā un vērojusi mūs pa gabalu. Tad viņas gāja tālāk pa taciņu līdz tīrelim. Ar acīm pavadīju Annu Keteriku, līdz viņas siluets izplūda nokrēslā, un raudzījos tik satraukts un bēdīgs, itin kā šai bēdu pilnajā pasaulē man vairs nekad nebūtu lemts redzēt sievieti baltā.

Pēc pusstundas biju mājās un jau stāstīju mis Helkū- mai par visu notikušo.

Viņa uzklausīja mani ar neatslābstošu interesi, ne vārda neiestarpinādama, un, ja sieviete ar viņas temperamentu un raksturu spēja tā klausīties, tas bija pats drošākais pierādījums, cik ļoti mans stāsts viņu aizrāvis.

—    Man ir Jauna nojauta, — tas bija viss, ko viņa pateica, kad biju beidzis. — Man ir ļauna nojauta par nākotni.

—    Nākotne, — es ieminējos, — laikam būs atkarīga . no tā, kā mēs pratīsim izmantot tagadni. Maz ticams, ka Anna Keterika ar sievieti varētu runāt vēl atklātāk, nekā runāja ar mani. Ja mis Fērlija …

—    Šimbrīžam tādas domas jāmet no galvas ārā! — mis Helkūma kategoriski iebilda.

—    Kā būtu, ja jūs pati parunātu ar Annu Keteriku un pacenstos iemantot viņas uzticību? Kas zīmējas uz mani, es nemaz nepieļauju domu, ka varētu vēlreiz satraukt šo nožēlojamo būtni, kā tas jau nelaimīgā kārtā ir noticis. Vai jums būtu kas pretī, ja rīt mēs abi aizstaigātu līdz fermai?

—    Protams, ne. Iešu visur un darīšu visu, ja vien tas nāk Lorai par labu. Kā jūs nosaucāt to fermu?

—    Jūs droši vien labi zināt. To sauc par Toda fermu.

—    Kā nu nezināšu. Tā ir viena no mistera Fērlija fermām. Pie mums pienotavā strādā viņa otrā meita. Skuķis pastāvīgi tur iegriežas apraudzīt savējos, varbūt viņa redzējusi vai dzirdējusi kaut ko tādu, kas mums var noderēt. Varbūt tūdaļ apjautāties, vai meitēns ir lejā?

Viņa paaicināja sulaini un aizsūtīja lejā apskatīties. Viņš atgriezās ar vēsti, ka meitene patlaban esot fermā. Neesot bijusi tur kādas trīs dienas, un saimniecības vadītāja viņu šovakar izbrīvējusi uz pāris stundām.

—    Varu aprunāties ar viņu rīt, — mis Helkūma izlēma, tiklīdz sulainis bija izgājis no istabas. — Tikmēr tā pamatīgi apsvērsim, kas man būtu jāizdibina sarunā ar Annu Keteriku. Vai tad jūs tik droši varat apgalvot, ka cilvēks, kas viņu ieslodzījis patversmē, ir sers Persivals Glaids?

—    Nav ne mazāko šaubu. Atliek vienīgi izdibināt, kāpēc viņš to darījis. Ņemot vērā milzīgo atšķirību sabiedriskajā stāvoklī, šķiet, nav pat pieļaujama varbūtība, ka viņi būtu attāli radi. Un vēl kas ir ārkārtīgi svarīgi» pat pieņemot, ka viņu tiešam vajadzēja tur ieslodzīt, — uzzināt, kāpēc tieši viņš uzņēmies tik smagu atbildību, nosūtot viņu uz …

~ Uz privātu slimnīcu, jūs, cik atceros, teicāt?

—    Jā, uz privātu slimnīcu, kur par ārstēšanos jāmaksā liela nauda, kas nav pa kabatai mazrocigam cilvēkam.

—    Es saprotu jūsu šaubas, mister Hārtrait, un es jums apsolu, ka tās tiks izkliedētas, vienalga, vai nu Anna Keterika rit mums palīdzēs vai nepalīdzēs. Sers Persivals Glaids ilgi neuzkavēsies šai namā, ja nenokārtos visu ar misteru Gilmoru un ar mani. Rūpes par māsas nākotni man viemēr bijušas pirmajā vietā, es pratīšu māsu ietekmēt, un man ir tiesības teikt izšķirošo vārdu, kad runa ir par māsas laulībām.

Tā mēs tovakar šķīrāmies.

Otrā rītā pēc brokastīm ceļā nostājās šķērslis, kas ar visiem vakardienas satraukumiem man bija galīgi izgājis no prāta, un tas nejāva mums tūdaļ doties uz fermu. Bija taču mana pēdējā diena Limridžā, un, tiklīdz pienāca pasts, es, paklausot mis Helkūmas padomam, lūdzu misteru Fērliju par veselu mēnesi saīsināt līguma termiņu, ņemot vērā neparedzētos apstākļus, kuru dēļ man jāatgriežas Londonā.

Varbūtējās aizdomas laimīgā kārtā tika novērstas, jo torīt es tik tiešām saņēmu divas vēstules no Londonas draugiem. Ienesu tās savā istabā un aizsūtīju sulaini pie mistera Fērlija apvaicāties kad viņš varētu mani pieņemt darba jautājumā.

Gaidīju sulaini atgriežamies ar atbildi un nejutu ne mazākā satraukuma par to, kā gan maizestēvs uzņems manu iesniegumu. Vai nu misters Fērlijs atlaidīs vai neatlaidīs, tikpat man ir jābrauc. Apziņa, ka jau ir sperts pirmais solis skumjajā ceļā, kas mani uz mūžu aizvedīs prom no mis Fērlijas, bija mani tā notrulinājusi, ka vairs nebēdāju par sevi, Nebija vairs ne vēsts no tukšinieka viegli aizvainojamā lepnuma, ne vēsts vairs no mākslinieka sīkās godkāres. Ja misteram Fērlijam ienāktu prātā kļūt nekaunīgam, tagad nekāda nekaunība nespētu mani aizvainot.

Sulainis atnesa atbildi, kādu jau biju gaidījis. Misters Fērlijs izsakot nožēlu, ka tieši šorīt jūtoties tik saguris un neesot ko cerēt atļauties to prieku pieņemt mani. Tāpēc viņš izlūdzoties piedošanu, un lai es esot tik laipns un to, kas man sakāms, iesniedzot rakstiski. Līdzīgus ziņojumus pa šiem trim mēnešiem, kamēr tur uzturējos, biju saņēmis vairākkārt. Un visus šos trīs mēnešus misters Fērlijs nebija varējis vien nopriecāties, ka esmu Limridžā, taču ne reizi nebija juties gana žirgts, lai pieņemtu mani pa otram lāgam. Zīmējumus, kuriem biju nolīdzinājis malas un kurus biju restaurējis, sulainis pa klēpim vien stiepa prom savam kungam reizē ar maniem «cieņas apliecinājumiem» un katrreiz atgriezās tukšām rokām, toties ar mistera Fērlija «sirsnīgajiem sveicieniem», «lielu lielo paldies» un «dziļo nožēlu», ka veselības stāvokļa dēļ viņš vēl arvien paliekot iesprostots savas istabas sienās. Laikam nebija iedomājama vēl parocīgāka sistēma mums abiem. Grūti bija teikt, kuram no mums visvairāk nāk par svētību mistera Fērlija sabendētie nervi.

Es tūdaļ sēdos, lai rakstītu vēstuli, izteikdamies pēc iespējas goddevīgi, īsi un kodolīgi. Misters Fērlijs ar atbildi nesteidzās. Pagāja turpat vai stunda, kamēr to saņēmu. Vēstule bija rakstīta neiedomājami akurātā rokrakstā, ar violetu tinti, uz papīra, kas bija gluds kā ziloņkauls un gandrīz tik biezs kā kartons, un sākās ar Šādiem vārdiem:

«Mistera Fērlija sveiciens misteram Hārtraitam. Misters Fērlijs nemaz nevar izteikt (ņemot vērā viņa pašreizējo veselības stāvokli), cik ļoti viņu pārsteidz un sarūgtina mistera Hārtraita lūgums. Misters Fērlijs nav lietišķs cilvēks, toties viņš ir apspriedies ar savu pārvaldnieku, kas tāds ir, un arī viņš apstiprina mistera Fērlija viedokli, ka mistera Hārtraita lūgums piekrist līguma laušanai nekādi nav ņemams vērā, varbūt vienīgi tad, ja tas ir dzīvības un nāves jautājums. Ja dziļā pielūgsme pret mākslu un tās kalpiem, vienīgais mierinājums un prieks mistera Fērlija ciešanās vadītajās dienās, būtu tik viegli satricināma, tad misters Hārtraits ar savu rīcību būtu to panācis. Tas nav noticis, vienīgi jūtas pret pašu misteru Hārtraitu gan ir pārvērtušās.

Izklāstījis savu viedokli — kāds nu vispār viedoklis iespējams, kad nervi galīgi beigti —, misters Fērlijs uzskata par savu vienīgo pienākumu vēl darīt zināmu savu spriedumu par šo neiedomājamo prasību. Tā kā viņa miesai un garam ir nepieciešams pilnīgs miers, misters Fērlijs nepieļaus, lai misters Hārtraits viņam to laupītu, paliekot šai namā, kur apstākļi kļuvuši tik neciešami abām pusēm. Vienīgi aiz apsvēruma saglabāt šo mieru misters Fērlijs atsakās no savām veto tiesībām un ar šo paziņo, ka misteram Hārtraitam ir atjauts atstāt šo namu.»

Es salocīju vēstuli un noliku pie citiem dokumentiem. Agrāk es būtu uzskatījis to par apvainojumu, bet tagad es to uzņēmu kā rakstisku atlaišanu no darba. Tas bija izgājis man no prāta, gandrīz vai aizmirsies, kad kāpu lejā uz ēdamistabu pateikt mis Helkūmai, ka tagad varam doties uz fermu.

—    Vai mistera Fērlija atbilde bija apmierinoša? — viņa iejautājās, kad gājām ārā pa durvīm.

—    Viņš atļāva man aizbraukt, mis Helkūma.

Viņa uzmeta man ašu mirkli un pirmoreiz, kopš bijām pazīstami, pati ieķērās man elkonī. Nekādiem vārdiem nebūtu tik smalkjūtīgi pasakāms, ka viņa sapratusi, kādā veidā šī atļauja atstāt darbu dota, un jūt man līdzi nevis kā cilvēks, kas sociālā zipā stāv augstāk par mani, bet kā īsts draugs. Es nebiju juties aizvainots par šī kunga nekaunību, toties jo dziļi jutu šīs sievietes izlīdzinošo labsirdību.

Pa ceļam uz fermu mēs vienojāmies, ka iekšā ies mis Helkūma viena pati, bet es pagaidīšu ārpusē. Tā izlēmām aiz apsvēruma, ka pēc vakarvakarējā atgadījuma kapsētā Anna Keterika manā klātbūtnē varbūt uztrauksies un baidīsies, un ari neuzticēsies pilnīgi svešai sievietei. Mis Helkūma aizgāja, nolēmusi vispirms aprunāties ar fermera sievu (par kuras laipno pretimnākšanu viņa ne brīdi nešaubījās), bet es paliku gaidām viņu turpat netālu.

Biju domājis, ka dabūšu nostāvēt labu brīdi. Man par izbrīnu, nebija pagājušas ne piecas minūtes, kad mis Helkūma jau nāca atpakaļ.

—    Vai Anna Keterika atsakās ar jums runāt? — es vaicāju pārsteigts.

—    Anna Keterika ir aizbraukusi, — mis Helkūma atbildēja.

—    Aizbraukusi?!

—    Jā, kopā ar misis Klementsu. Abas izbraukušas no fermas šorīt astoņos.

Es nespēju parunāt, jutu, ka līdz ar to ir zaudēts mūsu pēdējais pavediens.

—    Cik misis Toda zina par savām viešņām, tikpat daudz zinu arī es, — mis Helkūma turpināja, — un viņa, tāpat kā es, ir galīgā nesaprašanā. Vakar pēc sastapšanās ar jums abas sveikas un veselas pārradušās mājās un kā parasti vakarā vēl pasēdējušas ar mājas ļaudīm. Tieši pirms vakariņām Anna Keterika gan visus pārbiedējusi, jo pēkšņi viņai uznācis tāds kā ģībonis. Tāda lēkme jau reiz bijusi, tieši atbraukšanas dienā, bet ne tik stipra, un toreiz misis Toda nospriedusi, ka viņa laikam būs ko nelāgu izlasījusi ciema avīzītē, kas bijusi nolikta uz galda un ko viņa šķirstījusi pirms kāda brīža.

—    Vai misis Todai ir zināms, tieši kura lappuse viņu tā satraukusi? — es vaicāju.

—    Nē, — mis Helkūma atbildēja. — Viņa pārlaidusi avīzei acis, bet neko satraucošu nav manījusi. Es tomēr palūdzu, lai ļauj man to pārlūkot, un pašā pirmajā lapā. kuru uzšķīru, tūdaļ pamanīju, ka redaktors, lai kaut cik kuplinātu trūcīgās vietējās ziņas, ņēmis kādu Londonas avīzi un vārds vārdā norakstījis no slejas «Laulības augstākajās aprindās» ziņu par manas māsas laulībām. Tūdaļ sapratu, ka šī ir tā vēsts, kas tik ļoti satraukusi Annu Keteriku un acīmredzot arī pamudinājusi nākamajā dienā uzrakstīt un nosūtīt vēstuli.

—    Par to nav ne mazāko šaubu. Bet ko jūs izdibinājāt par to otro lēkmi vakar vakarā?

—    Nekā. Tās iemesls nav izprotams. Istabā neviens svešs nav bijis. Vienīgā viešņa bijusi mūsu pienotavas strādniece, atcerieties, es jums stāstīju, — mistera Toda meita, un pārrunāti tikai pēdējie jaunumi un baumas. Viņi izdzirdējuši kliedzienu, ieraudzījuši, ka viešņa kļūst bāla kā nāve, pie tam bez jebkāda manāma iemesla. Misis Toda un misis Klementsa pa abām uzstiepušas viņu augšā, un misis Klementsa nav vairs atgājusi nost no viņas gultas. Visi jau devušies pie miera un dzirdējuši, ka abas vēl ilgi runājas, un šorīt agri misis Klementsa pasaukusi misis Todu sāņus un tai par lielu pārsteigumu pavēstījusi, ka viņām jābraucot prom. Tik daudz misis Toda gan izdabūjusi no viešņas, ka kaut kas esot atgadījies, neviens no fermas ļaudīm pie tā neesot vainojams, bet iemesls esot tik nopietns, ka Anna Keterika apņēmusies bez kavēšanās atstāt Limridžu. Lai kā viņa uzstājusi, misis Klementsa atteikusies paskaidrot kaut ko sīkāk. Viņa tikai vienā laidā purinājusi galvu un Annas labad lūgšus lūgusies, lai neviens viņu neizprašņā. Pati arī bijusi no tiesas uzbudinājusies un vienā gabalā skandinājusi, ka Annai jābrauc un viņai jābrauc līdzi, un, kurp viņas abas došoties, to nedrīkstot izpaust nevienam. Es jūs pasaudzēšu un neatkārtošu, kādiem vārdiem misis Toda izteikusi savus viesmīlīgos iebildumus un atrunas. Viss beidzies ar to, ka viņa aizvedusi abas līdz tuvākajai dzelzceļa stacijai trīs stundu braucienā no šejienes. Pa ceļam vēl visādi nopūlējusies piedabūt abas uz runāšanu, bet velti. Viņa izsēdinājusi tās pie stacijas durvīm, aizvainota un sarūgtināta, ka abas tik pēkšņi saposušās un šķiras kā tādas naidnieces, ne vārda vairs viņai neuzticēdamas, un bijusi tā pārskaitusies, ka aizbraukusi, pat laimīgu ceļu nenovēlējusi. Tieši tā tas noticis. Mēģiniet atcerēties, mister Hārtrait, vai vakar vakarā kapsētā neatgadījās nekas tāds, ar ko varētu izskaidrot šo divu sieviešu pēkšņo aizbraukšanu.

—    Mis Helkūma, vispirms es gribētu zināt, kā izskaidrot Annas Keterikas pēkšņo pārvērtību, par kuru fermā visi bija uztraukušies, jau stundām ilgi pēc mūsu šķiršanās, kad bija pagājis pietiekami ilgs laiks, lai norimtos stiprais satraukums, kuram es nelaimīgā kārtā biju par iemeslu. Vai jūs īpaši nepajautājāt par baumām, kas tika pārspriestas brīdī, kad viņa paģība?

—    Jā. Bet misis Toda nav īsti sadzirdējusi, kas tiek runāts lielajā istabā, jo pati bijusi noņēmusies, apkopdama mājas soli. Zināja pateikt vienīgi to, ka «kaut kādi jaunumi» jau bijuši, laikam gribēdama teikt, ka visi kā vienmēr aprunājuši cits citu.

—    Bet varbūt pienotavas meitenei atmiņa ir labāka nekā mātei, — es ieminējos. — Jums, mis Helkūma, derētu aprunāties ar šo knīpu, tiklīdz pāriesim mājās.

Sie vārdi pārvērtās darbos, līdzko kāpām pār nama slieksni. Mis Helkūma aizveda mani uz saimes galu, un pienotavā mēs arī sastapām meiteni, kas, uzrotījusi piedurknes līdz pleciem, berza lielu piena kannu un savā nodabā kaut ko trallināja.

—    Atvedu šo džentlmeni, lai apskata tavu saimniecību, Hanna, — mis Helkūma iesāka. — To ir vērts apskatīt, un tā vienmēr dara tev godu.

Meitene pietvīka, palocījās un bikli iebildās, ka viņa jau vienmēr cenšoties, lai viss spīdētu un laistītos.

—        Mēs nākam taisnā ceļā no fermas, — mis Helkūma turpināja. — Tu esot bijusi tur vakar vakarā, kā dzirdēju. Vai ciemiņi bija atnākuši?

—    Jā, mis.

—        Man teica, ka vienai no viešņām esot uznācis vājums. Vai tad kāds būtu darījis vai teicis kaut ko tādu, kas būtu viņu nobiedējis? Jūs taču nekādus šausmu darbus nepārspriedāt?

—        Nē, nē, mis! — meitene atteica iesmiedamās. — Mēs tikai pārspriedām jaunumus.

—    Māsas stāstīja tev par jaunumiem fermā, vai ne?

—    Jā, mis.

—    Un tu klāstīji viņām Limridžas jaunumus?

—        Jā, mis. Bet to gan varu apgalvot, ka netika runāts nekas tāds, kas varētu iztrūcināt to nelaimīgo, jo es runāju tieši tobrīd, kad viņai sametās nelabi. Tad gan es pamatīgi sabijos, mis, jo pati savu mūžu neesmu ģībusi.

Pirms paguvām vēl kaut ko pajautāt, kāds viņu pasauca, un viņa joza uz durvīm saņemt olu grozu. Tiklīdz meitene bija prom, es pačukstēju mis Helkūmai:

—        Pajautājiet, vai viņa vakar nav kaut ko bildusi par Limridžā gaidāmajiem viesiem.

Mis Helkūma ar acīm lika noprast, ka viņai viss skaidrs, un, tiklīdz meitene atgriezās, tā arī noprasīja.

—        Kā tad, mis, es to izstāstīju, — meitene vientiesīgi atzinās. — Par ciemiņiem teicu un tad vēl par klapatu ar raibo govi, cita nekā nebija, ko stāstīt.

—        Vai tu nosauci viesus vārdā? Vai teici, ka pirmdien gaidam ierodamies seru Persivalu Glaidu?

—        Jā, mis… teicu, ka brauks sers Persivals Glaids. Ceru, ka tas nav bijis nekas ļauns… Ceru, ka neesmu izdarījusi aplam.

—        Nē, nē, nekā ļauna nav. Iesim, mister Hārtrait. Ja mēs vēl ilgāk atrausim Hannu no darba, viņa vēl iedomāsies, ka tīšām viņu traucējam.

Tiklīdz palikām divatā, mēs apstājāmies un saskatījāmies.

—    Mis Helkūma, un jūs vēl tagad šaubāties?

—        Seram Persivalam Glaidam vajadzēs izkliedēt šīs šaubas, mister Hārtrait… vai arī Lora Fērlija nemūžam nekļūs viņa sieva.

Kad bijām aizstaigājuši līdz parādes durvīm, biaucot atpakaļ no stacijas, pa aleju jau tuvojās vienzirga pajūgs. Mis Helkūma pagaidīja uz kāpnēm, kamēr piebrauc ekipāža, un tad gāja pretī sasveicināties ar veco džentlmeni, kas naski rausās ārā, tiklīdz bija nolaisti kāpšļi. Misters Gilmors bija ieradies.

Kamēr mūs sapazīstināja, tik tikko slēptā ziņkārē jau biju paguvis viesi nopētīt. Sim vecajam vīram būs jāpaliek Limridžā pēc manas aizbraukšanas; viņam būs jāuzklausa sera Persivala Glaida paskaidrojumi un jāpalīdz ar padomu mis Helkūmai, kad tiks pieņemts izšķirošais lēmums; viņam būs te jāuzkavējas, kamēi tiks izlemts viss par laulībām, un, ja viss tiks izlemts pozitīvi, ar viņa roku tiks uzrakstīts laulību kontrakts, un līdz ar to mis Fērlijas liktenis būs izlemts negrozāmi. Pat ja es nebūtu zinājis ne kripatiņu no tā, kas man tobrīd bija zināms, pat tad es vērotu šo ģimenes advokātu ar interesi, kādu vēl savu mūžu nebiju jutis pret galīgi svešu cilvēku.

Mistera Gilmora āriene bija tiešs pretstats tam, kādu mēs parasti iedomājamies vecu likuma kalpu. Viņa sejas krāsa bija ziedoša, sirmie mati diezgan gari noauguši un rūpīgi sasukāti, malnie svārki, veste un bikses stāvēja kā uzlieti, baltā kaklasaite rūpīgi sasieta, un gaiši violetos glazē cimdus bez bažām un bez neērtības sajūtas tikpat labi varētu valkāt kāds elegants dieva kalps. Viņa

izturēšanās patīkami atšķīrās ar vecmodīgu izsmalcinātību un pieklājību, kam savukārt piešķīra možumu apsviedība, bez kādas neiztikt vīram, kuram allaž jātur acis vajā. Ziedoša veselība un gaišs skatiens rītdienā, mierā un pārticībā aizvadīti gadi, saulainas, rosīgas vecumdienas cieņā un godā — tāds bija mans pirmais iespaids, tiekoties ar misteru Gilmoru, un viņam par godu jāsaka: jo tuvāk viņu iepazinu, jo vairāk tas apstiprinājās.

Es atstāju veco džentlmeni ar mis Helkūmu pie mājas sliekšņa, lai ar savu klātbūtni netraucētu viņiem pārrunāt ģimenes lietas. Abi pa vestibilu devās uz viesistabu, bet es atkal nokāpu lejā, lai vienatnē paklaiņātu pa dārzu.

Manas stundas Limridžā jau bija skaitītas; rīt no rīta man jāaizbrauc — tas bija negrozāmi izlemts; mana līdzdalība anonīmās vēstules noslēpuma atminēšanā nu bija galā. Nevienam netiks nodarīts pāri, tikai man pašam, ja vēl to īso brītiņu, kas man atvēlēts, Jaušu vāju sirdij,

atbrīvodams lo no nežēlīgi smagās nastas, kuru man bija uzvēlusi pati dzīve, tāpēc vēlreiz izstaigāju takas, kas bija bijušas manu īso sapņu un laimes dienu liecinieces.

Es neviļus nogriezos pa celiņu, kas veda gar manas studijas logu, kur iepriekšējā vakarā biju redzējis viņu staigājam ar šuneli, un gāju pa viņas kāju atstātajām pēdām līdz viņas rožu dārza vārtiņiem, To jau sedza rudens drūmais kailums. Puķes, kuras viņa man bija iemācījusi atšķirt pēc nosaukuma, puķes, kuras es viņai biju mācījis zīmēt, bija novītušas, šaurās, baltās taciņas starp dobēm izmirkušas un aizaugušas. Es gāju pa aleju, kur mēs abi kopā bijām ieelpojuši augusta vakaru skur- binošās smaržas, kur abi kopā bijām jūsmojuši par raibajiem gaismēnas rotājumiem norā mums zem kājām.

No nolīkušajiem zaiiem man visapkārt bira lapas, un drēgns saltums ņēma cauri līdz pat kaulam, Vēl gabaliņu tālāk es biju jau ārā no parka un devos pa taciņu, kas aizvijās uz tuvējo pauguru. Vecais nogāztais koks ceļmalā, kur mēdzām apsēsties un atvilkt elpu, bija lietū izmircis, un pie netēsto akmeņu mūra sazēlušās paparžu un zāļu skupsnas, kuras kādreiz tiku viņai zīmējis, tagad bija pārvērtušās par ūdens peļķi ap dubļiem notašķītu nezāļu puduri. Uzkāpu paugurā un vēlreiz nolūkojos uz ainavu, par kuru tik bieži bijām priecājušies tais laimes dienās. Tā bija salta un kaila, pavisam cita ainava nekā tā, kas bija iespiedusies atmiņā. Mani vairs nesildīja viņas tuvums, es vairs nedzirdēju čukstam glāsaino balsi, Šai vietā, no kuras es tobrīd lūkojos lejup, viņa man stāstīja par savu tēvu, kurš vienīgais vēl bijis palicis, stāstīja, cik ļoti viņi viens otru mīlējuši un cik viņai vēl joprojām skumji, ieejot tēva istabās un uzsākot sen aizmirstus darbus un spēles, kas atgādinot viņu. Vai ainavai, kuru tagad vēroju gluži viens no paugura, bija kaut kāda līdzība ar toreizējo, kuru vēroju, klausīdamies viņas balsī? Es pagriezos un gāju lejup un atkal atpakaļ pāri klajumam un kāpām līdz pat liedagam. Jūra bija sakulta putās, vilnis pēc viļņa pasvieda gaisā baltas krēpes. Bet kur gan bija tā vieta, kur viņa toreiz ar saulessargu smiltīs zīmēja kaut kādas figūriņas, vieta, kur sēdējām blakus un runājām par maniem tuviniekiem un mājām un viņa tīri sievišķīgi izprašņāja mani par māti un māsu un bērnišķā naivumā vēl apvaicājās, diez vai es kādreiz atstāšot savas vientuļās mēbelētās istabas un vai man būšot sieva un pašam sava pajumte? Vējš un viļņi sen bija izdzēsuši smiltis viņas pēdas. Es vēros pāri vienmuļajam liedaga klajam, kur abi bezdarbībā bijām aizvadījuši gaišus brīžus, un bija tāda sajūta, it kā es būtu še pirmoreiz, viss likās tik svešs, it kā es jau būtu piestājis svešas zemes krastā.

Šis drūmais tukšums mani apņēma kā vēsa šalts. Devos atpakaļ uz māju un dārzu, kur katrā taciņas likumā vēl skanēja viņas soļu atbalss

Netālu no terases rietumu spārna es sastapu misteru Gilmoru. Acīmredzot viņš bija mani meklējis, jo, kad ieraudzījām viens otru, viņš pielika soli. Nebiju noskaņots runāties ar svešu cilvēku. Sastapšanās tomēr bija neizbēgama, un es gāju pretī, lai notiktu kas notikdams.

—    Tieši jūs es meklēju. — teica vecais džentlmenis. — Man jums jāsaka pāris vārdu, cienījamais ser, un, ja jums nav iebildumu, es izmantošu izdevību. īsi sakot, mēs abi ar mis Helkūmu pārrunājām ģimenes lietas — kālabad ari esmu še ieradies — un sarunas gaitā, dabiski, nonācām līdz šai nepatīkamajai anonīmajai vēstulei, pārrunājām arī, ko jūs līdz šim gods godam esat veicis. Tādēļ, pats pat sevi saprotams, jums būs interesanti uzzināt, ka jūsu uzsāktie meklējumi tiks atstāti drošās rokās. Mans cienītais ser, šai ziņā jūs varat būt pilnīgi mierīgs — to es pārņemšu savās rokās.

—    Visādā ziņā jūs, mister Gilmor, gan ar padomu, gan ar darbiem būsiet noderīgāks nekā es. Es būšu tik netaktisks un savukārt atļaušos jautāt — ko jūs esat nolēmis darīt?

—    Mister Hārtrait, kas nu te vispār ir lemjams, to ari esmu izlēmis. Domāju šīs vēstules norakstu līdz ar visu apstākļu izklāstu nosūtīt uz Londonu sera Persivala Glaida pilnvarotajam, kuru pats mazliet pazīstu. Oriģinālu es paturēšu pie sevis, lai parādītu seram Persivalam, tiklīdz viņš ieradīsies. Lai izsekotu šīs abas sievietes, es jau aizsūtīju uz staciju vienu no mistera Fērlija sulaiņiem, uzticamu cilvēku; viņam ir līdzi gan nauda, gan norādījumi, un viņš sekos sievietēm, ja vien nāks tām uz pēdām. Tas arī ir viss, ķo varam uzsākt līdz pirmdienai, kad ieradīsies sers Persivals. Es personīgi nešaubos, ka viņš labprāt sniegs jebkuru paskaidrojumu, kāds būtu gaidāms no džentlmeņa un godavīra. Sers Persivals ieņem augstu sabiedrisko stāvokli — izcili augstu stāvokli, viņa reputācija ir ārpus jebkurām aizdomām, tā ka par rezultātiem es ne mirkli nešaubos un priecājos, ka varu jums to apgalvot. Man savā praksē ar šādiem gadījumiem jāsastopas diendienā. Anonīmas vēstules, nelaimē iegrūstas sievietes, nepatīkamas parādības mūsu sabiedrībā … Es nenoliedzu, ka šai gadījumā nāk klāt īpaši sarežģījumi, bet nelaimīgā kārtā pats atgadījums ir banāls… banāls,

—    Diemžēl, mister Gilmor, man šai lietā ir cits viedoklis.

—    Tieši tādēļ, cienījamais ser, tieši tādēļ. Esmu vecs vīrs un pieeju ar prātu. Jūs esat jauns un raugāties no romantikas viedokļa. Nestrīdēsimies par mūsu pieejām. Man, mister Hārtrait, ik diena paiet vārdu cīņā, un es tikai priecājos par iespēju izvairities no tās, kā tas ir šoreiz. Pagaidīsim, pavēl osim, — jā, jā, jā, pagaidīsim, pavērosim. Te ir skaista apkārtne. Labas medību vietas. Diez vai, cik man zināms, misters Fērlijs nav ierīkojis rezervātu? Apkārtne gan skaista, arī cilvēki patīkami. Dzirdēju, ka jūs, mister Hārtrait, zīmējot un gleznojot, Apskaužamas dotības! Kādā tehnikā?

Uzsākām parastu sarunu — pareizāk sakot, misters Gilmors runāja, bet es klausījos. Manas domas bija tālu prom no viņa un lietām, par kurām viņš tik daiļrunīgi stāstīja. Pēdējo divu stundu pastaiga vienatnē lika sevi manīt — man gribējās pēc iespējas drīzāk aizbraukt no Limridžas. Kāpēc vēl paildzināt šķiršanās mokas? Ko dod šie pāris mirkļi? Kam es šeit vairs biju vajadzīgs? Es vairs nevarēju būt noderīgs šeit, Kamberlendā; mans darba devējs, dodams savu piekrišanu, nebija stingri noteicis aizbraukšanas stundu. Kāpēc gan nepielikt punktu tūdaļ?

Es nolēmu, ka šis punkts ir jāpieliek. Līdz tumsai vēl bija pāris stundu, un es neredzēju iemeslu, kāpēc gan nevarētu doties atpakaļ uz Londonu jau šovakar. Es atvainojos misteram Gilmoram, minēdams kaut cik pieņemamu ieganstu, kas pirmais iekrita prātā, un nekavējoties devos mājup.

Ceļā uz savu istabu kāpnēs sastapu mis Helkūmu. Pēc manas steigas un izturēšanās nopratusi, ka man kaut kas padomā, viņa jautāja, kas atgadījies.

Es viņai izstāstīju, kāpēc gribu ātrāk aizbraukt, tiem pašiem vārdiem, kādiem esmu izklāstījis to šais rindās,

— Nē, nē, — viņa teica nopietni un sirsnīgi, — šķirsimies kā draugi, pasēdēsim vēlreiz visi kopā pie galda. Palieciet uz pusdienām, palieciet, un lūkosim pēdējo vakaru aizvadīt tikpat jauki kā pašu pirmo, cik nu tas būs mūsu spēkos. Tāds ir mans lūgums, misis Vēzijas lūgums… — Brīdi vilcinājusies, viņa piebilda: — Un arī Loras lūgums.

Es apsolīju palikt. Dievs mans liecinieks, man negribējās kādai no viņām atstāt par sevi bēdīgas atmiņas. Līdz brīdim, kad, aicinot pusdienās, nošķindēja zvans, vislabākā vieta bija manis paša istaba. Brītiņu nogaidījis, devos lejā pa kāpnēm.

Nebiju ne vārda pārmijis ar mis Fērliju — nebiju pat viņu redzējis — visu garo dienu. Un šī pirmā sastapšanās, kad iegāju ēdamistabā, bija smags pārbaudījums kā viņai, tā man. Arī viņa bija centusies, lai pēdējie brīži būtu tikpat gaiši kā tie, kas bija aizgājuši uz neatgriešanos. Viņa bija uzģērbusi tērpu, kas man patika vairāk par visiem citiem — tumši zila zīda tērpu, kas bija neparasti skaisti rotāts ar vecmodīgām mežģīnēm; viņa nāca man pretī sasveicināties tikpat strauji kā citiem vakariem, sniedza man roku ar to pašu neviltoto sirsnību un atklātību. Manā plaukstā drebošie saltie pirksti, koši sārtenie lāsumi bālajos vaigos, vārais smaids, kas, tik tikko atplaucis, tūdaļ nozuda, — viss nepārprotami liecināja, ar kādiem upuriem tiek saglabāts šis ārējais miers. Mana sirds jau piederēja viņai, un, ja vien tas būtu iespējams, kopš tā brīža es viņu mīlētu vēl vairāk.

Misters Gilmors mūs paglāba. Viņš bija lieliskā omā un ne uz brīdi neapklusa. Mis Helkūma viņu stingri balstīja, un man atlika pielāgoties viņiem. Mīļās zilās acis, kurās biju iemanījies saskatīt katru sīkāko pārvērtību, lūdzoši vērās manī, kad sēdāmies pie galda. «Palīdziet manai māsai,» it kā teica viņas satrauktais piemīlīgais skatiens, «palīdziet manai māsai, un jūs palīdzēsiet man.»

Pie pusdienu galda mēs vismaz izskatījāmies puslīdz mierīgi. Kad dāmas bija piecēlušās un mēs ar misteru Gilmoru palikuši divatā, mūsu uzmanību piesaistīja kāds negaidīts atgadījums, un tā es paguvu nomierināties, jo kādu brīdi man nevajadzēja bilst ne vārda. Bija pārra- dies sulainis, kas bija sūtīts izsekot Annu Keteriku un misis Klementsu, un viņš nokavējoties tika aicināts ēdamistabā.

—    Nu, ko jūs uzzinājāt? — vaicāja misters Gilmors.

—    Es uzzināju, ser, — iesāka šis vīrs, — ka abas sievietes mūsu stacijā nopirkušas biļeti līdz Kārlailai.

—    To padzirdējis, jūs, protams, steidzāties uz Kārlailu?

—    Jā, ser, bet viņas diemžēl bija kā ūdenī iekritušas.

—    Vai apjautājāties stacijā?

—    Jā, ser.

—    Un vairākās viesnīcās?

—    Jā, ser.

—    Un manis rakstīto ziņojumu atstājāt policijas iecirknī?

—    Atstāju, ser.

—    Labi, mans draugs, jūs esat darījis, cik jūsu spēkos, arī es esmu darījis, cik manos spēkos, un izbeigsim līdz turpmākam rīkojumam. Visi trumpji ir izspēlēti, mister Hārtrait, — misters Gilmors uzrunāja mani, tiklīdz sulainis bija prom. — Vismaz pagaidām viņas abas ir sajaukušas mums pēdas, un mums atliek gaidīt līdz pirmdienai, kad ieradīsies sers Persivals Glaids. Vai neieliesim vēl pa glāzītei? Labs portvīns — kārtīgi norūdzis, stiprs, vecs. Kaut gan manā pagrabā ir vēl labāks.

Mēs atgriezāmies viesistabā — istabā, kur bija aizvadīti mana mūža gaišākie brīži, istabā, kur man pēc šī vakara nekad vairs nebūs lemts ieiet. Šis tas tur bija pārkārtots, kopš dienas bija saraukušās īsākas un laiks kļuvis drēgnāks. Stikla durvis terases pusē bija ciet, priekšā bija aizvilkts biezs aizkars. Nebija vairs rāmās nokrēslas, kādā bijām paraduši sēdēt, tagad manas acis žilbināja lampas spožā gaisma. Viss bija citāds — gan iekšā, gan ārā, viss bija citāds.

Mis Helkūma un misters Gilmors apsēdās pie kāršu galda, misis Vēzija savā ierastajā krēslā. Viņi varēja pavadīt vakaru pēc saviem ieskatiem; ka man pašam tas ir liegts, to vēl skaudrāk izjutu, vērodams viņus. Redzēju, kā mis Fērlija vilcinās pie nošu pults. Kādreiz es biju drīkstējis apsēsties viņai blakus. Brīdi neziņā šaubījos — es nezināju, ne kur piemesties, ne ko iesākt. Viņa uzmeta man ašu mirkli, pēkšņi paņēma notis no pults un pienāca pie manis.

—        Vai nospēlēt jums kaut ko no Mocarta, kas jums tā patika? — viņi vaicāja, satraukumā atšķirdama notis un nodūrusi acis.

Pirms paguvu pateikties, viņa jau steidzās pie klavierēm. Krēsls blakus klavierēm, kur allaž, mēdzu apsēsties, stāvēja tukšs. Viņa uzsita dažus akordus — paskatījās uz mani, tad atkal notīs.

—    Vai nepasēdēsiet vecajā vietā? — viņa pēkšņi pavisam klusi ierunājās.

—   Labprāt pasēdēšu vēl pēdējoreiz, — es atbildēju.

Viņa neteica nekā, tikai cieši skatījās notīs — notīs,

kuras zināja no galvas, jo bija spēlējusi neskaitāmas reizes, pat neiemezdama aci tajās. Es tikai sapratu, — viņa ir dzirdējusi manu atbildi, es tikai sapratu, — viņa jūt, ka esmu viņai blakus, sapratu pēc dziestošā sārtuma man pievērstajā vaigā, sejai nobālējot.

—    Ļoti žēl, ka jūs aizbraucat, — viņa ierunājās gandrīz čukstus. Viņas acis arvien ciešāk un ciešāk raudzījās notīs, pirksti slidēja pār taustiņiem tik savādā drudžainā steigā, kādu agrāk netiku manījis.

—    Šos vārdus es atcerēšos vēl ilgi pēc tam, mis Fērlija, kad rītdiena sen būs pagājusi.

Viņas seja kļuva vēl bālāka un vēl vairāk novērsās no manis.

—    Nepieminiet rītdienu, — viņa sacīja. — Lai šovakar ar mums runā mūzika, tās valoda ir daudz izteiksmīgāka par mūsu vārdiem.

Viņas lūpas drebēja, no tām izlauzās viegla nopūta, kuru viņa velti pūlējās apspiest. Viņas pirksti kļuva nedroši, piesita nepareizu noti; satraukumā viņa centās uzsist pareizo, tad apskaitās un salika rokas klēpī. Mis Helkūma un misters Gilmors apjukuši novērsās no kāršu galda. Pat misis Vēzija, kas snauduļoja krēslā, pamodās, kad mūzika pēkšņi aprāvās, un apvaicājās, kas noticis.

—    Jūs spēlējat vistu, mister Hārtrait? — jautāja mis Helkūma, zīmīgi paskatīdamās uz manu krēslu.

Es sapratu šo mājienu, zināju, ka viņai taisnība, tūdaļ piecēlos un gāju pie kāršu galda. Kad biju prom, mis Fērlija pāršķīra notis un pieskārās taustiņiem šoreiz jau drošāk.

-— Un tomēr es to nospēlēšu, — viņa teica, gandrīz vai dusmīgi uzsizdama akordu, — nospēlēšu vēl pēdējo vakaru.

—        Lūdzu, misis Vēzij, — teica mis Helkūma. — Misteram Gilmoram un man jau apnicis, uzraujiet vistu ar misteru Hārtraitu.

Vecais likuma kalps nosmīkņāja. Todien viņam kāršu spēlē uzsmaidīja laime — nupat atkal viņš bija uzcēlis kungu. Neparedzētos pārkārtojumus pie kāršu galda viņš acīmredzot izskaidroja ar dāmas nevēlēšanos zaudēt.

Mis Fērlija tovakar vairs nebilda ne vārda, neveltīja man ne skatiena. Viņa sēdēja pie klavierēm, es — pie kāršu galda. Viņa spēlēja un spēlēja, it kā mūzika būtu vienīgais glābiņš, kā aizbēgt pašai no sevis. Brīžiem viņas pirksti skāra taustiņus ar liegu, žēlabainu, gaistošu maigumu un kā tīksminādamies vēl vilcinājās, tas bija tik neizsakāmi skaisti, un kļuva skumji klausoties — brīžiem pirksti aizķērās, kļuva nedroši vai gluži mehāniski slīdēja pār taustiņiem, kā nesdami slogu. Vai nu droši, vai nedroši, pirksti ne uz brīdi neapstājās. Viņa piecēlās no klavierēm tikai tad, kad mēs visi cēlāmies kājās un novēlējām cits citam labu nakti.

Misis Vēzija sēdēja vistuvāk durvīm un pirmā sniedza man roku,

—    Mēs vairs neredzēsimies, mister Hārtrait, — teica vecā dāma. — Man nudien žēl, ka jūs aizbraucat. Jūs bijāt- tik laipnīgs un uzmanīgs, es, veca sieviete, protu novērtēt šo laipnību un uzmanību. Novēlu jums laimi, ser, un lai jums labi klājas.

Tad pienāca misters Gilmors.

—   Ceru vēl tikties ar jums un iepazīties tuvāk, mister Hārtrait. Vai jūs saprotat, ka šis sīkais jautājums atstāts drošās rokās? Jā, jā, protams. Ak manu dieniņ, cik auksti! Nestāvēsim te pie durvīm. Laimīgu ceļu, cienījamais kungs, bon voyage, kā teiktu franči.

Pienāca mis Helkūma.

—    Rīt no rīta pusastoņos, — viņa teica, tad čukstus piebilda: — Es dzirdēju un redzēju vairāk, nekā jūs domājat. Pēc jūsu izturēšanās šovakar es palieku jūsu draugs uz mūžu.

Pēdējā pienāca mis Fērlija. Baidīdamies ar skatieniem sevi nodot, es novērsos, kad saņēmu viņas roku jau domās par rītdienu.

—    Es dodos ceļā ļoti agri no rīta, — teicu. — Es jau būšu prom, mis Fērlija, iekams jūs …

—   Nē, nē, — viņa tūdaļ pārtrauca mani, — ne agrāk, iekams būšu piecēlusies. Es lejā brokastošu kopā ar Marionu. Tik nepateicīga jau neesmu, lai izsvītrotu šos trīs mēnešus…

Vipas balss aizlūza, roka viegli paspieda manu plaukstu un tad pēkšņi palaida to vaļā. Pirms paguvu novēlēt labu nakti, viņa jau bija prom.

Drīz vien mans stāsts būs galā — tikpat nenovēršami, kā uzausa pēdējais rīts Limridžā,

Bija tikai pusastoņi, kad gāju lejā, bet abas jau sēdēja pie brokastgalda un gaidīja mani. Dzestrajā rīta dūmakā, mājas drūmajā rīta stundas klusumā visi trīs sēdējām un mēģinājām kaut ko ieēst, mēģinājām kaut ko runāt. Mūsu pūles bija veltas un arī liekas; es piecēlos, lai darītu tam galu.

Kad sniedzu roku un mis Helkūma, stāvēdama tuvāk, to satvēra, mis Fērlija pēkšņi novērsās un izskrēja 110 istabas.

—   Tā būs labāk,— noteica mis Helkūma, kad durvis bija aizcirtušās, — labāk gan jums, gan viņai.

Kādu brīdi nespēju parunāt, bija grūti tā zaudēt viņu bez neviena atvadu vārda, bez neviena skatiena. Es saņēmu sevi grožos, mēģināju atvadīties no mis Helkūmas, kā jau tādās reizēs pieņemts, bet vārdi, kurus gribēju pateikt šķiroties, saplūda vienā teikumā:

—   Vai es esmu pelnījis, ka jūs atrakstītu man kaut rindiņu? — Tas bija viss, ko es dabūju pār lūpām,

—    Jūs godam esat pelnījis visu, ko man gribētos darit jūsu labā, kamēr vien abi dzīvosim. Lai kā te viss beigtos, jūs par to uzzināsiet.

—    Un, ja vien varu jums atkal kaut kā palīdzēt, varbūt pēc gadiem, kad mana pārgalvība un neprāts sen būs aizmirsušies…

Es nespēju pateikt līdz galam. Balss aizlūza, acis aiz- miglojās, lai kā es valdījos.

Viņa satvēra abas manas rokas un papurināja stingri; ar īsti vīrišķīgu tvērienu, viņas melnās acis iemirdzējās, tumsnējā seja pietvīka un stūrainie vaibsti kļuva tīkami un atmaiga labsirdībā un žēlumā pret mani.

—    Es paļaujos uz jums, un, ja tiešām pienāks tāds bridis, es griezīšos pie jums kā pie sava drauga un viņas drauga, kā pie sava brāļa un viņas brāļa. — Viņa apklusa, pienāca tuvāk — šī bezbailīgā, cēlā sieviete — un

gluži kā māsa uzspieda skūpstu man uz pieres un uzrunāja mani priekšvārdā. — Lai dievs jums stāv klāt, Volter! — viņa sacīja. — Uzkavējieties vēl brīdi, saņemieties ,.. mums abiem būs vieglāk, ja es tagad iešu un no balkona noskatīšos, kā jūs aizbraucat.

Viņa izsteidzās 110 istabas. Es piegāju pie loga, aiz kura nemanīju nekā cita kā tikai drūmo rudens ainavu, tad novērsos no loga, lai saņemtu sevi rokās, pirms arī es aizveru šīs istabas durvis un aizeju uz neatgriešanos.

Nebiju paguvis ne attapties, kad durvis atkal klusiņām atdarījās un pār paklāju nošvīkstēja sievietes tērps. Sirds dauzījās kā negudra, kad apcirtos apkārt. No istabas viņa gala nāca mis Fērlija.

Viņa apstājās, brīdi vēl vilcinājās, kad bijām saskatījušies un viņa bija pārliecinājusies, ka esam divi vien. Un tad ar drosmi, kuru sieviete tik bieži zaudē sīkumos un reti kad nopietnos brīžos, viņa nāca man tuvāk, ārkārtīgi bāla un ārkārtīgi mierīga, vienu roku turēdama aiz muguras un vilkdama gar galda malu, otru nolaidusi gar sāniem, nesdama tajā kaut ko tērpa ielocēs paslēptu.

—    Es tikai iegāju viesistabā paņemt šo, — viņa teica. — Lai tas liek jums atcerēties te aizvadītās dienas un draugus, kas jums šeit paliek. Pats teicāt, ka esmu daudz iemācījusies, tāpēc nospriedu, ka varbūt jums …

Viņa novērsās, sniegdama man mazo skici, kur ik svītriņa bija vilkta ar viņas pašas zīmuli, — tā bija mazā lapene, kur mēs pirmoreiz bijām satikušies. Lapa drebēja viņas pirkstos, kad viņa sniedza to man, tā drebēja ari manējos, kad to satvēru.

Es baidījos atklāt savas jūtas, es tikai atbildēju:

—    Es to glabāšu, visu mūžu tas man paliks vislielākais dārgums. Esmu bezgala pateicīgs… bezgala pateicīgs ļums, ka neļāvāt man aizbraukt bez atvadīšanās.

—    Kā gan es varētu ļaut jums tā aizbraukt, kad kopā aizvadīts tik daudz laimīgu dienu! — viņa, daudz, nedomādama, atzinās.

—    Sis dienas nekad vairs neatgriezīsies, mis Fērlija, mūsu ceļi šķiras Bet, ja kādreiz pienāktu diena, kad mana nesalaužamā uzticība spētu sniegt jums kaut mirkli laimes vai pasargāt jūs no skumju brīža, varbūt atcerēsieties nabaga zīmēšanas skolotāju, kas jūs kādreiz mācījis? Mis Helkūma apsolīja pajauties uz mani.,, Vai jūs arī apsolāt?

Mīļajās zilajās, asaru aizmiglotajās acīs pavīdēja šķiršanās skumjas.

—    Apsolu, — viņa pateica drebošā balsi. — Ak, neskatieties uz mani tā! Es apsolu no visas sirds.

Es pagāju soli tuvāk un izstiepu roku.

—    Jums ir daudz draugu, un visi mīl jūs, mis Fērlija Visi cer, ka būsiet laimīga. Vai šķiroties drīkstu atgādināt, ka arī es to ceru?

Asaras strauji ritēja pār viņas vaigiem. Ar vienu trīsošo roku atbalstījusies pret galdu, otru viņa sniedza man. Es satvēru to un cieši saspiedu. Mana galva noliecās pār to, manas asaras nokrita uz viņas rokas, lūpas pieskārās tai. . ne jau aiz mīlestības, nē, tas nebija aiz mīlestības, šai atvadu brīdi es savā izmisumā biju pavisam aizmirsies.

—    Dieva dēl, ejiet! — viņa teica vārgā balsi.

Sai lūgumā es saklausīju viņas visslēptākās sirdsdomas. Man nebija tiesību tās uzklausīt, nebija tiesību uz tām atbildēt. Šie vārdi raidīja mani laukā no istabas, svētās neaizskaramības vārdā raidīja mani prom. Viss bija beidzies. Es palaidu viņas roku, nebildu ne vārda. Aizmiglotās acis viņu nesaskatīja, es notrausu asaras, lai palūkotos vēl pēdējoreiz. Es paskatījos, un viņa atslīga krēslā, rokas salikdama uz galda, gaišo galvu gurdi nolaizdama uz tām. Vēl pēdējoreiz paskatījos, tad durvis aiz manis aizvērās — un mūs jau šķīra bezdibenis . ., Loras Fērlijas tēls bija vairs tikai atmiņas par pagājušo.

STĀSTU TURPINA VINSENTS GILMORS, PILNVAROTAIS NO CANSERIIE1NAS

I

Es rakstu šīs rindas pēc sava drauga Voltera Hārtraita lūguma. To nolūks ir izklāstīt dažus notikumus, kas dziļi skāra mis Fērlijas intereses un atgadījās pēc tam, kad paša mistera Hārtraita vairs nebija Limridžā.

Lieki būtu piebilst, kāds ir mans personīgais uzskats, vai es atzīstu vai neatzīstu par pareizu izklāstīt šeit tik ievērojamas ģimenes hroniku, un manam stāstījumam te piekrīt vai pati galvenā loma. Misters Hārtraits ir ņēmis atbildību uz sevi, un apstākļi, par kuriem es runāšu, pierādīs, ka viņam ir pilnīgas tiesības to darīt, ja viņš reiz nolēmis šīs tiesības izmantot. Lai notikumu gaitu izklāstītu pēc iespējas tuvāk patiesībai un spilgtāk, savā reizē ir jālaiž pie vārda ikviens, kas pats šais notikumos iejaukts. Pēc šādas norunas tad arī es šeit uzstājos stāstītāja lomā. Kamēr sers Persivals Glaids to īso brīdi uzturējās Kamber- lendā, arī pats es tur biju un piedalījos kādā svarīgā darījumā, kas tika nokārtots pa šo īso laiciņu, kuru viņš pavadīja mistera Fērlija namā. Tāpēc mans pienākums ir iepīt šai notikumu ķēdē vēl pa posmam un pārtvert šo ķēdi tieši tai vietā, kur, gan tikai pagaidām, misters Hārtraits izlaidis to no savām rokām.

Es ierados Limridžā piektdien, otrajā novembrī.

Mans nolūks bija pabūt mistera Fērlija namā, kamēr atbrauks sers Persivals Glaids. Ja izdotos vienoties par

dienu, kad jānoliek sera Persivala un mis Fērlijas laulībām, tad man būtu jābrauc ar visiem nepieciešamajiem norādījumiem atpakaļ uz Londonu un jāsastāda jaunās dāmas laulību kontrakts.

Piektdien man bija tas gods runāt ar misteru Fērliju. Jau vairākus gadus viņš ir bijis — pareizāk sakot, iedomājas, ka ir — slims, un ari todien nejutās tik žirgts, lai mani pieņemtu. Mis Helkūma bija pati pirmā no ģimenes locekļiem, ar kuru es tikos. Viņa sagaidīja mani pie parādes durvīm un iepazīstināja ar misteru Hārtraitu, kas kādu laiku bija uzturējies Limridžā.

Mis Fērliju es ieraudzīju tikai vēlāk pie pusdienu galda. Viņa neizskatījās labi, kā es ar nožēlu vēroju. Viņa ir piemīlīga, jauka meitene, tikpat laipna un iejūtīga pret katru kā savā laikā viņas lieliskā māmuļa, lai gan man šķiet, ka viņa tomēr ir vairāk pēc tēva. Misis Fērlijai bija melnas acis un melni mati, un vecākā meita mis Helkūma ir ļoti līdzīga mātei. Vakarā mis Fērlija spēlēja klavieres, likās, ne tik iejūtīgi kā citkārt. Vistā izspēlējām vienu vienīgu roberu par spēli to nemaz nevarēja īsti saukt, drīzāk tā bija šīs dižciltīgās spēles nozākāšana. Iepazīstoties misters Hārtraits bija atstājis patīkamu iespaidu, bet drīz vien es pārliecinājos, ka arī viņam piemīt savi trūkumi, kā jau šā gadagājuma cilvēkam. Ir trīs lietas, ko mūslaiku jaunā paaudze neprot. Tā neprot pasēdēt pie vīna glāzes, neprot spēlēt vistu un neprot pateikt dāmai komplimentu. Misters Hārtraits šai ziņā nebija izņēmums. Citādi, pat pēc pirmās paviršās iepazīšanās, viņš man likās bikls un labi audzināts jauneklis.

Tā pagāja piektdiena. Es nerunāšu par nopietnākiem jautājumiem, kas todien nodarbināja manus prātus, — par mis Fērlijai atsūtīto ano

nīmo vēstuli, par maniem apsvērumiem, kas būtu nekavējoties darāms, un pārliecību, ka, tiklīdz ieradīsies sers Persivals Glaids, viņš, būdams jau iepriekš brīdināts, zinās paskaidrot kaut ko tuvāk šai nepatīkamajā lietā.

Sestdien misters Hārtraits jau bija aizbraucis, kad gāju lejā brokastīs. Mis Fērlija augu dienu nespēra ne soli ārā no savas istabas, un arī mis Helkūma likās esam nelāgā omā. Tā vairs nebija tā māja, kurā kādreiz dzīvoja misis un misters Filips Fērlijs. Priekšpusdienā vienatnē izstaigāju vecās takas uņ aplūkoju vietas, kur kādreiz tiku staigājis pirms vairāk nekā trīsdesmit gadiem, kad mani ataicināja uz Limridžu, lai uzņemos ģimenes uzticības personas pienākumus. Bet nekas vairs nebija tā kā senāk.

Pulksten divos misters Fērlijs atsūtīja ziņu, ka jūtoties diezgan žirgts, lai mani uzklausītu. Viņš gan nebija mainījies kopš tiem gadiem. Arī runas bija tās pašas — tikai par sevi un savām kaitēm, par brīnišķīgajām senajām monētām un nepārspējamajiem Rembranta asējumiem. Tiklīdz lūkoju pievērsties lietišķai sarunai, kuras dēļ biju braucis šurp, viņš pievēra plakstus, gauzdamies, ka es viņam «plosot nervus». Es neatlaidos un «plosīju» vien tālāk, atkal un atkal pievērsdamies galvenajam tematam. Izvilku no viņa vienīgi tik daudz, ka par brāļameitas laulībām viss sen jau izlemts un nokārtots, viņas tēvs jau devis savu svētību, arī viņš to neliedzot, laulības visādā ziņā atbalstāmas un viņš tikai priecāšoties, kad viss šis lērums būšot pāri. Par kontraktu lai es apspriežoties ar brāļameitu un pats pēc saviem ieskatiem lai iedziļinoties ģimenes lietās, es pats lai sagatavojot kontraktu, viņam kā aizbildnim tad atlikšot vienīgi īstajā brīdī dot savu piekrišanu; viņš ar gandarījumu vēl piebilda, ka, protams, esot ar mani un tāpat ar pārējiem pilnīgi vienis prātis. Vai gan pats nesapratu, ka runāju ar četrās sienās iemūrētu, nevarīgu cietēju? Vai viņš būtu pelnījis šādu apgrūtinājumu? Nē. Tad kālab viņu apgrūtināt?

Es varbūt mazliet brīnītos par šo ārkārtīgo vienaldzību no aizbildņa mistera Fērlija puses, ja nebūtu tik sīki iepazinies ar šīs ģimenes lietām; nebiju arī aizmirsis, ka misters Fērlijs ir vecpuisis un viņam maza bēda, kas notiks ar Limridžas īpašumiem pēc viņa nāves. No šāda viedokļa raugoties, nejutos ne pārsteigts, ne sarūgtināts par šo sarunu. No mistera Fērlija neko citu ari nebiju gaidījis. Kur nu!

Svētdien bija nomācies, mēs paši arī tādi kā nomākti. No sera Persivala Glaida advokāta pienāca vēstule: anonīmās vēstules noraksts esot saņemts reizē ar manu ziņojumu. Pēcpusdienā mis Fērlija pasēdēja ar mums bāla un drūma, pārvērtusies līdz nepazīšanai. Mēs pārmijām pa vārdam, un es iedrošinājos taktiski ieminēties par seru Persivalu. Viņa klausījās un nebilda ne vārda. Viņa labprāt aizrāvās ar jebkuru citu tematu, bet šai sarunā neielaidās. Sāku jau šaubīties — vai tik viņa nenožēlo savu saderināšanos, kā daždien gadās ar jaunām dāmām, kad nožēlot jau ir par vēlu.

Pirmdien atbrauca sers Persivals Glaids.

Pēc ārienes un izturēšanās spriežot, viņš bija ļoti patīkams cilvēks. Izskatījās gan vecāks, nekā biju iedomājies, varbūt tāpēc, ka mati bija atkāpušies no pieres un sejā varēja manīt tādu kā gurdenumu. Toties kustības bija spriganas un noskaņojums kā īstam zaļoksnim. Viņa sasveicināšanās ar mis Helkūmu bija aizkustinoši sirsnīga un neliekuļota; pēc tam kad tiku stādīts priekšā, ari man viņš sniedza roku tikpat nepiespiesti un jauki, itin kā sastaptos veci draugi. Mis Fērlijas tobrīd nebija, viņa ienāca istabā pēc minūtēm desmit. Sers Persivals Glaids piecēlās un ārkārtigi pievilcīgi apliecināja savu cieņu. Acīm redzami nobažījies par jaunās dāmas ne visai labo izskatu, viņš izturējās ar maigumu, uzmanību un smalkjūtību, kas liecināja par nevainojamu audzināšanu un saprātu. Tāpēc es vēl jo vairāk brīnījos, kādēļ gan viņa klātbūtnē mis Fērlija jūtas tik nomākta un apmulsusi un pirmajā piemērotajā brīdī atkal iziet no istabas. Sers Persivals nemanīja ne viņas apmulsumu tikšanās brīdī, ne pēkšņo nozušanu. Viņš nebija uzplijies viņai ar uzmanības pierādījumiem, kamēr viņa bija klāt, un neapgrūtināja mis Helkūmu ar mājieniem par māsas nozušanu. Kamēr vien uzturējāmies kopā Limridžā, ne reizi netiku manījis, ka viņš kļūtu netaktisks vai zaudētu mēra sajūtu.

Tiklīdz mis Fērlija bija izgājusi no istabas, viņš pats sāka runāt par anonīmo vēstuli, aiztaupīdams mums šos nepatīkamos brīžus. Ceļā no Hempšīras viņš bija uzkavējies Londonā, ticies ar pilnvaroto, izlasījis manis sūtītos dokumentus un steidzies šurp uz Kamberlendu, lai pēc iespējas drīzāk nomierinātu mūsu satrauktos prātus, visu paskaidrodams. To noklausījies, piedāvāju viņam vēstules oriģinālu, kuru tiku viņam īpaši glabājis. Viņš pateicās un atraidīja šo piedāvājumu, aizbildinādamies, ka esot lasījis norakstu un oriģinālu labprāt atstāšoB musu ziņā.

Tad viņš pastāstīja visu tik vienkārši un vajsirdīgi, ka jau biju paredzējis.

Misis Keterika, viņš mums pavēstīja, agrākus gadus nesavtīgi kalpojusi viņam un viņa tuviniekiem, tāpēc viņš jūtoties pateicību parādā, Viņa bijusi divkārt nelaimīga, jo izgājusi pie vīra, kas viņu drīz pametis, un vienīgajam bērnam jau mazatnē bijusi nomanāma garīga atpalicība. Kaut arī pēc apprecēšanās viņa pārcēlusies uz Hempšīras nostūri tālu prom no sera Persivala mājām, viņš tomēr rūpējies, lai viņu pavisam neizlaistu no acīm; pateicībā par kādreizējo pieķeršanos viņa labvēlība pret nabaga sievieti vēl augusi augumā, vērojot, ar kādu pacietību un drosmi viņa panes visas likstas. Ar laiku nelaimīgā bērna garīgās atpalicības simptomi kļuvuši tik nopietni, ka vajadzējis viņu nodot ārstu uzraudzībā. Misis Keterika pati atzinusi, ka tas ir nepieciešams, bet, kā parasti zemākas kārtas ļaudīm, arī viņai bijuši aizspriedumi, ka viņas bērnu kā tādu nabagu ievieto bezmaksas slimnīcā. Sers Persivals ņēmis vērā šo aizspriedumu, cienīdams īstu patstāvību jebkuras kārtas ļaudīs, un nolēmis pateicībā par misis Keterikas uzticamo kalpošanu agrākus gadus segt izdevumus par viņas meitas «izturēšanos cienījamā privātā ārstniecības iestādē. Mātei par nožēlu un ari viņam pašam par nožēlu nelaimīgā kaut kā uzzinājusi, ka ievietota slimnīcā ar viņa gādību, un tāpēc viņu tik dziļi nicinot un turot aizdomās. Ar šo nicinājumu un aizdomām, kas slimnīcā izpaudušās dažādi, ari izskaidrojama anonīmā vēstule, kuru viņa rakstījusi pēc izbēgšanas. Ja mis Helkūma un misters Gilmors, atcerēdamies vēstules saturu, domājot, ka ar to vēl viss nav izskaidrots, un vēloties dzirdēt kaut ko vairāk par patversmi (viņš minēja patversmes adresi, nosauca vārdā abus ārstus, uz kuru slēdziena pamata slimā tikusi uzņemta, un vēl zināja pateikt viņu adreses), viņš labprāt atbildētu uz jebkuru jautājumu un izkliedētu jebkuras šaubas. Viņš izpildījis savu pienākumu pret nelaimīgo jauno sievieti, dodams advokātam rīkojumu, netaupot līdzek- lus, sadzīt viņai pēdas un atkal nogādāt viņu ārstniecības iestādē, un tagad viņa vienīgās rūpes esot izpildīt savu pienākumu pret mis Fērliju un viņas tuviniekiem tikpat atklāti un tikpat godīgi.

Vispirms es izteicu savu viedokli. Es sapratu, kas man jādara. Tur jau slēpjas viss jurisprudences skaistums, ka tā drīkst apstrīdēt jebkuru mirstīga cilvēka apgalvojumu, lai kādos apstākjos un kādiem vārdiem tas būtu pausts. Ja es tiktu oficiāli uzaicināts izvirzīt sūdzību pret seru Persivalu Glaidu, pamatojoties uz viņa paša izteikumiem, es to varētu izdarīt nešaubīgi. Bet šoreiz tas nebija mans uzdevums, es gribēju tikai vienu — būt objektīvs. Man bija jāapsver tikko uzklausītais paskaidrojums, ņemot vērā džentlmeņa augsto sabiedrisko stāvokli un nevainojamo reputāciju, un godīgi jāizlemj, vai šīs varbūtības, kā atzīst pats sers Persivals Glaids, runā viņam par labu vai pret viņu. Es pats biju pārliecināts, ka tās runā viņam par labu, tāpēc arī pateicu, ka šie paskaidrojumi, manuprāt, ir neapstrīdami un ar tiem pietiek.

Mis Helkūma, uzmetusi man visai nopietnu skatienu, ari piemetināja pāris vārdu, tomēr ar tādām kā šaubām, kas šoreiz likās gluži nevietā. Nemāku īsti sacīt, vai sers Persivals to manīja vai nemanīja. Man šķiet, ka manīja gan, citādi viņš nebūtu atsācis šo sarunu, jo neviens taču viņu uz to nemudināja.

— Ja es šos faktus būtu izklāstījis vienīgi misteram Gilmorem, — viņš atsāka, — es uzskatītu, ka par šo nepatīkamo atgadījumu nav vairs ko runāt. Ir pamats cerēt, ka misters Gilmors kā džentlmenis tic man uz vārda, un, ja viņš ir novērtējis manus vārdus pareizi, tad nav ko gari spriest. Bet pret dāmu ir jāizturas citādi. Viņas dēj es piekāpšos tur, kur nebūtu piekāpies nevienam vīrietim, — es pierādīšu savu vārdu pareizību. Jums, mis Helkūma, būs neērti prasīt man šādu pierādījumu, tāpēc to pierādīt ir mans pienākums pret jums un vēl jo vairāk pret mis Fērliju. Vai drīkstu lūgt jūs nekavējoties nosūtit ziņu šis nelaimīgās sievietes mātei misis Ke- terikai un lūgt, lai viņa apliecina to, ko nupat jums paskaidroju?

Es redzēju, ka mis Helkūmas seja pārvēršas un viņai kļūst tā kā neērti. Sera Persivala ierosinājumu, lai cik pieklājīgi tas bija izteikts, viņa uzņēma, tāpat kā es, ka smalku mājienu, ka viņas nelielā svārstīšanās nav palikusi neievērota.

Es ceru ser Persival, ka jūs nebūsiet tik netaisns, domādams, ka es jums neuzticos, — viņa spēji attrauca.

—    Protams, ne, mis Helkūma. Es to ierosinu vienīgi aiz uzmanības pret jums. Vai jūs piedosiet manu stūrgalvību, ja es tomēr uzdrošinātos pastāvēt uz to …

To teikdams, viņš piegāja pie rakstāmgalda, pievilka krēslu tuvāk un atvēra rakstāmpiederumu lādīti.

—    Izdariet man šo pakalpojumu un uzrakstiet zīmīti, — viņš sacīja — Tas neprasīs vairāk kā pāris minūtes, Jums tikai jāuzdod misis Keterikai divi jautājumi. Piimais — vai viņas meita ievietota patversmē ar viņas zinu un piekrišanu? Otrais jautājums — vai mana līdzdalība ir pelnījusi viņas pateicību? Misteram Gilmoram vairs nav šaubu, arī jums to nav, tad, lūdzama, uzrakstiet šo zīmīti, un arī manas šaubas būs izkliedētas.

—    Jūs mani piespiežat izpildīt savu lūgumu, ser Persival, kaut gan es labprātāk to noraidītu. — Ai šiem vārdiem mis Helkūma piecēlās un piegāja pie rakstāmgalda. Sers Persivals pateicās viņai, pasniedza spalvaskātu un pats aizgāja līdz kamīnam. Uz paklāja gulēja mis Fērlijas mazais šunelis. Sers Persivals pastiepa roku, labinādams to.

—    Nāc šurp, Ņina. Mēs taču atceramies viens otru, vai ne?

Mazais pluškis, glēvs un ietiepīgs kā jau klēpja suns, cieši vērās viņā, vairīdamies no izstieptās rokas, iesmilkstējās, nopurinājās un palīda zem dīvāna. Šķita gandrīz neticami, ka tādu vīru varētu saniknot tāds nieks kā suņa nelaipnā izturēšanās, un tomēr es ievēroju, ka viņš negaidot piesteidzas pie loga. Vai viņš būtu tik ātrsirdigs? Tādā gadījumā jūtu viņam līdzi. Arī es dažkārt neprotu savaldīties.

Mis Helkūma ilgi nepūlējās gar šo zīmīti. Kad tā bija pabeigta, viņa piecēlās un sniedza nesalocīto papīra lapu seram Persivalam. Viņš paklanījās, paņēma lapu, tūdaļ salocīja, pat neieskatījies tajā, uzspieda zīmogu, uzrakstīja adresi un, ne vārda nebildis, sniedza to atpakaļ. Man savu mūžu nebija gadījies redzēt vēl cēlāku, vēl elegantāku žestu.

—    Jūs vēl uzstājat, lai es to nosūtu, ser Persival? — mis Helkūma vaicāja.

—      Es jūs lūdzu, nosūtiet, — viņš atbildēja. — Un tagad, kad vēstule uzrakstīta un aizzīmogota, atjaujiet vēl pāris jautājumu, kas attiecas uz nelaimīgo sievieti. Es lasīju mistera Gilmora ziņojumu, kuru viņš tik laipni bija atsūtijis manam pilnvarotajam, sīki aprakstīdams apstākļus, kā nākuši uz pēdām anonīmās vēstules rakstītājai. Bet ir vēl daži sīkumi, kas nav tajā minēti. Vai Anna Keterika ir tikusies ar mis Fērliju?

—      Protams, ka ne, — mis Helkūma atbildēja.

—     Un ar jums?

—     Nē.

—      Tātad nav tikusies ne ar vienu no mājiniekiem, izņemot šo misteru Hārtraitu, kas nejauši sastapis viņu kapsētā?

—      Ne ar vienu citu.

—      Misters Hārtraits, šķiet, strādāja Limridžā par zimē- šanas skolotāju? Vai viņš sastāv kādā no akvarelistu biedrībām?

—      Droši vien, — mis Helkūma atbildēja.

Viņš brīdi vilcinājās, it kā pārdomādams šo atbildi, tad piemetināja:

—      Vai jūs noskaidrojāt, kur Anna Keterika bija apmetusies, kamēr viesojās šeit?

—      Jā. Toda fermā, tīreļa malā.

—      Mums viņa jāatrod, tas ir mūsu pienākums pret šo nelaimīgo, — sers Persivals turpināja. — Varbūt Toda fermā viņa pateikusi kaut ko tādu, kas palīdzētu mums viņu atrast. Pie izdevības es pats aizstaigāšu turp un apvaicāšos. Tā kā nevaru saņemties un pārrunāt šo nepatīkamo jautājumu ar mis Fēiliju, vai drīkstu lūgt jūs, mis Helkūma, darīt viņai zināmus manus paskaidrojumus, protams, kad būsiet saņēmusi misis Keterikas atbildi?

Mis Helkūma apsolīja izpildīt ari šo lūgumu. Viņš pateicās, laipni paklanījās un aizgāja iekārtoties savā istabā. Kad viņš atvēra durvis, dusmīgais plušķis pabāza smailo purniņu no dīvānapakšas un ievaukšķējās.

—      Cik ražens rīta cēliens, mis Helkūma, — es teicu, tiklīdz bijām palikuši divatā. — Pirmā diena jau laimīgi galā.

—      Ja, — viņa atbildēja, — galā. Priecājos, ka jums prāts mierīgs.

—      Man! Un jums arī, cerams, pavisam mierīgi ap sirdi, kad, turat rokās tādu papīru?

—      Kā tad. Kā gan citādi? Es zinu, ka tas nav iespējams … — viņa turpināja, sarunādamās drīzāk pati ar sevi nekā ar mani. — Man tā gribētos, kaut Vollers Hār« traits vēl būtu šeit un dzirdētu šos paskaidrojumus, dzir» dētu, kā man lika uzrakstīt šo zīmīti.

Šie pēdējie vārdi mani izbrīnīja, varbūt pat mazliet aizkaitināja.

—      Tiesa kas tiesa, misters Hārtraits daudz interesējās par šo vēstuli, — es teicu, — un vispār viņš izturējās ļoti smalkjūtīgi un ar apdomu. Un tomēr es nekādi nespēju saprast, kā viņa klātbūtne spētu grozīt iespaidu, kādu uz mums atstāja sera Persivala izklāsts.

—      Man tāda iedoma, — viņa izklaidīgi atbildēja. — Kas gan te ko spriest, mister Gilmor? Jūsu pieredzei vajadzētu būt un tā arī ir man vislabākais padomdevējs.

Man nepavisam nepatika, ka visa atbildība tik nepār- piotami tiek novelta uz maniem pleciem. Ja to būtu darījis misters Fērlijs, es nebrīnītos. Bet no apņēmīgās, attapīgās mis Helkūmas gan es vismazāk biju gaidījis, ka viņai nebūs pašai savs viedoklis.

—      Ja jūs vēl māc šaubas, — es teicu, — kāpēc nepateikt man to tūlīt? Sakiet vaļsirdīgi — vai jums ir pamats neuzticēties seram Persivalam Glaidam?

—      Itin nekāda.

—      Vai jūs saklausāt kaut ko neticamu vai pretrunīgu vina paskaidrojumā?

—       Kā gan es to varētu teikt, pēc tam kad viss ir pierādīts? Kas vēl vairāk varētu runāt viņam par labu, ja ne šīs nelaimīgās sievietes mātes liecība?

—      Protams, nekas. Ja atbilde uz jūsu vēstuli jūs apmierinās, tad es nudien nesaprotu, kādus paskaidrojumus vēl varētu pieprasīt seram Persivalam jebkurš viņam labvēlīgi noskaņots cilvēks.

—      Tādā gadījumā nosūtīsim vēstuli. — Viņa piecēlās, lai ietu laukā no istabas. — Un nerunāsim vairs par to, kamēr nebūs pienākusi atbilde. Un nepiešķiriet nozīmi manām šaubām. Tas nav izskaidrojams citādi kā ar manām pārlieku lielajām bažām par Loru pēdējā laikā. Tāds uzbudinājums, mister Gilmor, spēj sajaukt prātus pat pašiem stiprākajiem.

Viņa izgāja no istabas pēkšņi; izrunājot pēdējos vār

dus, viņas allaž stingrā balss ietrīsējās. Jūtīga, aizrautīgā, pēc dabas strauja — šādu sievieti reti kad sastapsim mūsu laikos, kad viss tiek darīts pa roku galam, kad viss kjuvis tik pliekans. Es viņu pazīstu kopš bērna kājas, esmu vērojis vairākiem lāgiem, kā viņa izturas ģimenei kritiskos brīžos, un šīs senās pazīšanās dēj jo vairāk domāju par viņas šaubām; ja būtu svārstījusies cita sieviete, es daudz nelauzītu galvu. Es neredzēju iemesla ne šaubām, ne satraukumam, un tomēr viņa bija likusi ari man mazliet uztraukties un mazliet šaubīties. Jaunībā es būtu piktojies par šādiem neizprotamiem noskaņojumiem. Uz vecumu jau biju kļuvis gudrāks un filozofiskā mierā nolēmu doties pastaigā, lai izvēdinās galva.

II

Mēs visi atkal tikāmies pie pusdienu galda.

Sers Persivals bija tik trakulīgi jautrā omā, ka bija grūti pazīt cilvēku, kura neuzmācīgā takta sajūta, izsmalcinātība un nosvērtība tik ļoti bija ietekmējusi mani šā- rīta sarunā. Vienīgi vērojot viņa izturēšanos pret mis Fērliju, brīžiem varēja noprast, ka tas ir tas pats cilvēks. Viens vienīgs viņas skatiens vai vārds pārtrauca viņa visskaļākos smieklus, aprāva visjautrāko tērgāšanu, un nākamajā mirklī visa uzmanība tika veltīta viņai un nevienam citam no galda biedriem. Kaut ari sers Persivals tieši necentās iesaistīt viņu sarunā, tomēr nelaida garām pat visniecīgāko iespēju Jaut arī viņai it kā gluži nejauši iestarpināt pa vārdam un savukārt pateikt viņai vārdus, kurus mazāk taktisks vīrietis būtu pateicis nevilcinoties, tiklīdz tie iekrīt' prātā. Es tā kā brīnījos, vērodams, ka mis Fērlija gan mana šo uzmanību, taču nejūtas kustināta. Lāgiem viņa tā kā apmulsa, kad viņš paskatījās vai runāja ar viņu, bet joprojām palika vēsa un atturīga. Tituls, bagātība, labās manieres, glītā āriene, džentlmeņa cieņa un mīloša cilvēka uzticība — viss tika pazemīgi nolikts pie viņas kājām un, cik vērojams, velti.

Nākamajā dienā — tā bija otrdiena — sers Persivals rīta pusē aizstaigāja līdz Toda fermai (paņēmis līdzi kalpotāju, lai tas parāda ceļu). Izklaušināšana, kā vēlāk dzirdēju, neko nebija devusi. Pēc atgriešanās viņš runāja ar misteru Fērliju, un pēcpusdienā viņš ar mis Helkumu

sēdās seglos. Nekas cits ievērības cienīgs todien neatga- jj dījās. Vakars pagāja kā parasti. Sers Persivals bija tāds pats, arī mis Fērlija tāda pati.

Ar trešdienas pastu pienāca misis Keterikas atbilde, un tad arī sākās. Es izgatavoju šī dokumenta norakstu, kuru esmu saglabājis un varu arī šeit uzrādīt. Tur stāvēja rakstīts:

«Kundze, ar šo apliecinu, ka ir saņemta Jūsu vēstule, kurā Jūs apvaicājāties, vai mana meita Anna nodota ārstu uzraudzībā ar manu ziņu un piekrišanu un vai sera Persivala Glaida līdzdalība ir pelnījusi manu pateicību. Jums par apmierinājumu uz abiem jautājumiem atbildu apstiprinoši un palieku Jūsu padevīga kalpone

Džeina Anna Keterika.»

īsi, skaidri un kodolīgi; pēc formas pārāk lietišķa vēstule no sievietes, satura ziņā grūti iedomāties vēl klajāku apliecinājumu sera Persivala Glaida paskaidrojumiem. Tāds bija mans ieskats un, ar dažiem mazsvarīgiem iebildumiem, arī mis Helkūmas ieskats. Izlasījis vēstuli, sers Persivals nelikās pārsteigts par šo īsumu un kodolīgumu. Vēl piebilda, ka misis Keterika esot vārdos paskops, saprātīgi domājošs, atklāts cilvēks bez kaut kādas iztēles un ne vien rakstot, bet arī runājot īsi un skaidri.

Kad atbilde bija saņemta, ar sera Persivala paskaidrojumiem vajadzēja iepazīstināt mis Fērliju. Mis Helkūma bija to uzņēmusies un atradās jau ce]ā uz māsas istabu, kad pēkšņi atgriezās un piemetās blakus atzveltnes krēslam, kur es sēdēju un šķirstīju avīzi. Sers Persivals pirms brīža bija izgājis apskatīt staļļus, un istabā bijām mēs divi vien.

—      Vai tiešām esam darījuši visu, kas mūsu spēkos? — viņa noprasīja, grozīdama un burzīdama misis Keterikas zīmīti.

—      Ja esam sera Persivala draugi, kas pazīst viņu un uzticas viņam, esam darījuši visu un pat vēl vairāk, nekā bija nepieciešams, — es atbildēju, mazliet saīdzis, ka viņa jau atkal svārstās. — Ja nu esam ienaidnieki un turam viņu aizdomās …

—      Tādu domu es pat nepieļauju! — viņa pārtrauca mani. — Mēs esam sera Persivala draugi, un, ja augstsirdība un lēnprātība ir cienījamas īpašības, tad mums pieklātos pat apbrīnot seru Persivalu. Jūs zināt, ka vakar

viņš likās ar misteru Fērliju un vēlāk mēs abi devāmies pastaigā.

—      Zinu. Es jūs abus redzēju aizjājam.

—      Vispirms mēs runājām par Annu Keteriku un par mistera Hārtraita neparasto sastapšanos ar viņu. Bet drīz vien mēs pievģrsāmies citām runām., un sers Persivals, apliecinādams savu pašaizliedzību, sāka stāstīt, kā viņš saderināts ai Loru. Atzinās, ka viņš manot, ka Lora neesot labā noskaņojumā, un, ja vien tam neesot cits iemesls, viņas izturēšanos pret sevi izskaidrojot ar nesenajiem atgadījumiem. Ja nu tomēr būtu kāds cits, nopietnāks iemesls, tad viņš lūdzot, lai misters Fērlijs vai es viņai neko neuztiepjot. Viņš tikai lūdzot vēl pēdējoreiz atgādināt viņai, kādos apstākļos šī saderināšanās notikusi un kāda bijusi viņa izturēšanās no sākta gala, kopš viņš sācis parādīt uzmanību, līdz pat šai dienai. Ja, pienācīgi apsvērusi abus šos apstākļus, viņa visā nopietnībā vēlētos, lai viņš atsakās no tā goda kļūt par viņas laulāto draugu, un ja viņa to pati atklāti pateiktu, viņš uzņemtos šādu upuri un atbrīvotu viņu no solījuma.

—      Neviens vīrietis nespētu pateikt vairāk, mis Helkūma. Cik es esmu pieredzējis, diez vai daudzi tā rīkotos.

Viņa brīdi vilcinājās, kad biju pateicis šos vārdus, un raudzījās manī tāda samulsusi un noraizējusies.

—      Nevienu es nevainoju un neturu aizdomās! — viņa izgrūda. — Bet es nevaru uzņemties un arī neuzņemšos atbildību pārliecināt Loru, ka laulībām ir jānotiek.

Bet tieši to jau neieteica sers Persivals Glaids, — es pārsteigts iebildos. — Viņš lūdza neuztiept.

—      Un aplinkus tomēr liek uztiept, ja daru viņai zināmus šos vārdus.

—      Kā gan tas iespējams?

—      Vai nu jūs nepazīstat Loru, mister Gilmor. Ja teikšu, lai viņa apsver, kādos apstākļos notikusi saderināšanās, ar to pašu ierunāsies viņas stiprākās jūtas — tēva gaišā piemiņa un nesatricināmā taisnības izjūta. Jūs zināt, ka viņa ne reizi nav lauzusi doto vārdu, zināt, ka Viņa piekrita šīm derībām, tiklīdz tēvs iegūla ar nedziedināmo kaiti un vēl nāves gultā ar tādām cerībām un prieku runāja par to, ka meita izies pie sera Persivala Glaida.

Atzīstos, ka biju mazliet sašutis par šādu apsvērumu.

—      Jus taču no tā nesecināt, ka sers Persivals, vakar tā runādams, būtu klusībā cerējis uz šādu atrisinājumu?

Atklātais, bezbailīgais skatiens Jau bija atbildējis, pirms viņa pateica to vārdiem.

—      Vai tiešām jūs domājat, ka es kaut brīdi būtu pavadījusi kopā ar cilvēku, kuru turētu aizdomās par šādu zemiskumu? — viņa pikti jautāja.

Bija patīkami sajust šo draudzīgo sašutumu, kas tika izgāzts pār mani šādā veidā. Mūsu profesijas ļaudis tik bieži sastopas ar ļaunumu un tik reti ar sašutumu.

—      Tādā gadījumā, — es teicu, — neņemiet ļaunā, ja aizrādīšu, kā mēs, juristi, esam paraduši: jūs minat argumentus, kas neattiecas uz lietu. Lai kādas būtu sekas, seram Persivalam ir tiesības cerēt, ka jūsu māsa savas saistības nopietni apsvērs no saprāta viedokļa, pirms paziņos, ka atsakās no tām. Ja šī liktenīgā vēstule arī būtu noskaņojusi viņu pret seru Persivalu, tūlīt dodieties pie viņas un pasakiet, ka mūsu šaubas ir izgaisinātas. Kādi tad viņai vēl varētu būt iebildumi? Kā attaisnot šo pārvērtību pret cilvēku, kuru pirms vairāk nekā diviem gadiem viņa patiesībā atzinusi par savu mūža draugu?

—      No likuma un saprāta viedokļa attaisnojums laikam neatradīsies, mister Gilmor. Ja viņa vēl šaubās un ja es vēl šaubos, tad mūsu dīvaino izturēšanos, ja jums tīk, varat piedēvēt untumiem, un mums šī neslava būs kaut kā jāpacieš.

To pateikusi, viņa pēkšņi piecēlās un aizgāja. Kad saprātīga sieviete izvairās no nopietna jautājuma ar vīzdegunīgu atbildi, tā deviņdesmit deviņos gadījumos no simta ir droša zīme, ka viņa kaut ko slēpj. Es atkal paņēmu avīzi, cieši pārliecināts, ka mis Helkūmai un mis Fērlijai ir kāds noslēpums, kuru viņas neatklāj seram Persivalam un neatklāj arī man. Tas man likās netaisni pret mums abiem, it. īpaši pret seru Persivalu.

Manas šaubas — pareizāk sakot, manu pārliecību — apstiprināja mis Helkūmas vārdi un izturēšanās, kad sastapāmies vēlāk to pašu dienu. Viņa bija aizdomīgi skopa vārdos un atturīga, stāstot, kā beigusies viņas saruna ar māsu. Cik bija noprotams, mis Fērlija mierīgi noklausījusies, kamēr visa šī vēstules lieta kaut cik apskaidrota, bet, kad mis Helkūma vēl iebildusies, ka sers Persivals ieradies Limridžā ar nolūku pierunāt viņu vienoties par kāzu dienu, viņa nav ielaidusies nekādās pārrunās un lūgusi, lai vēl atliekot. Ja sers Persivals būtu ar mieru viņu vēl pažēlot, viņa soloties dot galīgo atbildi līdz gada beigām. Viņa lūgusies tik dedzīgi un satraukti, ka mis Helkūma apsolījusi, ja būs vajadzīgs, likt lietā savu ietekmi, lai to panāktu, un, tā kā mis Fērlija tik gauži lūgusies, šis kāzu jautājums vairs nav ticis cilāts.

Sī īslaicīgā novilcināšana varbūt bija izdevīga jaunajai dāmai, toties diezgan apgrūtinoša šo rindiņu rakstītājam. Ai rīta pastu pienāca vēstule no mana kompanjona, kas pieprasīja, lai rīt ar pēcpusdienas vilcienu atgriežos Londonā. Bija loti iespējams, ka līdz gada beigām vairs nepagūstu iegriezties Limridžā. Tādā gadījumā, ja mis Fērlija galu galā nolemtu turēt solījumu, mēs pirms kontrakta noslēgšanas laikam vairs netiktos un mums rakstiski vajadzētu vienoties par jautājumiem, kurus parasti mēdz kārtot, personīgi tiekoties un aprunājoties. Es neko nebildu par šiem sarežģījumiem, kamēr nebiju aprunājies ar seru Persivalu par lūgumu vēl novilcināt galīgo atbildi. Viņš bija pārāk galants džentlmenis, lai pret to iebilstu. Kad mis Helkūma to pavēstīja, es teicu, ka, pirms aizbraucu no Limridžas, man katrā ziņā jārunā ar Loru, un tā arī tika nokārtots, ka nākamajā rītā es sa- stapšos ar mis Fērliju viņas pašas dzīvojamā istabā. Viņa nenāca lejā pusdienās, arī vakaru nepavadīja kopā ar mums. Nejūtoties īsti vesela; cik vēroju, sers Persivals tomēr izskatījās tāds kā aizvainots, to padzirdējis.

Otrā rītā tūlīt pēc brokastīm kāpu augšā uz mis Fērlijas dzīvojamo istabu. Nabaga bērns izskatījās tik bāls un nobēdājies un nāca man pretī, lai sasveicinātos tik sirsnīgi, ka es tūlīt atmetu nodomu rāties par gražiem un nepastāvību, kā biju nolēmis, ejot augšā pa kāpnēm. Aizvedu viņu atpakaļ uz krēslu, no kura viņa bija piecēlusies, un pats apsēdos iepretī. Niķīgais šunelis bija turpat istabā, un es jau gaidīju, ka tas vaukšķēdams klups man stilbos. Lai cik savādi, šis izlutinātais sīkais zvērēns pievīla manas cerības, jo, tiklīdz es apsēdos, tā ielēca man klēpi un kā vecam paziņam vēl iegrūda plaukstā savu smailo purniņu.

— Jus bieži mēdzāt ierāpties man klēpī, kad bijāt maziņa, — es sacīju, — un tagad mazais šunelis laikam nolēmis mantot pēc jums šo tukšo troni. Vai šis lieliskais zīmējums ir jūsu darbs?

Es norādīju uz mazo albumiņu viņai blakus uz galda, viņa laikam bija to šķirstījusi pirms manas ienākšanas. Atvērtajā lapā bija uz kartona glīti uzlīmēts neliels

5* ai akvarelis — kāda ainava. Tas ari pamudināja mani jautāt: pajautāju tāpat vien, neko daudz nedomājot, nevarēju taču tūlīt uzsākt lietišķas runas.

—      Nē, — viņa teica, mulsumā novērsdamās no zīmējuma, — tas nav mans darbs.

Atceros, jau bērnu dienās viņai bija tāds paradums: tiklīdz kāds viņu uzrunāja, viņa paņēma pirkstos to, kas nu kuro reizi pagadījās, un sāka plucināt. Šoreiz pirksti sniedzās pēc albumiņa un izklaidīgi bružāja nelielā akvareļa malu. Skumjas iegula sejā vēl dziļāk. Viņa neskatījās ne uz zīmējumu, ne uz mani. Tramīgais skatiens šaudījās pa istabu: laikam bija nopratusi, kas man ar viņu runājams. To manījis, nolēmu iztikt bez aplinkiem.

—      Es nāku atvadīties, mans bērns. Tas ir viens no šī nāciena iemesliem, — es iesāku. — Man jābrauc atpakaļ uz Londonu šodien, bet, pirms dodos ceļā, mums abiem šis tas jānorunā.

—      Man ļoti žēl, ka jūs aizbraucat, mister Gilmor, — viņa teica, laipni vērdamās manī. — Jūtos kā tālajās gaišajās bērnu dienās, kad esat šeit.

—      Es ceru vēl atbraukt un pamodināt šīs jaukās atmiņas, — es turpināju, — bet, tā kā nākotne ir miglā tīta, izmantošu izdevību, lai parunātu ar jums. Esmu sen- gadiem jūsu advokāts un jūsu draugs un uzdrošinos jums atgādināt, cerams, neaizvainojot jūs, ka pastāv tāda iespēja, ka jūs salaulājaties ar seru Persivalu Glaidu.

Viņa atrāva roku no mazā albumiņa tik strauji, it kā tas būtu sakarsis un apdedzinājis viņai plaukstu. Pirksti nervozi sažņaudzās klēpī, acis atkal vērās grīdā, un mulsa viņas sejā gandrīz jau atgādināja sāpes.

—      Vai katrā ziņā ir jārunā par šīm laulībām? — viņa klusītēm jautāja.

—      Ir jārunā, — es atbildēju, — bet ilgi pie šī temata nekavēsimies. Teiksim vienīgi to, ka jūs varat apprecēties un varat arī neapprecēties. Pirmajā gadījumā man jābūt priekšlaikus sagatavotam noslēgt kontraktu, un, kā to prasa pieklājība, man nevajadzētu to darīt, neaprunājoties ar jums. Šodien varbūt man ir vienīgā iespēja uzklausīt jūsu vēlēšanās. Tāpēc atļaujiet man dažos vārdos izklāstīt, kāds patlaban ir jūsu stāvoklis un kā tas varētu iegrozīties, pieņemsim, ja nu jūs tomēr apprecētos.

Es viņai paskaidroju, kāds mērķis ir šim laulību kontraktam, un tad skaidri un gaiši pateicu, kādas ir viņas izredzes, vispirms, tiklīdz viņa kļūs pilngadīga un, otrkārt, pēc tēvoča nāves, uzsvērdams starpību starp īpašumu, kuru viņa pārvaldīs līdz mūža galam, un kapitālu, ar kuru varēs rīkoties pēc saviem ieskatiem. Viņa klausījās vērīgi, ar to pašu nedabisko sejas izteiksmi, vēl arvien turēdama sažņaugtās rokas klēpī.

—      Un tagad, — es nobeigumā teicu, — sakiet, vai jums būtu kāds īpašs nosacījums, kuru paredzēt kontraktā, ja nu tas būtu jāsastāda — protams, saziņā ar aizbildni, tāpēc ka neesat vēl pilngadīga.

Viņa nemierīgi sagrozījās krēslā un pēkšņi pavisam nopietni ielūkojās man acīs.

—     Ja tas tiešām notiktu, — viņa ierunājās vārgā balsī, — ja es …

—      Ja jūs apprecētos… — es pateicu priekšā.

—     Lai viņš nešķir mūs ar Marionu! — viņa iekliedzās, pēkšņi atguvusi spēku. — Ak, mister Gilmor, lūdzams, ierakstiet kontraktā, ka Marionai ir jāpaliek pie manis!

Citos apstākļos es droši vien būtu uzjautrinājies, ka pēc visiem maniem garajiem skaidrojumiem mans jautājums tiek iztulkots tik sievišķīgi. Bet viņas izskats un balss lika man būt nopietnam, pat vēl vairāk — satrauca mani. Šajos nedaudzajos vārdos es saklausīju izmisīgu pieķeršanos pagātnei, nelabu nojausmu par to, kas vēl nāks.

—      Ka Mariona Helkūma paliek pie jums, tas ir viegli nokārtojams, to jūs paši norunāsiet, — es sacīju. — Jūs laikam nesapratāt manu jautājumu. Runa ir par jūsu īpašumu, par rīkošanos ar jūsu naudu. Ja jums vajadzēs sastādīt testamentu, kad kļūsiet pilngadīga, kam jūs gribētu atstāt šo kapitālu?

—      Mariona man bijusi gan māte, gan māsa, — atbildēja labais, skaidrais bērns, skaistajām, zilajām acīm mirdzot. — Mister Gilmor, vai varu to atstāt Marionai?

—     Protams, mana mīļā, — es atbildēju. — Bet neaizmirstiet, kas tā par naudu! Vai jūs to visu gribat atstāt mis Helkūmai?

Viņa sastomījās, pietvīka un nobālēja, roka atkal zagšus meklēja mazo albumiņu.

—      Ne gluži, — viņa sacīja. — Ir vēl kāds cits. . .

Viņa aprāvās, nosarka pār visu seju, uz zīmējuma malas uzliktie pirksti viegli cilājās, it kā tos modinātu prātā ienākusi sena mīļa melodija.

—      Jūs domājat vēl kādu citu ģimenes locekli bez mis Helkūmas? — es iebildos, manīdams viņas apmulsumu.

Sārtums pārklāja viņas pieri un kaklu, un trīsošie pirksti krampjaini ieķērās albuma malā.

—      Ir vēl kāds, — viņa teica, nelikdamās zinis par maniem vārdiem, lai gan droši vien bija dzirdējusi, — ir vēl kāds, kuram būtu patīkami saņemt nelielu pieminas velti, ja … ja vien es drīkstētu to novēlēt. Kas tur ļauns, ja es nomirtu pirmā…

Viņa atkal apklusa. Sārtums, kas tik pēkšņi bija iesities viņas vaigos, tikpat pēkšņi nozuda. Sažņaugtā roka atlaida albumu, mazliet notrīsēja un pabīdīja to tālāk. Viņa klusēdama brīdi vērās manī, tad novērsās. Viņai pagriežoties, mutautiņš nokrita uz grīdas, un viņa steigšus paslēpa seju plaukstās.

Skumji! Es atcerējos ņipro, bezrūpīgo, bērnu, kuram augas dienas pagāja smieklos un draiskulībās, un tagad redzēju viņu pašā dzīves ziedonī tik saulauztu un tik izmisušu!

Sarūgtinājumā aizmirsu aizritējušos gadus, aizmirsu mūsu savstarpējās attiecības, kas, gadiem ejot, bija kļuvušas citādas. Piebīdīju savu krēslu cieši blakus, pacēlu mutautiņu no paklāja un lēnām atņēmu viņas rokas no sejas.

—      Neraudi, bērns, — es sacīju, slaucīdams viņas acīs sariesušās asaras ar savu roku, it kā tā būtu mazā Lora Fērlija pirms gariem, gariem desmit gadiem.

Tas bija pats labākais, ko varēju darīt, lai viņu nomierinātu. Viņa atslēja galvu pret manu plecu un vāri pasmaidīja caur asarām.

—      Piedodiet, lūdzams, manu nesavaldību, — viņa neliekuļoti teica. — Nejūtos īsti vesela . . . Pēdējā laikā esmu pagalam sagurusi un nervoza un, palikusi vienatnē, bieži raudu bez kāda iemesla. Nu jau esmu atguvusies un varu jums atbildēt, kā pieklājas, mister Gilmor, tik tiešām.

—      Nē, nē, manu dūjiņ, — es atbildēju, — pagaidām uzskatīsim šo sarunu par izbeigtu. Jūs pateicāt pietiekami daudz, cik manos spēkos būs, es aizstāvēšu jūsu intereses, sīkumus nokārtosim citureiz. Tas nu būtu izlemts, tagad parunāsim par ko citu.

Es tūlīt vedināju viņu uz citām runām. Nepagāja ne desmit minūtes, kad noskaņojums jau bija gaišāks, un es piecēlos, lai atvadītos.

—     Atbrauciet atkal, — viņa nopietni teica. — Es pacentīšos attaisnot jūsu sirsnību un gādību, ja tikai jūs vēlreiz atbrauktu.

Vēl arvien pieķērusies pagātnei — pagātnei, kuru es viņai atgādināju citādi nekā mis Helkūma! Bija ārkārtīgi sāpīgi vērot viņu jau tagad atskatāmies uz dzīves rītu, gluži tāpat kā es raugos uz mūža vakaru.

—     Ja es atbraukšu, es ceru sastapt jūs gaišākā noskaņojumā, — es sacīju, — jautrāku un laimīgāku. Lai dievs jums stāv klāt, mans bērns!

Par atbildi viņa tikai pievērsa man vaigu, lai noskūpstu. Pat likuma kalpiem ir sirds, un manējā mazliet iesmeldzās šai šķiršanās brīdī.

Mūsu saruna diez Vai ilga vairāk par pusstundu — manā klātbūtnē viņa netika bildusi ne vārda, kas ļautu noprast, kāpēc viņu tā satrauc un baida gaidāmās laulības — un tomēr šai jautājumā viņa bija pamanījusies dabūt mani savā pusē, pats nezinu, kā un kāpēc. Sai istabā es biju iegājis ar pārliecību, ka seram Persivalam Glaidam ir pamats būt nemierā ar Loras izturēšanos. Es izgāju no šīs istabas ar klusu cerību, ka galu galā viņa varbūt turēs to pie vārda un pieprasīs, lai atbrīvo viņu no solījuma. Zinu, vīrietim manos gados un ar manu pieredzi gan neklātos tā svārstīties. Man nav, ar ko attaisnoties, varu tikai godīgi atzīties — tā nu tas bija.

Aizbraukšanas stunda tuvojās. Aizsūtīju misteram Fērlijam ziņu, ka labprāt atvadītos no viņa, ja viņam nebūtu nekas pretī, un jau iepriekš izlūdzos piedošanu par manu steigu. Par atbildi viņš atsūtīja ar zīmuli uz papīra strēmeles uzskrīpātus vārdus: «Jo sirsnīgs sveiciens un laba vēlējumi, dārgais Gilmor. Jebkura steiga man ir neizsakāmi kaitīga. Ļoti lūdzu, saudzējiet sevi. Uz redzēšanos.»

Pirms aizbraukšanas sastapu mis Helkūmu, un mēs kādu brīdi vēl parunājām divatā.

. — Vai pateicāt Lorai visu, ko gribējāt teikt? — viņa vaicāja.

—     Jā, — es atbildēju. — Viņa ir gauži vārga un nervoza … Labi, ka jūs te esat un viņu aprūpējat.

Mis Helkūmas asais skatiens vērīgi raudzījās manī.

—      Jūs esat mainījis savas domas par Loru,. — viņa

sacīja. — Esat kļuvis pret viņu daudz vēlīgāks nekā vakar.

Saprātīgs vīrietis nemūžam neielaidīsies vārdu maiņā ar sievieti nesagatavojies. Es tikai atbildēju:

—    Laidiet man ziņu. Kontraktam neķeršos klāt, līdz nebūšu saņēmis jūsu vēstuli.

Viņa vēl tikpat cieši vērās manī.

—    Kaut tas viss jau būtu beidzies un labi beidzies, mister Gilmor! Jūs taču vēlaties to pašu. — To pateikusi, viņa aizgāja.

Sers Persivals nebija atrunājams un ļoti laipni pavadīja mani līdz pat ekipāžai.

—    Ja jums kādreiz gadās būt šai pusē, — viņš sacīja, — lūdzu, neaizmirstiet, ka no sirds vēlos turpināt mūsu pazīšanos. Vecs un uzticams šās ģimenes draugs allaž būs gaidīts viesis jebkurā no manām mājām.

Nudien neatvairāms cilvēks — laipns, smalkjūtīgs, apburoši brīvs no lepnības — caur un cauri džentlmenis. Ceļā uz staciju man bija tāda sajūta, ka es ar prieku darītu visu sera Persivala Glaida labā, visu, tikai nesastādītu laulību kontraktu viņa nākamajai sievai.

III

Pagāja nedēļa kopš atgriešanās Londonā, bet no mis Helkūmas nebija nekādu ziņu.

Astotajā dienā uz mana galda starp citām vēstulēm atradās arī viena ar viņas roku rakstīta.

Tā pavēstīja, ka sers Persivals Glaids saņēmis pavisam noteiktu jāvārdu un laulībām jānotiek, kā jau viņš sākumā pats bija vēlējies, līdz gada beigām. Kāzu ceremonija droši vien notikšot decembra pēdējās nedēļās. Marta beigās mis Fērlijai apritēs divdesmit pirmais gads. Pēc šādas norunas viņa kļūs sera Persivala sieva trīs mēnešus pirms pilngadības sasniegšanas.

Man nebūtu vajadzējis brīnīties, man nebūtu vajadzējis nožēlot, un tomēr es brīnījos un nožēloju. Turklāt jutos mazliet sarūgtināts, ka mis Helkūmas vēstule tik īsa, un ar to pašu garastāvoklis visai dienai bija sabojāts. Sešās rindiņās mana korespondente paziņoja par nodomātajām laulībām, vēl trīs rindiņās pavēstīja, ka sers Persivals aizbraucis no Kamberlendas un atgriezīsies savos īpašumos Hempšīrā, un beigās vēl. divos teikumos darīja zināmu, ka, pirmkārt, Lorai tik ļoti vajadzīgas pārmaiņas un jautra sabiedrība, otrkārt, viņa tūlīt arī izlēmusi darīt kaut ko lietas labā un aizvest māsu uz Jorkšīru pasērst pie veciem draugiem. Ar to vēstule beidzās, bez vārdiņa par to, kas mudinājis mis Fērliju izšķirties par laulībām ar seru Persivalu Glaidu, kad vēl nebija pagājusi nedēļa pēc mūsu pēdējās tikšanās.

Vēlāk šīs piepešās izšķiršanās iemesls tika man plaši izklāstīts. Nav mans uzdevums pārstāstīt šeit pa ausu galam saklausītas liecības. Tas viss notika mis Helkūmas klātbūtnē, un, kad pienāks viņas kārta, viņa pati sīki jo sīki pastāstīs, kā tur īsti bija. Pirms es nolieku spalvu un nozūdu no šīm lappusēm, mans pienākums ir godīgi pastāstīt vēl kādu atgadījumu, kuram bija ciešs sakars ar mis Fērlijas gaidāmajām laulībām un kurā es pats biju iejaukts, proti, par kontrakta sastādīšanu.

Nav iespējams spriest par šo dokumentu, sīkāk neiedziļinoties tajā un it īpaši līgavas naudas lietās. Centīšos izklāstīt tās īsi un skaidri, izvairoties no profesionālām neskaidrībām un speciālās terminoloģijas. Sis jautājums ir ārkārtīgi svarīgs. Es brīdinu visus šo rindiņu lasītājus, ka mis Fērlijas mantojumam piekrita ļoti svarīga loma mis Fērlijas dzīves stāstā, un, ja lasītājs vēlas saprast tālākos notikumus, tam būs jāpaļaujas uz mistera Gil- mora pieredzi.

Tātad mis Fērlijai bija divkāršas izredzes: viņa mantos nekustamo īpašumu un zemi, kad tēvocis būs miris, un kapitālu, ar kuru varēs brīvi rīkoties pēc pašas ieskatiem, kad būs sasniegusi pilngadību.

Vispirms ķersimies pie zemes.

Mis Fērlijas tēvatēva laikā (sauksim viņu par misteru Fērliju vecāko) Limridžas muižas zemes mantošanas tiesības bija noteiktas tā.

Misters Fērlijs vecākais mirdams atstāja trīs dēlus — Filipu, Frederiku un Arturu. Vecākais dēls Filips mantoja muižu. Ja viņš nomirtu, neatstādams dēlu, īpašums tiktu otram brālim Frederikam. Un, ja arī Frederiks nomirtu, neatstādams dēlu, īpašums nāktu trešā dēla Artura rokās.

Sagadījās tā, ka misters Filips Fērlijs nomira, atstādams vienu vienīgu meitu — šī romāna galveno varoni Loru, un tātad viss īpašums, kā likumā paredzēts, tika otrajam brālim Frederikam, vecpuisim. Trešais brālis Arturs jau bija aizgājis dieva mierā daudzus gadus pirms Filipa nāves, atstādams dēlu un meitu. Dēls astoņpadsmitajā mūža gadā Oksfordā noslīka, Līdz ar viņa nāvi Lora, mistera Fērlija meita, kjuva par varbūtēju mantinieci; šo mantojumu varētu saņemt ar laiku, ja vien tēvocis Frederiks nomirtu un ja minētais Frederiks nomirtu, neatstādams vīriešu kārtas pēcnācēju.

Tātad, ja vien misters Frederiks Fērlijs neapsievotos un nepagādātu mantinieku (tas no viņa nekādi nebija sagaidāms), brājameita Lora pēc viņa nāves būtu vienīgā mantiniece, bet, vēlreiz jāatgādina, tikai līdz mūža galam. Ja viņa paliktu neprecēta vai arī apprecēta paliktu bez .bērniem, tad īpašums kristu māsīcai Magdalēnai, mistera Artura Fērlija meitai. Ja viņa, Lora Fērlija, apprecētos ar pienācīgu kontraktu — citiem vārdiem, ar kontraktu, kādu biju nolēmis viņai sastādīt —, tad muižas ienākumi (savi trīs tūkstoši gadā) visu mūžu būtu viņas rīcībā. Ja viņa nomirtu agrāk par savu laulāto draugu, viņš, gluži dabiski, savukārt liktu cerības uz šiem ienākumiem līdz sava mūža galam. Ja viņai būtu dēls, Limridžas muižu mantotu viņš, nevis māsīca Magdalēna. Tātad seram Persivalam Glaidam, apprecot mis Fērliju, mistera Frederika Fērlija nāves gadījumā būtu šādas izredzes (runa ir par viņa sievas nekustamo īpašumu): vispirms jau trīs tūkstoši gadā (ar sievas at)auju, kamēr tā dzīva, un pēc viņas nāves — uz likuma pamata, ja viņš nodzīvotu ilgāk par laulāto draudzeni), otrkārt, Limridžas muižu mantotu viņa dēls, ja tāds viņam rastos.

Tik daudz par zemes īpašumu un par to, kā rīkoties ar ienākumiem no tā, ja nu mis Fērlija apprecētos. Šai kontrakta punktā sarežģījumi un domstarpības neradās ne sera Persivala pilnvarotajam, ne man.

Un tagad apsvērsim mis Fērlijas personīgo īpašumu jeb, citiem vārdiem, naudu, uz kuru viņai būs tiesības, tiklīdz apritēs divdesmit pirmais gads.

Šī mantojuma daļa jau pati par sevi bija vesela bagātība. Viņas tēvs tā bija novēlējis, un šī summa sniedzās pie divdesmit tūkstošiem mārciņu. Kur tad vēl palika ienākumi no desmit tūkstošiem mārciņu, kuras, ja Lora nomirtu, dabūtu tēva vienīgā māsa Eleonora. Lai palīdzētu lasītājam tikt pie lielākas skaidrības šciis ģimenes būšanās, brītiņu aizkavēšos un pastāstīšu, kāpēc krustmāte saņemtu mantojumu vienīgi pēc brāļameitas nāves.

Misters Filips Fērlijs bija lieliski sapraties ar savu māsu Eleonoru, kamēr viņa nebija izgājusi tautās. Bet, kad tas diezgan pavēlu bija noticis un māsa bija saistījusi dzīvi ar itāliešu džentlmeni, vārdā Fosko, — pareizāk sakot, ar itāliešu augstmani, ņemot vērā, ka viņš dižojās ar grāfa titulu, — misters Fērlijs nosodīja māsu tik ļoti, ka pārtrauca ar viņu jebkādus sakarus un gāja pat vēl tālāk — izsvītroja viņas vārdu no testamenta. Pārējie ģimenes locekļi uzskatīja, ka šādi paust neapmierinātību ar laulībām ir vairāk vai mazāk nepamatoti. Kaut grāfs Fosko nebija turīgs vīrs, viņu tomēr nekādi nevarēja saukt par dēkaini bez graša kabatā. Viņa paša ienākumi nebija prāvi, taču pietiekami; viņš bija nodzīvojis daudzus gadus Anglijā un grozījās augstākajā sabiedrībā. Mistera Fērlija ausīs tas viss tomēr bija tukša skaņa. Daudzējādā ziņā viņš bija īsts iesīkstējis anglis un ienīda ārzemniekus tikai tāpēc, ka tie ir ārzemnieki. Vienīgais, uz ko misters Fērlijs bija piedabūjams vēlākajos gados, un arī tad galvenokārt ar mis Fērlijas neatlaidību, bija — atkal ierakstīt māsas vārdu agrākajā vietā testamentā ar norunu, ka naudu tā saņems vienīgi pēc viņa meitas nāves un arī ienākumus no šīs naudas saņems meita, un, ja nu krustmāte nomirtu pirms brāļameitas, tad kapitāls pārietu viņas māsīcas Magdalēnas rokās. Liekot vērā abu radinieču gadus, krustmātes izredzes uz šiem desmit tūkstošiem mārciņu bija gaužām apšaubāmas, un lēdija Fosko vēl ņēma ļaunā šādu izturēšanos un, kā jau tādās reizēs mēdz notikt, teica, ka savās acīs negribot redzēt brāļameitu, kur nu vēl ticēt, ka tieši mis Fērlija panākusi, ka viņas vārds atkal liek atjaunots mistera Fērlija testamentā.

Tā bija ar tiem desmit tūkstošiem mārciņu. Arī šeit neradās ne mazākās domstarpības ar sera Persivala pilnvaroto. Ienākumi jāsaņem sievai, un pēc viņas nāves kapitāls tiks tēva māsai vai māsīcai.

Puslīdz tikuši skaidrībā, esam nonākuši pie paša galvenā — kas būs ar šiem divdesmit tūkstošiem mārciņu.

Tiklīdz mis Fērlijai paliks divdesmit viens gads, šī summa piederēs vienīgi viņai un viņa varēs sākumā ar to rīkoties atkarībā no tā, cik viņai izdevīgi man izdosies sastādīt laulību kontraktu. Pārējie panti šai dokumentā bija tīri formāli, tos varam arī neminēt. Bet pants, kur bija runa par naudu, ir pārāk svarīgs, lai tam paietu secen. Ar pāris rindiņām pietiks, lai rastos kāds priekšc stats.

Par tiem divdesmit tūkstošiem es nolēmu vienoties šādi: kapitālam jādod mūža ienākums pašai lēdijai, pēc viņas nāves tas parietu sera Persivala rokās; pašu kapitālu mantotu šai laulībā radušies bērni. Ja pēcnācēju nebūtu, tad lēdija varētu rīkoties ar kapitālu pēc saviem ieskatiem, tāpēc es paturēju viņai tiesības sastādīt testamentu. Kas ar šādiem noteikumiem tiktu panākts? Ja lēdija Glaida nomirtu, neatstādama pēcnācējus, viņas pusmāsa mis Helkūma vai jebkurš cits radinieks vai draugs, kuru viņa vēlētos atbalstīt, pēc viņas vira nāves saņemtu šo summu, kā viņa to novēlējusi. Turpretī ja yiņa nomirtu un viņai paliktu bērni, tad, gluži dabiski, viņu intereses būtu stādāmas augstāk par visu. Tā es arī ierakstīju, un jebkurš lasītājs, šķiet, būs ar mani vienis prātis, ka pāri nav nodarīts nevienam.

Un tagad paraudzīsimies, ka manus priekšlikumus uzņēma nākamā vīra pilnvarotais.

Tobrīd, kad pienāca mis Helkūmas vēstule, es biju apkrāvies darbiem ka vēl nekad, Bet kontraktam es laiku izbrīvēju. Kontrakts tika sastadīts un aizsūtīts sera Persivala advokātam, lai tas dod savu novērtējumu, kad nebija pagājusi vēl ne nedēļa, kopš saņēmu mis Helkūmas paziņojumu par gaidāmajām laulībam.

Pēc divām dienām saņēmu dokumentu atpakaļ ar ba- roneta advokāta piezīmēm un aizrādījumiem. Viņa iebildumi būtībā bija mazsvarīgi un tīri tehniska rakstura, kamēr viņš nebija ticis līdz pantam, kas attiecās uz šiem divdesmit tūkstošiem. Blakus šim pantam ar sarkanu tinti bija uzvilktas divas treknas svītras un vēl klat piezīme:

«Nav pieņemams. Viss kapitāls pāriet sera Persivala Glaida rokās gadījumā, ja viņš dzīvotu ilgāk par sievu un viņam nebūtu pēcnācēju.»

Tas nozīmē, ka no šiem divdesmit tūkstošiem mārciņu ne fārtinga nesaņemtu ne mis Helkūma, ne kāds cits lēdijas Glaidas radinieks vai draugs. Visa summa, ja viņai nebūtu pēcnācēju, ieslīdētu laulātā drauga kabatā.

Atbildi uz šo bezkaunīgo ierosinājumu es uzrakstīju, cik vien asi un īsi prazdams:

«Dārgais ser! Attiecībā uz mis Fērlijas kontraktu.

Pantā, pret kuru Jūs ce|at iebildumus, netiks grozīts ne burts. Jūsu tāds un tāds.» Atbilde bija klāt pēc stundas ceturkšņa. «Dārgais ser! Attiecībā uz mis Fērlijas kontraktu. Ar sarkanu tinti rakstītajā piezīmē, pret kuru Jūs ceļat iebildumus, netiks grozīts ne burts. Jūsu tāds un tāds.»

Kāds ir tas riebīgais teiciens — «nu mēs reiz esam sprukās», un mēs bijām spiesti vēlreiz aprunāties ar klientiem.

Tā kā mis Fērlijai vēl nebija pilns divdesmit viens gads, mans klients bija viņas aizbildnis misters Frederiks Fērlijs. Ar tās pašas dienas pastu nosūtīju vēstuli, kur izklāstīju lietas būtību, ne tikai minēdams visus argumentus, lai piespiestu viņu aizstāvēt šo pantu tieši tādu, kā biju to sastādījis, bet klaji izklāstīdams savtīgos apsvērumus, aiz kādiem tiek celti iebildumi pret to, kā esmu izlēmis par šiem divdesmit tūkstošiem.

Kāds ir sera Persivala finansiālais stāvoklis, to es gribot negribot uzzināju, kad man izskatīšanai tika iesniegti viņa nosacījumi; pēc tiem bija skaidri un gaiši redzams, ka muižas parādi ir milzīgi un ienākumi, kaut arī nosacīti tā bija prāva summa, tādam vīram kā viņš ir tikpat kā piliens jūrā. Skaidra nauda seram Persivalam tobrīd bija vajadzīga kā ēst, un viņa advokāta piezīme blakus šim pantam jau runāja atklātu un savtīgu valodu.

Mistera Fērlija atbildi saņēmu ar nākamo pastu, un tā bija pārlieku izvairīga un netieša. Bez apliniekiem to varētu pateikt tā: «Vai dārgais Gilmors nebūtu tik laipns un netraucētu savu draugu un klientu ar tādiem sīkumiem kā kaut kādi tur neparedzēti apstākļi tālā nākotnē? Vai maz pieļaujams, ka divdesmit vienu gadu veca sieviete nomirtu pirms četrdesmit piecus gadus veca vīra un nomirtu, neatstādama neviena paša bērna? No otras puses, vai pasaulē, šai bēdu ielejā, maz iespējams par augstu novērtēt mieru un klusumu? Ja šādu debess svētlaimi jums piesolītu pret šīszemes pīšļiem, kaut kādiem divdesmit tūkstošiem, kas mums kādreiz varbūt kritīs, varbūt arī nekritīs, vai tas nebūtu izdevīgs darījums? Protams, būtu! Tad kāpēc gan tā neizkārtot?»

Es ar riebumu aizmetu vēstuli. Tiklīdz tā bija noplanējusi uz grīdas, pie durvīm kāds klauvēja un tika ievests misters Merimens, sera Persivala pilnvarotais. Mēs, likuma kalpi, esam cits par citu attapīgāki, bet,

man šķiet, visgrūtāk ir pievārēt tos, kas vienā mierā vazā mūs aiz deguna no sākta gala, maskējušies ar mīkstsirdību. Tukls, pārticis, allaž draudzīgi smaidošs — ar tādu labāk neielaisties. Misters Merimens bija viens no tādiem.

—      Un kā klājas krietnajam misteram Gilmoram? — viņš iesāka, starodams aiz laipnības. — Prieks sastapt jūs, ser, pie tik apskaužamas veselības. Gāju garām jūsu durvīm un nolēmu iegriezties, varbūt jums kas sakams. Sakiet droši — izrunāsimies un reiz izbeigsim šīs sīkās domstarpības, ja vien iespējams! Vai jūsu klients vēl nav atbildējis?

—      Ir. Un jūsējais?

—      Augsti godājamais ser! Ja būtu saņēmis no viņa kaut raksta galiņu… Kā es gribētu reiz novelt šo atbildību no saviem pleciem, bet viņš ir stūrgalvīgs — labāk es teikšu, apņēmīgs — un negrib to novelt. «Merimen,» viņš saka, «sīkumus es atstāju jūsu ziņā. Rīkojieties, kā uzskatāt par pareizu, rēķinieties ar to, ka es tur nejaukšos iekšā, kamēr tā jezga būs galā.» Tie bija sera Persivala vārdi pirms divām nedējām, un vienīgais, uz ko varu viņu piedabūt, ir, lai viņš atkārto šos vārdus. Es esmu piekāpīgs cilvēks, mister Gilmor, kā pats zināt. Te, aci pret aci, liekot roku uz siids, varu apgalvot, ka es bez vilcināšanās izdzēstu to piezīmi. Bet, ja nu sers Persivals pats nevēlas kārtot savas lietas, ja sers Persivals akli atstāj tās vienīgi manā ziņā, man neatliek nekas cits kā aizstāvēt viņa intereses. Manas rokas ir saistītas — vai jūs neredzat, dārgo ser? — manas rokas ir saistītas.

—     Tātad jūs pastāvat uz to, lai šī piezīme kontraktā paliktu? — es noprasīju.

—      Jā, pie velna! Kas cits man atliek. — Viņš aizgāja līdz kamīnam un sasildījās, sulīgā basā dungodams draisku dziesmiņu. — Un ko saka jūsu klients? — yiņš turpināja. — Tagad, lūdzams, pastāstiet man, — ko saka jūsu klients?

Man bija neērti stāstīt. Mēģināju izlocīties — nē, ar to nebija līdzēts. Jurista instinkts guva virsroku, un es pat lūkoju kaulēties.

—      Divdesmit tūkstoši mārciņu ir pārāk liela summa, lai lēdijas draugi tik viegli atteiktos, — es sacīju.

—      Pilnīgi piekrītu, — misters Merimens atbildēja, domīgi pētīdams savus puszābakus. — Vārds vietā, tik tiešām, ser, vārds vietā!

—      Kompromiss, kas atbilstu lēdijas tuvinieku un tāpat līgavaiņa interesēm, varbūt arī nebūtu tā nobiedējis manu klientu, — es turpināju. — Nu, neesiet tik ietiepīgs! Galu galā varam arī pakaulēties. Kāda ir jūsu pati mazākā summma?

—      Pati mazākā, — teica misters Merimens, — ir tūkstoš deviņsimt deviņdesmit deviņas mārciņas deviņdesmit šiliņi vienpadsmit pensi un trīs fārtingi. Ha-ha-ha! Piedodiet, mister Gilmor! Reizi pa reizei man patīk mazi jociņi!

—      Diezgan mazi! — es piezīmēju. — Tas ir tieši tā liekā fārtinga vērts, kuru jūs aizmirsāt pieskaitīt klāt.

Misters Merimens bija sajūsmā. Viņš tā smējās par manu atbildi, ka visa istaba skanēja. Bet man tobrīd joki nebija prātā, es atsāku pārtraukto sarunu, lai drīzāk pieliktu punktu.

—     Šodien ir piektdiena, — es sacīju. — Ļaujiet mums līdz otrdienai apdomāt galīgo atbildi.

—      Protams, — misters Merimens piekrita, — pat ilgāk, dārgais ser, ja vēlaties. — Viņš paņēma platmali, lai ietu, un tad vēlreiz pagriezās pret mani. — Starp citu, — viņš ieminējās, — vai jūsu klienti Kamberlendā vairāk neko nav dzirdējuši par to sievieti, kas uzrakstīja šo anonīmo vēstuli?

—      Nē, neko, — es atbildēju. — Vai esat nācis viņai x uz pēdām?

—      Pagaidām ne, — atbildēja mans amatabrālis. — Bet mēs nekrītam izmisumā. Seram Persivalam ir aizdomas, ka viņu kāds ir paslēpis, un šo «kādu» mēs neizlaižam no acīm.

—      Jūs turat aizdomās sirmgalvi, kas bija atbraukusi viņai līdzi uz Kamberlendu? — es vaicāju.

—      Nē, ser, pavisam citu! — misters Merimens attrauca. — Sirmgalvi mēs pagaidām vēl neaiztiekam. Sis «kāds» ir vīrietis. Mēs šeit Londonā izsekojam katru viņa soli, un mums ir stipras aizdomas, ka viņš pirmoreiz palīdzējis viņai izbēgt no patversmes. Sers Persivals gribēja viņu tūlīt nopratināt, bet es teicu: «Nē. Tiklīdz sāksim prašņāt, tā viņš kļūs piesardzīgs: jānogaida un jāpavēro.» Redzēsim, kas būs tālāk. Mister Gilmor, ir bīstami ļaut šādai sievietei staigāt apkārt, kas zina, ko viņa var pastrādāt. Palieciet sveiks, ser! Nākamo otrdien, cerams, man būs tas prieks saņemt no jums kādu vēsti. — Viņš laipni pasmaidīja un aizgāja.

Diezgan izklaidīgi biju klausījies, ko stāsta mans amatabrālis. Biju tik satraukts par kontraktu, ka nemaz nespēju domāt par ko citu, un, tiklīdz paliku vienatnē, prātoju, ko darīt tālāk.

Ar jebkuru citu klientu es būtu rīkojies, kā paredz instrukcijas, lai kā tās man derdzas, un atmetis ar roku šiem divdesmit tūkstošiem mārciņu. Bet pret mis Fērliju es nevarēju izturēties ar tik veikalniecisku vienaldzību. Es viņai nudien biju pieķēries, ar pateicību atcerējos viņas tēvu — pašu laipnāko klientu un draugu, kāds man jebkad bijis, un, kamēr es sastādīju kontraktu, manas jūtas bija tādas, kādas varētu būt pret paša meitu, ja vien es nebūtu puiša cilvēks, un es nolēmu viņas labā nest jebkurus upurus. Otrreiz rakstit misteram Fērlijam — tās būtu veltas pūles, tā viņam būtu otra izdevība izslīdēt man no rokām. Sastapties un pašam censties viņu pārliecināt — tam būtu lielāka jēga. Nākamā diena bija sestdiena. Nolēmu paņemt biļeti turp un atpakaļ un doties uz Kamberlendu izlocīt savus vecos kaulus un pie reizes iestāstīt misteram Fērlijam, lai taču izšķiras par pa- reižu, negrozāmu un taisnīgu lēmumu. Izredžu gan bija maz, bet, kad būšu vismaz mēģinājis, tad prāts būs mierīgāks. Tad būs darīts viss, ko spēj cilvēks manā stāvoklī, lai aizstāvētu veca drauga vienīgā bērna intereses.

Laiks sestdien pieturējās skaists, pūta rietenis, un saule staigāja pa zemes virsu. Pēdējās nedējas man atkal bija tāda sajūta, it kā manu galvu žņaugtu stīpa; pirms pāris gadiem ārsts mani jau pavisam nopietni bija brīdinājis, tāpēc nolēmu izkustēties svaigā gaisā, ceļasomas nosūtīt uz staciju un pats kājām aizstaigāt līdz galastacijai Jūs- tonskvērā. Kad biju izgājis uz Holbornu, kāds džentlmenis aizsteidzās garām, apstājās un uzrunāja mani Tas bija misters Volters Hārtraits.

Ja viņš nebūtu sveicinājis mani pirmais, es droši vien būtu pagājis garām. Viņš bija tā pārvērties, ka grūti pazīt. Seja bija bāla un sakritusi, kustības straujas un saraustītas, un apģērbs — atceros, Limridžā tas bija tik kārtīgs, kā jau labi audzinātam cilvēkam — tagad bija tik nevīžīgs, ka es nudien kaunētos, ja kāds no maniem kantoristiem ierastos darbā tādā izskatā.

—      Jūs jau sen esat atpakaļ no Kamberlendas? — viņš jautāja. — Nupat saņēmu vēstuli no mis Helkūmas. Saprotu, ka sera Persivala Glaida paskaidrojumi ii atzīti par pieņemamiem. Vai laulības notiks drīz? Varbūt jums, mister Gilmor, kas tuvāk zināms?

Viņš runāja aizgūdamies un tik ērmoti un juceklīgi, ka daudz kas man palika nesaprasts. Lai arī nejauši viņš bija dzīvojis Fērliju ģimenē kā līdzīgs starp līdzīgiem, tas vēl nedeva viņam tiesības izprašņāt mani par viņu personīgajām lietām, un es nolēmu cik vien iespējams mierīgi izbeigt šo taujāšanu par mis Fērlijas laulībām.

—      Dzīvosim — redzēsim, mister Hārtrait, — es noteicu. — Dzīvosim — redzēsim. Ja avīzēs pasekosim laulību sludinājumiem, tad jau kaut kā uzzināsim. Neņemiet ļaunā manu aizrādījumu, ka patlaban jūs diemžēl neizskatāties tik labi kā toreiz, kad tikāmies Limridžā.

Viņa lūpas un acis noraustījās, es jau pārmetu sev, kāpēc gan atbildēju viņam tik uzsvērti atturīgi.

—      Man nav tiesību jautāt par viņas laulībām, — viņš rūgti teica. — Man kā jebkuram svešiniekam jāgaida sludinājums avīzē. Jā, — viņš turpināja, pirms paspēju atvainoties, — pēdējā laikā nejūtos vesels. Man jābrauc prom, jāmeklē cits darbs. Jums ir plaša pazīšanās, mister

Gilmor. Ja jūs dzirdat par kādu ekspedīciju, kura dotos uz ārzemēm un kurai būtu vajadzīgs rasētājs, un, ja jums pašam nav drauga, kas labprāt izmantotu šādu izdevību, es būtu bezgala pateicīgs, ja jūs atcerētos mani. Galvoju, ka mani atestāti ir apmierinoši un man gluži vienalga, kurp es braucu, kāds tur klimats vai cik ilgi būšu prom.

Viņš tā dīvaini, aizdomīgi pameta skatienu sāņus uz nepazīstamo ļaužu straumi, kas slīdēja mums garām, it kā kāds no tiem varētu mūs novērot.

— Tiklīdz kaut ko tādu dzirdēšu, tā nekavējoties došu ziņu, — es apsolīju un, lai pavisam nenovērstos no Fērliju tēmas, piebildu: — Šodien braucu uz Limridžu šo to nokārtot. Mis Helkūma un mis Fērlija abas aizbraukušas uz Jorkšīru paciemoties pie seniem paziņām.

Viņa acis iemirdzējās, šķita, ka viņš vēlas kaut ko bilst, bet jau nākamajā mirklī viņa seja atkal noraustījās. Viņš satvēra manu roku, cieši saspieda to un nozuda burzmā, nebildis vairs ne vārda. Kaut arī viņš bija man tikpat kā svešs cilvēks, vēl brīdi noskatījos viņam pakaļ tādā kā nožēlā. Savās jurista gaitās diezgan esmu izredzējies šos jaunos ļaudis, tāpēc zinu, kādas ārējās pazīmes liecina, ka tie sākuši iet neceļus, un, kad biju aizstaigājis jau līdz galastacijai, ar nožēlu jāatzīst, biju stipri vien nobažījies par mistera Hārtraita nākotni.

V

Sēdos rīta vilcienā un Limridžā ierados tieši uz pusdienām. Māja likās tukša kā izmirusi. Biju iedomājies, ka abu jauno dāmu prombūtnē man laiku īsinās krietnā misis Vēzija, bet nabadzītei bija piemetušās iesnas, un viņa nespēra ne solīti ārā no savas istabas. Kalpotāji, mani ieraugot, bija tik pārsteigti, ka sāka aplam rosīties un gandrīz visu darīja ačgārni. Pat pārvaldnieks, vecāks vīrs, kuiam nu gan vajadzētu būt prātīgākam, pasniedza man ledainu portvīnu. Atsaukmes par mistera Fērlija veselību bija tās pašas parastās, un, kad es uzsūtīju ziņu, ka esmu ieradies, saņēmu atbildi, ka es ar prieku tikšot pieņemts nākamajā rītā, jo negaidītā vēsts par manu ierašanos šodien nolikusi viņu guļus paātrinātās sirdsdarbības dēļ. Cauru nakti žēli gaudoja vējš un tukšajā

mājā nemitīgi kaut kas tā savādi krakšķēja un čīkstēja. Es tikpat kā negulēju, piecēlos pikts un īgns un vienatnē ieturēju brokastis.

Pulksten desmitos mani ieveda mistera Fērlija apartamentos. Viņš sēdēja tai pašā istabā, tai pašā krēslā, viņa miesu un garu mocīja tās pašas ciešanas. Brīdī, kad iegāju, sulainis stāvēja viņam iepretī, turēdams smagu albumu, kamēr bargā acs slīdēja pāri asējumiem; albums bija tik garš un plats kā mana kantora rakstāmpults. Sis plukata svešzemnieks tik nožēlojami smīnēja, gatavs kuru katru bridi sajimt aiz pārguruma, kamēr viņa maestro vienā mierā šķirstīja asējumu lapas, ar palielināmo stiklu pieklūdams to apslēptajam skaistumam.

—      Labākais no visiem labajiem vecajiem draugiem,— ierunājās misters Fērlijs, kūtri atslīgdams pret atzveltni, iekams pacēla acis. — Vai kaut cik turaties pie veselības? Cik jauki, ka atbraucāt apraudzīt vientuļu vīru! Dārgais Gilmor!

Biju iedomājies, ka, tiklīdz es ieradīšos, sulainis tiks raidīts prom, bet nekā tamlīdzīga. Viņš stāvēja kā stāvējis iepretī maestro krēslam, ļodzīdamies zem smagajiem asējumiem, un misters Fērlijs sēdēja ka sēdējis, rāmi grozīdams baltajos pirkstos lupu.

—     Es atbraucu parunāt par ļoti svarīgu jautājumu, — es sacīju. — tāpēc neņemiet ļaunā, ja teikšu, ka mums jārunā zem četrām acīm.

Nelaimīgais sulainis pateicīgi paskatījās uz mani. Misters Fērlijs vārgi atkārtoja manus trīs pēdējos vārdus «zem četrām acīm» un likās pagalam izbrīnīts.

Lai velti nešķiestu laiku, es cieši nolēmu likt viņam saprast, ko es ar to gribu teikt.

—      Dariet man to prieku un ļaujiet šim cilvēkam iet! — es teicu, norādīdams uz sulaini.

Misters Fērlijs sarauca uzacis un savilka lūpas zobgalīgā smīnā.

—     Cilvēkam? — viņš pārjautāja. — Nekaitiniet mani, Gilmor, vecais draugs, Ko jūs īsti domājat, nosaukdams viņu par cilvēku? Nekā tamlīdzīga. Varbūt viņš bija tas pirms pusstundas, iekams nebiju pieprasījis asējumus, varbūt pēc pusstundas atkal būs tas, kad nebūs man vairs vajadzīgs. Šimbrīžam viņš ir tikai šīs mapes balsts. Kas jums, Gilmor, būtu iebilstams pret mapes balstu?

—      Un tomēr es iebilstu. Es atkārtoju trešoreiz, mister Fērlij, — mums jārunā zem četrām acīm.

Es to pateicu tādā tonī, ka viņam gribot negribot bija jāpaklausa. Viņš uzmeta skatienu sulainim un sapīcis norādīja uz krēslu sev blakus.

—      Nolieciet asējumus un pazūdiet! — viņš izrikoja.

—      Tikai neko nesajauciet, lai zinu, kur atkal sākt. Nu, vai esat vai neesat sajaucis? Vai pats esat par to drošs? Un vai zvans ir nolikts tā, lai ērti aizsniegt? Jā? Tad kāda velna pēc jūs vēl neejat prom?

Sulainis nozuda. Misters Fērlijs iekārtojās ērtāk, ar smalku batista mutautu nospodrināja lupu un nenocietās, atkal nepašķielējis uz atvērto asējumu mapi. Šādā situācijā bija grūti savaldīties, un tomēr es savaldījos.

—      Kaut arī tas man sagādā lielas neērtības, — es iesāku, — jūsu brāļameitas un visas jūsu ģimenes interesēs tomēr braucu šurp un, šķiet, drīkstu izlūgties no jums mazliet ievērības.

—      Jūs mani nebiedējiet! — iebļāvās misters Fērlijs, bezspēcīgi atzvildams krēslā un pievērdams plakstus.

—      Lūdzu, nebiedējiet mani! Es to neizturēšu.

Loras Fērlijas labad biju apņēmies neļaut sevi izaicināt.

—      Mans nolūks ir lūgt jūs vēlreiz pārlūkot savu vēstuli un nepiespiest mani pamest bez ievērības jūsu brāļameitas dibinātās prasības un visu, kas viņai pieder. Ļaujiet man vēl pēdējo reizi izklāstīt savus pierādījumus.

Misters Fērlijs papurināja galvu un žēli nopūtās.

—      Tas ir cietsirdīgi no jums, Gilmor, pagalam cietsirdīgi, — viņš sacīja. — Nekas, runājiet vien.

Ņēmos rūpīgi skaidrot punktu pa punktam, apsvērdams šo jautājumu no visiem viedokļiem. Kamēr tā runāju, viņš sēdēja, atgāzies krēslā, acis aizvēris. Kad biju visu pateicis, viņš tās laiski atdarīja, paņēma no galdiņa sudraba flakonu ar ožamo sāli un ar baudu iešņauca.

—      Mans labais Gilmor, — viņš ierunājās pa starpām šņaucieniem, — cik ļoti mīļi no jūsu puses! Jūs nogludināt visas cilvēku raksturu pretišķības!

—      Mister Fērlij, atklātu atbildi pret atklātu jautājumu! Es vēlreiz atkārtoju, ka seram Persivalam Glaidam nav ne mazāko tiesibu pretendēt uz kaut ko vairāk kā vien uz procentiem. Pats kapitāls, ja brāļameitai nebūs bērnu, paliks viņas ziņā un pēc viņas nāves atkal pāries jūsu ģimenes rokās. Ja būsiet stingrs savās prasībās, seram Persivalam ir jāatkāpjas… viņam ir jāatkāpjas, kad es jums saku, citādi ļaudis sāks melst, ka viņš apprecējis mis Fērliju vienīgi aiz savtīga aprēķina.

Misters Fērlijs aušīgi paskalināja sudraba flakoniņu.

—      Jūs, veco, labo Gilmor, ne acu galā neciešat titulus un dižciltību, tā taču ir? Kā jūs nievājat Glaidu un tikai tāpēc, ka viņš ir baronets! Kāds jūs esat radikālis, ak manu dieniņ, kāds jūs esat radikālis!

Es un radikālis!!! Es varētu samierināties ar visvisādām provokācijām, bet, tā kā visu mūžu esmu cieši turējies pie visveselīgākajiem konservatīvo principiem, es nevarēju samierināties, ka mani nosauc par radikāli! To dzirdot, es aizsvilos un pielēcu no krēsla, aiz sašutuma gluži mēms.

—      Negāziet māju riņķī! — misters Fērlijs iekliedzās. — Dieva dēļ, negāziet māju riņķī! Lai nu kuru, bet pašu cienījamāko no visiem Gilmoriem es negribēju aizvainot. Mani uzskati ir tik ārkārtīgi liberāli, ka brīžiem es pats sev šķietu radikālis. Jā. Mēs abi esam radikāļi! Lūdzams, nedusmojiet. Es nepanesu strīdus, man trūkst spēka. Varbūt izbeigsim? Jā? Nāciet un aplūkojiet šos lieliskos asē- jumus. Es jums mācīšu saskatīt šo līniju dievišķo daiļumu. Nu, panāciet tuvāk, esiet tik labs!

Kamēr viņš tā runāja kā pa murgiem, es laimīgā kārtā biju atguvis pašcieņu. Kad atkal ierunājos, biju jau tiktāl nomierinājies, ka uz viņa nekaunībām atbildēju ar mēmu nicinājumu, kuru viņš bija godam pelnījis.

—      Jūs dziļi maldāties, ser, — es sacīju, — domādams, ka man ir kādi aizspriedumi pret seru Persivalu Glaidu. Atliek vienīgi nožēlot, ka viņš bez kādiem iebildumiem pakļaujas katram advokāta norādījumam, tā ka apelēt pie viņa paša būtu veltas pūles. Personīgi pret- viņu man nekas nav iebilstams. To pašu es būtu teicis kuram katram, vienalga, kāds viņa stāvoklis sabiedrībā, augsts vai zems. Princips, kuru es aizstāvu, ir sen atzīts princips. Ja jūs aizbrauktu uz apkaimes tuvāko pilsētu un grieztos pie cita cienījama padomdevēja, viņš jums kā svešs cilvēks pateiktu to pašu, ko es jums saku kā draugs. Viņš jums paskaidrotu, ka tas ir pret visiem likumiem — atstāt visu naudu cilvēkam, ar kuru viņa precas. Gluži saprotamas, dibinātas piesardzības labad viņš katrā ziņā liegtu laulātajam draugam iespeju kļūt par šo divdesmit tūkstošu līdzīpašnieku pēc sievas nāves.

—      Vai patiesi, Gilmor? — misters Fērlijs noprasīja. — Ja viņš atļautos gvelzt tādas aplamības, tad man uz galvošanu pietiktu paraustīt zvanu auklu, un, acis nepamirkšķinādams, Lūiss viņam parādītu, kur namdaris atstājis caurumu.

—      Neiesaku izvest mani no pacietības, mister Fērlij, brāļameitas un brāļa piemiņas dēļ neiesaku. Jums jāuzņemas visa atbildība par šo diskreditējošo kontraktu, iekams es izeju no šīs istabas.

—      Nevajag! Es jūs lūdzu — nevajag! — misters Fērlijs teica. — Atcerieties, ka laiks ir nauda, Gilmor, un nepalaidiet to vējā! Par to varētu spriedelēt gari un plaši, bet man nav spēka. Jūs gribat sabojāt garastāvokli man, pats sev, Glaidam un arī Lorai un, ak dievs, kā vārdā? Diez vai tas maz notiks! Nē, dārgais draugs, tā paša mīļā miera labad nē!

—      Tātad tas saprotams tā, ka jūs neatkāpjaties no sava lēmuma, kas bija izteikts vēstulē?

—      Jā, ņemiet par labu. Priecājos, ka beidzot esam sapratuši viens otru. Piesēdiet vēl, piesēdiet!

Es tūdaļ gāju uz durvīm, un misters Fērlijs samierinājies pašķindināja zvanu. Pie durvīm es vēl pagriezos un pēdējoreiz uzrunāju viņu:

—      Lai notiktu kas notikdams, ser, paturiet prātā, ka savu pienākumu esmu pildījis un jūs brīdinājis. Kā uzticams jūsu ģimenes draugs un kalps šķiroties saku jums: ja man būtu meita, es viņu nemūžam neizdotu pie vīra pēc tāda kontrakta, kādu jūs piespiežat sastādīt mis Fērlijas laulībām.

Durvis man aiz muguras atvērās, un sulainis jau gaidīja uz sliekšņa.

—      Lūis, — teica misters Fērlijs, — pavadiet misteru Gilmoru un tad nāciet atpakaļ vēl brītiņu paturēt man asējumu mapi. Lieciet, lai pasniedz jums kārtīgas brokastis. Tik tiešām, mister Gilmor, lai tie nekrietnie slam- sti jūs kārtīgi paēdina.

Šis vecis bija tik pretīgs, ka es pat neatbildēju, pagriezos un klusēdams izgāju no istabas. Divos pēcpusdienā gāja vilciens, un ar to es atgriezos Londonā.

Otrdien es aizsūtīju pārgrozīto kontraktu, kas praktiski atņēma mantošanas tiesības visiem tiem, kurus mis Fērlija bija vēlējusies atcerēties savā testamentā. Man nebija citas izejas. Ja ari es būtu atteicies, dokumentu sastādītu kāds cits likuma kalps.

Savu uzdevumu esmu veicis. Līdz ar to ir beigusies mana līdzdalība šais notikumos. Citi lai apraksta dīvainos atgadījumus, kuriem jānotiek kuru katru brīdi. Ar skumjām es pielieku punktu šiem skopajiem memuāriem. Ar skumjām atkārtoju atvadu vārdus, kurus teicu toreiz Limridžā: «Ja man būtu meita, es viņu nemūžam neizdotu pie vīra pēc tāda kontrakta, kādu jūs piespiežat sastādīt mis Fērlijas laulībām.»

STĀSTU TURPINA MARIONA  HELKŪMA (IZVILKUMI NO DIENASGRĀMATAS)

I

Limridžā, 8. novembri [1]

Torīt misters Gilmors aizbrauca. Acīm redzami saruna ar Loru bija apbēdinājusi un pārsteigusi viņu daudz vairāk, nekā pašam gribētos atzīt. Atvadoties viņš paskatījās uz mani tā, ka es sāku baiļoties, vai tikai viņa netīšām nav likusi nomanīt, kāds ir īstais iemesls viņas depresijai un manām bažām. Šaubas mani māca arvien vairāk, kad Gilmors jau bija ceļā, un, atteikusi seram Persivalam solīto izjādi, es devos augšā uz Loras istabu.

Es nemaz vairs neuzticos saviem spriedumiem tik samezglotos jautājumos kopš brīža, kad atskārtu, ka neesmu pienācīgi novērtējusi Loras nelaimīgo pieķeršanos. Man vajadzēja saprast, ka smalkjūtība, atturība un godaprāts, kas man tik ļoti patika Volterā Hārtraitā un ar ko viņš iemantoja manu labvēlību un patiesu cieņu, ir tieši tās īpašības, kuras Lora vērtē visaugstāk, jo pati pēc dabas ir jūtīga un augstsirdīga. Un tomēr, kamēr viņa pati labprātīgi nebija man atzinusies, es vēl nedomāju, ka šīm jūtām tik dziļas saknes. Sākumā es domāju, ka laiks dziedēs visu. Tagad baidos, ka nekas netiks izdziedēts un viņai visa dzīve būs sagandēta. Atskār-

tusi, ka esmu dziļi maldījusies, tā spriezdama, tagad es šaubos par visu. Es vēl neesmu īsti droša par seru Per- sivalu, par spīti visiem pierādījumiem. Es pat šaubos, vai runāt ar Loru. Nupat šorīt, jau satvērusi durvju rokturi, vēl svārstījos — runāt ar viņu par šiem jautājumiem vai nerunāt?

Kad beidzot iegāju, viņa ļoti nepacietīgi staigāja pa istabu. Viņa izskatījās ārkārtīgi satraukta, pietvīkusi, tūdaļ metās man pretī un sāka runāt, pirms es pati paguvu ko bilst.

—      Tu nāc kā saukta! — viņa sacīja. — Nāc, apsēdies man blakus uz dīvāna! Marion! Ilgāk tas nav izturams, tam reiz jādara gals, un es to ari darīšu!

Pārāk daudz sārtuma bija viņas vaigos, pārāk daudz spara viņas kustībās, pārāk daudz apņēmības viņas balsī. Viņai rokā bija mazais Hārtraita zīmējumu albums, ar kuru viņa vienatnē mēdza aizsapņojusies sēdēt stundām ilgi. Vispirms lēnām un droši izņēmu to viņai no rokām un noliku uz tālākā galdiņa, prom no acīm.

—      Izstāsti mierīgi, mīļā, kas nospiež tavu sirdi, — es teicu. — Vai misters Gilmors deva tev kādu padomu?

Viņa papurināja galvu.

—      Nē, es domāju pavisam par ko citu. Viņš bija Joti laipns un labs pret mani, Marion, un man kauns, ka es viņu tā pārbiedēju ar savām asarām. Tas iet pāri maniem spēkiem, es nespēju savaldīties. Manis pašas un arī jūsu dēl nian jābūt drosmīgai un jātiek tam pāri.

—      Tu gribi teikt — jābūt drosmīgai un jāprasa, lai tevi atbrīvo no solījuma?

—      Nē, mīļā, — viņa atbildēja. — Jābūt drosmīgai un jāpasaka taisnība.

Viņa apvija rokas man ap kaklu, un viņas galva lēnām noslīga uz manām krūtīm. Pie pretējās sienas karājās viņas tēva miniatūrportrets. Noliekusies pamanīju, ka viņa raugās tajā, kamēr galva atdusas man uz krūtīm.

—      Es nevaru prasīt, lai mani atbrīvo no solījuma, — viņa turpināja. — Lai kā tas beigtos, man nav lemts būt laimīgai. Un, lai es vēl vairāk nemocītos sirdsapziņas pārmetumos, ka esmu lauzusi solījumu un aizmirsusi tēva pēdējo novēlējumu, atliek tikai viens, Marion . ..

—      Ko tu esi nodomājusi? — es vaicāju.

—      Pati pateikšu seram Persivalam Glaidam visu taisnību. Kad viņš to uzzinās, viņš pats mani atbrīvos, un nevis tāpēc, ka es to lūdzu, bet tāpēc, ka viņš būs visu uzzinājis.

—      Visu taisnību? Ko tu ar to domā, Lora? Pietiek seram Persivalam pateikt, ka saderināšanās nav notikusi pēc tavas gribas, un tu būsi brīva. Tie ir viņa paša vārdi.

—      Kā es varu to apgalvot, ja es neiebildu, kad tēvs deva mums savu svētību? Es arī būtu turējusi vārdu, varbūt ne gluži laimīga, tomēr apmierināta … — Viņa apklusa, piekļāvās man vēl ciešāk, un mūsu vaigi saskārās. — Es būtu turējusi doto vārdu, Marion, ja sirdī nebūtu pamodušās citas jūtas, kuru tur nebija, kad solījos kļūt sera Persivala sieva.

—      Lora! Vai tiešām tu pazemosies un stāstīsi viņam to?

—      Drīzāk es pazemotos tad, ja atgūtu savu brīvību ar viltu, slēpdama no viņa to, ko viņam ir tiesības zināt.

—      Viņam nav ne mazāko tiesību to zināt!

—      Tu maldies, Marion, maldies! Es nevienu nedrīkstu mānīt… un vismazāk jau cilvēku, kuram tēvs mani apsolījis un kuram es pati esmu solījusies. — Viņa noskūpstīja mani un čukstēja: — Mana labā, tu esi pārāk pieķērusies man un pārlieku lepojies ar mani, tu nepadomā, ko tu pati būtu darījusi manā vietā. Lai tad labāk sers Persivals apšauba manus vārdus un nosoda mani, bet es nespēju būt tik zemiska un jau pašā sākumā kļūt viņam neuzticīga kaut vai domās un savtīgu apsvērumu dēļ vēl slēpt šo nodevību.

Pārsteigumā es viņu mazliet atstūmu no sevis. Pirmoreiz mūžā mēs bijām mainītās lomās: viņa izrādīja stingru apņemšanos, es svārstījos. Es raudzījos bālajā, mierīgajā jaunajā sejā; viņas acīs, kas tik mīļi vērās manī, bija sirdsskaidrība, naivums, un visi nožēlojamie, pasaulīgie brīdinājumi un iebildumi, kas jau raisījās no manām lūpām, turpat arī palika mēmi savā tukšumā. Es klusēdama nodūru galvu. Maziskā sievietes patmīlība, kas tik daudzas skubina uz meliem, mani nebūtu saudzējusi, un es būtu melojusi.

—      Nedusmo uz mani, Marion, — viņa teica, pārpratuši manu klusēšanu.

Par atbildi es viņu atkal piekļāvu sev. Es baidījos, ka neapraudos, tiklīdz sākšu runāt. Es gan neesmu tik viegli saraudināma, tās ir tādas kā vīriešu asaras, kad šķiet, ka elsas mani saplosīs gabalos, par šausmām visiem pārējiem.

—      Es par to domāju jau vairākas dienas, mīļā, — viņa turpināja, tīdama manus matus ap bērnišķi nemierīgajiem pirkstiem, kurus nabaga misis Vēzija vēl arvien pacietīgi un velti pūlas atradināt no šī niķa. — Es domāju par to ļoti nopietni un zinu — drosmes man pietiks, jo ar sirdi jūtu, ka rīkojos pareizi. Lauj man parunāt ar viņu rīt, tavā klātbūtnē, Marion. Es neteikšu neviena nepareiza vārda, ne arī kaut ko tādu, par ko tev vai man būtu jāsarkst, toties man kļūs vieglāk ap sirdi, kad beidzot tas būs pateikts! Lai es tikai zinātu un justu, ka nekā no viņa neesmu slēpusi, un, kad viņš būs mani uzklausījis, lai tad pats lemj, kā pret mani izturēties.

Viņa nopūtās un atkal atslīga pret manām krūtīm. Mani mocīja Jauna nojausma, ka labi tas nebeigsies, taču, vēl arvien šaubīdamās, es apsolīju, ka notiks pēc viņas prāta. Viņa pateicās, un mēs mazpamazām pievēr- sāmies citām runām.

Pie pusdiengalda visi atkal tikāmies, un viņa izturējās pret seru Persivalu tik brīvi un dabiski kā vēl nekad. Vakarā viņa apsēdās pie klavierēm un izvēlējās jaunas notis — pavisam nemelodiskas pasāžas pirkstu vingrināšanai. Sensenās, liegās Mocarta melodijas, kas tik Joti patika nelaimīgajam Hārtraitam, pēc viņa aizbraukšanas vairs netika spēlētas. Notis ir noņemtas no pults. Viņa pati nolikusi tās, lai neviens neieraudzītu un nelūgtu spēlēt.

Visu dienu neizdevās apvaicāties, vai viņa nav grozījusi rīta pusē pieņemto lēmumu, un tikai tad, kad viņa novēlēja seram Persivalam labu nakti, no viņas pašas vārdiem sapratu, ka nekas nav mainījies. Pavisam klusiņām viņa pačukstēja, ka vēloties parunāt rīt tūdaļ pēc brokastīm un ka mēs abas gaidīsim viņu viesistabā. To dzirdēdams, viņš nobālēja, un es jutu, ka viņa roka mazliet nodreb, kad viņš sniedza to man. Rīt izšķirsies viņa liktenis, un viņš acīmredzot to apzinājās.

Pirms devāmies pie miera, kā parasti es vēl iegāju pie Loras novēlēt labu nakti; mūsu guļamistabas atradās blakus. Kad noliecos, lai viņu noskūpstītu, ieraudzīju Hārtraita zīmējumu mapītes stūri zem spilvena tieši tai vietā, kur bērnu dienās viņa mēdza slēpt savas mīļākās paijas. Es neuzdrošinājos kaut ko teikt, vienīgi norādīju uz albumu un nogrozīju galvu. Viņa abām plaukstām saņēma manus vaigus un pielieca manu galvu, līdz mūsu lūpas sastapās.

— Lai tas šovakar vēl paliek te, — viņa čukstēja. — Iespējams, ka rītdiena būs smaga un man nāksies no tā šķirties uz mūžu.

9. novembrī

Jau no paša rīta atgadījās kaut kas tāds, kas nepavisam neuzlaboja manu omu: es saņēmu vēstuli no nabaga Voltera Hārtraita. Tā bija atbilde uz manu vēstuli, kurā tiku sīki aprakstījusi, kā sers Persivals nomazgāja sevi baltu, lai novērstu Annas Keterikas vēstules izraisītās aizdomas. Viņš atturīgi izteicās par šiem paskaidrojumiem, ar rūgtumu vēl piebilzdams, ka viņam neesot nekādu tiesību izteikt savu viedokli par cilvēkiem, kas stāv augstāk par viņu. Tas ir skumji, bet šis nejaušais atgādinājums mani vēl vairāk sarūgtina. Viņš raksta, ka ar katru dienu kļūstot nevis vieglāk, bet grūtāk iejusties agrākajā dzīvē un darbā, un lūdz, ja maz iespējams, palīdzēt viņam atrast darbu kaut kur tālu prom no Anglijas svešos apstākļos un svešos ļaudīs. Un es visiem spēkiem centīšos izpildīt viņa lūgumu kaut vai to pāris teikumu dēļ vēstules beigās, kas mani tā satrauc.

Ieminējies, ka par Annu Keteriku nekas vairs neesot dzirdēts, viņš pēkšņi apraujas un neizprotamā kārtā pavēsti, ka pēc atgriešanās Londonā viņu nemitīgi novērojot un izsekojot kaut kādi sveši cilvēki. Viņš atzīst, ka šīs dīvainās aizdomas nevarot pierādīt ar faktiem, bet šīs aizdomas viņu vajājot dienu un nakti. Es sāku baidīties par viņu, šķiet, viņš vairs nespēj to izturēt, nemitīgi dienu un nakti domādams par Loru. Es nekavējoties rakstīšu kādam no ietekmīgajiem vecajiem mātes draugiem Londonā un lūgšu viņu palīdzību. Citi apstākļi un cits darbs laikam gan būs viņam vienīgais glābiņš tik grūtā dzīves brīdī.

Man par lielu prieku, sers Persivals atvainojās, ka brokastis neēdīšot kopā ar mums. Agri no rīta jau esot padzēris kafiju savā istabā, un viņam esot vēl jāuzraksta pāris vēstuļu. Vienpadsmitos, ja tas mums būtu pieņemami, viņam būtu tas gods iegriezties pie mis Fērlijas un mis Helkūmas.

Kamēr šī vēsts tika paziņota, es nenovērsu acu no Loras. Kad no rīta iegāju viņas istabā, tāpat pie brokast- galda viņa bija neparasti mierīga un savaldīga. Pat tad, kad sēdējām viņas istabā blakus uz dīvāna, gaidīdamas seru Persivalu, viņa vēl arvien turējās braši.

— Par mani nebaidies, Marion, — viņa vēl noteica. — Es varu aizmirsties, runājot ar tādu vecu draugu kā misters Gilmors vai ar tik mīļu māsu, kāda man esi tu, bet es spēšu savaldīties, tiekoties -ar seru Persivalu Claidu.

Es skatījos uz viņu un mēmā izbrīnā klausījos. Visus šos diendienā blakus nodzīvotos gadus nebiju nojautusi, kāds spēks viņā apslēpts, arī viņa pati laikam nebija nojautusi, iekams mīlestība šo spēku nebija pamodinājusi un ciešanas atraisījušas.

Kad pulkstenis uz kamīna dzegas nosita vienpadsmit, sers Persivals pieklauvēja un ienāca istabā. Katrā viņa vaibstā bija apvaldīts satraukums un bažas. Sausais klepus, kas viņam uznāk ik pa brīdim, šoreiz mocīja viņu vairāk nekā citkārt. Viņš apsēdās mums iepretī pie galda, Lora palika man blakus. Es vērīgi nolūkojos abos, un viņš bija vēl bālāks nekā viņa.

Viņš pateica pāris nenozīmīgu frāžu, acīmredzot pūlēdamies izturēties tikpat brīvi kā parasti. Balss viņu tomēr nodeva, un arī acīs bija satraukts spīdums. Viņš laikam pats to juta, jo aprāvās teikuma vidū un pat necentās vairs slēpt mulsumu.

Brīdi valdīja nāves klusums, pirms Lora viņu uzrunāja.

—      Es vēlos aprunāties ar jums, ser Persival, — viņa iesāka, — par mums abiem gaužām svarīgu jautājumu. Māsa ir šeit, jo viņas klātbūtnē man ir vieglāk, es jūtos drošāka. Ne ar vienu vienīgu vārdu viņa nav vedinājusi mani uz domām pateikt jums to, ko esmu nolēmusi teikt. Tās ir manas domas, nevis viņējās. Vai varu būt pārliecināta. ka jūs mani sapratīsiet?

Sers Persivals palocīja galvu. Līdz šim viņa bija izturējusies ar cieņu un saglabājusi ārējo mieru. Abi saskatījās. Vismaz sākumā šķita, ka abi apņēmušies viens otru saprast.

—      Es dzirdēju no Marionas, — viņa turpināja, — ka, tiklīdz lūgšu mani atbrīvot no dotā solījuma, jūs mani arī atbrīvosiet. Tas bija cēli un augstsirdīgi, ser Persival, ka darījāt man to zināmu. Par šādu piedāvājumu jūs esat pelnījis pateicību, un es palieku tai cerībā un pārliecībā, ka esmu pareizi novērtējusi jūsu rīcību, un tomēr es atraidu šo piedāvājumu.

Saspringums viņa sejā mazliet atslāba. Bet es redzēju, kā viņa kāja zem galda uz paklāja ik pa brīdim noraustās, un sapratu, ka viņa satraukums nav rimis.

—      Es neesmu aizmirsusi, — viņa teica, — ka jūs vispirms lūdzāt tēva piekrišanu un tikai tad pagodinājāt mani ar bildinājumu. Varbūt arī jums vēl prātā mani vārdi, kurus es sacīju, piekrizdama šim derībām? Es iedrošinājos pateikt, ka piekrītu šīm laulībām, klausīdama tēva padomu. Es paklausīju tēvam, jo viņš allaž bijis mans uzticamākais padomdevējs, pats labākais un mīļākais no visiem aizstāvjiem un draugiem. Esmu viņu zaudējusi, palikušas vairs tikai atmiņas par viņu, bet mana paļāvība uz šo dārgo zaudēto draugu joprojām ir nesatricināta. Un šobrīd esmu tikpat pārliecināta, ka viņš zināja, kā man būs labāk, un viņa cerības un vēlēšanās lai paliek arī manas cerības un manas vēlēšanās.

Viņas balss pirmoreiz ietrīsējās. Nemierīgie pirksti ielavījās man klēpī un satvēra manu roku. Pēc brīža ierunājās sers Persivals.

—     Vai drīkstu jautāt, — viņš iesāka, — vai kādreiz neesmu attaisnojis šo uzticību, kas līdz pat šim brīdim bijusi mans lielākais gods un mana lielākā laime?

—     Jūsu izturēšanās, pēc "manām domām, nekad nav bijusi peļama, — viņa atbildēja. — Jūs allaž esat bijis pret mani tikpat smalkjūtīgs un uzmanīgs. Jūs esat pelnījis manu uzticību, un — kas manā uztverē ir daudz svarīgāk — jūs esat pelnījis arī mana tēva uzticību, no kuras radusies manējā. Pat ja es tīšuprāt meklētu, es neatrastu iegansta, lai lūgtu atbrīvot mani no dotā solījuma. Es jums to saku, vēlēdamās visā pilnībā atzīt savu pienākumu pret jums. Aiz cieņas pret šo pienākumu, aiz cieņas pret tēva piemiņu un aiz cieņas pret pašas doto solījumu man nav tiesību lauzt vārdu. Mūsu saderināšanās var tikt atsaukta vienīgi pēc jūsu prāta un lēmuma, ser Persival, nevis pēc manas vēlēšanās!

Pēkšņi kāja vairs neraustījās un viņš strauji pārliecās pār galdu.

—     Pēc mana lēmuma? Kāds gan man varētu būt iemesls to atsaukt?

Es dzirdēju, ka viņas elpa kļūst straujāka, jutu, ka viņas roka kļūst auksta. Lai ko viņa man bija teikusi zem četrām acīm, es sāku baiļoties par viņu. Es tomēr biju maldījusies.

—      Iemesls, kuru ļoti grūti pateikt, — viņa atbildēja. — Ar mani ir notikušas pārvērtības, ser Persival… pietiekami nopietnas un vērā liekamas pārvērtības, lai mūsu izšķiršanos attaisnotu gan jūsu, gan savās acīs.

Viņa seja atkal kļuva tik bāla, ka pat lūpas zaudēja krāsu. Viņš pacēla uz galda atbalstīto roku, mazliet novērsās un saķēra galvu plaukstās, tā ka mēs redzējām tikai viņa profilu.

—           Kādas pārvērtības? — viņš vaicāja. Tonis, kādā tika pateikts šis jautājums, griezās man ausīs, izklausījās, it kā viņš ar mokām kaut ko noklusētu.

Viņa smagi nopūtās un, pieliekusies mazliet tuvāk, ar plecu atspiedās pret mani. Jutu, ka viņa trīc, un, cenzdamās viņu pažēlot, runāju pati. Viņa mani pārtrauca, brīdinoši saspiezdama manu plaukstu, un tad atkal uzrunāja seru Persivalu, bet šoreiz acu nepaceldama.

—      Esmu dzirdējusi, — viņa iesāka, — un ticu, ka pašas dziļākās un īstākās jūtas ir tās, kuras sieva lolo pret viru. Mūsu saderināšanās sākumā es domāju, ka spēšu tās sniegt un jūs savukārt spēsiet tās gūt. Vai jūs piedosiet un saudzēsiet mani, ser Persival, ja es atzīšos, ka tā vairs nedomāju?

Pāris asaru sariesās viņas acis un lēnām slīdēja pār vaigiem, kamēr viņa, galvu nodūrusi, gaidīja atbildi. Viņš neteica ne vārda. Tiklīdz viņa ierunājās, viņš aizsedza seju un tā vairs nebija redzama. Es redzēju tikai viņa ķermeņa augšdaļu. Viņš sēdēja nekustīgs kā sālsstabs. Plauksta balstīja galvu, un pirksti bija paslēpušies matos. Šie pirksti varbūt pauda apvaldītas dusmas vai apvaldītas bēdas — grūti pateikt, jo tie pat neietrīsējās. Nekas, itin nekas neliecināja par viņa slepenajām domām brīdī, kad izšķīrās viņa liktenis un arī viņas liktenis.

Loras dēļ nolēmu piespiest viņu klaji pateikt savu viedokli.

—      Ser Persival! — es apņēmīgi iesāku. — Vai jums nekas nav sakāms, kad mana māsa pateikusi tik daudz? Manuprāt, pat vairāk, — es piebildu, nespēdama savaldīt savu nešpetno iedabu, — nekā no viņas drīkstētu prasīt jebkurš cits jūsu vietā.

Pārsteidzīgie pēdējie vārdi deva viņam iespēju izvairīties no tiešas atbildes, un šo iespēju viņš nelaida garām.

—      Piedodiet, mis Helkūma, — viņš sacīja, vēl arvien paslēpis seju plaukstās, — piedodiet, bet es jums atgādināšu, ka es nepastāvu uz šādām tiesībām.

Vēl pāris atklātu vārdu — un es būtu viņu izaicinājusi uz vaļsirdīgu sarunu, šie vārdi jau bija man mēles galā, kad pēkšņi iejaucās Lora.

—      Es ceru, ka šī nepatīkamā atzīšanās nebūs veltīga, — viņa teica. — Ceru, ka jūs nešaubāties par maniem vārdiem un ticēsiet arī tam, kas man vēl sakāms.

—      Esiet par to pilnīgi droša, — viņš īsi noteica, nolaida roku uz galda un pagriezās pret mums. Ja arī viņa

sejā kāds vaibsts bija mainījies, tobrīd tas nebija vairs manāms. Viņa seja pauda vienīgi ziņkāri un nepacietību, ar kādu viņš gaidīja, ko viņa vēl teiks.

—      Kaut jūs saprastu, ka es nerunāju aiz savtīgiem apsvērumiem, — viņa teica. — Ja jūs, ser Persival, pēc visa nupat dzirdētā mani atstāsiet, tad ne jau tādēļ, lai es izietu pie cita… Jūs tikai dosiet man iespēju nodzīvot mūžu neprecētai. Pret jums esmu noziegusies vienīgi domās. Un tā arī paliks. Nav pārmīts neviens vārds… — Viņa sastomījās, nezinādama, ko teikt tālāk, un tā samulsa, ka bija sāpīgi skatīties. — Nav pārmīts neviens vārds, — viņa apņēmīgi turpināja, — ar cilvēku, par kuru es jūsu klātbūtnē ieminos pirmo un pēdējo reizi, neviens vārds par manām jūtām pret viņu vai par viņa jūtām pret mani, un nekad arī netiks pārmīts, jo diez vai mēs šai saulē vēl kādreiz tiksimies. Es jūs ļoti lūdzu, pažēlojiet mani, jau diezgan ir pateikts, un ticiet man, ticiet katram manam vārdam, ko es jums nupat teicu. Tā ir patiesība, ser Persival, patiesība, kuru uzklausīt manam nākamajam laulātajam draugam, manuprāt, ir tiesības, lai kādus upurus tas prasītu no manis. Es paļaujos uz viņa augstsirdību cerībā, ka viņš man piedos, es paļaujos uz viņa godaprātu cerībā, ka mans noslēpums netiks izpausts.

—      Sī paļāvība man ir svēta, — viņš teica, — un es jūs nepievilšu.

To pateicis, viņš raudzījās tā, it kā gaidītu vēl kādu atzīšanos.

—       Esmu pateikusi visu, ko vēlējos teikt, — viņa mierīgi piebilda. — Esmu pateikusi vairāk nekā nepieciešams, lai jums būtu iemesls atsaukt mūsu saderināšanos.

—      Jūs esat pateikusi vairāk nekā nepieciešams! — viņš atbildēja. —šī brīža es darīšu visu, lai neatsauktu šo saderināšanos. — Viņš piecēlās un spēra pāris soļu tuvāk viņas krēslam.

Viņa pietrūkās kājās un aiz pārsteiguma iekliedzās. Ik vārds viņas lūpās bija apliecinājis viņas tikumisko skaidrību un patiesīgumu cilvēkam, kas prata novērtēt skaidru un patiesu sievieti. Viņas cildenā izturēšanās bija sagrāvusi visas cerības. Es biju baidījusies no tā jau sākumā. E: būtu mēģinājusi vērst kaut ko vēl par labu, ja tikai viņa būtu man devusi kaut niecīgāko iespēju. Pat tobrīd, kad bija jau par vēlu, es gaidīju un cerēju, ka sers

Persivals pateiks kaut ko tādu, kas dos man iespēju uzvedināt viņu uz aplamām domām.

— Jūs, mis Fērlij, iesakāt man atteikties no jums, — viņš turpināja. — Neesmu tāds koka gabals, lai atteiktos no sievietes, kas tikko pierādījusi, ka ir pati cēlsirdīgākā no visām.

Viņš runāja tik sirsnīgi un iejūtīgi, ar tādu aizrautību un tai pašā laikā tik ārkārtīgi smalkjūtīgi, ka viņa pacēla acis, mazliet pietvīka un vērās viņā kā pēkšņi atžilbusi.

—      Nē! — viņa stingri noteica. — Pati nelaimīgākā no visām, ja viņai jādodas laulībā ar cilvēku, kuru nespēj mīlēt.

—     Varbūt ar laiku iemīlēs, jo vienīgais mans dzīves mērķis ir kļūt šo jūtu cienīgam.

—      Nemūžam! — viņa atbildēja. — Ja jūs vēl pastāvat uz savu, es varu būt jums uzticīga sieva, ser Persival, bet, ja vien pazīstu sevi, tad mīloša sieva — nemūžam!

Izrunājot šos drosmīgos vārdus, viņa izskatījās tik neatvairāmi skaista, ka neviens mirstīgais nespētu atteikties no viņas. Lai kā es pūlējos atrast ieganstu nosodīt seru Persivalu, par spīti visam, tobrīd man bija viņa žēl.

—      Ar pateicību es pieņemu jūsu uzticību, — viņš sacīja. — Tas pats mazumiņš, ko jūs varat man piedāvāt, būs nesalīdzināmi vairāk, nekā man spētu sniegt jebkura cita sieviete.

Viņas kreisā roka vēl turēja manējo, bet labā gurdi nokarājās gar sāniem. Viņš gausi pacēla to pie lūpām, drīzāk skāra, nekā noskūpstīja to, palocījās piet mani un tad ārkārtīgi smalkjūtīgi lēnām izgāja no istabas.

Viņa ne pakustējās, ne ko sacīja, kad viņš bija prom, viņa sēdēja man blakus vienaldzīga un klusa, acīm ieurbušies grīdā. Sapratusi, ka būtu bezcerīgi un velti ko teikt, es klusēju, apņēmu viņas plecu un piekļāvu sev. Tā mēs sēdējām ilgi un skumji — tik ilgi un skumji, ka man jau kļuva baismi un es paklusi ierunājos, lai izrautu viņu no šī stinguma.

Mana balss viņu it kā uzmodināja no miega. Viņa pēkšņi atrāvās no manis un piecēlās.

—      Man ir jāpadodas liktenim, Marion, cits nekas neatliek, — viņa sacīja. — Jaunajā dzīvē man būs daudz smagu pienākumu, un viens no tiem jāpaveic jau šodien.

To teikdama, viņa piegāja pie galdiņa, uz kura bija salikti visi zīmēšanas piederumi, rūpīgi sakārtoja tos un ielika rakstāmgalda atvilktnē. Tad viņa aizslēdza atvilktni un atslēgu atdeva man.

—      Man jāšķiras no visa, kas atgādina viņu. Liec šo atslēgu, kur gribi, man tā vairs nebūs vajadzīga. Iekams paguvu atbildēt, viņa bija pagriezusies pret grāmatu skapi un paņēmusi albumu ar Voltera Hārtraita zīmējumiem. Brīdi viņa vilcinājās, ar mīlestību paturēja to rokās un tad piespieda pie lūpām.

—      Ak, Lora, Lora! — es iesaucos ne jau ar dusmām vai pārmetumu, manā balsī bija saklausāmas vienīgi skumjas, un manā sirdī bija skumjas.

—      Vēl pēdējoreiz, Marion, — viņa lūdzās. — Es atvados no viņa uz mūžu.

Viņa nolika albumu uz galda un izvilka ķemmi no matiem. Bezgala skaisti tie atrisa pār muguru un pleciem, ietīdami viņu cirtās pāri viduklim. Viņa atšķīra garu, plānu sprogu, nogrieza un, rūpīgi savijusi, piesprauda pie pirmās tukšās albuma lapas. Tiklīdz tas bija paveikts, viņa steigšus aizvēra albumu un ielika man rokās.

—      Tu raksti viņam, un viņš raksta tev, — viņa sacīja. — Kamēr vien dzīvošu, ikreiz, kad viņš apvaicājas par mani, raksti, ka man klājas labi, un ne ar vārdiņu neliec noprast, cik nelaimīga es jūtos. Nesagādā viņam raizes, Marion, es tevi lūdzu, manis dē] nedari to. Ja es nomirstu pirmā, apsoli, ka atdosi viņam šo mazo albu- miņu ar viņa paša zīmējumiem un manu matu sprogu. Kad manis vairs nebūs, viņam netiks nodarīts pāri, ja tu pateiksi, ka piespraudu to pati savām rokām. Un vēl pasaki … ak, Marion, pasaki manā vietā to, ko pati nevarēšu pateikt… pasaki, ka es viņu mīlēju!

Viņa apvija rokas man ap kaklu un pēdējos vārdus nočukstēja ar tādu prieku, ka, to dzirdot, man sirds aiz bēdām vai lūza. Savaldība, kuru viņa pati tik ilgi bija sev uztiepusi, pagaisa šai visupirmajā un visupēdējā jūtu brāzmā. Ar pārcilvēcisku spēku viņa izrāvās man no rokām, nokrita uz dīvāna un raustījās nevaldāmās elsās.

Velti centos viņu nomierināt un pārliecināt, viņa nebija ne nomierināma, ne pārliecināma. Tik bēdīgi un negaidīti mums beidzās šī neaizmirstamā diena. Kad asaras bija rimušas, viņa jutās pārāk izmocīta, lai vēl runātu. Pēcpusdienā viņa iesnaudās, un es noliku zīmējumu albumu, lai tad, kad viņa pamodīsies, tas vairs nerēgotos acu priekšā. Kad viņa, atdarījusi plakstus, vērās manī, seja man bija mierīga, vienalga, cik nemierīga bija sirds. Šārīta mokpilno sarunu vairs nepieminējām. Par seru Persivalu todien vairs nerunājām. Arī Volteru Hārtraitu nesaucām vārdā.

10. novembrī

Redzēdama, ka šorīt viņa pavisam nomierinājusies, es atsāku nepatīkamo vakarējo sarunu, lai izlūgtos viņas atļauju parunāt ar seru Persivalu un misteru Fērliju par šīm bēdīgajām laulībām daudz vaļsirdīgāk un stingrāk, nekā viņa pati būtu runājusi ar abiem šiem vīriem. Viņa laipni, bet apņēmīgi iejaucās, neļaudama man pateikt visus iebildumus.

— Vakar tam bija jāizšķiras, — viņa teica, — un vakar tas arī izšķīrās. Atkāpties ir par vēlu.

Sers Persivals pēcpusdienā man pastāstīja, kas noticis Lora» istabā. Viņš man apgalvoja, ka Lora ar savu nenovērtējamo vaļsirdību tik ļoti pārliecinājusi viņu par savu nevainību un godīgumu, ka ne uz mirkli, ne sarunas gaitā, ne arī vēlāk, kad viņš palicis vienatnē, nav ierunājusies greizsirdība, kas arī būtu viņa necienīga. Lai kā viņam būtu žēl, ka nelaimīgā kārtā cits jau pasteidzies iemantot cieņu un ievērību, kas citos apstākļos varbūt tiktu veltīta viņam vienam, viņš palika tai nelokāmajā pārliecībā, ka, vienalga, kā vēl viss pavērsīsies, turpmāk, tāpat kā līdz šim, tas netiks atgādināts. Par to viņš nešaubījās, un drošākais pierādījums tam bija viņa paša apgalvojums, ka viņš pat neizrādot ziņkāri, vai sen tas noticis un kas ii šis cilvēks. Šai aklajā paļāvībā viņam pietika ar to, ko mis Fērlija pati atzina par nepieciešamu izpaust, un viņš nudien neizrādīja ne visniecīgāko interesi izdibināt kaut ko vairāk.

To pateicis, viņš nogaidoši raudzījās manī. Es skaidri apzinājos savus nedibinātos aizspriedumus pret viņu, skaidri apzinājos necienīgās aizdomas, ka viņš varbūt iztaujā mani cerībā, ka es gluži nejauši atbildēšu uz jautājumiem, kurus viņš, kā pats apgalvoja, nemaz nedomājot uzdot, un apmulsumā centos izvairīties no šādiem mājieniem. Tajā pašā laikā biju noņēmusies nelaist garām ne mazāko izdevību uzmesties Lorai par aizstāvi un uzdrīkstējos aizrādīt, cik ļoti nožēloju, ka viņš savā augstsirdībā nav spēris vēl soli tālāk un atteicies no šīm laulībām pavisam.

Viņš atkal atbruņoja mani, pat nepūlēdamies aizstāvēties. Viņš man tikai lika pie sirds, lai es neaizmirstot, kāda te atšķirība: ja mis Fērlija pēc pašas vēlēšanās atteiktos no viņa, tas nozīmētu tikai paļaušanos liktenim, ja viņš pārvarētu sevi un atteiktos no mis Fērlijas, tas nozīmētu, ka viņš pats pārvilcis svītru visām savām cerībām. Vakardienas sarunā viņa vēl vairāk iesvelusi pēdējos divos gados modušās jūtas, un, lai kā viņš cenšoties, vairs neesot viņa spēkos šis jūtas rimdināt. Varu piedēvēt viņam vāju raksturu, egoismu, cietsirdību pret sievieti, kuru viņš dievina, un viņš ne vārda nebildīs pretī, samierināsies, tikai jautās man, vai dzīve vientulībā, alkstot jūtu, par kurām nedrīkst pat ieminēties, vai tāds liktenis sola gaišākas dienas nekā iziešana pie vīra, kas pielūdz zemi, pa kuru viņa staigājusi. Tad vismaz paliek cerība, kaut ari niecīga; vientulība, kā Lora pati atzīst, nesola nekā.

Es viņam atbildēju drīzāk tāpēc, ka sievietei grūti savaldīt mēli un katrā ziņā ir jāatbild, nevis tāpēc, ka man būtu sakāms kaut kas pārliecinošs. Vakar Lora bija izšķīrusies par lēmumu, kuru viņš varētu izmantot savā labā, un viņš acīmredzot bija nolēmis to izmantot. To jau es paredzēju un esmu par to jo cieši pārliecināta brīdī, kad sēžu savā istabā un rakstu šīs rindas. Atliek vienīgi cerēt, ka tā iemesls, kā viņš pats apgalvo, tik tiešām ir nepārvarama pieķeršanās Lorai.

Pirms vakarā aizveru dienasgrāmatu, vēl jāpiebilst, ka šodien aizrakstīju uz Londonu diviem seniem mātes draugiem, lai tie parūpējas par nabaga Hārtraitu. Tie abi ir ietekmīgi vīri un ieņem augstus posteņus. Ja vien tas stāvēs viņu spēkos, viņi katrā ziņā palīdzēs. Ne par vienu citu, izņemot Loru, vēl neesmu raizējusies tā, kā tagad raizējos par Volteru. Ik diena kopš viņa aizbraukšanas vērtusi šīs simpātijas un cieņu vēl lielākas. Es ceru, ka daru pareizi, palīdzēdama viņam noenkuroties tālos krastos, savā sirdi ceru, ka viss beigsies labi.

11. novembrī

Sers Persivals tikās ar misteru Fērliju, un mani paaicināja, lai arī es būtu klāt sarunā.

Pēc visa spriežot, misters Fērlijs jutās gaužām apmierināts, ka šie «ģimenes jandāliņi» (kā viņam labpatika nosaukt brāļameitas laulības) beidzot reiz būs cauri. Līdz tam brīdim nebiju jutusi aicinājumu izteikt savu viedokli, bet, kad misters Fērlijs vēl ņēmās apātiski un gari spriedelēt un ierosināja, ka jāizrāda pretimnākšana seram Persivalam un ar kāzām nav ko vilcināties, beidzot viņš mani tā nokaitināja, ka man tika tas prieks pakutināt mistera Fērlija nervus, un, kā vien mācēdama, es ķepurojos pretī, ka nedrīkst Loru tā skubināt ar galīgo atbildi. Sers Persivals tūlīt ņēmās iegalvot, ka šādu pārmetumu gan viņš neesot pelnījis, un, likdams roku uz sirds, dievojās, ka tas notiekot bez viņa ziņas. Misters Fērlijs atgāzās krēslā, pievēra plakstus, teica, ka mēs abi darot godu cilvēku dzimumam, un atkal mierīgi sāka runāt par kāzu dienu, it kā mēs abi ar seru Persivalu nebūtu bilduši pretī ne pušplēsta vārdiņa. Viss beidzās ar to, ka es kategoriski atteicos runāt ar Loru, ja viņa pati neuzsāks sarunu. To pateikusi, es nekavējoties izgāju no istabas. Sers Persivals izskatījās no tiesas apmulsis un nomocīts. Misters Fērlijs izstaipīja slinkās kājas uz samta kājsoliņa un teica:

—     Dārgā Marion! Kā es jūs apskaužu jūsu neiedragā- jamās nervu sistēmas dēļ! Tikai nedauziet durvis!

Pa ceļam uz Loras istabu uzzināju, ka viņa vaicājusi pēc manis un misis Vēzija teikusi, ka esmu pie mistera Fērlija. Lora tūlīt noprasīja, kas viņam no manis bijis vajadzīgs, un es izstāstīju visu, nemēģinādama slēpt ne savu īgnumu, ne pretīgumu, ko tik tiešām izjutu. Viņas atbilde mani pagalam izbrīnīja un sarūgtināja — lai nu ko, bet to es nebiju no viņas gaidījusi.

—      Tēvocim taisnība, — viņa teica. — Esmu sagādājusi gana raižu un uztraukumu jums un visiem pārējiem. Es vairs negribu būt par iemeslu tiem, Marion… Kā sers Persivals izlems, tā būs.

Es centos viņu pierunāt, bet viņa palika nelokāma.

—      Esmu devusi solījumu, — viņa atbildēja. — Esmu sarāvusi saites ar pagātni. Šī ļaunā diena tomēr pienāks, lai kā es cenšos to novilcināt. Nē, Marion, es vēlreiz saku — tēvocim ir taisnība. Esmu sagādājusi daudz raižu un uztraukumu, un reiz ir diezgan.

Agrāk viņa piekāpās it visur, tagad viņa bija nepielūdzami pasīva savā rezignācijā, gandrīz vai jāsaka — izmisumā. Es viņu tik ļoti mīlēju, un man nebūtu bijis tik sāpīgi, ja viņa būtu Joti uztraukta; šī vienaldzība un ne- jūtība bija satriecošā pretrunā ar Loras raksturu.

12. novembrī

Sers Persivals pje brokastgalda man apjautājās par Loru, un nekas cits neatlika, bija vien jāpasaka, ko viņa teikusi.

Kamēr mēs tā runājāmies, viņa pati nonāca lejā un apsēdās pie galda. Sera Persivala klātbūtnē viņa izturējās tikpat nedabiski mierīgi kā kopā ar mani. Kad brokastis bija paēstas, viņš loga nišā slepus pateica tai pāris vārdu. Viņi nebija kopā vairāk par divām trim minūtēm, un, kad viņi šķīrās, Lora misis Vēzijas pavadībā izgāja, bet sers Persivals pienāca pie manis. Viņš esot lūdzis, lai viņa esot tik laipna un nozīmējot kāzu dienu pēc savas vēlēšanās un ieskatiem. Par atbildi viņa tikai pateikusies par izrādīto laipnību un lūgusi, lai viņš savas vēlēšanās pasakot mis Helkūmai.

Es tā apskaitos, ka tagad pat grūti rakstīt. Sers' Persivals ir neklausījās manos iebildumos un — gods, kam gods pienākas — arī šoreiz panāca savu. Protams, viņa nodomi kopš atbraukšanas dienas nebija mainījušies, un Lora, samierinājusies ar upuri, kāds jāuzņemas, dodoties šai laulībā, vēl arvien bija tikpat bezcerīgi vienaldzīga.

• Šķirdamās no dārgajām relikvijām, kas kaut kādi atgādināja Hārtraitu, viņa vienlaikus it kā bija atteikusies no maiguma un iejūtības. Pulkstenis ir tikai trīs, kad rakstu šīs rindas, laimīgais līgavainis sers Persivals jau devies ceļā, lai savā Hempšīras mājoklī steigtu sagatavot visu līgavas uzņemšanai. Ja tikai melns kaķis ne- pārskries pār ceļu, viņi tiks salaulāti tieši tad, kad viņš to vēlas — gada beigās. Man pirksti svilst, rakstot šos vārdus!

13. novembrī

Nomodā aizvadīta nakts, raizējoties par Loru. Pret rītu biju izlēmusi pamēģināt, vai viņa nesaņemtos, nokļuvusi citos Jaudīs un apstākļos. Kā būtu, ja aizvestu viņu prom no Limridžas pie veciem, mīļiem draugiem? Tur šī trulā apātija droši vien pārietu. Vēl apsvērusi, nolēmu aizrakstīt uz Jorkšīru Arnoldsiem. Tie ir vienkārši, sirsnīgi, viesmīlīgi ļaudis, un Lora viņus pazīst kopš bērna dienām. Kad vēstule jau bija pasta somā, pastāstīju Lorai, ko esmu izdarījusi. Man būtu vieglāk, ja viņa ko iebilstu vai izrādītu neapmierinātību. Bet nē, viņa tikai atbildēja:

— Ar tevi, Marion, es braukšu vienalga kur. Tev droši vien taisnība — šī pārmaiņa man katrā ziņā nāks par svētību.

14.    novembrī

Aizrakstīju misteram Gilmoram, ka šīs nelaimīgās laulības laikam tomēr notiks, ieminējos arī par iecerēto braucienu, kas Lorai, manuprāt, būtu pašā reizē. Neko sīkāk skaidrot negribējās. Līdz gada beigām vēl laika diezgan.

15.    novembrī

Saņēmu trīs vēstules. Vispirms jau no Arnoldsiem, kuri nevar vien sagaidīt, kad abas ar Loru posīsimies cejā. Otra ir no kāda džentlmeņa, kuram biju lūgusi parūpēties par Volteru Hārtraitu, un tā vēstī, ka izdevies izpildīt manu lūgumu. Trešā — no paša Voltera: nabaga zēns jo sirsnīgi pateicas, ka ar manu gādību viņš drīzā laikā varēs atstāt mājas, draugus un dzimteni. Laikam no Liverpūles drīz dosies cejā slepena arheoloģiska ekspedīcija uz Centrālās Amerikas sagrautajām pilsētām. Rasētājs, kuram bijis jāpavada šo ekspedīciju, pēdējā brīdī zaudējis drosmi, un Volters pieņemts viņa vietā. Viņš parakstījis līgumu uz sešiem mēnešiem, skaitot no brīža, kad viņi izkāps Hondurasā, un tas tikšot pagarināts vēl uz gadu, ja izrakumi veikšoties un neaptrūkšot naudas. Vēstuli viņš nobeidz ar solījumu pirms enkura pacelšanas vēl atsūtīt pāris rindu atvadām. Man atliek lūgt dievu un cerēt, ka mums abiem tas beigsies labi. Tas viņam ir tik nopietns solis, ka kļūst baigi, jau iedomājoties vien šo braucienu. Un tomēr, ņemot vērā, cik nelaimīgs viņš jūtas, kā es varu cerēt vai vēlēties, lai viņš paliek mājās?

16.    novembrī

Ekipāža piebraukta pie durvīm. Šodien Lora un es dodamies ciemos pie Arnoldsiem.

23. novembrī, Jorkšīrā, Polsdīnā

Pa šo nedēļu, kopš dzīvojam pie šiem sirsnīgajiem cilvēkiem, viņa ir kaut cik atkopusies, lai arī ne tā, kā biju cerējusi. Biju nolēmusi pasērst šeit vēl vismaz nedēļu. Pagaidām nav ko steigties atpakaļ uz Limridžu, kamēr tas nav galīgi nepieciešams.

24. novembrī

Skumju vēsti atnesa rīta pasts. Ekspedīcija devusies ceļā uz Centrālo Ameriku divdesmit pirmajā novembrī.

Esam šķīrušies no patiesa cilvēka, esam zaudējuši uzticamu draugu. Volters Hārtraits ir jau aiz Anglijas robežām.

25. novembrī

Skumja vēsts vakar, pavisam nelāga ziņa šodien. Sers Persivals Glaids atrakstījis misteram Fērlijam un misters Fērlijs atrakstījis Lorai un man, lai nekavējoties atgriežamies Limridžā. Ko tas varētu nozīmēt? Vai mūsu prombūtnē vienojušies par kāzu dienu?

II

27. novembrī, Limridžā

Manas priekšnojautas piepildījušās. Kāzu diena nolikta uz divdesmit otro decembri.

Izrādās, dienu pēc tam, kad bijām aizbraukušas uz Polsdīnu, sers Persivals aizrakstījis misteram Fērlijam, ka remonts un pārkārtojumi viņa Hempšīras mājā prasīšot daudz ilgāku laiku, nekā viņš iecerējis sākumā. Visdrīzākajā laikā viņam jāizdara galīgie aprēķini, un salīgt ar strādniekiem būtu daudz vieglāk, ja viņš skaidri zinātu, kad nolikta kāzu ceremonija. Tad varētu paredzēt laiku remontam, turklāt vēl aizrakstīt draugiem, kas nolēmuši viņu šoziem apciemot, un atvainoties, ka remontdarbu dēļ ciemošanās jāatliek.

Misters Fērlijs bija aizsūtījis atbildi, lai sers Persivals pats nosakot kāzu dienu, mis Fērlija tam piekritīšot, viņš kā aizgādnis labprāt par to parūpēšoties. Sers Persivals ar nākamo pastu atsūtīja atbildi, ieteikdams (vispirms jau saskaņā ar savām vēlmēm un apsvērumiem) decembra beigas — varbūt divdesmit otro vai divdesmit ceturto vai jebkuru citu dienu, kā labpatiktu līgavai un aizbildnim. Tā kā ar līgavu nebija iespējams aprunāties, viņas aizbildnis viens pats bija izraudzījies pašu agrāko no minētajām dienām — divdesmit otro decembri — un tāpēc arī izsaucis mūs atpakaļ uz Limridžu.

Vakar tiekoties misters Fērlijs man visu to sīki un smalki izklāstīja un vēl silti jo silti ieteica parunāt šodien ar Loru. Juzdama, ka runāt pretī ir veltīgi, apsolīju pateikt Lorai, kāds ir sera Persivala viedoklis, gan piebilzdama, ka nekādā ziņā nepūlēšos viņai ko iestāstīt.

Misters Fērlijs uzlielīja mani par «apskaužamo drošgal- vību», gluži tāpat kā būtu uzlielījis par «apskaužamo sejas krāsu», ja mēs abi būtu pastaigājušies ārā, un pats jutās pilnam apmierināts, ka atbildība atkal tik viegli novelta uz maniem pleciem.

Šorīt es runāju ar Loru, kā tiku solījusi. Vienaldzība, es drīzāk teiktu — trulums, kas tik dīvainā kārtā bija pārņēmis viņu kopš sera Persivala aizbraukšanas, neizturēja triecienu, ko deva manis atnestā vēsts. Viņa nobālēja un sāka drebēt.

—      Ne tik drīz! — viņa lūdzās. — Ak, Marion, ne tik drīz!

Ar šo niecīgo mājienu pietika, lai es saprastu. Piecēlos, lai ietu un nekavējoties mestos cīniņā ar misteru Fērliju.

Biju jau satvērusi durvju rokturi, kad viņa ieķērās man drēbēs un nejāva iet.

—      Laid! — es sacīju. — Man mēle niez drīzāk pavēstīt, ka gluži pēc mījā tēvoča un sera Persivala prāta vis nenotiks.

Viņa skumji nopūtās, taču stērbeli vaļā nelaida.

—      Nē! — vina čukstēja. — Par vēlu, Marion, par vēlu!

—      Nekas nav par vēlu! — es atcirtu. — Kad jānotiek kāzām — to izlemsim mēs… un paļaujies uz mani, Lora! Te jālaiž darbā sievietes viltība.

Raušus izrāvu svārku stūri, bet viņa tūlīt abām rokām apķērās man ap viduci un turēja mani vēl stingrāk.

—      Iekulsimies vēl liekās nepatikšanās, — viņa sacīja. — Tu sanaidosies ar tēvoci, un sers Persivals būs klāt ar jaunām sūdzībām …

—      Jo labāk! — es iesaucos aizsvilusies. — Kas mums dajas gar viņa sūdzībām! Vai tev būtu jāaiziet postā un pazušanā, lai tikai izdabātu viņam? Nav zemes virsū vīrieša, kas būtu tāda sievietes upura vērts! Vīrieši! Tie ir mūsu šķīstības un sirdsmiera ienaidnieki, tie atrauj mums vecāku mīlestību un māsas draudzību, tie paņem mūsu dvēseli un miesu un vēl pieķēdē mūs, nevarīgās radībi- ņas, kā suni pie būdas. Ko mums dod pretī paši labākie no viņiem? Laid mani, Lora … Tur jau cilvēkam trakam jāpaliek, ja labi apdomā!

Asaras, man acīs sariesās nelaimīgas, vājas sievietes dusmu asaras. Viņa skumji pasmaidīja un aizsedza man seju ar mutautiņu, lai es pati neredzu savu gļēvumu — gļēvumu, ko vairāk par visu nicināju citās sievietēs.

—      Ak, Marion! — viņa teica. — Tu raudi! Padomā, ko tu teiktu, ja būtu manā vietā un tās būtu manas asaras. Tur nelīdzēs ne mīlestība, ne drosme, ne kāda ziedošanās, kam jānotiek, tas notiks, agru vai vēlu. Lai notiek tēvoča prāts. Lai tikai citiem nesagādātu raizes un sirdēstus, esmu gatava uz jebkuriem upuriem. Apsoli, ka pēc kāzām, Marion, tu paliksi pie manis, un nerunāsim vairs par to.

Bet es vēl pateicu daudz ko. Es apvaldīju šīs nicināmās asaras, no kurām man vieglāk nekļuva un kuras tikai sarūgtināja viņu; es apsvēru ar vēsu prātu. Viss velti. Viņa man lika diviem lāgiem nozvērēties, ka pēc kāzām paliksim kopā, un tad piepeši uzdeva tādu jautājumu, kas lika aizmirst gan bēdas, gan līdzjūtību.

—      Kad mēs bijām Polsdīnā, — viņa teica, — tu saņēmi vēstuli, Marion …

Viņas balss pārvērtās, viņa spēji novērsās un paslēpa seju man pie pleca; šaubas, kas apklusināja viņas vārdus, pārāk skaidri norādīja, uz ko mērķēts šis pusvārdā aprautais jautājums.

—      Biju iedomājusies, Lora, ka mēs par viņu nekad vairs nerunāsim, — es klusām atbildēju.

—      Tā vēstule bija no viņa? — Lora neatlaidās.

—      Jā, ja tev tā gribas zināt.

—      Un tu domā viņam atbildēt?

Es sastomījos. Līdz šim brīdim biju baidījusies teikt, ka viņš ir tālu prom no Anglijas, vai stāstīt, kā biju pūlējusies viņa labā. Ko es varēju atbildēt? Viņš bija tik tālu, ka vēstules tur nonāk pēc daudziem mēnešiem, varbūt gadiem.

—      Pieņemsim, ka es būtu nolēmusi viņam atbildēt, — es beidzot teicu. — Ko tad, Lora?

Viņas vaigs svilināja man kaklu, drebošās rokas skāva mani vēl ciešāk.

—      Neraksti viņam par divdesmit otro, — viņa čukstēja. — Apsoli, Marion, lūdzu, apsoli, ka nākamajā vēstulē pat mana vārda neminēsi.

Es apsolīju. Nav izsakāms, cik skumji tas bija. Viņa tūlīt palaida mani vaļa, piegāja pie loga un, uzgriezusi man muguru, raudzījās laukā. Drīz vien viņa atkal ierunājās, tāpat novērsusies, lai es ne uz mirkli neieraudzītu viņas seju.

— Vai tu iesi uz tēvoča istabu? — viņa vaicāja. — Vai pateiksi, ka es visam piekrītu un lai viņš rīkojas pēc saviem ieskatiem? Ej vien droši, Marion. Labāk būs, ja brītiņu palikšu viena.

Es izgāju. Ja pietiktu iziet gaitenī un pakustināt kaut mazo pirkstiņu, lai misters Fērlijs un sers Persivals Glaids tiktu izsūtīti katorgā kaut kur otrā pasaules malā, šis pirkstiņš tiktu pakustināts bez liekas vilcināšanās. Arī šoreiz mana nešpetnā daba mani izpestīja. Es droši vien būtu sabrukusi un raudātu kā bez prāta, ja dusmu karstumā man acīs būtu palikusi viena vienīga asara. Es iedrāžos mistera Fērlija istabā, griezīgā balsī izkliedzu: — Lora piekrīt divdesmit otrajam! — un metos ārā, atbildi negaidīdama. Aizcirtu durvis cerībā, ka nu šim vecajam sakārnim nervu sistēma būs iedragāta vismaz līdz vakaram.

28. novembrī

Šorīt vēlreiz pārlasīju nabaga Hārtraita atvadu vēstuli; kopš vakardienas mani māc šaubas, vai es daru prātīgi, nebilzdama ne vārda Lorai par viņa aizbraukšanu.

Un tomēr domāju, ka rīkojos pareizi. Lasot, ko viņš vēstulē raksta par gatavošanos ekspedīcijai uz Centrālo Ameriku, nav grūti noprast, ka tās vadītāji apzinās, cik bīstams ir šāds brauciens. Ja šāds atklājums satrauc mani, tad kādu iespaidu tas atstātu uz Loru? Jau tā ir skumji apzināties, ka mums atņemts uzticams draugs, uz kuru varētu paļauties visgrūtākajā brīdī, ja šāds brīdis pienāktu un pietrūktu drauga pleca. Bet vēl vairāk nomoka apziņa, ka viņš devies tālumā, kur jābaidās no neveselīga klimata, mežonīgas zemes un dumpīgām ciltīm. Protams, būtu cietsirdīgi stāstīt to Lorai, kamēr iespējams noklusēt.

Diez vai nespert vēl soli tālāk un nesadedzināt vēstuli, drošs paliek drošs, lai kādu dienu tā nenokļūst neīstās rokās. Tajā ne tikai runāts par Loru tādiem vārdiem, kurus drīkst zināt vienīgi pats rakstītājs un es, tajā vairākkārt izteiktas aizdomas — tik ietiepīgas, tik nedibinātas un tik satraucošas —, ka viņu kāds slepus izsekojot, kopš viņš atgriezies no Limridžas. Viņš apgalvo, ka redzējis divus svešiniekus, kas sekojuši viņam Londonas ielās un manīti arī Liverpūles ostā pavadītāju pūlī; viņš skaidri apgalvo, ka pirms kāpšanas uz kuģa viņš dzirdējis kādu aiz muguras minam Annas Keterikas vārdu. Viņš tieši tā raksta: «Šie notikumi kaut ko nozīmē, tā nav tikai sagadīšanās. Annas Keterikas noslēpums vēl nav atklāts. Varbūt mūsu celi nekad vairs nekrustosies, bet, ja kādreiz jūs abas satiktos, mis Helkūma, nepalaidiet garām izdevību tik viegli kā es. Tā ir mana cieša pārliecība, un es lūdzu neaizmirst manus vārdus.» To saka viņš pats. Par sevi esmu droša, ka neaizmirsīšu, jo es pārāk bieži pārdomāju katru vārdu, kuru Hārtraits teicis par Annu Keteriku. Bet glabāt viņa vēstuli ir bīstami. Aiz tīrās nejaušības tā var nokļūt neīstās rokās. Es varu saslimt, varu pat nomirt. Labāk sadedzināt tūlīt, un vismaz viens uztraukums būs aiztaupīts.

Sadedzināta iri Atvadu vēstules pelni — varbūt tā bija viņa pēdējā vēstule — vēl ir kamīnā, dažas melnas plēksnes. Vai tiešām tās ir šī bēdīgā stāsta bēdīgās beigas? Nē, lai nu vai kas, bet beigas vēl navi

29.    novembri

Jau pošamies uz kāzām. Bija atnākusi šuvēja pieņemt pasūtījumus. Lora ir pavisam vienaldzīga, pavisam nevērīga pret jautājumiem, kas parasti pārmēram nodarbina sievietes prātus. Viņa visu atstājusi šuvējas un manā ziņā. Ja nabaga Hārtraits būtu bijis baronets un tēvs būtu izraudzījies savai meitai viņu, Lora, protams, izturētos pavisam citādi! Viņa būtu nobažījusies un vēl gražotos, un pat labākajai šuvējai grūti klātos, viņai izdabājot!

30,    novembri

Ik dienas pienāk vēstis no sera Persivala. Pēdējie jaunumi ir tādi, ka paiešot savi četri vai pat seši mēneši, kamēr māja būšot kārtīgi izremontēta un visi iecerētie pārkārtojumi paveikti. Ja krāsotāju, tapsētāju un polste- rētāju spēkos būtu līdz ar šo ārējo spožumu uzburt arī laimi, tad es nudien izrādītu interesi par Loras nākamā mājokļa iekārtošanu. Tāpēc sera Persivala pēdējā vēstulē vienīgais, pret ko es nepaliku vienaldzīga, bija nodomi un ieceres par kāzu ceļojumu. Tā kā Lorai ir trausla veselība un ziema solās būt neparasti barga, viņš nolēmis jauno sievu aizvest pa ziemu uz Romu un palikt Itālijā līdz nākamās vasaras sākumam. Ja tas neliktos pieņemami, viņš ir ar mieru ziemu pārlaist Londonā un, tā kā viņam pašam tur nav sava mitekļa, noīrēt šim nolūkam piemērotu māju.

Itin nemaz nedomājot par sevi un savām jūtām (tas ir mans pienākums, un es to esmu ņēmusi vērā), es pat nešaubos, ka jāizšķiras par pirmo priekšlikumu. Abos gadījumos mums ar Loru neizbēgami jāšķiras, šķiršanās laiks būs vēl ilgāks, ja viņi brauks uz ārzemēm, nekā tad, ja viņi paliktu tepat Londonā, bet šāds apsvērums nav vērā liekams, turklāt Lorai tieši derētu ziemu pavadīt mērenā klimatā, un, pats galvenais, tas stipri vien uzlabotu viņas garastāvokli, samierinātu ar jauno dzīvi, kur tad vēl interese un satraukums, jo šis taču būtu viņas mūžā pirmais ceļojums un vēl uz pašu interesantāko zemi pasaulē. Diez vai viņu maz izklaidētu Londonas augstāko aprindu ierastās izpriecas? Viņa tikai vēl smagāk izjustu savas nelaimīgās laulības jūgu. Es neizsakāmi baiļojos tieši par viņas jaunās dzīves sākumu; ja viņa dotos ceļojumā, tad vēl būtu kaut vāja cerība, ja paliek mājās — visas cerības vējā.

Ii dīvaina sajūta, pārlasot pēdējos ierakstus dienasgrāmatā: es rakstu par Loras kāzām un mūsu šķiršanos, kā mēdz rakstīt par izlemtiem jautājumiem. Cik salta un bezjūtīga šķiet šī mierīgā spriedelēšana par nākotni. Bet kas gan cits atliek, ja šī diena neatvairāmi tuvojas? Nepaies ne mēnesis, un tā būs viņa Lora un ne vairs manējā! Viņa Lora! Es gandrīz neaptveru šo divu vārdu jēgu — jūtos tik trula un apstulbusi, it kā rakstīt par viņas kāzām būtu tas pats, kas rakstīt par viņas nāvi.

1. decembrī

Skumja, skumja diena, diena, par kuru negribas daudz rakstīt. Vakar aiz gļēvuma novilcināju sarunu, tāpēc sera Persivala priekšlikumi par kāzu ceļojumu bija jāizklāsta viņai šorīt.

Lora bija dziļi pārliecināta, ka es no viņas ne soli neatkāpšos, lai kur viņa brauktu, nabaga bērns — daudzējādā ziņā viņa vēl ir bērns — gandrīz vai nopriecājās, ka pati savām acīm redzēs Florenci, Romu un Neapoli. Sirds krūtīs vai lūza, kad lūkoju izklīdināt viņas maldīgās iedomas un atgādināt rūgto patiesību. Man bija jāpasaka viņai, ka neviens vīrietis necietīs sāncensi, kaut ari šis sāncensis būtu sieviete, — vismaz tūlīt pēc kāzām necietīs, vēlāk, tad jau gadās visvisādi. Man bija viņa jābrīdina: ja ari paliksim mūžam zem viena jumta, tas vispirms būs atkarīgs no tā, vai pamodināšu sera Persivala greizsirdību un neuzticību, tūlīt pēc kāzām nostādamās starp viņu un jauno sievu kā sirdsdraudzene un noslēpumu glabātāja. Lai cik nepatīkams bija šis uzdevums, es naivajam, skaidrajam bērnam vārdu pa vārdam izstāstīju, kāda ir šī rūgtā dzīves patiesība, kaut arī sirds dzijumos vēlējos viņu saudzēt. Tagad tas ir aiz muguras. Viņa dabūjusi rūgtu mācību. Nav vairs gaišo meitenes gadu ilūziju, un es pati ar savu roku esmu tās saplosījusi. Labāk lai tā ir mana roka nekā viņa roka — tas ir mans vienīgais mierinājums — labāk lai tā ir mana roka nekā viņa roka.

Tātad pirmais priekšlikums ir pieņemts. Viņi brauks uz Itāliju, un es, ja sers Persivals piekritīs, sagaidīšu viņus un palikšu pie viņiem, kad viņi būs atgriezušies Anglijā Citiem vārdiem, pirmoreiz mūžā man jāizlūdzas laipnība, un turklāt no cilvēka, kuram vismazāk vēlējos palikt pateicību parādā. Neko darīti Šķiet, Loras dēļ es uzņemtos vēl lielākus upurus.

2. decembri

Pārlasot savas piezīmes, redzu, ka par seru Persivalu vienmēr izsakos nievājoši. Tagad viss ir nokārtojies tā, ka man jātiek vaļā un es ari tikšu vaļā no šiem aizspriedumiem. Pati nezinu, kā man tas bija ienācis prātā. Agrāk taču tā nebija.

Vai mani pret seru Persivalu būtu noskaņojusi Loras nevēlēšanās kļūt par viņa sievu? Varbūt mani tīri nevilšus ietekmējuši Hārtraita galīgi nepamatotie aizspriedumi? Varbūt Annas Keterikas vēstules modinātā neuzticība vēl slepus kaut kur perinās, par spīti sera Persivala paskaidrojumiem un pierādījumiem, kas ir manā rīcībā? Pati netieku skaidrībā par savām jūtām. Zinu tikai vienu: mans pienākums ir, jo sevišķi šobrīd, nedarīt pāri seram Persivalam ar nepelnītām aizdomām. Ja esmu jau pieradusi allaž izteikties par viņu tik nelabvēlīgi, man jātiek un es tikšu vaļā no šī necienīgā ieraduma, kaut arī būšu spiesta neatvērt dienasgrāmatu pirms laulībām! Es tiešām esmu nemierā ar sevi, šodien vairs nerakstīšu.

16. decembri

Aizskrējušas veselas divas nedēļas, un es ne reizi neesmu atšķīrusi šīs lapas. Pagājis pietiekami ilgs laiks, kopš neesmu pieskārusies dienasgrāmatai, lai atvērtu to ar gaišākām, labākām domām, vismaz rakstot par seru Persivalu.

Šajās divās nedēļās nekas īpašs nav atgadījies. Tērpi gandrīz pašūdināti, no Londonas atsūtītas jaunas ceļasomas. Nabaga Lora cauru dienu neatstājas no manis gandrīz ne soli, un vakarnakt, kad abas ne acu neaizvērām, viņa ielīda man blakus gultā parunāties.

— Tik drīz mums būs jāšķiras, Marion, — viņa teica. — Pabūsim biežāk kopā, kamēr tas vēl iespējams.

Laulības notiks Limridžas baznīcā, un, paldies dievam, kāzās nav lūgts neviens no kaimiņiem. Vienīgais viesis būs mūsu vecais draugs misters Arnoldss, kas ieradīsies no Polsdīnas un uzņemsies vedējtēva pienākumus; tēvocis, protams, jūtas pārlieku sanīcis, lai atļautos spert soli ārpus mājas tik nemīlīgā gadalaikā. Nebūtu es nolēmusi kopš tās dienas skatīties caur rožainām brillēm, laikam gan mani mocītu drūmas nojausmas par Loras nākotni, ja tik svarīgā brīdi nav klāt neviens no vīriešu kārtas radiem. Bet pietiek šī drūmuma, pietiek nojausmu, vismaz savā dienasgrāmatā es par tām vairs nerakstīšu.

Seram Persivalam ir jāierodas rīt. Viņš ieteica, ja mēs būtu nolēmuši cieši turēties pie etiķetes, aizrakstīt draudzes ganam un izlūgties mācītājmuižas viesmīlību vēl tam īsajam laiksprīdim pirms laulībām, kad sers Persivals uzturēsies Limridžā. Bet mēs ar misteru Fērliju nolēmām neapgrūtināt sevi un netērēt laiku ar liekiem rituāliem. Pieņemsim, ka savā tuksnesīgajā piekrastē, šai lielajā, vientuļajā namā, mēs esam brīvi no pilsētnieku sloga — sensenajām paražām. Aizrakstīju seram Persivalam, pateicos par laipno atgādinājumu un atbildēju ar lūgumu ierasties Limridžā un apmesties tais pašās istabās, kur parasti.

17. decembrī

Viņš ieradās šodien, kā man likās, mazliet saguris un satraukts, kaut arī vienā laidā smējās un runāja kā ar dzīvi gaužām apmierināts cilvēks. Viņš atveda Lorai patiešām brīnišķīgu velti — dārgakmeņus, kurus Lora pieņēma ļoti labprāt, vismaz ārēji savaldīgi. Bet ko viņai maksāja šī ārējā savaldība tik grūtā brīdī, par to liecināja pēkšņā nevēlēšanās ne brīdi palikt vienatnē. Agrāk viņa mēdza paslēpties savā istabā, tagad it kā baidījās tur ieiet. Kad šorīt pēc brokastīm uzkāpu augšā uzlikt cepuri, iekams dodos pastaigā, viņa piedāvājās nākt man līdzi; pirms pusdienām viņa atgrūda istabas durvis vaļā, lai ģērbjoties mēs abas varētu sarunāties.

— Ne uz brīdi neatstāj mani vienu, — viņa teica, — lai vienmēr kāds būtu pie manis. Neļauj man domāt … es nekā cita neprasu, Marion… neļauj man domāti

Ar šo skumjo pārmaiņu viņa kļūst vēl pievilcīgāka sera Persivala acīs. Cik noprotu, viņš to iztulko, kā viņam pašam izdevīgāk. Viņas vaigos drudžains sārtums, acīs drudžains mirdzums — un viņš ar prieku vēro, kā viņa atplaukst, kā atgūst labo garastāvokli. Šodien pat pie pusdiengalda viņa tērgāja ar tādu uzspēlētu jautrību un nevērību, kas ir tik satriecošā pretrunā ar viņas raksturu, ka es klusībā vēlējos, kaut drīzāk viņa rimtos, kaut drīzāk es varētu aizvest viņu prom. Sera Persivala prieks un pārsteigums bija neaprakstāmi. No satraukuma, kuru biju manījusi viņa atbraukšanas dienā, vairs nebija ne miņas, pat manās acis viņš izskatījās kā par desmit gadiem jaunāks kļuvis.

Nav šaubu — kaut arī dīvainā ietiepībā es vēl atsakos to klaji atzīt —, nav šaubu, ka Loras nākamais vīrs ir ļoti izskatīgs cilvēks. Pareizi vaibsti vien jau daudz ko nozīmē, un tādi viņam ir. Skaisti, ja vīrietim vai sievietei ir lielas, brūnas acis, un tādas viņam ir. Pat matu trūkums, ja tas kā šoreiz sakāms vienīgi par pieri, pat tas viņam nekaitē, jo piere kļūst augstāka un seja vēl gudrāka. Iznesība, rosība un mundrums, lokana, asprātīga valoda — tas nenoliedzami daudz ko nozīmē, un viņam nudien piemīt šīs īpašības. Tāpēc nav ko pārmest misteram Gilmoram, ka viņš, nezinādams Loras noslēpumu, brīnās, kāpēc Lora ir tik nelaimīga par šo saderināšanos. Jebkurš cits brīnītos tāpat. Ja man tagad liktu atklāti pateikt, kādus trūkumus esmu manījusi serā Persivalā, es varētu minēt tikai divus. Vispirms jau viņa nepacietību un ātrsirdlbu, kurām par iemeslu varbūt ir viņa neparasti enerģiskais raksturs. Un tad vēl strupo, aso, īgno runāšanu ar kalpotājiem; tas, galu galā, varbūt ir tikai tāds slikts ieradums. Nē, es nevaru noliegt un arī neno-'

liegšu — sers Peisivals ir ļoti glīts un Joti patīkams vīrietisl Jā! Beidzot tas ir uzrakstīts, un esmu priecīga, ka tas ir padarīts.

18. decembri

Šorīt jutos sagurusi un nomākta, tāpēc atstāju Loru misis Vēzijas gādībā un vieua pati devos svētīgajā dienas vidus pastaigā, ko pēdējā laikā biju pametusi novārtā. Nogriezos pāri klajumam pa sauso taciņu, kas ved uz Toda fermu. Pēc pusstundas gājiena jutos gauži pārsteigta, ieraudzīdama no fermas puses man pretī soļojam seru Persivalu. Viņš nāca ātri, spieķi vicinādams, kā parasti izslējis galvu, medību svārkam plīvojot vējā. Viņš ir nedomāja laist mani pie izprašņāšanas — pats tūlīt sāka stāstīt, ka bijis fermā apvaicāties, vai kāds no To- diem nav saņēmis kādu ziņu no Annas Keterikas kopš viņas pēdējās ciemošanās Limridžā.

—     Jums, protams, atbildēja, ka nekas nav zināms, — es teicu.

—      Itin nekas, — viņš sacīja. — Es jau sāku nopietni bažīties, ka mēs viņu neatradīsim. Varbūt jums zināms, — viņš ļoti vērīgi palūkojās manī, — vai šis gleznotājs … misters Hārtraits nav padzirdējis ko jaunu?

—             Pēc aizbraukšanas no Kamber- lendas viņš nav to ne redzējis, ne ari kaut ko dzirdējis, — es atbildēju.

—             Ļoti žēl, — noteica sers Persivals tāds kā vīlies un, lai cik dīvaini, vienlaikus arī tāds kā atvieglots. — Ej nu sazini, kādas likstas piemeklējušas to nelaimīgo cilvēkbērnu. Cik nepatīkami, ka visas manas pūles atkal nogādāt viņu patversmē ārstu uziaudzībā, kas viņai tik neatliekami vajadzīga, bijušas veltas.

Šoreiz viņš tiešām izskatījās neapmierināts. Pateicu pāris līdzjūtīgu vārdu, un atpakaļceļā mēs jau runājām par kaut ko citu. Vai šī ne

jaušā sastapšanās viršu klajā būtu atsegusi vēl vienu jauku iezīmi viņa raksturā? Vai nebija aizkustinoši un bezgala nesavtīgi kāzu priekšvakarā raizēties par Annu Keteriku un mērot gaisagabalu šurp uz Toda fermu, ja daudz patīkamāk taču būtu uzturēties Loras sabiedrībā? Un, ņemot vēl vērā, ka te nav cita iemesla un viņš dara to no labas sirds, šī rīcība liecina par neparastu labda- bību un ir pelnījusi īpašu uzslavu. Lai nu tā būtu. Lai viņam ari tiek šī īpašā uzslava … un līdz ar to es pielieku punktu.

19. decembrī

Vēl daži atradumi sera Persivala neizsmeļamajās tikumu krātuvēs.

Šodien nejauši iebildos par savu nodomu palikt viņa sievas paspārnē pēc tam, kad viņš būs atvedis to atpakaļ uz Angliju. Nebiju paguvusi ne lāgā ieminēties par to, kad viņš draudzīgi satvēra manu roku un teica, ka es esot viņam izņēmusi vārdus no mutes, jo viņš nupat grasījies pats mani pierunāt! Viņš dievojās, ka savai sievai citu draudzeni nemaz nevarot iedomāties un mani labie nodomi neesot novērtējami, ja es arī pēc kāzām esot ar mieru palikt pie Loras tāpat kā visus šos gadus.

Kad Loras un savā vārdā biju pateikusies par šo ārkārtīgo laipnību pret mums abām, mēs pievērsāmies kāzu ceļojumam un pārspriedām, kādi Romā dzīvo angļi, ar kuriem Loru derētu sapazīstināt. Viņš minēja vairākus draugus, kurus cerot sastapt šoziem ārzemēs. Tie visi bija angļi, cik atceros, ar vienu izņēmumu. Šis izņēmums bija grāfs Fosko.

Kad izdzirdēju grāfa vārdu un uzzināju, ka jaunlaulātie, iespējams, kontinentā tiksies ar grāfu un grāfieni, Loras laulības dzīvi pirmoreiz it kā apspīdēja gaišs stars. Varbūt šī tikšanās apklusinās senseno ģimenes naidu. Līdz šim grāfienes kundze bija uzskatījusi par labāku aizmirst savus pienākumus pret brāļameitu aiz tīrās spītības pret nelaiķi misteru Fērliju, tāpēc ka viņš bija tā izdarījies ar testamentu. Bet tagad viņa vairs neizturēsies pret Loru kā pret svešinieci. Sers Persivals un grāfs Fosko ir veci, uzticami draugi, un viņu sievām neatliks nekas cits kā izturēties draudzīgi. Grāfiene Fosko meitas gados bija viens no bezkaunīgākajiem meitiešiem, kādus man nācies sastapt, — untumaina, iecirtīga un līdz nejēdzībai iedomīga. Ja vīram būs izdevies kaut cik vest viņu pie prāta, tad viņš godam pelnījis lielo paldies no visiem radiem un vispirms jau no manis.

Es nevaru vien sagaidīt, kad iepazīšos ar grāfu. Viņš ir Loras nākamā vīra pats tuvākais draugs, un tāpēc mana interese ir jo lielāka. Ne Lora, ne es vēl neesam skatījušas viņu vaigā. Esmu par viņu dzirdējusi tikai to, ka viņš pirms gadiem nejauši gadījies uz Trinita del Montē baznīcas kāpnēm Romā, izglābis seru Persivalu no aplaupīšanas un noslepkavošanas kritiskā brīdī, kad sers Persivals ticis ievainots rokā un varbūt tūlīt būtu sekojis dūriens sirdī. Vēl atceros, ka tolaik, kad nelaiķis misters Fērlijs tik muļķīgi iebilda pret māsas laulībām, grāfs atrakstīja viņam visai atturīgu un prātīgu vēstuli, uz kuru, man kauns teikt, pat atbildi nesaņēma. Tas ir viss, kas man zināms par sera Persivala draugu. Diez vai viņš kādreiz atbrauks uz Angliju? Diez vai viņš man iepatiksies?

Nu jau es aizraujos ar minējumiem. Laiks atgriezties pie faktiem. Nav noliedzams, ka pret manu pārdrošo nodomu nešķirties no Loras sers Persivals izturējās vairāk nekā sirsnīgi, gandrīz vai mīli. Esmu pārliecināta, ka Loras vīram nebūs iemesla gausties par mani, ja vien varēšu turpināt tā, kā esmu sākusi. Esmu jau atzinusi viņu par glītu, laipnu, iejūtīgu pret visiem likteņa pabērniem un aizkustinoši sirsnīgu pret mani. Nudien, es gandrīz vai nepazīstu sevi jaunajā — sera Persivala kvēlas draudzenes lomā.

20. decembrī

Es ienīstu seru Persivalu! Es kategoriski noliedzu, ka viņam būtu glīta āriene. Pēc manas saprašanas, viņš ir neiedomājams īgņa un rieboņa, par laipnību un iejūtību viņam nav ne mazākās nojēgas. Vakar vakarā tika atsūtītas jaunlaulāto vizītkartes, Lora atraisīja saini un pirmoreiz ieraudzīja nodrukātu savu jauno uzvārdu. Sers Persivals intīmi paraudzījās Lorai pār plecu uz jauno karti, kas jau bija pārvērtusi mis Fērliju par lēdiju Glaidu, pretīgā pašapmierinātībā nosmīkņāja un kaut ko iečukstēja viņai ausī. Nezinu, ko viņš čukstēja — Lora atteicās to izpaust —, tikai manīju, ka viņa kļūst bāla kā nāve, jau nobijos, ka tikai nepaģībst. Viņš nelikās neko manām; tas bija tik nežēlīgi, šķita, viņš pat neatskārš, ka ar saviem vārdiem sāpina viņu. Vienā mirklī manī atkal uzvirmoja vecvecais naids, un kopš tā brīža pagājušajās stundās dusmas nav mazinājušās. Esmu tik nesaprātīga un tik netaisna kā vēl nekad. Trijos vārdos — cik viegli mana spalva tos uzraksta! — trijos vārdos: es ienīstu viņu.

21. decembrī

Vai šo nemiera pilno dienu satraukums nav galu galā izsitis mani no sliedēm? Pēdējās dienās es rakstu vieglprātīgā tonī, kas — dievs mans liecinieks! — nemaz neatbilst manam noskaņojumam, un pat baidos pāršķirstīt šīs lappuses.

Varbūt man pielipis Loras drudžainais satraukums pēdējā nedēļā. Ja tā, tad lēkme jau ir pāri un esmu tādā ērmotā noskaņojumā. Kopš vakar vakara mani neatstāj doma, ka kaut kam ir jānotiek un laulības tomēr izjuks. Kā man radušās tik dīvainas iedomas? Varbūt tās netieši izriet no bažām par Loras nākotni? Varbūt tās modušās zemapziņā, vērojot sera Persivala nemieru un neiecietību augam ar katru brīdi, kas tuvina kāzu dienu? Grūti pateikt. Es zinu, tā ir iedoma — varbūt pati trakākā iedoma, kas šādos apstākļos iešāvusies prātā sievietei — bet, lai kā es pūlos, nesaprotu, kur šāda iedoma radusies.

Visa šī diena pagāja kā pa murgiem. Kā lai par to uzrakstu? Un tomēr ir jāuzraksta. Rakstīt vismaz ir vieglāk nekā nokauties ar drūmām domām.

Krietnā misis Vēzija, par kuru mēs neviens pēdējā laikā vairs neliekamies ne zinis, tīri negribot samaitāja mums visu rīta cēlienu. Jau vairākus mēnešus viņa slepus ada savai dārgajai audzēknei siltu šalli no Šetlandes dzijas: taisni jābrīnās, ka sieviete viņas gados un ar viņas dabu spējusi darināt kaut ko tik skaistu. Dāvana tika pasniegta šorīt, un nabaga Lora beidzot ļāva vaļu jūtām, tiklīdz vecā, mīļā draudzene un bārenes aizbildne lepni aplika viņai ap pleciem šalli. Es nepaguvu ne abas nomierināt, ne izslaucīt pati sev acis, kad misters Fērlijs mani aicināja pie sevis un aplaimoja ar garu garajiem rīkojumiem, kas darāms, lai kāzu dienā netiktu traucēts viņa miers.

«Mīļā Lora» saņems no viņa dāvanu — apdilušu gredzenu, kuru rotāja nevis dārgakmens, bet mīļā tēvoča mats un iekšpusē vēl kaut kāds sirdi plosošs uzraksts franču valodā par radniecības saitēm un mūžīgo draudzību; «mīļajai Lorai» šī aizkustinošā velte jāsaņem no manām rokām nekavējoties, lai viņai pietiktu laika attapties no šīs dāvanas izraisītā uzbudinājuma, pirms viņa tiksies vaigu vaigā ar misteru Fērliju. Pievakarē lai «mijā Lora» uz mazu brīdi ienākot pie viņa, tikai lai esot tik laba un iztiekot bez jūtu uzplūdiem. «Mīļā Lora» vēl lai ienākot uz mazu brītiņu rīt no rīta līgavas tērpā un atkal esot tik laba un iztiekot bez jūtu uzplūdiem. «Mīļā Lora» lai ienākot vēlreiz, jau pa trešam lāgam, pirms došanās ceļā, tikai lai saudzējot viņa nervus un nesakot, tieši cikos viņi brauks, un, dieva dēļ, lai iztiekot bez asarām: «Jel žēlojiet vājinieku, dārgā Marion, lūdzu jūs visa tā vārdā, kas vieno mūs ciešām radniecības saitēm, gādājiet, lai viss norit brīnišķā mierā, bez asarām!» Es biju tā nokaitināta, kā gan cilvēks tādā reizē var būt tik nožēlojami patmīlīgs un kult tukšus salmus, ka nudien būtu satriekusi misteru Fērliju, pateikdama rūgtāko patiesību, kādu viņam jebkad savā mūžā nācies noklausīties, bet tieši tobrīd no Polsdīnas atbrauca misters Ar- noldss un lejā mani gaidīja citi pienākumi.

Kas notika vēlāk, nemaz nav aprakstāms. Laikam neviens no mājiniekiem lāgā nezināja, kā tas īsti notika. Starpgadījums pēc starpgadījuma. Viss bija sagriezts ar kājām gaisā, neviens vairs neapjēdza, ko dara, ko ne. Tika atsūtīti tērpi, kurus bija piemirsies atvest; somas bija sakravājamas un izkravājamas un no jauna sakravājamas; pienāca dāvanas no tuviem un tāliem draugiem, no zemas un augstas kārtas ļaudīm. Urdījām cits citu bez kādas vajadzības, jo visi bijām rītdienas gaidu satraukti. Sers Persivals pats tā rosījās, ka ne mirkli nepalika mierā. Sausais klepus mocīja viņu vairāk nekā citkārt. Augu dienu viņš šaudījās iekšā un ārā un pēkšņi šķita kļuvis tik ziņkārs, ka izprašņāja pat gluži svešus cilvēkus, kas bija atnākuši ar kādu sīku uzdevumu. It kā ar to vēl nebūtu diezgan, ne Lorai, ne man ne uz brīdi neizgāja no prāta, ka rīt mums jāšķiras, un mūs ne uz mirkli neatstāja vārdos neizteiktas bažas, ka šīs bēdīgās laulības izrādīsies viņai liktenīga pārskatīšanās un man vienas vienīgas bezcerīgas skumjas. Pirmoreiz šais garajos, laimīgajos gados mēs gandrīz vairījāmies ieskatīties viena otrai acīs un it kā vienojušās visu vakaru vairījāmies sarunas zem četrām acīm. Es vairs nespēju par to rakstīt. Lai kādas bēdas mani gaida nākotnē, es vienmēr atcerēšos šo divdesmit pirmo decembri kā pašu skumjāko, pašu nelaimīgāko dienu savā mūžā.

Sīs rindas es rakstu viena savas istabas sienās ilgi pēc pusnakts; nupat biju iezagusies Loras istabā, lai slepus paskatītos, kā viņa guļ mazajā, baltajā gultiņā, tai pašā, kur viņa gulēja, vēl maza meitene būdama.

Nemanīdama, ka es uz viņu skatos, viņa gulēja mierīgi, daudz mierīgāk, nekā es biju iedrošinājusies cerēt, taču aizmigusi nebija. Naktslampiņas blāvajā nokrēslī redzēju, ka acis ir tikai mazliet pievērtas, ap plakstiem vēl asaru pēdas. Mana dāvana — maza brošiņa — bija nolikta uz galdiņa blakus gultai, turpat atradās lūgšanu grāmata un tēva miniatūrportrets, kuru viņa nēsā līdzi, lai ietu kurp iedama. Tā es brīdi stāvēju galvgalī un vēros pāri spilvenam, kā viņa guļ, uzlikusi roku uz baltās segas, elpodama tik klusu, tik mierīgi, ka pat naktskrekla kruzuļi nepakustas. Es stāvēju un skatījos, kā biju skatījusies tūkstoškārt un neskatīšos nekad vairs, tad žagos atpakaļ uz savu istabu. Mīļais bērns! Cik tu esi vientuļš ar visu savu bagātību un skaistumu! Vienīgais cilvēks, kas tevis dēļ atdotu dzīvību, ir tālu prom, un viņa kuģi šai vētrainajā naktī svaida satrakotā jūra. Kas vēl tev atlicis? Tev nav ne tēva, ne brāļa — neviena dzīva cilvēka, vienīgi šis nevarīgais, nekam nederīgais sievišķis, kurš raksta šīs žēlās, rindiņas un gaida rītdienu skumjās, kas nav remdināmas, un šaubās, kas nav pārvaramas. Cik daudz gan tiks atdots šim cilvēkam rīt! Ja kādubrīd viņš to piemirstu, ja kaut ar vārdiņu nodarītu pāri! .,.

22. decembris. Pulksten septiņos

No paša rīta apmācies, grozīgs laiks. Viņa tikko piecēlusies — kad tā stunda jau klāt, daudz labāka, daudz mierīgāka nekā vakar.

Pulksten desmitos

Viņa ir apģērbta. Abas saskūpstāmies un nosolāmies turēties braši. Uz brīdi ieskrienu savā istabā. Domu juceklīgajā virpulī mani vēl arvien neatstāj šī dīvainā iedoma, ka kaut kas atgadīsies un kāzas izjuks. Varbūt arī viņam ir tāda nojausma? Pa logu vēroju, kā viņš satraukts staigā gar karietēm durvju priekšā. Kā es varu rakstīt tik muļķīgi! Laulības notiks, par to nevar būt

šaubu. Nepaies ne pusstunda, un mēs brauksim uz baznīcu.

Pulksten vienpadsmitos Tas nu ir noticis. Viņi ir salaulāti.

Pulksten trijos Viņi ir ceļā! Esmu acis izraudājusi… nespēju vairs rakstīt…

OTRAIS POSMS

STĀSTU TURPINA MARIONA HELKŪMA

I

1850. gada 27. jūnijā, Blekvoterparkā, Hempšīrā

Pagājuši seši mēneši — seši gari, vientulīgi mēneši, kopš pēdējoreiz redzēju Loru!

Cik dienu vēl jāgaida? Vienu vienīgu! Rīt, divdesmit astotajā, ceļinieki atgriezīsies Anglijā. Mana laime gandrīz nav aptverama, grūti ticēt, ka pēc divdesmit četrām stundām mūsu šķiršanās laiks būs beidzies.

Visu ziemu Lora ar vīru pavadīja Itālijā, tad aizbrauca uz Tiroli. Atpakaļceļā viņiem piebiedrosies grāfs un grāfiene Fosko, kas nolēmuši apmesties kaut kur Londonas tuvumā un vasaras mēnešus pavadīs Blekvoterparkā, kamēr izraudzīsies sev pastāvīgu dzīves vietu. Lai tikai pati Lora pārbrauc, kāda man rūpe par viņas pavadoņiem? Lai sers Persivals saved māju pilnu ar viesiem no pagraba līdz bēniņiem, ja viņam tīk, lai tikai jaunā sieva un es atkal būtu kopā!

Pagaidām esmu šeit iekārtojusies Blekvoterparkā — «senajā un interesantajā sera Persivala Glaida, baroneta, muižā» (kā laipni pavēsti ceļvedis pa grāfisti) un, iedrošinos piebilst, nākamajā neinteresantās Marionas Helkūmas mājvietā, kur tagadiņ šī vecmeita piemetusies nelielā omulīgā viesistabā ar tējas tasi pie rokas un visu pasaulīgo mantību, kas sakravāta turpat trijos šķirstos un somā.

Vakar es pārbraucu no Limridžas, iepriekšējā dienā

saņēmusi no Parīzes apburošu Loras vēstuli. Līdz tam vēl biju šaubījusies, vai man būs lemts sagaidīt viņus Londonā vai Hempšīrā, taču pēdējā vēstulē Lora rakstīja, ka sers Persivals nolēmis piestāt Sauthemptonā un taisnā ceļā doties uz muižu. Ārzemēs viņš iztērējis tik daudz naudas, ka nav atlicis, ar ko segt izdevumus, ja viņi gribētu dzīvot Londonā līdz sezonas beigām, tāpēc taupības nolūkos vasara un rudens tiks mierīgi aizvadīti Blekvo- terā. Lora jau tiku tikām izbaudījusi ceļojuma jaukumus, daudz ko redzējusi un ir ļoti apmierināta, ka varēs padzīvot lauku klusumā un nošķirtībā, kā izlēmis viņas apdomīgais laulātais draugs. Un es… es jutīšos laimīga jebkurā nostūrī, lai tikai mēs būtu kopā. Tā mēs visi esam apmierināti, katrs pēc savas saprašanas.

Vakar pārnakšņoju Londonā. Šodien man bija tik daudz uzdevumu un pienākumu, ka Blekvoterā ierados jau krietni pievakarē.

Cik nu tumsā varēja spriest, pirmais iespaids bija tāds, ka Blekvoterā ir tiešs pretstats Limridžai.

Māja stāv drūmā līdzenumā, no visām pusēm, gandrīz vai elpu aizžņaugdami, to apņem koki, tā šķiet vismaz man, ziemeļniecei. Pagaidām esmu redzējusi tikai sulaini, kas atvēra man durvis, un saimniecības vadītāju, kas ļoti laipni ierādīja man istabu un atnesa tēju. Man ir mazs, jauks buduārs un guļamistaba gara gaiteņa galā otrajā stāvā. Kalpotāju telpas un vēl dažas brīvas istabas atrodas augšstāvā, dzīvojamās istabas visas iekārtotas lejā. Nevienā vēl neesmu iegājusi, par šo pili zinu tikai to, ka viens spārns būvēts pirms piecsimt gadiem, kādreiz tai apkārt bijis grāvis un parka dīķa dēļ tā nosaukta parBlek- voteru.

Tornī, kas slejas pils vidū un ko pamanīju, tiklīdz ierados, nupat spokaini un svinīgi nosita vienpadsmit. Liels suns pamodies, laikam no zvanu dunoņas, un drūmi smilkst un žāvājas kaut kur aiz pakšiem. Dzirdu lejā gaitenī atbalsojamies soļus un pie parādes durvīm noklaudzam bultas un stieņus. Acīmredzot kalpotāji dodas pie miera. Vai sekot viņu piemēram?

Nē, miegs vēl nenāk. Nenāk miegs — vai tā es teicu? Man ir tāda sajūta, it kā savu mūžu es vairs neaizvēršu acis. Jau doma vien, ka rīt skatīšu mīļo seju un dzirdēšu labi pazīstamo balsi, vieš manī drudžainas gaidas. Ja es būtu vīrietis, es nekavējoties liktu apseglot sera

Persivala straujāko rumaku un auļotu uz rītiem pretī austošajai saulei — ilgi, neprātīgi, bez apstājas, gluži kā tas slavenais lielceļa laupītājs auļoja uz Jorku. Tā kā esmu tikai sieviete, kurai uz visu mūžu lemta pacietība, savaldība — sieviešu dzimuma slogs, man aiz cieņas pret saimniecības vadītāju jālūko nomierināties ar kādu mazāk iedarbīgu un tīri sievišķīgu paņēmienu.

Par lasīšanu nav ko domāt — es nespētu izlasīt ne rindiņas. Mēģināšu rakstīt, līdz noguršu un samiegošos. Pēdējā laikā dienasgrāmatu esmu pagalam atstājusi novārtā. Ko lai es atsaucu atmiņā, stāvot uz jaunās dzīves sliekšņa, — kādus cilvēkus un notikumus, nejaušības un pavērsienus, kas gadījušies pa šiem sešiem mēnešiem — pa ilgajiem, garlaicīgajiem, tukšajiem mēnešiem pēc Loras kāzām?

Visbiežāk man nāk prātā Volters Hārtraits, pats pirmais šai neskaidrajā tālo draugu procesijā. Es saņēmu no viņa dažas rindas pēc ekspedīcijas izkāpšanas krastā Hondurasā, tās rakstītas jau daudz gaišākā noskaņojumā. Pēc mēneša vai pusotra ieraudzīju no amerikāņu avīzes pārdrukātu rakstu, kur bija ziņots par dēkaiņu virzīšanos tālāk uz zemes vidieni. Pēdējoreiz tie manīti ieejam mūžamežā ar maisiem uz muguras un šautenēm plecā. Kopš tā laika civilizēts cilvēks nav tos redzējis. No Voltera nesaņēmu vairs ne rindiņas, arī avīzēs par ekspedīciju neparādījās ne raksta galiņš.

Tā pati tumsa un bezcerīgā neziņa klāj Annas Keterikas un viņas pavadones misis Klementsas dzīves takas. Par viņām abām nekas nav dzirdēts. Vai viņas ir šeit vai ārpus Anglijas, dzīvas vai mirušas, to neviens nezina. Pat sera Persivala pilnvarotais atmetis cerības un beidzot licis pārtraukt šo neveiksmīgo tvarstīšanu.

Mūsu vecais, labais draugs misters Gilmors ar smagu sirdi bijis spiests pārtraukt likuma kalpa gaitas. Agrā pavasarī padzirdējām satraucošu vēsti: viņš atrasts bez samaņas pie galda — dabūjis trieku. Jau sen viņš sūdzējies par spiedienu galvā, un ārsts brīdinājis, ar ko var beigties viņa ietiepīgā strādāšana, diena vai nakts, it kā viņš vēl būtu diez kāds jauneklis. Viņam kategoriski aizliegts vismaz gadu rādīties kantorī, viņam jāatpūšas fiziski un garīgi un jāsāk pavisam cita dzīve. Mūsu lietas viņš tātad atstājis sava kompanjona ziņā, un šimbrīžam viņš pats jau ir prom Vācijā, ciemojas pie radiem, kas apmetušies tur aiz veikalnieciskiem apsvērumiem. Tātad mums zudis vēl viens uzticams draugs un nenovērtējams padomdevējs, zudis, kā es ceru un ticu, gan tikai pagaidām.

Nabaga misis Vēziju paņēmu līdzi uz Londonu. Nebija iespējams pamest viņu vienu Limridžā, kad abas ar Loru esam prom, un mēs norunājām, ka viņa apmetīsies pie savas neprecētās jaunākās māsas, kurai ir privātskola Klefemā. Rudenī misis Vēzija atbrauks apraudzīt savu audzēkni, pareizāk būtu teikt — savu audžumeitu. Misis Vēziju es nogādāju Londonā sveiku un veselu un atstāju māsas ziņā gluži apmierinātu, ka viņa pēc pāris mēnešiem atkal redzēs Loru.

Runājot par misteru Fērliju, es laikam nebūšu nodarījusi viņam pāri, teikdama, ka viņam kā slogs novēlās no pleciem, zinot, ka māja reiz tīra no mums, sievietēm. Būtu bezjēdzība apgalvot, ka viņam pietrūkst brāļameitas — agrāk viņš mēnešiem ilgi pat neizrādīja vēlēšanos viņu redzēt —, un, kad abas ar misis Vēziju bijām saposušās, viņa vārdi, ka viņam sirds aiz bēdām vai lūstot, atļaušos teikt, izklausījās pēc atzīšanās, ka viņš slepus līksmo par izredzēm tikt no mums vaļā. Pēdējā laikā viņam bija untums nemitīgi izkalpināt divus fotogrāfus, lai tie pagatavotu visu viņa dārgumu un retumu dagerotipi- jas. Viens pilns šādu dagerotipiju komplekts tiks veltīts Kārlailas Mehāniķu biedrībai; tās uzlīmēs uz vislabākā kartona, un apakšā būs uzraksti ar dižmanīgiem sarkaniem burtiem. «Rafaela Madonna. No eskvaira Frederika Fērlija kolekcijas.» «Vara monētā no Tiglata Pilzera laikiem. No eskvaira Frederika Fērlija kolekcijas.» «Unikāls Rembranta asējums. Visā Eiropā pazīstams ar nosaukumu «Traips», jo pašā stūrī ir graviera pirksta smērējums, kura nav nevienā citā kopijā. Novērtēts uz trīssimt gine- jām. No eskvaira Frederika Fērlija kolekcijas.» Nemaz nav saskaitāms, cik šādu dagerotipiju tika pagatavots, kamēr es biju Kamberlendā, un cik vēl netika pagatavots pēc tam. Šī jaunā aizraušanās tagad mēnešiem ilgi nodarbinās mistera Fērlija prātus, un viņš jutīsies laimīgs, un abi nelaimīgie fotogrāfi nēsās to pašu mocekļa vainagu, kuru līdz tam viņš bija uzlicis galvā vienīgi savam sulainim.

Tas būtu par cilvēkiem un notikumiem, kas iespiedušies visdziļāk atmiņā. Ko vēl piebilst par to vienvienīgo, kas mīt visdziļāk manā sirdī? Kamēr rakstu šīs rindas, man ne uz brīdi neiziet no prāta Lora. Kas noticis ar viņu šais sešos mēnešos? Ko vēl atsaukt atmiņā, pirms šovakar aizveru dienasgrāmatu?

Varu spriest vienīgi pēc viņas vēstulēm, bet tajās nav atbildes uz pašu svarīgāko jautājumu.

Vai viņš izturas pret jauno sievu labi? Vai viņa ir laimīgāka nekā toreiz kāzu dienā, kad šķīrāmies? Ikvienā manā vēstulē atrodami šie divi jautājumi, izteikti tieši vai aplinkiem, kā nu kuro reizi, un abi šie jautājumi palikuši bez atbildes vai arī atbildēts tā, it kā es būtu vienīgi apvaicājusies, kā viņa jūtas. Viņa katrreiz raksta, ka jūtoties lieliski, ka viņai ļoti patīkot ceļot, ka pirmoreiz mūžā viņa pārlaidusi ziemu bez saaukstēšanās, bet neviena vaļsirdīga vārda, kas skaidri liktu man saprast, ka viņa ir samierinājusies ar savu likteni un atceras divdesmit otro decembri bez rūgtuma un nožēlas. Par vīru viņa savās vēstulēs ieminas kā par jebkuru ceļabiedru, kas brauciena laikā uzņēmies visas rūpes. «Sers Persivals» noteicis tādu un tādu aizbraukšanas dienu; «sers Persivals» nolēmis braukt pa tādu un tādu ceļu. Dažreiz viņa raksta vienkārši «Persivals», bez titula, gan gaužām reti, varbūt katru desmito reizi.

Nemanu, ka viņa ieražas vai uzskati būtu Loru sevišķi ietekmējuši. Morālās pārvērtības, kas parasti pēc kāzām notiek ar jaunu, nepieredzējušu, jūtīgu meiteni, it kā gājušas Lorai secen. Un, stāstīdama par visu interesanto, ko redzējusi, viņa raksta par savām domām un iespaidiem tāpat, kā būtu rakstījusi jebkuram citam, ja ceļotu kopā ar mani, nevis ar laulāto draugu. Ne vārda, kas liecinātu par abu tuvību. Pat ja viņa novēršas no ceļojuma iespaidiem un raksta par turpmāko dzīvi Anglijā, viņa prāto par nākotni kā mana māsa un ietiepīgi nedomā par sevi kā par sera Persivala sievu. Un tomēr nav saklausāma apslēpta gaušanās, kas būtu man brīdinājums, ka viņa laulības dzīvē ir gaužām nelaimīga. Paldies dievam, no viņas vēstulēm šāds bēdīgs secinājums nerodas. Ja salīdzinu Loru, kādu viņu pazinu agrāk, ar to Loru, kuru redzu vēstulēs, es saklausu vienīgi skumju apātiju un vienaldzību un saprotu, ka viņa nav iejutusies sievas lomā. Citiem vārdiem sakot, šais sešos mēnešos esmu saņēmusi vēstules tikai no Loras Fērlijas un ne rindiņas no lēdijas Glaidas.

Tāpat dīvainā kārtā viņa klusē un neraksta ne rindiņas par vīra raksturu un izturēšanos; pēdējās vēstulēs viņa lāgiem ieminas par vīra tuvāko draugu grāfu Fosko, bet tikai ieminas.

Rudens beigās grāfs un grāfiene nezināma iemesla dēļ pēkšņi pārdomājuši un aizbraukuši uz Vīni, nevis uz Romu, kur sers Persivals, dodamies ceļā, bija cerējis abus satikt. Vīnē viņi palikuši līdz pavasarim un tad braukuši uz Tiroli, lai sastaptu jaunlaulātos jau atpakaļceļā. Lora ar prieku raksta par tikšanos ar grāfieni Fosko un apgalvo, ka tēva māsa esot stipri mainījusies uz labo pusi — kļuvusi daudz mierīgāka un saprātīgāka nekā meitas gados, un diez vai es viņu maz pazīšot. Toties par pašu grāfu (kas mani interesē daudz, daudz vairāk nekā grāfiene) Lora izsakās pārmēram skopi. Viņa netiekot īsti gudra ar grāfu un par saviem iespaidiem nerakstīšot, kamēr es pati savām acīm nebūšot viņu redzējusi un man neradīšoties savs viedoklis.

Manuprāt, tas neliecina par labu grāfam. Lora vairāk nekā jebkurš cits viņas gados saglabājusi bērna spēju instinktīvi uztvert, kurš ir draugs, kurš ienaidnieks, un, ja vien nojauta mani neviļ, ka viņas pirmais iespaids par grāfu Fosko nav bijis diez cik glaimojošs, tad es vēl šaubos un īsti neuzticos šim slavenajam svešzemniekam, kamēr neesmu redzējusi viņu vaigu vaigā. Bet bruņosimies ar pacietību; šī nedrošība un vēl daža laba nedrošības sajūta nevar turpināties ilgi. Rīt pat agri vai vēlu visas šaubas tiks izgaisinātas.

Pulkstenis nosita divpadsmit; paskatījusies pa vaļējo logu, es atkal apsēžos, lai aizvērtu šīs lappuses.

Klusa, tveicīga nakts bez mēness. Zvaigznes ir nespodras, un to pašu ir maz. Koki, no visām pusēm aizsegdami skatu, pa gabalu šķiet melni, melni un saauguši cieši kopā kā blīva klints siena. Dzirdu kaut kur tālumā kvarkstam vardes un lielā pulksteņa dunoņas atbalsi vēl ilgi trīsuļojam stingajā klusumā. Diez kāda Blekvoter- parka izskatīsies dienā? Naktī tā man nemaz nepatik.

28. jūnijā

Pētījumu un atklājumu diena — visādā ziņā daudz interesantāka, nekā biju paredzējusi.

Savu apgaitu sāku, protams, ar mājas apskati.

Galvenā ēka celta pārlieku cildinātās karalienes Elizabetes laikā. Apakšstāvā paralēli stiepjas divas milzīgi garas galerijas zemiem griestiem, kuras vēl drūmākas un tumšākas vērš pretīgie dzimtas portreti — ikvienu no tiem es, aci nepamirkšķinot, būtu sadedzinājusi. Istabas virs galerijām tiek turētas puslīdz izremontētas, bet tur reti kāds mitinās. Laipnā saimniecības vadītāja, kas nāca man Ildzi, apsolīja man visas pa kārtai izrādīt un apdomīgi piebilda, ka diez vai tās būšot pienācīgi uzkoptas. Man gan daudz vairāk rūp, vai man pašai brunči un zeķes nav sagriezušās, nekā visi Elizabetes guļamkambari, kādi vien ir šai karaļvalstī, tāpēc es noraidīju šo piedāvājumu, jo man ne prātā nenāca novārtīt savas tīrās drēbes, ložņājot pa augšstāva putekļu un pīšļu valstību. Saimniecības vadītāja bija «gluži tādās pašās domās kā mis» un laikam nosprieda, ka sen nav redzēts tik saprātīgs sievišķis.

Tātad galvenā ēka būtu aprakstīta. Tai abos sānos piebūvēts klāt pa spārnam. Pussagruvušais kreisais spārns (kad tuvojas ēkai) kādreiz bijis patstāvīga ēka un būvēts četrpadsmitajā gadsimtā. Kāds no sera Persivala priekštečiem mātes rados — neatceros un nav arī svarīgi, kurš — taisnā leņķi salaidis to kopā ar galveno ēku jau minētās karalienes Elizabetes laikā. Saimniecības vadītāja vēl zināja stāstīt, ka «vecā spārna» arhitektūru gan no ārpuses, gan iekšpuses lietpratēji vērtējot augstu. Tālākajos pētījumos noskaidrojās, ka šie lietpratēji varējuši novērtēt sera Persivala klasiskās senatnes pieminekli, vispirms pārvarējuši bailes no žurkām, tumsas un pelējuma. Tādēļ es nekavējoties atzinos ceļvedei, ka neko lielu no šiem labirintiem nesaprotu, un ieminējos, vai nevarētu arī šo «veco spārnu» apiet gluži tāpat, kā pirmīt bijām apgājušas Elizabetes guļamkambarus. Saimniecības vadītāja jau pa otram lāgam bija «gluži tādās pašās domās kā mis» un vēlreiz uzmeta man mirkli neslēptā apbrīnā, cik saprātīga esmu.

Tad devāmies uz labo spārnu, kas, lai nobeigtu šo brīnišķo arhitektūras mistrojumu Blekvoterparkas ansamblī, esot uzcelts Džordža Otrā valdīšanas laikā.

Sī ir mājas apdzīvojamā daļa, kas izremontēta un no jauna izgreznotu par godu Lorai. Abas man ierādītās istabas, tāpat arī pārējās labās guļamtelpas, atrodas otrajā slāvā, apakšstāvā iekārtota viesistaba, ēdamistaba, mazā viesistaba, bibliotēka un jauks, mazs buduārs

Lorai — viss skaisti un mūsdienīgi izkrāsots, eleganti un grezni iekārtots. Neviena no telpām nav tik liela un plaša kā pie mums Limridžā, un tomēr te cilvēks var justies mājīgi. Atcerēdamās nostāstus par Blekvoterparku, es šausmīgi baidījos no neērtiem antīkajiem krēsliem, drūmiem krāsainajiem stikliem, appelējušām, sasmakušām drapē- rijām un visām tām drausmonīgajām grabažām, ko ap sevi savāc cilvēki, kuriem nav nojausmas par ērtībām un kuriem nerūp arī draugu ērtības, Ar neizsakāmu atvieglojumu vēroju, ka deviņpadsmitais gadsimts ielauzies šai svešajā namā, kur es mitināšos, un izmēzis no ikdienas dzīves netīros «vecos labos laikus».

Tā bezdarbībā pagāja rīts — gan staigājot pa apakšstāva istabām, gan apskatot starp abiem spārniem izvietoto lielo laukumu, kuru no priekšpuses ieskauj augstas dzelzs margas un vārti. Laukuma vidū ir liels, apaļš zivju diķis ar akmens malām un pelēku alegorisku briesmoni vidū. Dīķis mudž no zelta un sudraba zivtiņām, to apjož plata velēnu josta, mīksta, mīksta, pa tādu es vēl nebiju staigājusi. Tur ēnas pusē es jauki noslaistījos līdz pat brokastlaikam, tad paņēmu lielo salmu platmali un siltajā, piemīlīgajā saulītē devos uz savu roku apskatīt parku.

Izrādijās, ka mans vakarējais iespaids bijis pareizs — Blekvoterā ir pārāk daudz koku. Tie pilnīgi aizsedz māju. Lielākā daļa kociņu stādīti nesen un pārāk cieši cits pie cita. Diez vai te nav notikusi nesaudzīga koku izciršana vēl pirms sera Persivala un vai nākamais īpašnieks, daudz negudrodams, aizkaitinājumā nav sācis stādīt jebkurā brīvā vietā. Apskatījusi mājas priekšu, pa kreisi pamanīju puķu dārzu un devos turp palūkot, kas atklāsies tur.

Piegājusi tuvāk, redzēju, ka dārzs ir mazs, aizlaists un nekopts. Pagāju tam garām, pavēru mazos žoga vārtiņus un nokļuvu egļu jaunaudzē.

Skaisti izveidota līkloču taka aizveda mani dziļoksnī, un kā jau ziemeļniece es drīz vien nopratu, ka tuvojos smilšainam, ar viršiem noaugušam klajumam. Varbūt pusjūdzi biju tā nogājusi, kad taka spēji nogriezās, koki izbeidzās un es piepeši attapos, ka stāvu plaša līdzenuma malā un raugos lejup uz Blekvoteras ezeru, no kura arī cēlies muižas nosaukums.

Tas bija nolaidens smilšu klajš, tikai dažviet, kā spītējot šai vienmuļībai, pacēlās pa viršu čemiem apaugušam pauguriņam. Kādreiz ezers acīmredzot bija atradies arī tai vietā, kur es patlaban stāvēju, bet tad mazpa- mazām izsīcis un izžuvis, un tagad no tā bija atlikusi labi ja trešā daja. Es vēroju šos klusos stāvošos ūdeņus kādu ceturtdaljūdzi lejāk ieplakā, kuru nelieli uzkalniņi, sapinušies meldri un niedres sadalīja peļķēs un dīķos. Pretējā krastā skatu atkal aizsedza koku biežņa, kas meta savas melnās ēnas lēnajā, seklajā ūdenī. Ejot lejā tuvāk ezeram, vēroju, ka tālāk zeme ir mitra un purvaina, noaugusi ar kuplu zāli un nīkulīgiem vītoliem. Smilšu klajuma pusē, kur spīdēja saule, ūdens bija diezgan dzidrs, pretējā krastā, kur tālāk sniedzās dumbrainā ķrasta ēna un tam pāri nokārušos koku samezglotā, kuplā zarotne, tas izskatījās melns un smirdošs. Vardes kvark- stēja, ūdensžurkas slīdēja pa ēnaino ūdeni kā dzīvas ēnas. Piegājusi tuvāk staignajam krastam, ieraudzīju pa pusei ūdenī iegrimušu apgāztu vecu, satrunējušu laivu; vārs saules stars, izspraucies cauri brikšņiem, trīsēja u2 laivas sausās malas, kur fantastiski saritinājusies un aizdomīgi mierīga gozējās čūska. Kur vien metu acis, visur pretī dvesa tā pati drūmā vientulība un iznīcība; vasaras debesu līksmais gaišums augšā pāri šim savā vaļā pamestajam dabas klēpim it kā vērta vēl mokošāku gan tukšuma sajūtu, gan grūtsirdību. Pagriezos un devos atpakaļ pa to pašu pauguraino viršu klaju, mazliet gan nogriezdamās sāņus uz noplukušo veco koka šķūni egļu jaunaudzes malā, kurš līdz tam man bija šķitis mazsvarīgs plašajā, pirmatnējā ezera panorāmā.

Piegājusi tuvāk, redzēju, ka šķūnī kādreiz glabātas laivas un acīmredzot vēlāk mēģināts pārtaisīt to par lapeni, noliekot iekšā egļu dēļu solu, dažus ķeblīšus ūn galdu. Iegāju un uz brīdi apsēdos atvilkt elpu.

īsu brīdi pasēdējusi, es atskārtu, ka mana straujā elpa tā ērmoti atbalsojas kaut kur zemāk. Vērīgi ieklausījos: kāds it kā elpoja klusu, bieži un nevienmērigi, Un skaņa likās nākam tieši no solapakšas. Man ir dzelzs nervi, taču šoreiz es bailēs pielēcu kājās, uzsaucu, nesaņēmu atbildi, sadūšojos un paskatījos zem sola.

Tur, ierāvies pašā attālākajā kaktiņā, gulēja mana pārbīļa nelaimīgais iegansts noplukuša suņa izskatā — melnbalts spaniels. Nabags vārgi iesmilkstējās, kad paskatī

jos un uzsaucu, bet kustēties nepakustējās. Pavilku solu nost un aplūkoju šuneli tuvāk. Nabaga šuneja acis ātri kļuva blāvas, un uz spīdīgajiem baltajiem sāniem sārtoja asinis. Vājas, nevarīgas, mēmas radības nelaime laikam ir pati bēdīgākā no šīspasaules drūmajām ainām. Paņēmu nabaga šuneli klēpī, cik vien saudzīgi varēdama, tā ka viņš gulēja tikpat kā šūpaļtīklā, jo apņēmu tam apkārt vēl svārku priekšu. Tā es nesu nabaga radībiņu mājās, cik saudzīgi un naski vien varēju.

Priekšnamā neviena nemanījusi, devos tūlīt uz savu istabu, uz veca lakata saklāju sunim guļvietu un paraustīju zvanu. Atnāca neiedomājami tukla un ražena istabene, turklāt tik aizkustinoši stulba, ka būtu izvedusi no pacietības pat svēto. Meitenes platais, trulais ģīmis tik tiešām izplūda smaidā, ieraugot uz grīdas ievainoto radījumu.

—   Par ko jums nāk smiekli? — es noprasīju tik bargi, it kā tā būtu mana kalpone. — Vai zināt, kam tas suns pieder?

—   Nē, mis, nudien nezinu — Viņa apklusa un palūkojās uz spaniela asiņaino sānu. Pēkšņi pār meiteni nāca apskaidrība, un gaužām apmierināta, stulbi ķiķinādama, viņa rādīja uz pušumu. — Tas ir Bakstera pirksts, citādi nebūs!

Biju tā apskaitusies, ka daudz netrūka un es būtu viņu ieplaukājusi.

—    Baksters? — es noprasīju, — Kas ir šis necilvēks, kuru jūs saucat par Baksteru?

Meitietis jau atkal smaidīja un šoreiz vēl saulaināk.

—    Ak tu tētīt! Baksters ir mežsargs un, tiklīdz mana svešu suni vazājamies apkārt, tūlīt šauj nost. Tas ir viņa pienākums, mis. Šis jau laikam nebūs dzīvotājs. Re, kur lode gājusi iekšā! Tas ir Bakstera pirksts, kad es jums saku, Bakstera pirksts, mis, un Bakstera pienākums.

Man ienāca prātā grēcīga doma: kaut šis Baksters būtu nokniebis to stulbo meitieti, nevis suni. Redzēdama, ka viss velti, ka šī neglābjamā dumiķe nebūs tā, kas man palīdzēs atvieglināt nabaga dieva radības ciešanas, liku, lai viņa nodod sveicienu saimniecības vadītājai un paaicina to šurp. Viņa izgāja ar to pašu plato smaidu. Vērdama ciet durvis, viņa vēl klusītēm nopurpināja:

—    Bakstera pirksts un Bakstera pienākums, citādi nebūs.

Saimniecības vadītāja, kaut cik skolota un attapīga būdama, vēl uznesa mazliet piena un silta ūdens. Ieraugot suni, viņa nobālēja un pakāpās soli atpakaļ.

—    Apžēliņ! — viņa iekliedzās. — Tas taču misis Keterikas suns.

—    Kā jūs teicāt? — Es stāvēju kā ar āmuru pa pieri dabūjusi.

—    Misis Keterikas suns. Jūs, mis Helkūma, laikam esat pazīstama ar misis Keteriku?

—    Nē. Bet esmu par viņu dzirdējusi. Vai viņa dzīvo šeit? Vai viņa dabūjusi kādu ziņu no meitas?

—    Nē, mis Helkūma. Pati bija atnākusi apklaušināties,

—    Kad?

—    Nupat vakar. Kāds esot viņai stāstījis, ka šai pusē manīta svešiniece, pēc apraksta ļoti līdzīga viņas meitai. Mūsu ausīs gan nekas nav nācis, ciematā ari neviens nezināja sacīt, kad aizsūtīju apjautāties, paklausīdama misis Keterikas lūgumam. Viņa nudien bija paņēmusi līdzi šo nabaga mazo plušķi, pati redzēju, kā tas aiztipināja viņai nopakaļis. Nabadziņš būs jaunaudzē apalojies un tur arī dabūjis lodi ribās. Kur jūs, mis Helkūma, viņu uzgājāt?

—    Vecajā šķūnīti pie ezera.

—    Jā, tur jaunaudze beidzas, nabadziņš, jādomā, aizvilcies līdz tuvākajai paspārnei, lai tur nomirtu. Tā suņi mēdz darīt. Apslapiniet tam lūpas ar pienu, mis Helkūma, es tikmēr apmazgāšu brūci. Baidos, ka būs jau par vēlu. Un tomēr pamēģināsim.

Misis Keterika! Šis vārds vēl arvien skanēja man ausīs, it kā saimniecības vadītāja man par pārsteigumu būtu izrunājusi to nupat. Kamēr par abām apkopām suni, man ienāca prātā Voltera Hārtraita brīdinājums: «Ja kādreiz jums vēl gadās sastapt Annu Keteriku, tad nepalaidiet to garām tik viegli kā es.» Atrazdama šo ievainoto spa- nielu, uzzinu, ka misis Keterika ir iegriezusies Blekvoterparkā, un šis fakts savukārt var aizvest krietni tālāk. Es nolēmu nelaist garām izdevību un lūkot kaut ko izdibināt.

—    Jūs teicāt, ka misis Keterika dzīvo tepat tuvumā? — es jautāju.

—    Nē, mīļā, nē! — saimniecības vadītāja atbildēja. — Viņa dzīvo Velmingemā, grāfistes viņā malā — vismaz savas divdesmit piecas jūdzes no šejienes.

—    Jūs droši vien sen jau pazīstat misis Keteriku?

—    Nē, nemaz, mis Helkūma, vakar redzēju pirmoreiz. Protams, biju par viņu dzirdējusi, sers Persivals esot bijis lik laipns un palīdzējis ievietot viņas bērnu patversmē. Misis Keterika ir diezgan neparasts, bet pēc skata ļoti cienījams cilvēks. Likās pagalam izsista no sliedēm, uzzina jusi, ka baumām nav pamata, vismaz neviens no mums nebija dzirdējis, ka viņas meita būtu manīta šai pusē.

—    Interesanti gan, — es turpināju, cenzdamās vilkt sarunu garumā. — Kaut es būtu atbraukusi agrāk, tad mēs vakar būtu redzējušās. Vai viņa bija braukusi uz ilgāku laiku?

—    Jā, — saimniecības vadītāja atbildēja, — kādu laiku viņa uzkavējās. Un droši vien būtu palikusi vēl ilgāk, ja mani nepasauktu prom parunāt ar svešu džentlmeni — džentlmeni, kas bija ieradies apvaicāties, kad mēs gaidām seru Persivalu atpakaļ. Misis Keterika piecēlās un tūlīt gāja projām, padzirdējuši, kādā nolūkā ciemiņš nācis. Šķiroties vēl piekodināja neteikt seram Persivalam, ka viņa te bijusi. Man likās savādi, ka var prasīt kaut ko tādu no cilvēka, kuram šai namā tik atbildīgs postenis.

Arī man likās savādi. Sers Persivals Limridžā nudien bija mani pārliecinājis, ka viņš lieliski saprotas ar misis Keteriku. Ja tā būtu, kāpēc tad viņa piekodinājusi, lai seram Persivalam nebilst ne vārda, ka viņa te bijusi?

Manidama, ka saimniecības vadītāja gaida, lai izsaku savas domas par misis Keterikas dīvainajiem atvadu vārdiem, es teicu:

—    Viņa droši vien negribēja lieku reizi satraukt seru Persivalu, ar savu apciemojumu atgādinādama, ka pazudusī meita vēl nav atrasta. Vai viņa daudz runāja par meitu?

—    Tikpat kā nemaz, — saimniecības vadītāja atbildēja. — Viņa lielākoties runāja par seru Persivalu un sīki un smalki izprašņāja, kādas zemes viņš izbraukājis un kāda liekoties jaunā kundze. Šķita vairāk saīgusi un apmulsusi nekā nobēdājusies, ka viņai nav izdevies atrast meitu šai pusē. Atceros viņas pēdējos vārdus: «Diezgan meklēts, diezgan, kundze, es viņu uzskatu par zudušu.» Un tūlīt viņa atkal sāka prašņāt par lēdiju Glaidu — vai viņ^a glīta, laipna, piemīlīga, veselīga, jauna? Ak mīļā! Es domāju, kad tas reiz beigsies. Redziet, mis Helkūma! Viņa ciešanas jau ir galā!

Šunelis bija nobeidzies. Klusiņām iesmilkstējies, tas uz mirkli bija sarāvies krampjos, tieši tobrīd, kad saimniecības vadītāja izrunāja pēdējos vārdus «piemīlīga, veselīga, jauna». Tas bija noticis tik biedinoši spēji — viens mirklis, un nabaga radījums jau gulēja bez dzīvības.

Pulksten astoņos

Tikko piecēlos no pusdiengalda, pie kura biju sēdējusi gluži viena. Saulriets sārti gailē kuplajā lapotnē, kas redzama pa logu, un es atkal šķirstu dienasgrāmatu, lai kaut cik nomierinātos, tādā nepacietībā gaidīdama pār- rodamies ceļiniekus. Pēc maniem aprēķiniem, viņiem jau vajadzēja būt klāt. Cik rāms un vientuļš ir šis nams miegainajā vakara klusumā! Ak mūžs! Cik ilgi vēl jāgaida, lidz izdzirdēšu piebraucam karieti un metīšos Loras apkampienos?

Nabaga šunelis! Pati pirmā diena Blekvoterparkā man saistīta ar nāvi, lai arī tas bija tikai noklīdis suns.

Velmingema … Pāršķirstot šīs intīmās lappuses, atceros, ka tā sauc pilsētiņu, kur dzīvo misis Keterika. Viņas vēstulite ir vēl pie manis, atbilde uz zīmīti, kuru sers Persivals man piespieda uzrakstīt, lai izprašņātu par viņas nelaimīgo meitu. Tuvākajās dienās, tiklīdz patrāpīsies piemērots brīdis, es ņemšu šo vēstuli vizītkartes vietā, iepazīšos ar misis Keteriku un pati sarunā centīšos kaut ko izdibināt. Es nesaprotu, kāpēc viņa negrib, lai sers Persivals uzzinātu, ka viņa šeit bijusi, un, galu galā, es nemaz neesmu tik pārliecināta, kā apgalvo saimniecības vadītāja, ka viņas meita Anna šai pusē nav manīta. Diez ko šajā kritiskajā brīdī teiktu Volters Hārtraits? Nabaga lādzīgais Hārtraits! Man jau sāk pietrūkt viņa godīgā padoma un stingrā pleca.

Es kaut ko dzirdēju, pavisam droši. Vai lejā nenodu- nēja soļi? Jā! Es dzirdu pakavu klaboņu, dzirdu riteņu rīboņu . .,

II

1. jūlijā

Pārbraucēju saceltā kņada jau bija rimusi. Kopš ceļotāju pārrašanās bija apritējušas divas dienas, un ar šīm

divām dienām pietika, lai mūsu jaunā dzive Blekvoterparkā ieietu ierastajā gultnē. Un atkal varu uz brītiņu mierīgi apsēsties pie dienasgrāmatas un turpināt savus ierakstus.

Laikam jāsāk ar dīvaino vērojumu kopš Loras atgriešanās.

Kad ģimenes locekļi vai tuvi draugi šķiras, viens aizbrauc uz ārzemēm, otrs paliek mājās, šī rada vai drauga pārbraukšana vienmēr nostāda mājās palikušo radu vai draugu it kā zaudētāja lomā, abiem sastopoties. Pēkšņi saskaroties ar jaunajiem uzskatiem un jaunajiem paradumiem, kas apgūti ar tādu dedzību, un salīdzinot tos ar vecajiem uzskatiem un vecajiem paradumiem, kas neviļus saglabāti, pirmajā brīdī var likties, ka starp šiem tuvajiem radiem un draugiem nav vairs agrākās sirsnības, piepeši pretī dveš saltums, kuru neviens nav gaidījis un ari nespēj apvaldīt. Kad pirmais tikšanās prieks bija sa

placis, kad mēs rokrokā ar Loru bijām apsēdušās, lai atgūtos un nomierinātos, pirms spējam runāt, es tūlīt sajutu šo saltumu un redzēju, ka arī viņa to jūt. Tas daļēji jau ir izkliedēts, kad esam atgriezušās pie senajām ieražām, un droši vien drīzumā izzudīs pavisam. Bet tas katrā ziņā noteica pirmos iespaidus pēc Loras atgriešanās, un tieši tāpēc es šeit ieminos par šo atsvešinātības jjajūtu.

Viņa pārliecinājās, ka esmu tā pati Mariona, bet es savukārt pārliecinājos, ka viņa ir pārvērtusies.

Pārvērtusies ir āriene un vienā ziņā arī raksturs. Es nevaru tieši apgalvot, ka viņa nav vairs tik skaista kā agrāk, varu tikai apgalvot, ka viņa nav vairs tik skaista manās acīs.

Citi, kas neskatās uz viņu ar manām acīm un ar manām atmiņām, varbūt domā, ka viņa kļuvusi vēl skaistāka. Viņas seja kļuvusi sārtāka, apaļāka, vaibsti noteiktāki, stāja stingrāka, kustības drošākas un dabiskākas nekā meitas gados. Bet, kad skatos uz viņu, pietrūkst kaut kā tāda, kas piemita dzīvespriecīgajai Lorai Fērlijai un ko es nekādi nespēju atrast lēdijā Glaidā. Agrāk viņas sejā bija svaigums, liegums, mūžam mainīgais un tomēr mūžam nemainīgais maigais skaistums, kura burvība nav vārdos izsakāma un, kā nabaga Hārtraits bieži mēdza teikt, nav arī krāsās attēlojama. Šīs burvības vairs nav. Man šķita, ka redzu uz brīdi atplaiksnām vāru atblāzmu, kad viņa nobālēja, satraukta par mūsu pēkšņo satikšanos atbraukšanas dienas vakarā, bet vēlāk to vairs nekad nemanīju. Neviena viņas vēstule nebija sagatavojusi mani šādām pārmaiņām. Gluži otrādi, tās bija vedinājušas uz domām, ka vismaz ārēji viņa pēc laulībām nebūs pārvērtusies Varbūt aplam esmu lasījusi šīs vēstules un šobrīd tikpat aplam lasu viņas sejā? Nav svarīgi! Vai nu šai pusgadā viņas skaistums ir nobālējis vai uzplaucis, šīs šķiršanās dēļ viņa man kļuvusi vēl dārgāka, un tas katrā ziņā ir viens labums no šīm laulībām!

Otrā pārvērtība — rakstura pārvērtība mani nepārsteidza, jo biju uz to jau sagatavojusies, spriežot pēc vēstuļu toņa. Tagad, kad viņa atkal ir mājās, viņa par savu laulības dzīvi runā tikpat izvairīgi kā visus šos sešus mēnešus, kad varējām sazināties tikai rakstiski. Jau pēc pirmā mēģinājuma pievērsties šai aizliegtajai tēmai viņa ar plaukstu aizklāja man muti ar tādu skatienu un žestu, kas lika ar aizkustinājumu, gandrīz ar sāpēm atcerēties viņas bērnibu ur aizgājušās gaišās dienas, kad mums nebija nekādu noslēpumu.

— Kad vien abas paliksim divatā, Marion, — viņa sacīja, — mums būs priecīgāk un jautrāk, ja mēs samierināsimies ar manu laulību un runāsim un domāsim par to pēc iespējas mazāk. Es tev, mīļā, neslēptu itin neko, — viņa turpināja, satraukumā atsprādzēdama un aizsprādzēdama manu jostu, — ja varētu runāt tikai par sevi. Bet tad ir jārunā arī par manu vīru, un, ja nu esmu viņam pielaulāta, laikam saprātīgāk būs izvairīties no šādām runām gan viņa, gan tevis, gan manis pašas labad. Es negribu teikt, ka šādas runas apbēdinātu tevi vai mani, es nekādā ziņā nevēlos, lai tu tā domātu. Bet… man tā gribas justies laimīgai, kad atkal esam kopā, un gribas, lai arī tu justos tikpat laimīga… — Pēkšņi viņa aprāvās pusvārdā, pārlaida acis istabai, manai istabai, kur mēs sarunājāmies. — Ak! — viņa iekliedzās, priekā sasizdama plaukstas. — Vēl viena sastapšanās ar senu draugu! Tava etažere, Mariona .. . mazā, mī|ā, vecā, apbružātā zīda koksnes etažere … Kā es priecājos, ka esi atvedusi to līdzi no Limridžas! Un tas šausmīgais, smagais vīriešu lietussargs, kuru tu vienmēr ņēmi līdzi pastaigā, kad bija lietus! Bet pats galvenais tomēr ir šīs mīļās, noslēpumainās, gudrās acis, kas atkal raugās manī! Sai istabā es jūtos gluži kā mājās. Ko mēs varam darīt, lai tā vēl vairāk atgādinātu mājas? Tēva portretu es turēšu tavā istabā, nevis savējā un visus no Limridžas atvestos mazos dārgumus glabāšu te … un mēs diendienā stundām ilgi sēdēsim te, šais četrās draudzīgajās sienās. Ak, Marion! — viņa teica, pēkšņi nomezdamās uz mazā soliņa man pie kājām un domīgi vērdamās manī. — Apsoli, ka tu nekad neprecēsies un nekad nepametīsi mani. Ir egoistiski tā runāt, bet daudz labāk ir palikt neprecētai… ja vien … ja vien stipri neiemīli savu vīru … Bet tu taču nevienu citu ne- iemīlēsi tā kā mani, vai ne? — Viņa atkal apklusa, salika manas rokas krusteniski un piespieda vaigu pie tām. — Vai pēdējā laikā esi rakstījusi daudz vēstuļu un saņēmusi daudz atbilžu? — viņa jautāja zemā, pēkšņi pārvērstā balsī. Es sapratu, ko viņa ar to grib jautāt, bet neuzdrīkstējos skubināt viņu uz šādām runām. — Vai no viņa nav nekādu ziņu? — Lora neatlaidās un, it kā izlūgdamās piedošanu par savu pārdrošību, skūpstīja manas rokas, uz kurām vēl joprojām atdusējās viņas galva.

— Vai viņš ir vesels un laimīgs, kā viņam veicas darbs? Vai viņš ir jau atguvies … un aizmirsis mani?

Viņai nevajadzēja tā jautāt. Vajadzēja atcerēties pašas apņemšanos torīt, kad sers Persivals paziņoja, ka saderināšanos neatsauks, un kad viņa atdeva man uz visiem laikiem albumiņu ar Hārtraita zīmējumiem. Bet ak vai! Kur ir tāds nekļūdīgs cilvēks, kuram dažkārt nepietrūktu gribasspēka turēt vārdu un nepiekāpties? Kur ir tāda sieviete, kas spētu izraut no savas sirds patiesi iemīlēta cilvēka tēlu? Grāmatās lasām, ka šādi pardabiski radījumi ir dzīvojuši, bet ko šīm grāmatām atbild mūsu pašu pieredze?

Es necentos viņu pārliecināt, varbūt tāpēc, ka es tik tiešām pratu novērtēt šo drosmīgo vaļsirdību un apzinājos, ka cita to neuzticētu pat sirdsdraudzenei, varbūt tāpēc, ka ar sirdi jutu un sapratu, ka es būtu jautājusi

tāpat un domājusi tāpat. Godīgi atzinos, ka pēdējā laikā neesmu viņam rakstījusi un neesmu arī neko par viņu dzirdējusi, un tad pievērsos mazāk bīstamām tēmām.

Mani ļoti skumdināja šī saruna — pirmā atklātā saruna pēc Loras pārbraukšanas. Pārmaiņas, kas radušās mūsu attiecībās pēc viņas laulībām, pirmoreiz mūžā šķirdamas mūs ar kaut kādu aizliegtu tēmu; grūtsirdīgā pārliecība, ka viņa nevēlas atzīties, ka pietrūkst sirds siltuma, jūtu saskaņas ar vīru; mokošā apziņa, ka vēl arvien dziļ- dziļi viņas sirdī ir (lai cik naivi, lai cik nepelnīti) šīs visu ārdošās, nesaraujamās saites, — šie atklājumi skumdinātu jebkuru citu sievieti, kas būtu viņai tā pieķērusies un tā justu līdzi kā es.

Ir tikai viens mierinājums, kad domas tik skumjas, un šo mierinājumu es meklēju un arī atradu. Viņas pievilcība un maigums, spēja pieķerties ar visu sirdi, bezgala sievišķā burvība, ar kuru viņa ikvienam kļuvusi par acuraugu un iepriecinājumu, — tas viss bija atgriezies reizē ar pašu Loru. Par citiem iespaidiem es gan brīžiem tā kā šaubos. Par šo vienu — pašu galveno, pašu labāko — es pārliecinos ar katru brīdi vairāk un vairāk.

Bet tagad pievērsīsimies Loras ceļabiedriem. Vispirms manu uzmanību saista laulātais draugs. Vai esmu manījusi kādus pavērsienus serā Persivala pēc viņa atgriešanās, lai es būtu pai viņu labākās domās?

Diez vai var tā teikt. Acīmredzot pēc atgriešanās viņu piemeklējušas sīkas nepatikšanas un sarežģījumi, un nav cilvēka, kurš šādos apstākļos parādītu sevi no vislabākās puses. Šķiet, viņš kļuvis kalsnāks nekā pirms aizbraukšanas no Anglijas. Smagais klepus un nepatīkamā neiecietība katrā ziņā vēl vairāk manāma. Viņš vairs neizturas, vismaz pret mani, tik vēlīgi kā senāk. Pārbraukšanas vakarā viņš nesasveicinājās ar mani tik ceremoniāli up pieklājīgi kā agrāk — nekādu laipnu apsveikuma runu, ne miņas no īpaša iepriecinājuma, ieraugot mani, — nekā, tikai ašs rokas spiediens un strupi vārdi: «Sveicināta, mis Helkūma! Prieks jūs atkal redzēt!» Viņš pret mani izturējās tā, it kā es būtu kāds nedzīvs Blekvoter- parkas priekšmets, kuru ieraugot īstajā vietā viņš jūtas apmierināts un tad vairs neceļ par to ne ausu.

Vīriešu raksturs parasti vislabāk izpaužas savās mājās, ārpus kurām viņi cenšas to mazliet apvaldīt; sers Persivals jau paguvis izrādīt savu slimīgo tieksmi, kuru līdz tam vismaz es nebiju manījusi: katram sīkumam vajag kārtīgi stāvēt savā vietā. Ja es bibliotēkā paņemu grāmatu un atstāju to uz galda, viņš seko man un noliek to atpakaļ. Ja pieceļos no krēsla un atstāju to tur, kur biju sēdējusi, viņš kārtīgi atliek to atpakaļ pie sienas. Viņš paceļ no paklāja nejauši nobirušu ziedlapiņu un purpina pie sevis tik īgni, it kā tās būtu karstas ogles, kas izdedzinājušās paklājā caurumu; tiklīdz galda- drānā mana kroku vai nazis nav nolikts uz pusdienu galda īstajā vietā, viņš nikni klūp virsū sulaiņiem, it kā tie būtu viņu personīgi aizvainojuši,

Jau ieminējos par sīkajām nepatikšanām, kas likās viņu kaitinām kopš atbraukšanas dienas. Ar tam varbūt arī lielā mērā izskaidrojama nepatīkamā pārvērtība, kuru es vēroju viņā. Mēģinu sev iestāstīt, ka tā arī ir, jo ļoti negribas sevi sarūgtināt un zaudēt cerības. Pēc ilgas prombūtnes ikvienam būtu smagi spert kāju pār sava nama slieksni, kur tevi gaida nepatikšanas, un sers Persivals šo grūto soli spēra manā acu priekšā.

Tai vakarā saimniecības vadītāja iznāca man līdzi vestibilā sagaidīt kungu, jauno kundzi un viņu viesus. Viņu ieraudzījis, sers Persivals tūlīt apvaicājās, vai pēdējās dienās kāds nav iegriezies. Saimniecības vadītāja iebil- dās, kā jau bija iebildusies man, par svešo džentlmeni, kas apjautājies, kad pārradīšoties kungs. Sers Persivals tūlīt noprasīja, kā sauc džentlmeni. Vārds nav ticis minēts. Kadā nolūkā nācis? Arī tas nav minēts. Kāds viņš izskatījies? Saimniecības vadītāja mēģināja atcerēties, taču nebija manījusi neko īpašu, lai kungs pēc apraksta varētu pazīt šo bezvārda ciemiņu. Sers Persivals sarauca pieri, dusmigi piecirta kāju un iegāja iekšā, nelikdamies zinis ne par vienu. Grūti pateikt, kāpēc šāds nieks viņu tā aizkaitināja, bet aizkaitināts viņš bija ne pa jokam, tas nu bija skaidri redzams.

Varbūt labāk būs, ja es atturēšos no kategoriskiem spriedumiem par viņa manierēm, runas veidu un izturēšanos paša mājās, kamēr viņš nav ticis vaļā no bažām, vienalga, kādas tās būtu, kuras viņu tobrīd slepus tirdīja. Pāršķiršu lappusi un pagaidām atstāšu Loras laulāto draugu mierā.

Tagad pienākusi kārta abiem viesiem — grāfam un grāfienei Fosko. Vispirms aprakstīšu grāfieni, lai drīzāk tiktu no šīs sievietes vaļā. •

Lorai nudien nevarēja pārmest, ka viņa būtu pārspīlējusi, rakstīdama man, ka tiekoties es krustmāti vairs nepazītu. Nekad vēl nebiju redzējusi, ka laulības dzīve tā pārvērš sievieti, kā tas bija noticis ar grāfieni Fosko.

Kad viņa vēl saucās Eleonora Fērlija (trīsdesmit septītajā mūža gadā), viņa nemitīgi gvelza niekus un nemitīgi gandēja dzīvi nabaga vīriešiem ar sīkiem untumiem un šantāžu, ar kādu nereti iedomīga un dumja sieviete apved ap stūri gaužām pacietīgo vīriešu dzimumu. Kļuvusi grāfiene Fosko (četrdesmit trešajā mūža gadā), viņa varēja stundām ilgi sēdēt un nebilst ne pušplēsta vārdiņa, it kā nemaz nebūtu dzīvs cilvēks. Bezjēdzīgi smieklīgās sprogas, kas nokarājās pār abiem vaigiem, tagad pārvērtušās īsās, stīvās, mazās cirtiņās, kādas redzamas vienīgi

senlaiku parūkās. Galvā viņai ir aube, un pirmoreiz pa visiem šiem gadiem, kopš vien atceros, viņa izskatās pēc labāko aprindu sievietes. Neviens (par viņas viru, protams, nerunājot) nemanītu viņā to, ko agrāk saskatīja katrs, — es runāju par sievietes skeleta struktūru virs atslēgas kaula un lāpstiņām. Ģērbusies melnā vai pelēkā tērpā ar augstu, stāvu apkakli, apģērbā, par kādu meitas gados viņa būtu ņirgājusies vai šausminājusies, kāds nu kuro reizi garastāvoklis, viņa klusi sēž kaut kur savā nodabā; kaulainie, baltie pirksti (tik kaulaini, ka ādas poras izskatās krītainas) nemitīgi ap kaut ko knibinās — vai nu darbojas ar apnicīgu šuvekli, vai ari tin cigareti pēc cigaretes, kad grāfam sevišķi iekārojies dūma. Tais retajos mirkļos, kad saltās, zilās acis novēršas no darba, tās parasti uzmeklē laulāto draugu ar mēmu pazemīgu jautājumu, kādu esam paraduši lasīt uzticama suņa acīs. Vienīgais, kas liecināja, ka zem šīs ledainās atturības tomēr vēl patvēries kāds iekšējs siltums, tā bija greizsirdība, kas izlauzās vienu vai divas reizes, ne vairāk, — apvaldīta zvēriska greizsirdība pret jebkuru no mājas iemītniecēm (pat pret istabenēm), ar kuru grāfs pārmij pa vārdam vai kurai tikai uzmet aci bez īpaša nolūka. Ja šo sīkumu neliekam vērā, jāsaka — rīts vai vakars, diena vai nakts, istabā vai laukā, labā vai sliktā laikā, viņa ir auksta kā statuja un tikpat necaurredzama kā akmens, no kura šī statuja veidota. Vispārības labad šī necerētā pārvērtība katrā ziņā ir solis uz labo pusi, jo tagad viņa ir pieklājīga, klusa, neuzplijīga sieviete, kas nekad nemaisās pa kājām. Kāda viņa ir kļuvusi savā dziļākajā būtībā — labāka vai sliktāka —, tas ir cits jautājums. Dažu reizi esmu pamanījusi viņas sakniebtajās lūpās pēkšņi pārvēršamies vaibstus un rāmajā balsī saklausījusi jaunas notis, kas vedināt vedina uz domām, ka pašreizējā nomāktība slēpj bīstamas rakstura izpausmes, kurām viņa kādreiz mēdza ļaut pilnu vaļu. Iespējams, ka es dziļi maldos, tā domādama. Man tomēr šķiet, ka es nebūšu kļūdījusies. Dzīvosim — redzēsim.

Un pestelis, kas pastrādājis tādus brīnumdarbus, — svešzemnieks, kas pratis izdresēt šo kādreiz niķu un stiķu pilno anglieti tā, ka pat radi to vairs nepazīst, — pats grāfs? Ko lai saka par grafu?

īsi sakot, viņš arī izskatās pēc tāda, kas spēj saņemt grožos kuru katru. Ja viņš būtu apprecējis nevis sievieti, bet tīģerieni, viņš piejaucētu arī to. Ja viņš būtu apprecējis mani, es viņam tāpat tītu cigaretes, tāpat turētu muti ciet, tiklīdz viņš uzmestu man aci, kā viņa laulātā draudzene tur savējo.

Es gandrīz baidos atzīties pat šim mēmajam papīram. Šis cilvēks ir pamodinājis manu interesi, savaldzinājis mani, novedis mani tik tālu, ka iepaticies man. Divās īsās dienās viņš iekarojis manu labvēlību un cieņu, un, kā viņš šo burvestību pastrādājis, tas iet pāri manai saprašanai

Es brīnos un nevaru vien nobrīnīties: tiklīdz viņu iedomājos, viņš skaidri nostājas man acu priekšā — daudz skaidrāk nekā sers Persivals vai misters Fērlijs, vai Volters Hārtraits, vai kāds cits tālumā. Vienīgais izņēmums ir pati Lora! Es dzirdu viņa balsi, it kā viņš būtu runājis šo pašu brīdi. Atceros katru vakar teikto vārdu, it kā es to nule dzirdētu. Kā lai viņu aprakstu? Viņa ārienē, apģērbā un manierēs ir tādas savdabības, par kurām es bez žēlastības būtu zobojusies, ja tas nebūtu viņš, bet kāds cits. Kāpēc gan šoreiz nespēju zākāties par tām, kāpēc nespēju izsmiet viņu?

Vispirms jau viņš ir neiedomājami resns. Līdz tam es vienmēr biju jutusi īpašu nepatiku pret pilnīgiem cilvēkiem. Esmu vienmēr apšaubījusi izplatīto uzskatu, it kā šādi resnu|i pēc savas dabas esot lāga dvēseles, jo tad jau iznāk, ka tikai mīkstsirdīgie spēj apvelties miesās, it kā tās pāris liekās mārciņas tieši un labdabīgi noskaņotu omu, tiklīdz uz kauliem nosēstas šie tauki. Es katrreiz esmu apgāzusi abus šos bezjēdzīgos apgalvojumus, minēdama tuklus cilvēkus, kas ir tikpat zemiski, ļauni un nežēlīgi kā viņu kārnie un nešpetnie laikabiedri. Es jautāju: vai Henrijs Astotais [2] bija lāga vīrs? Vai pāvests Aleksandrs Sestais [3] bija labs cilvēks? Vai tie abi slepkav- nieki misters un misis Maningi nebija aplam izblīduši? Kurš gan nezina, ka noīrētās zīdītājas ar savām koka sirdīm jau kļuvušas leģendāras visā Anglijā, un diez vai daudzas angļu meičas miesas kuplumā var stāties tām

blakus? Un tādu piemēru ir bez jēgas — mūsdienās un senos laikos, mūsu pašu zemē un ārzemēs, augstas un zemas kārtas ļaudis. Ne par sprīdi neatkāpjoties no šī rimtā viedokļa, tomēr jāatzīst, ka, lai ari tukluma ziņā grāfs Fosko līdzīgs Henrijam As'otajam, viņš taču vienā dienā iemantoja manu labvēlību kurai par šķērsli nebija pat viņa šķebīgais tuklums. Zili brīnumi!

Vai tā būtu viņa seja, kas runā viņam par labu?

Droši vien seja. Vispārējos vilcienos viņš ir apbrīnojami līdzīgs dižajam Napoleonam. Viņam ir Napoleona apbrīnojami pareizie vaibsti; viņa sejas izteiksmē ir lielā karavadoņa majestātiskais miers un nesalaužamais spēks. Šī pārsteidzošā līdzība ietekmēja mani pati pirmā, bet bez šīs lidzības viņa sejā ir kaut kas tāds, kas atstā ja vēl lielāku iespaidu. Un tas laikam būs meklējams viņa acīs. Nekad vēl nebiju redzējusi tik bezgala dziļas pelēkas acis, un dažbrīd tajās pavīd salts, dzidrs, skaists, neatvairāms mirdzums, piekaldams manu skatienu un uzvandīdams izjūtas, kuras nemaz nedrīkstētu uzvandīt. Viņa sejā ir vēl dažas dīvainības. Sejas āda, piemēram, ir neparasta, dzeltenīgi bāla un tik ļoti nesaderas ar tumšbrūnajiem matiem, ka man pat ir aizdomas, vai viņš nevalkā parūku; viņš vienmēr ir kārtīgi noskuvies, sejas āda viņam ir samtaināka un tīrāka no dzimumzīmēm un krunciņām nekā man, lai arī (spriežot, pēc sera Persivala rēķiniem) viņam daudz vairs netrūkst no sešdesmit. Bet šīs nav būtiskās īpašības, ar kurām viņš, pēc manām domām, atšķiras no visiem citiem vīriešiem, kurus man savā mūžā nācies sastapt. No parastiem vīriešiem viņu atšķir, cik varu spriest pašreiz, acu neparastā izteiksme un neparastā vara.

Varbūt arī viņa manieres un nevainojamā angļu valoda zināmā mērā palīdzēja izpelnīties manu atzinību. Ar klusu cieņu un patīkamu neatslābstošu interesi viņš uzklausa sievieti, un, kad viņš runā ar sievieti, viņa balsī jaušams slēps maigums, kuram, lai nu sakām ko sacīdamas, mēs neviena nespējam turēties pretī. Viņš brīvi pārvalda angļu valodu, un arī tas nenoliedzami nāk viņam par labu. Bieži gadījies dzirdēt, ar kādu ārkārtīgu neatlaidību daudzi itālieši apgūst mūsu spēcīgo, skarbo ziemeļnieku valodu, bet, kamēr nebiju sastapusi grāfu Fosko, nekad nebiju domājusi, ka ārzemnieks varētu tā apgūt mūsu valodu. Dažkārt pēc viņa akcenta gandrīz nav iespējams uztvert, ka viņš nav mūsu tautietis, un, kas attiecas uz valodas raitumu, tad diez vai atradīsies daudz īstenu angļu, kas runājot sastostītos tik reti kā grāfs. Teikuma uzbūve dažkārt varbūt ir vairāk vai mazāk svešāda, toties ne reizi vēl neesmu dzirdējusi, ka viņš lietotu kādu aplamu teicienu vai kaut uz brītiņu aizķertos, meklējot īsto vārdu.

Pat visnenozīmīgākajam ši neparastā cilvēka paradumam piemīt kaut kas uzkrītoši oriģināls un neiedomājami pretrunīgs. Lai cik viņš tukls un lai cik vecs, viņa kustības ir brīnum vieglas un līganas. Pa istabu viņš staigā tik klusu kā jebkura no mums, sievietēm; vēl vairāk — lai arī viņš atstāj neapšaubāmi gudra un stipra cilvēka iespaidu, viņš ir slimīgi jūtīgs kā pati vājākā no mums. Pie katra nejauša trokšņa viņš trūkstas tāpat kā Lora. Vakar pat, kad sers Persivals iesita sunim, viņš sarāvās un noskurinājās tā, ka es jutos neveikli, ka salīdzinājumā ar grāfu man ir daudz cietāka sirds.

Sai sakarībā nāk prātā vēl viena no viņa dīvainībām, kuru līdz šim neesmu pieminējusi, — viņa neparastā pieķeršanās sīkiem zvēriņiem.

Dažus no saviem mīluļiem viņš bija atstājis kontinentā, bet uz šo māju viņš bija paņēmis līdzi kakadu, divus kanārijputniņus un veselu balto pelīšu saimi. Savus ērmīgos lutekļus viņš aprūpē pats un pieradinājis tā, ka tie pret savu kopēju izturas neiedomājami sirsnīgi un draudzīgi. Kakadu, kas pret ikvienu citu ir bezgala ļauns un viltīgs, šķiet gluži vienkārši samīlējies viņā. Tiklīdz grāfs izlaiž putnu no būra, tas uzlec viņam uz ceļgala, tad, skrāpēdamies ar nagiem, rāpjas augšup pa viņa lielo, vareno stāvu un neiedomājami mīli berzē savu kuplo cekulu gar grāfa dzeltenīgo dubultsmakru. Pietiek tikai pavērt kanārijputniņu būriša durvis un uzsaukt — un mazā, jaukā, saprātīgā radībiņa bezbailīgi nolaižas uz viņa rokas, un, kad viņš citu pēc cita izstiepj savus strupos pirkstus un uzsauc: «Visi augšā!» — putnēni jūsmīgi čivina ar pilnu krūti, lēkdami pāri visiem pirkstiem, līdz sasniedz īkšķi. Baltās pelītes mitinās mazā, koši izkrāsotā sīku stieplīšu pagodā, kuru grāfs pats gan projektējis, gan izpinis. Pelītes ir gandrīz tikpat paklausīgas kā kanārijputniņi un tāpat nemitīgi skraida ārpus būra. Tās ložņā pa viņu, palien zem vestes un atkal šaujas laukā un baltas, baltas notupstas pa divām blakus uz viņa varenajiem pleciem. Šķiet, pelītes viņš mii pat vairāk nekā pārējos mazuļus, viņš uzsmaida tām, skūpsta un Sauc tās visvisādos mīlināmos vārdiņos. Ja varētu pieļaut domu, ka šādas bērnišķīgas intereses un aizraušanās piemistu anglim, tad šis anglis laikam gan pats kaunētos par tām un pieaugušu cilvēku sabiedrībā censtos kaut kā attaisnot šādas ērmības. Turpretī grāfs acīmredzot nesaskata nekā smieklīga pārsteidzošajā kontrastā starp savu vareno stāvu un šiem šikajiem zvēriņiem. Viņš mīlinātos ar baltajām pelītēm un tērzētu ar putniņiem arī angļu lapsu mednieku sabiedrībā, un vēl ar nožēlu noraudzītos uz šiem mežoņiem, kas skali smejas par viņu.

Rakstot izklausās gandrīz neticami, bet tik tiešām tā ir, ka tas pats cilvēks, kas ar vecmeitas sirsnību pieķēries savam kakadu un izmanīgi kā leijerkastnieks apietas ar baltajām pelītēm, šis pats cilvēks iedvesmas brīdī spēj izteikt tik drosmīgi patstāvīgas domas, ir tik dziļi iepazinis visas pasaules literatūru, tik daudz grozījies augstākajā sabiedrībā gandrīz vai katrā otrajā Eiropas galvaspilsētā, ka varētu k|ūt par izcilu personību jebkurā vietā civilizētā pasaulē. Šis kanārijputniņu dresētājs, šis balto pelīšu pagodas arhitekts (kā sers Persivals pats izteicās) ir viens no ievērojamākajiem ķīmiķiem eksperimentētājiem, un, starp citiem brīnišķiem izgudrojumiem, viņš ir atradis līdzekli, kā pēc nāves cilvēka ķermeni pārakmeņot, lai tas saglabātos uz mūžu mūžiem. Šis tuklais, kūtrais, padzīvojušais vīrs, kura nervi ir tā saspringti, ka viņš salecas no nejaušiem trokšņiem un satrūkstas, ja kucēnam uzšauj ar rīksti, jau otrā rītā pēc atbraukšanas nostājās stajļa priekšā un uzlika roku uz galvas pieķēdētam asinssunim — tik negantam plēsoņam, ka pat zirgu puisis, kas viņu baro, baidās iet tam tuvumā. Mēs abas ar grāfieni to redzējām, un šis skats tik drīz neizies man no prāta, kaut arī tas bija viens mirklis.

—    Piesargieties no suņa, ser! — brīdināja zirgu puisis. — Tas klūp stilbos katram!

—    Tikai tāpēc, mans draugs, — grāfs vienā mierā atteica, — ka jūs visi no viņa baidāties. Paraudzīsim, vai viņš klups stilbos arī man. — Un viņš uzlika apaļos dzeltenīgos pirkstus, uz kuriem pirms minūlēm desmit bija tupējuši kanārijputniņi, briesmīgajam plēsoņam uz galvas, vērdamies tam cieši acīs. — Jūs, lielie suņi, visi esat gļēvuli, — viņš nievīgi noteica, noliecies zemu, gandrīz sunim pie purna. — Tu esi spējīgs saplosīt nabaga kaķēnu, tu nožēlojamais gļēvuli. Tu esi spējīgs uzklupt izģindušam diedelniekam, tu nožēlojamais gļēvuli. Katram, kuru tev izdodas nobiedēt, katram, kas sabīstas no taviem lielajiem apmēriem, taviem neganti atņirgtajiem ilkņiem un slienainās, asinskārās mutes, katram tu klūpi virsū. Tu varētu šajā pašā brīdī iekosties man rīklē, tu nekrietnais, nožēlojamais kausli, un tu pat neuzdrīksties pacelt uz mani acu, jo es nebaidos no tevis. Varbūt tu vēl pārdomāsi un iecirtīsi zobus manā biezajā kaklā? Tpū! Kur nu! — Viņš uzgrieza sunim muguru, uzjautrināts par mūsu izbrīnu, un suns rātni ielīda atpakaļ būdā.

— Ak! Mana smalkā veste! — viņš patētiski iesaucās. — Kam man vajadzēja te līst! Nekrietnieka slienas uz- šļakstījušās uz manas vēl diezgan tīrās vestes. — Sie vārdi liecina par vēl vienu nesaprotamu dīvainību. Viņam patīk smalki ģērbties, kā īstam švītam, un šais pāris dienās Blekvoterparkā viņam jau manītas četras lieliskas vestes — visas spilgtas un pat viņam par vaļīgām. ""

Viņa takts un attapība sīkumos ir tikpat ievērības cienīgi kā neiedomājamās rakstura pretrunas un bērnišķi naivās un pieticīgās tieksmes un nodarbības.

Esmu jau pārliecinājusies, ka viņš nolēmis dzīvot ar visiem mierā un saticībā to īso laika sprīdi, kamēr šeit uzturēsies. Acīmredzot viņš nopratis, ka nepatīk Lorai (ar savu uzstājību es panācu to, ka viņa pati atzinās), bet arī noskārtis, ka Lorai sevišķi patīk puķes. Tiklīdz viņai iekārojas ziedu pušķa, viņš to pasniedz, pats saplūcis un sakārtojis, un, man par lielu uzjautrinājumu, viņš vienmēr attapīgi tur gatavībā tādu pašu ziedu pušķi, lai nomierinātu ledaini greizsirdīgo laulāto draudzeni, pirms tā paguvusi atskārst, ka viņai nodarīta pārestība. Kā viņš prot izdabāt grāfienei (ļaudīs) — tur ir ko paskatīties. Viņš klanās, nesauc viņu citādi kā par «manu eņģeli», viņš pienes tai klāt uz pirkstiem satupušos kanārijputniņus, lai tie padzied viņai, skūpsta sievai roku, kad viņa pasniedz cigaretes, un sniedz viņai pretī karameles, kuras izņem no kabatā paslēptās kārbiņas un rotaļīgi ieliek sievai mutē. Drāšu pātagu, ar kuru viņš savalda sievu, neviens nav redzējis — tā tiek lietota mājas kārtībā un tiek glabāta augšā viņa istabās.

Manu labvēlību viņš iemantojis ar pavisam citiem paņēmieniem. Viņš glaimo man, runādams ar mani tik nopietni un prātīgi, itin kā es būtu vīrietis. Jā! Tiklidz viņš nav man tuvumā, tā es viņu atmaskoju; es apzinos, ka viņš man glaimo, apzinos, kad uzkāpju augšā savā istabā, un tomēr — pietiek man nokāpt lejā un atkal atrasties viņa tuvumā, un viņš atkal tin mani ap pirkstu un es atkal jūtos glaimota, it kā nekādas atmaskošanas nebūtu bijis! Viņš prot apieties ar mani, tāpat kā prot apieties ar savu dzīvesbiedri un Loru, kā prata apieties ar asins- suni staļļa priekšā, tāpat kā viņš katru mīļu brīdi tiek galā ar pašu seru Persivalu. «Mans lāga Persival! Kā man patīk jūsu parupjais angļu humors.» — «Mans lāga Persival, kā es priecājos par jūsu nesatricināmo angļa saprātu!» Visas nežēlīgās replikas, kuras sers Persivals atļaujas pateikt par vīrieša necienīgajām nosliecēm un nodarbībām, viņš vienā mierā laiž gar ausīm, allaž godādams baronetu priekšvārdā, uzsmaidīdams nesatricināmā pārākuma apziņā, paplikšķinādams viņam uz pleca un visžēlīgi samierinādamies ar viņu, tāpat kā labsirdīgs tēvs samierinās ar untumainu dēlu.

Šis neparasti oriģinālais cilvēks ir tā uzkurinājis manu ziņkāri, ka es nenocietos un izprašņāju seru Persivalu, lai viņš pastāsta sīkāk par grāfa pagātni.

Sers Persivais vai nu tiešām maz zina, vai arī negrib stāstīt. Viņš ar grāfu pirmoreiz sastapies pirms daudziem gadiem Romā kaut kādā bīstamā situācijā, kā jau iepriekš minēju. Kopš tā laika viņi pastavīgi tikušies Londonā, Parīzē un Vīnē, tikai Itālijā vairs ne, jo, lai cik tas dīvaini, grāfs jau gadiem ilgi neesot bijis dzimtenē. Varbūt viņš kļuvis par kādas politiskas vajāšanas upuri? Katrā ziņā rodas iespaids, ka aiz patriotisma jūtām viņš interesējas par katru savu tautieti, kuram pagadījies nokļūt Anglijā. Jau pirmajā vakarā viņš apvaicājās, cik tālu esot tuvākā pilsēta un vai mums neesot pazīstams kāds itālietis, kas būtu tur apmeties. Viņš tik tiešām plaši sarakstās ar daudziem kontinentā, jo viņam pienāk vēstules ar visvisādām neredzētām markām un šorīt pat uz brokastgalda blakus viņa šķīvim manīju aploksni ar kaut kādu milzīgu oficiālu spiedogu. Varbūt viņš sarakstās ar Itālijas valdību? Un tomēr tas diez kā nesaskan at manu pirmo pieņēmumu, ka viņš varbūt ir politiskais emigrants.

Cik daudz es rakstu par grāfu Fosko! Un kāda tam visam jēga? — ko. jautātu vecais, labais misters Gilmors savā neiedomājami lietišķajā tonī. Bet es varu tikai atkārtot: pat šais pāris dienās mani nomocījusi tāda dīvaina, pašai gan tīkama, gan netīkama sajūta, ka grāfs mani valdzina. Laikam būs ņēmis pār mani virsroku, tāpat kā acīm redzami pievārējis pašu seru Persivalu. Kā redzu, sers Persivals baidās aizvainot grāfu, kaut arī lāgiem atļaujas apveltīt tuklo draugu ar rupjāku joku.

Varbūt arī es baidos? Savu mūžu nudien neesmu sastapusi otru cilvēku, kuru tik ļoti nevēlētos sev par ienaidnieku. Vai tāpēc, ka viņš man patīk, vai tāpēc, ka baidos no viņa? Chi sa? — kā grāfs Fosko vaicātu dzimtajā valodā. Kas to lai zina?

2. jūlijā

Šodien ir vēl kas cits ko pierakstīt, ne tikai pašas domas un iespaidi. Ir ieradies ciemiņš — ne Lora, ne es nezinu, kas viņš tāds, un acīmredzot ari sers Persivals nav viņu gaidījis.

Mēs visi sēdējām pie brokastgalda istabā ar jaunajām divviru durvīm, kas veras uz verandu; grāfs (ar kuru tortes gabaliņu notiesāšanā varētu sacensties vienīgi internātskolas meitenes) nupat bija mūs visus sasmīdinājis, visā nopietnībā pieprasīdams vēl ceturto gabalu, kad ienāca sulainis un pieteica viesi.

—    Ser Persival, ir atbraucis misters Merimens un vēlas nekavējoties ar jums runāt.

Sers Persivals sarāvās un paskatījās uz sulaini, paga- lam nobiedēts.

—    Misters Merimens? — viņš pārjautāja, it kā neticēdams savām ausīm.

—    Jā, ser Persival, misters Merimens no Londonas.

—    Kur viņš ir?

—    Bibliotēkā, ser Persival.

Viņš tūlīt piecēlās no galda un, nebildis ne vārda, izsteidzās no istabas.

—    Kas ir šis misters Merimens? — Lora jautāja man.

—    Nav ne jausmas. — Tas bija viss, ko es spēju atbildēt.

Grāfs bija notiesājis ceturto tortes gabalu un piegājis pie galdiņa paraudzīties, kā klājas piktajam kakadu. Uztupinājis putnu uz pleca, viņš pagriezās pret mums.

—    Misters Merimens ir sera Persivala pilnvarotais, — viņš rāmā garā pavēstīja.

Sera Persivala pilnvarotais! Tā bija tieša atbilde uz Loras jautājumu, un tomēr šoreiz ar to nepietika. Ja misters Merimens būtu ieradies pēc sava klienta aicinājuma, par viņa ierašanos nebūtu ko brīnīties. Bet, ja likuma kalps brauc no Londonas uz Hempšīru bez īpaša uzaicinājuma un ar savu ierašanos ne pa jokam nobaida pašu namatēvu, tad vairs nav divu domu, ka likumīgais viesis atvedis gaužām svarīgu un gaužām negaidītu vēsti — vēsti, kurai jābūt vai nu ļoti priecīgai, vai ļoti bēdīgai, bet kas nekādā ziņā nav parasta vēsts.

Mēs abas ar Loru klusēdamas palikām pie galda un tā nosēdējām vismaz ceturtdaļstundu, lauzīdamas galvu, kas gan atgadījies, un nevarēdamas vien sagaidīt seru Persivalu. Bet viņš kā nenāca, ta nenāca, un mēs abas cēlā- mies un gājām prom.

Grāfs, uzmanīgs kā allaž, iznāca 110 kakta, kur bija barojis savu kakadu, ar putnu vēl arvien uz pleca un atvēra mums durvis. Lora un grāfiene Posko izgāja pirmās. Tiklīdz grasījos abām sekot, viņš deva man zīmi, lai uzkavējos, un runāja tā pavisam savādi.

—    Jā, — viņš mierīgi teica, it kā būtu nolasījis manas domas, kuras nebiju paguvusi izteikt, — jā, mis Helkūma, kaut kas ir atgadījies

Es jau gribēju atbildēt: «Es nekad to neesmu teikusi», bet niknais kakadu saboza apcirptos spārnus un tik griezīgi ieķērcās, ka man šermuļi pārskrēja pār kauliem, un es biju laimīga, ka varēju mesties laukā no istabas.

Lejā pie kāpnēm es panācu Loru. Viņai prātā bija tās pašas domas, un viņas vārdi izskanēja kā grāfa vārdu atbalss. Nobijusies viņa man klusiņām pačukstēja, ka droši vien kaut kas atgadījies.

III

2. jūlijā

Pirms liekos gulēt, jāieraksta vēl dažas rindas.

Pāris stundu pēc tam, kad sers Persivals bija piecēlies no brokastgalda, lai bibliotēkā uzņemtu savu pilnvaroto misteru Merimenu, es gāju ārā vienatnē paklejot pa parku. Kad biju tikusi līdz kāpnēm, bibliotēkas durvis atvērās un iznāca abi džentlmeņi. Nolēmu viņus netraucēt, pagaidīt, kamēr abi iziet cauri vestibilam, un tikai tad kāpt lejā. Kaut arī viņi sarunājās klusinātās balsīs, vārdus viņi izrunāja pietiekami skaidri, lai es tos sadzirdētu.

—    Esiet bez raizēm, ser Persival, — es dzirdēju sakām pilnvaroto. — Tas viss būs atkarīgs no lēdijas Glaidas.

Biju jau pagriezusies, lai uz brīdi vēl ieietu savā istabā, bet, izdzirdējusi Loras vārdu svešinieka mutē, paliku stāvam. Protams, noklausīties ir Joti neglīti un apkaunojoši, bet parādiet man kaut vienu vienīgu sievieti, kas vienmēr un visur rīkotos saskaņā ar abstraktajiem goda principiem, kad šie principi rāda ceļu uz vienu pusi, bet pašas tieksmes un apsvērumi, kas izriet no šīm tieksmēm, rauj pavisam uz pretējo pusi.

Jā, es noklausījos, un līdzīgā situācijā es to darītu atkal un atkal un, ja citādi nevarētu, tad kaut vai piespiestu ausi pie atslēgas cauruma.

—    Vai jūs saprotat, ser Persival? — pilnvarotais turpināja. — Lēdijai Glaidai ir jādod savs paraksts liecinieka — vai pat divu liecinieku klātbūtnē, ja gribat būt sevišķi piesardzīgs, — viņai jāpieliek pirksts pie spiedoga un skaļi jāsaka: «Ar to es apliecinu, ka uzņemos dokumentāras saistibas.» Ja tas tiks izdarīts nedēļas laikā, mums viss lieliski nokārtosies un visi satraukumi būs pāri. Ja ne …

—    Ko jūs gribat teikt ar šo «ja ne»? — sers Persivals viņu pikti pārtrauca. — Ja tas ii jādara, tad ari tiks izdarīts. To es jums apsolu, Merimen.

—    Lieliski, ser Persival. .. lieliski, bet visu to var noformēt divējādi, un mums, juristiem, ar to vienmēr jārēķinās. Ja gadīsies kaut kādi neparedzēti šķēršļi, varbūt man izdosies viņus pierunāt, lai pagarina vekseļus vēl par trim mēnešiem. Bet kur mēs rausim naudu, kad pienāks maksāšanas termiņš …

—    Pie velna visus vekseļus! Ir tikai viena iespēja dabūt naudu, un es vēlreiz saku — es to dabūšu. Iedzeriet glāzi vīna, Merimen, pirms dodaties ceļā.

—    Ļoti pateicos, ser Persival, ja gribu noķert vilcienu, tad ne brīdi vairs nedrīkstu kavēties. Vai padosiet man ziņu, tiklīdz viss būs nodarīts? Un neaizmirstiet piesardzību, kā es jau brīdināju …

—    Protams. Pie durvīm jau gaida divriči. Mans zirgu puisis aizvedīs jūs līdz stacijai vienā rāvienā! Bendža- min, zirgus netaupi! Leciet tik iekšā! Ja misters Merimens nokavēs vilcienu, dabūsi vilka pasi! Turieties stingri, Merimen, un, ja arī rati apsviežas, paļaujieties uz velnu — tas savējam neļaus aiziet postā! — Uz atvadām devis savu svētību, baronets apgriezās uz papēža un iegāja atpakaļ bibliotēkā.

Daudz jau es netiku dzirdējusi, bet ar to pašu mazumiņu pietika, lai justos neomulīgi. Šis «kaut kas», kas «bija atgadījies», skaidri redzams, bija saistīts ar nopietnām naudas grūtībām, un, vai seram Persivalam izdosies no tām izkulties, tas būs atkarīgs no Loras. Iedomājoties, ka viņa tiks iepīta vīra slepenajās mahinācijās, mani sagrāba šausmas, varbūt mazliet pārspīlētas, tāpēc ka pati no šādiem darījumiem neko lielu nejēdzu un vairs itin nemaz neuzticos seram Persivalam. Es negāju vis laukā, kā biju nolēmusi, bet tūlīt devos uz Loras istabu, lai pastāstītu, ko biju dzirdējusi.

Es biju pārsteigta, ar kādu savaldību viņa uzklausīja šīs nepatīkamās vēstis. Viņa acīmredzot pazīst vīra raksturu un pārzina viņa finansiālo stāvokli labāk, nekā biju iedomājusies.

—    Tieši no tā es baidījos, — viņa teica, — kad dzirdēju par svešo viesi, kas bija atteicies nosaukt savu vārdu.

—    Un kas bija šis džentlmenis, kā tu domā? — es vaicāju.

—    Kāds, kuram ir nopietnas pretenzijas pret seru Persivalu, — viņa atbildēja, — un kurš ir par iemeslu mistera Merimena apciemojumam šodien.

—    Vai tu kaut ko zini par šīm pretenzijām?

—    Nē, sīkāk neko nezinu.

—    Tu neko neparaksti, Lora, iekams neesi izlasījusi!

—    Protams, ne, Marion! Godīgi un nenodarot nevienam pāri, es viņam palīdzēšu, cik tas būs manos spēkos . .. kaut vai tālab, lai mēs abas, mijā, varētu dzīvot mierīgi un laimīgi. Bet es nedarīšu neko tādu, par ko nebūšu īsti droša, ka man kādā jaukā dienā pašai nav par to jākaunas. Un tagad pietiks par to runāt. Tev galvā cepure. Ja nu mēs pastaigātos pa dārzu un kaut kā bezdarbībā aizvadītu šo pēcpusdienu?

Izgājušas ārā, mēs tūlīt meklējām paēnu.

Staigādamas nokļuvām klajākā vietā mājas priekšā, kur ieraudzījām grāfu Fosko gausi čāpojam šurpu turpu pa mauriņu un gozējamies jūlija pēcpusdienas svelmainajā saulē. Galvā viņam bija salmu platmale ar varenām malām un violetu lenti visapkārt. Viņa milzīgo stāvu sedza uz krūtīm baltiem izšuvumiem pārbagāti rotāta zila blūze, un to vietu, kur kādreiz viņam, jādomā, bijis viducis, iežņaudza plata koši sarkana ādas josta. Apakšējās ekstremitātes greznoja nankina bikses ar tiem pašiem baltajiem izšuvumiem ap potītēm un purpursārtas safjāna rītakurpes. Viņš dziedāja slaveno Figaro āriju no «Seviļas bārddziņa» un ar tik spožām rulādēm, uz kādām spējīga vienīgi itālieša rīkle, pats pavadīdams sevi ar koncertīno, ik pa brīdim ekstāzē pasizdams rokas uz augšu, graciozi noliekdams un pagriezdams galvu mats matā kā miesās izplūdusī svētā Cecīlija, kas bija pārģērbusies vīrieša drēbēs. «Figaro quā! Figaro lā! Figaro su! Figaro giu!» grāfs dziedāja, bezrūpīgi izstiepdams koncertīno visā garumā un paklanīdamies pret mums sāniski pār instrumentu tik graciozi un eleganti kā pats Figaro divdesmit gadu vecumā.

—    Piemini manus vārdus, Lora, šim cilvēkam ir kaut kas zināms par sera Persivala sarežģījumiem, — es teicu, kad no droša attāluma bijām atņēmušas grāfa sveicienu.

—    Kas tevi vedina uz tādām domām? — viņa jautāja.

—    Kā gan viņš citādi zinātu, ka misters Merimens ir sera Persivala pilnvarotais? — es atjautāju. — Turklāt, kad tūlīt aiz tevis manījos ārā no ēdamistabas, lai arī netiku ne vārdiņa bildusi, viņš teica man, ka esot kaut kas atgadījies Vari nešaubīties — viņš zina vairāk nekā mēs.

—    Ja arī tā būtu, nejautā viņam neko. Neuzticēsim viņam savus noslēpumus!

—    Kā rādās, Lora, tev viņš ļoti nepatīk. Kā to izskaidrot — vai viņš būtu ko pateicis vai nodarījis?

—    Itin neko, Marion. Gluži otrādi, atpakaļceļā viņš bija pati laipnība un uzmanība un vairākiem lāgiem novērsa sera Persivala dusmu izvirdumus, tādējādi apliecinādams savu smalkjūtību pret mani. Varbūt man viņš nepatīk tāpēc, ka viņam ir daudz lielāka vara pār manu vīru nekā man pašai. Varbūt tas aizskar manu pašlepnumu, ka jājūtas vēl pateicību parādā par viņa aizgādnību. Zinu tikai to, ka viņš man nudien nepatīk.

Atlikusī diena un vakars pagāja gluži mierīgi. Mēs ar grāfu spēlējām šahu. Pirmajās divās partijās viņš aiz pieklājības Jāva sevi pieveikt, tad pamanīja, ka esmu viņu atmaskojusi, un trešajā partijā nepagāja ne desmit minūtes, kad viņš pieteica matu, jau iepriekš izlūgdamies piedošanu. Sers Persivals pa visu vakaru ne reizi neieminējās par sava pilnvarotā apciemojumu. Vai nu bija vainīgs šis apciemojums, vai vēl kaut kas cits, bet viņa oma bija manāmi uzlabojusies. Pret visiem viņš izturējās tikpat laipni un pieklājīgi kā toreiz Limridžā pārbaudes laikā un bija tik necerēti uzmanīgs un vēlīgs pret sievu, ka pat ledainā grāfiene Fosko atžilba un skatījās uz viņu dziļā neizpratnē. Ko tas varētu nozīmēt? Šķiet, esmu uzminējusi, baidos, ka arī Lora to noskārtīs, un esmu pārliecināta, ka grāfs Fosko to zina. Manīju, ka sers Persivals tovakar vairākkārt skatās uz grāfu, gaidīdams tā piekrišanu.

3. jūlijā

Notikumiem bagāta diena. No visas sirds ceru, ka nebūs vēl jāpiebilst — nelaime nelaimes galā.

Sers Persivals pie brokastgalda tāpat kā iepriekšējā vakarā nebilda ne vārda par šo noslēpumaino «norunu» (kā pilnvarotais to nosauca), kas mūs visus nomāca kā smags slogs. Pēc stundas viņš pēkšņi ienāca buduārā, kur mēs abas cepurēm galvā sēdējām un gaidījām grāfieni Fosko, lai trijatā dotos pastaigā, un jautāja, kur grāfs.

—    Gaidām viņu kuru katru brīdi, — es sacīju.

—    Patiesībā, — sers Persivals teica, uzbudināti staigādams pa istabu, — es gribētu, lai grāfs un grāfiene nonāk bibliotēkā, ir jānokārto neliela formalitāte, un arī tu, Lora, ienāc uz mirkli. — Viņš apklusa un laikam tikai tobrīd pamanīja, ka esam saģērbušās pastaigai. — Vai jūs nupat ienācāt, — viņš jautāja, — vai vēl tikai pošaties?

—    Nolēmām rīta pusē aizstaigāt līdz ezeram, — teica Lora. — Bet ja tev ir padomā kas cits …

—    Nē, nē, — viņš tūlīt atbildēja. — Tas var pagaidīt. Vienalga — vai nu pēc pirmajām vai otrajām brokastīm. Tātad jūs iesiet uz ezermalu? Laba doma. Atliksim visu, un es arī došos līdzi.

Kaut arī vārdos viņš it kā piekrita, atteicās no savām iecerēm un pretēji paradumam pielāgojās citu interesēm, viņa izturēšanās tomēr nebija pārprotama. Viņš jūtas atvieglots, ka radies kaut vai šāds iegansts atlikt «nelielo formalitāti» bibliotēkā, par kuru pats tikko bija ieminējies. Man sirds vai stājās, kad biju nonākusi pie šī neizbēgamā secinājuma.

Tieši tai brīdī ienāca grāfs un grāfiene. Viņa nesa laulātajam draugam šūdināto tabakmaku un papīra krājumus, lai tītu nebeidzamās cigaretes. Pats grāfs, kā parasti, uzģērbis zilo blūzi un uziicis salmu platmali, stiepa mazo, košo pagodu ar savām mīļajām baltajām pelītēm un apveltīja ar smaidu gan peles, gan ari mus tik nepārprotama vēlībā, kurai nav iespējams turēties pretī.

— Ar jūsu laipnu atļauju, — grāfs teica, — paņēmu līdzi savu nelielo saimi — mazos, jaukos, rātnos pelēnus, lai tie ieelpo svaigu gaisu reizē ar mums. Ap pakšiem staigā suņi, un kā lai es atstāju savus nabaga baltos bērniņus suņu nagos? Nemūžam!

Viņš tēvišķīgi uzčiepstēja baltajiem mazuļiem cauri būra režģiem, un mēs visi devāmies laukā.

Parkā sers Persivals aizklīda sāņus. Tāds nemiera gars viņš bija, pastaigās vienmēr nošķīrās un vienatnē grieza paša vajadzībām jaunus spieķus. Šķiet, viņam patīk pati griešana un zaru šķibīšana. Viņš sanesis pilnu māju ar šādiem pašdarinātiem spieķiem, no kuriem vienu viņš nekad nav lietojis divreiz. Ja spieķis jau reiz bijis viņam rokā, viņš tam vairs neskatās ne virsū, un viņu kāds dzīšus dzen iet un nogriezt jaunu.

Pie vecās lapenes viņš mums atkal piebiedrojās. Vārds vārdā centīšos atcerēties sarunu, kuru iesākām, tiklīdz visi bijām apsēdušies. Man pašai šī saruna liekas ļoti zīmīga, jo tā pamodināja manī aizdomas, ka mans iespaids par grāfu Fosko ir gauži maldīgs un turpmāk man no viņa ii jāpiesaigās, cik nu tas stāvēs manos spēkos.

Lapene bija diezgan liela, tā ka vietas pietika mums visiem, bet sers Persivals palika ārpusē un ar mazo kabatas cirvīti aptēsa tikko nocirsto nūju. Mēs visas trīs ērti sēdējām uz platā sola. Lora ķērās pie rokdarbiem, grāfiene Fosko sāka tīt cigaretes. Man, kā parasti, nebija, ko darīt Manas rokas no laika gala bijušas un paliks neveiklas kā vīrietim. Grāfs labsirdīgi apsēdās uz ķeblīša, kas viņam bija daudz par mazu, un mēģināja noturēties uz tā, atslējis muguru pret dēļu sienu, kas krak- šķēja un brakšķēja zem tāda smaguma. Viņš iecēla būri klēpī un, kā jau parasti, izlaida pelītes laukā paložņāt sev pa muguru un pleciem. Jaukas, nekaitīgas radībiņas, un tomēr nepatīkams skats, kad viņas tā rāpo pa dzīvu cilvēku. Man pašai par kauliem skrien tādas savādas tirpas un prātā nāk šaušalīgas domas, kā cilvēki mirst ieslodzījumā un šie apakšzemes cietumu plēsoņas netraucēti tos grauž.

Rīts bija vējains un apmācies, un ēnu un gaismas nemitīgā rota]a virs ūdens klaida vērta visu divkārt drūmu, noslēpumainu un pamestu.

—    Dažs labs teiktu — cik gleznaini, — iebildās sers Persivals, ar pusaptēsto spieķi novilkdams platu loku. — Es teiktu, ka tas ir kauna traips godavīra zemes īpašumā. Mana vecvectēva laikos ezera krasts sniedzās līdz pat šejienei. Paskatieties tagad! Tas nav ne četras pēdas dziļš, visur peļķes un dubļi. Ja varētu atlicināt līdzekļus, es to nosusinātu un apstādītu. Mans muižas pārvaldnieks, māņticīgs stulbiķis, apgalvo, ka šis ezers esot nolādēts kā' Nāves jūra. Kā jums šķiet, Fosko? Paseknis kā radīts slepkavībai, vai ne?

—    Mans lāga Persival,_— grāfs teica. — Un to pieļauj jūsu angliskais saprāts? Ūdens ir pārāk sekls, lai nosegtu līķi, un malu malās ir smiltis, kur slepkavnieka pēdas paliks kā uz delnas. Visā visumā slepkavībai šī ir pati čābiskākā vieta, kādu man gadījies redzēt.

—    Grābšķi! — sers Persivals noteica, špetni drāzdams spieķi. — Jūs zināt, ko es gribēju teikt. Drūma ainava, neviena aculiecinieka … Ja gribēsiet mani saprast, tad sapratīsiet, ja ne — nedomāju apgrūtināt sevi ar garu skaidrošanos.

—    Kāpēc gan ne, — grāfs jautāja, — ja jūsu doma izsakāma divos vārdos? Ja muļķis nolēmis nomušīt kādu, viņa izpratnē labākas vietas par jūsu ezeru neatrast. Ja slepkavību nolēmis pastrādāt prātīgs cilvēks, tad, vienalga, ko, bet šo vietu gan viņš neizraudzīsies. To jūs gribējāt teikt? Tādā gadījumā es sniedzu mazliet sikākys paskaidrojumus. Pieņemiet tos, Persival, līdz ar jūsu labā Fosko svētību.

Lora paskatījās uz grāfu, un viņas sejā bija pārāk klaji pausts nicinājums. Grāfs bija tā aizņemts ar savām pelītēm, ka nemanīja šo skatienu.

—    Cik skumji, ka ezera panorāma vedina uz tik nelāgām domām, — viņa teica. — Un, ja grāfam Fosko slepkavas katrā ziņā jāsadala kategorijās, manuprāt, viņam pagalam neveicas ar vārdu izvēli. Nosaukt tādus gluži vienkārši par muļķiem nozīmē izturēties pret viņiem ar iecietību, kuru viņi diez vai ir pelnījuši. Un nosaukt tos par prātīgiem cilvēkiem, manuprāt, ir acīm redzama pretruna. Bieži esmu dzirdējusi, ka tiešām prātīgi cilvēki ir arī tiešām krietni cilvēki un tie ar riebumu novēršas no nozieguma.

—    Mana dārgā lēdija, — teica grāfs, — jums ir brīnišķi-ieskati, un es par tādiem esmu lasījis skolas bērnu burtnīcās. — Viņš pacēla uz plaukstas balto pelīti un uzrunājo to ērmotā balsī. — Manu mazo, jauko, balto, lunkano blēdi, — viņš teica, — klausies, ko tev māca! īsti prātīgs pelēns ir arī īsti krietns pelēns. Tā arī, lūdzams, pasaķi saviem draugiem, un nekad vairs neskru- biniet sprosta režģi, lai cik ilgi jūs vēl dzīvotu.

—    Nav liela māksla visu pārvērst par joku, — Lora apņēmīgi noteica. — Daudz grūtāk jums, grāf Fosko, būs nosaukt man kaut cik prātīgu cilvēku, kas bijis liels noziedznieks.

Grāfs paraustīja savus milzīgos plecus un valdzinoši" uzsmaidīja Lorai.

—    Pilnīgi pareizi! — viņš piekrita. — Muļķa noziegums vienmēr tiek atklāts, bet prātīga cilvēka noziegums uz mūžiem paliek neatklāts. Ja es varētu minēt piemēru, tad noziedznieks nebūtu bijis prātīgs cilvēks. Dārgā lēdija Glaida, jūsu veselais angliskais saprāts iet pāri maniem spēkiem. Šoreiz es esmu sakauts lupatu lēveros, vai ne, mis Helkūma?

—    Nepalaidies, Lora! — pazobojās sers Persivals, noklausījies aiz durvīm. — Pasaki viņam vēl to, ka nav tāda nozieguma, kas ar laiku nebūtu nācis gaismā. Tā jums, Fosko, būs vēl viena pamācība no skolas bērna burtnīcas. Nav tāda nozieguma, kas ar laiku nebūtu nācis gaismā. Cik velnišķīga aplamība!

—    Es tam ticu, — Lora mierīgi noteica.

Sers Persivals palaida garo smējienu, viņš smējās tik nevaldāmi un baismi, ka nobiedēja mūs visus un jo sevišķi grāfu.

—    Es arī ticu! — es metos glābt Loru.

Seru Persivalu, kuru sievas piebilde diez kāpēc bija uzjautrinājusi, mana piezīme tikpat neizdibināmi aizkaitināja. Dusmās viņš iegrūda jauno spieķi smiltīs un aizgāja tālāk prom no mums.

—    Nabaga Persivals! — iesaucās grāfs Fosko, jautri noraudzīdamies viņam pakaļ. — Angļu splīna upuris. Bet, mana dārgā mis Helkūma, mana dārgā lēdija Glaida, vai jūs tiešām ticat, ka nav tāda nozieguma, kas ar laiku nebūtu nācis gaismā? Un tu, mans eņģeli? — Viņš pagriezās pret sievu, kas vēl nebija bildusi ne pušplēsta vārda. — Tu arī esi tādās pašās domās?

—    Es gaidu, ka man kāds ko paskaidros, — grāfiene atbildēja ar ledainu pārmetumu, kas zīmējās uz Loru un mani, — pirms uzdrīkstos izteikt savu viedokli tik kompetentu džentlmeņu sabiedrībā.

—    Vai patiesi? — es teicu. — Atceros, grāfien, tos laikus, kad jūs sludinājāt sievietes emancipāciju, starp citu, arī sievietes uzskatu brīvību.

—    Es gribētu dzirdēt jūsu domas, grāf, — turpināja grāfiene Fosko, vienā mierā tīdama cigaretes, nelikdamās par mani ne zinis.

Grāfs, vēl apcerēs gremdēdamies, ar savu strupo mazo pirkstiņu paglaudīja vienu no baltajām pelītēm, pirms atbildēja.

—    Patiešām apbrīnojami, — viņš iesāka, — cik lēti sabiedrība samierinās ar visļaunākajiem pārkāpumiem, veikli maskēdamās ar lētiem efektiem. Aparāts, kuru šī sabiedrība uzstādījusi nozieguma atklāšanai, ir nožēlojami sagrabējis, un tomēr pietiek sagudrot kādu ētisku epigrammu, un jūs apžilbināt visus tā, ka no šī brīža pašas rupjākās kļūdas vairs nav pamanāmas. Vai tiešām nav tada nozieguma, kas ar laiku nebūtu nācis gaismā? Un vainīgais vienmēi saņem pelnīto sodu? Ētiskas epigrammas! Pajautājiet, lielpilsētu izmeklētājiem, vai tiešām tā ir, lēdija Glaida! Un jūs, mis Helkūma, savukārt pajautājiet dzīvības apdrošināšanas biedrību sekretāriem, vai tiešām tā ir. Biežāk pašķirstiet avīzes. Vai tais retajos negadījumos, par kuriem tiek drukāts avīzēs, nav bijis tā, ka līķi ir atrasti, bet slepkavām netiek uz pēdām? Pareiziniet tos noziegumus, par kuriem raksta, ar tiem, par kuriem neraksta, pareiziniet tos līķus, kas atrasti, ar tiem, kas nav atrasti, — un pie kāda secinājuma jūs nonāksiet? Jūs nonāksiet pie šāda secinājuma: ir neapdomīgi noziedznieki, kas tiek notverti, un ir attapīgi noziedznieki, kas nedodas rokā. Kas tad ir atklāts un kas ir neatklāts noziegums? Sacensība veiklībā starp policiju un atsevišķu indivīdu. Ja noziedznieks ir rupjš, neaptēsts muļķis, deviņos gadījumos no desmit virsroku gūst. policija. Ja noziedznieks ir aukstasinīgs, atjautīgs un ar galvu uz pleciem — deviņos gadījumos no desmit policija ir zaudētāja. Ja nu policija ir guvusi virsroku, tad mēs parasti uzzinām to visos sīkumos. Pretējā gadījumā mēs par to nedzirdam neko. Un uz tik grīļīgiem pamatiem jūs dibināt savu nomierinošo morālo sentenci, ka neesot tāda nozieguma, kas ar laiku nenāktu gaismā! Jā, tie noziegumi, pai kuriem zināt jūs! Bet pārējie?

—    Ļoti labi teikts un velnišķi pareizi! — kads iesaucās aiz lapenes durvīm.

Sers Persivals bija atguvis aukstasinību un atnācis atpaka], kamēr mēs klausījāmies grāfā.

—    Sis tas droši vien ir pareizi, — es teicu, — varbūt ari loti labi pateikts. Man tikai nav saprotams, kāpēc grāfs tik jūsmigi sludina nozieguma triumfu un kāpēc jūs, ser Persival, viņam tik skali aplaudējat.

—    Vai dzirdat, ' Fosko? — sers Persivals jautāja. — Klausiet manu padomu un drīzāk salīgstiet mieru ar dāmām. Sakiet viņum, ka tikums ir jauka īieta, un viņām tas būs tikpat kā medus uz mēles, par to es galvoju.

Grāfs klusiņām nosmējās, divi baltie pelēni, pārbiedēti no iekšēja satricinājuma kaut kur zem vestes, šāvās ārā no siltās, azotes un, atpakaļ neskatīdamies, taisnā ceļā uz būri.

—    Sei Persival, dāmas man pašas pastāstīs par tikumu, — viņš teica. — Sai nozarē viņas ir kompetentākas nekā es, viņas vismaz zina, kas ir tikums, bet es nezinu,

—    Vai dzirdat? — iesaucās sers Persivals, — Vai tas nav sausmīgi?

—    Tiesa kas tiesa, — grāfs rāmi noteica. — Es esmu kosmopolīts, savā laikā esmu sastapies ar tik dažādiem tikumiem, ka tagad mūža novakarē vairs nemāku atšķirt, kurš būtu ieviešams, kurš skaužams. Šeit Anglijā ir vieni tikumi, bet, teiksim, Ķīnā pavisam citi. Džons Buls apgalvo, ka viņa tikums esot pats labākais. Bet ķīnietis pastāv pie sava — manējais tas labais. Un es vienam saku «jā», otram «nē» un nevaru izšķirties — vai taisnība Džonam Bulam ar viņa atloku zābakiem vai ķīnietim ar viņa biželi. Ak, mani jaukie pelēni, nāciet, noskūpstiet mani! Manu skaistulīt, kas, pēc tavām domām, ir tikumīgs cilvēks? Vai tas, kas tevi tur siltumā un kārtigi baro? Tas ir pareizais viedoklis, jo tas vismaz ir saprotams.

—    Pagaidiet, grāfi — es iejaucos. — Mazs iebildums. Mums Anglijā ir viens neapšaubāms tikums, kāda nav Ķīnā. Ķīniešu varas iestādes nogalina tūkstošiem nevainīgu cilvēku aiz kaut kādiem nenozīmīgiem iemesliem. Mēs, angli, esam tīri no šāda grēka — tādus šausmu dar

bus mēs nepastrādājam, mēs ar sirdi un dvēseli esam prot šādu pārsteidzīgu asinsizliešanu.

— Gluži pareizi, Marion, — piebalsoja Lora. — Doma laba, un arī pateikts labi.

vj:—. Esiet tik laipnas, ļaujiet grāfam turpināt, — neiedomājami pieklājīgi iejaucās grāfiene Fosko. — Jūs, jaunās dāmas, pārliecināsieties, ka viņš nekad nerunā bez pamata

1 — Paldies tev, manu eņģeli! — grāfs atsaucās. — Vai novēlaties konfekti? — Viņš izvilka no kabatas glītu inkrustētu kārbiņu, atvēra to un nolika uz galda. — Šokolāde ā la Vanille! — iesaucās šis neizdibināmais vīrs, jautri pagrabinadams sacukurotos augļus un klanīdamies uz visām pusēm. — Fosko piedāvā, parādot godu apburošajām dāmām!

- Esiet tik laipns un turpiniet, grāf, — viņa laulātā draudzene neatlaidās, pamezdama uz mani spīvu ska- tienu. — Dariet man to patikšanu un atbildiet mis Helkūma i.

- Mis Helkūmas apgalvojums nav apgāžams, — atbildēja laipnais itālietis. — Jā! Esmu ar viņu vienis prā- tis. Džons Buls sajūt riebumu pret ķīniešu izdarībām'. No visiem vecajiem džentlmeņiem Džons Buls ir pats naskākais uz pulgošanu, tas pamanīs kaimiņa acī skabargu, toties pats savējā neieraudzīs baļķi. Bet vai viņš pats ir daudz labāks par šiem nopeltajiem? Angļu augstākā sabiedrība tikpat bieži ir nozieguma līdzvaininiece kā tā nosoditāja. Jā, jā! Anglijā noziegums ir tāds pats kā jebkurā citā zemē — tas var nest ļaudīm svētību, bet var arī iedzīt postā. Pats lielākais blēdis nodrošina sievu un ģimeni. Jo lielāks blēdis viņš ir, jo vairāk jūs jūtat līdzi viņa sievai un ģimenei. Parasti viņš nodrošina ari sevi. Izlaidīgs šķērdētājs, kas mūžam aizņemas naudu, dabūs no draugiem vairāk nekā nelokāms godavīrs, kas patapinās tikai retu reizi, kad patiešām kurpe, spiež. Pirmajā gadījumā draugi pat plecus neparaustīs un dos. Otrajā gadījumā viņi nevarēs vien nobrīnīties un ilgi svārstīsies. Vai gan cietumā, kur savas karjeras norietā mitinās misters Nelietis, būs mazāk omulības nekā nespējnieku patversmē, kur savas karjeras norietā mitinās misters Sirdsšķīstais? Kad misters Filantrops nolēmis atvieglot posta nastu, viņš dodas meklēt to cietumos, kur posts piemeklējis noziedznieku, nevis nojumēs un barakās, kur mitinās nelaimes piemeklēti godīgi ļaudis. Kurš ir tas angju dzejnieks, kurš iemantojis nedalītu atzinību un kuram vareni padodas iejūtīgi apraksti un gleznas, lai kam viņš ķertos klāt? Šis jaukais jauneklis, kas iesāka savu karjeru ar pakaldarinājumiem un beidza ar pašnāvību.— tas taču bija jūsu mīļais, romantiskais, simpātiskais Če- tertons! Kā jums šķiet, kura no divām bada cietējām šuvējām tiks dzīvē tālāk — tā, kas pretojas kārdinājumam un paliek godīga, vai tā, kas krīt kārdinājumā un zog? Kā būsiet dzirdējuši, palaizdama nagus, viņa tika pie mantas — tas top izsludināts visā labdarīgajā, žēlsirdīgajā Anglijā —, un viņai kā baušļa pārkāpējai tiek atvieglotas ciešanas, citādi viņai agri vai vēlu jānomirst bada nāvē. Nāc šurp, mazo, palaidnīgo pelīt! Nu, mudīgāk, drošāk! Uz brīdi es pārvērtīšu tevi par cienījamu dāmu! Tupi te uz manas platās plaukstas un klausies. Pieņemsim, pelīt, ka tu apprecies ar trūcīgu jaunekli, kuru tu mīli, un puse no taviem draugiem tevi nožēlo, bet otra puse nosoda. Bet tad tu, gluži otrādi, pārdodies par zeltu cilvēkam, kuru nemīli, un draugu līksmībai nav gala; mācītājs no kanceles draudzes priekšā svētī pašu nekrietnāko darījumu, kāds vien tiek noslēgts zemes virsū, un pēcāk, kad tu laipni aicini viņu pie kāzu galda, viņš sēžas klāt un saldi smaida. Nu, mudīgāk, drošāk! Kļūsti atkal par peli un iepīksties. Ja vēl ilgāk tēlosi dāmu, man būs no tevis jādzird, ka sabiedrība riebumā novēršas no nozieguma, un tad, pelīt, es sākšu šaubīties, vai tavas acis un ausis tiešām kaut kam der. Ak, lēdija Glaida, es taču esmu samaitāts cilvēks, vai ne? Es pasaku to, ko citi tikai domā, un, pa ja visa pasaule sazvērētos un uzliktu īstajai sejai masku, es ar drošu roku rautu nost šo pretīgo papes gabalu, lai tad visi redz, cik apakšā drausmaina miroņgalva. Laikam vajadzēs slieties uz manām resnajām ziloņa kājām, lai vēl vairāk nepieduļķotu jūsu tīkamās valodas . .. Sliešos vien augšā un mazliet izlocīšu kājas. Dārgās dāmas, kā teicis jūsu lieliskais Še- ridans, es aizeju un jums par piemiņu atstāju savu reputāciju.

Viņš piecēlās, nolika būri uz galda un uzkavējās vēl brīdi, kamēr saskaitīja peles.

— Viena, divas, trīs, četras . .. Vai! — viņš iekliedzās šausmās. — Pasarg dievs, kur tad piektā — pati mazākā, pati baltākā, pati jaukākā, mana luteklite?

Ne Lorai, ne man tobrid smiekli nenāca. Grāfa uzmācīgais cinisms bija atsedzis vēl vienu atbaidošu viņa rakstura iezīmi. Un tomēr grūti bija apvaldīt smieklus, kad t.ids milzenis krita izmisumā par tik sīku pelēnu. Lai kā mēs pūlējāmies, tomēr nevarējām novaldīt smieklus, un, kad grāfiene Fosko piecēlās, lai vīram meklējot būtu črtāk izlodāt kaktu kaktus, arī mēs cēlāmies augšā un sekojām viņai.

Nebijām ne trīs so]us paspērušas, kad grāfa vērīgā acs pamanīja noklīdušo pelīti zem sola, uz kura bijām sēdējušas. Viņš pavilka solu sāņus, paņēma sīko radībiņu plaukstā un tad pēkšņi palika uz ceļiem, stingi blenzdams zemē tieši sev priekšā.

Kad viņš atkal piecēlās, viņa roka tā trīcēja, ka viņš tik tikko ielika pelēnu būrī, un seja viņam bija mironīgi dzeltena.

—    Persival! — viņš čukstēja. — Persival! Nāciet šurp!

Persivals jau labu brīdi nebija licies par mums ne zinis. Viņš bija aizrāvies, ar spieķa galu vilkdams smiltīs ciparus un tūlīt atkal izdzēsdams tos.

—   Kas noticis? — viņš nevērīgi apvaicājās, ienācis lapenē.

—   Jūs tur neko neredzat? — Grāfs satraukts ar vienu roku sagrāba viņu aiz apkakles, ar otru rādīja uz zemi blakus vietai, kur bija notvēris mazo bēgli.

—    Redzu veselu kārtu sausas smilts, — sers Persivals atbildēja, — un dubļus pašā vidū.

—   Tie nav dubli, — grāfs čukstēja, piepeši arī ar otru roku ieķerdamies sera Persivala apkaklē un satraukumā raustīdams to. — Asinis.

Lora stāvēja diezgan tuvu un sadzirdēja pēdējo vārdu, lai cik klusi tas bija pateikts. Viņa paskatījās manī šausmās ieplestām acīm.

—   Blēņas, mana mīlā, — es sacīju. — Nevajag uztraukties. Tās ir kāda noklīduša kucēna asinis.

Visi bija pārsteigti, up visi nesaprašanā raudzījās uz mani.

—    Kā jūs to zināt? — jautāja sers Persivals, pirmais atguvis valodu.

—    Jūsu pārbraukšanas dienā es šeit atradu pusdzīvu suni, — es atbildēju. — Nabadziņš bija jaunaudzē nomaldījies, un mežsargs to bija sašāvis.

—    Kas tas bija par suni? — sers Persivals noprasīja. — Kāds no manējiem?

—    Vai tu mēģināji nabadziņu glābt? — noraizējusies jautāja Lora. — Tu, protams, mēģināji glābt, Marion?

—    Jā, mēs abas ar saimniecības vadītāju pūlējāmies vaiga sviedros, bet suns bija nāvīgi ievainots un nobeidzās mūsu acu priekšā.

—- Kas tas bija par suni? — sers Persivals neatlaidās, atkārtodams jautājumu mazliet aizkaitināts. — Kāds no manējiem?

—    Nē, no jūsējiem nebija.

—    Bet kam tad tas piederēja? Vai saimniecības vadītāja zināja?

Tieši tobrīd es atcerējos saimniecības vadītājas vārdus, ka misis Keterika piekodinājusi, lai tikai seram Persivalam nebilstot ne vārda par viņas iegriešanos Blekvoterparkā, tāpēc īsti nezināju, ko atbildēt. Bet, pūlēdamās nomierināt satrauktos prātus, biju aizgājusi jau pārāk tālu, lai atkāptos; tas modinātu aizdomas, un tad būtu vēl ļaunāk. Tāpēc bija vien jāatbild, lai notiek kas notikdams.

—    Jā, — es teicu, — saimniecības vadītāja zināja. Viņa man teica, ka tas esot misis Keterikas suns.

Līdz tam brīdim sers Persivals abi ar grāfu Fosko bija stāvējuši lapenes pašā viņā stūrī un es viņam atbildēju no sliekšņa. Bet, tiklīdz biju izrunājusi misis Keterikas vārdu, viņš rupji pastūma grāfu sāņus uri, visiem redzot, piegrūda savu seju klāt manējai.

—    Kā saimniecības vadītāja varēja zināt, ka tas ir misis Keterikas suns? — viņš jautāja, dusmīgi glūnēdams caur pieri tik neatlaidīgi, ka es jutos' gan aizkaitināta, gan uztraukta.

—   Viņa to zina, — es atbildēju vienā mierā, — jo misis Keterika bija paņēmusi suni līdzi.

—    Paņēmusi līdzi! Uz kurieni paņēmusi līdzi?

—    Uz mūsu mājām.

—    Pie velna, kas misis Keterikai būtu bijis šeit meklējams?

Tonis, kādā viņš izrunāja šos vārdus, bija pat aizvai- nojošāks nekā paši vārdi. Likdama viņam manīt, ka viņam pietrūkst elementārās pieklājības, es klusējot no- vērsos.

Tieši tai bridi grāfa uzmundrinošā roka uzgula uz viņa pleca un grāfa medussaldā balss lūkoja viņu apvaldīt. [ — Manu dārgo Persival! Mieru . . . tikai mieru . ..

Sers Persivals pagalam pikts apsviedās apkārt. Grāfs līkai smaidīja un mēģināja viņu apklusināt: : — Mieru, mans draugs, tikai mieru!

Sers Persivals brīdi vilcinājās, paspēra dažus soļus uz manu pusi un, man par lielu pārsteigumu, atvainojās.

—   Lūdzu piedošanu, mis Helkūma. Pēdējā laikā mani nervi vairs neklausa, un es laikam esmu mazliet nesavaldīgs. Un tomēr man gribētos zināt, ko misis Keterika še meklējusi. Kad tas noticis? Vai saimniecības vadītāja ir vienīgā, ai kuru viņa runājusi?

—   Vienīgā, — es atbildēju, — cik man zināms.

Atkal iejaucās grāfs:

—    Kāpēc tādā gadījumā nepajautāt saimniecības vadītājai pašai? Kāpēc gan, Persival, nesmelt informāciju no pirmavota?

—    Gluži pareizi! — teica sers Persivals. — Protams, saimniecības vadītāja ir pati pirmā, kas jāizprašņā. Cik es tomēr esmu neattapīgs. — Un viņš tūlīt devās mājup, negaidīdams mūs.

Tiklīdz sers Persivals bija pagriezis muguru, man kļuva skaidrs, kāpēc grāfs bija iejaucies. Viņš apbēra mani ar jautājumiem par misis Keteriku, taujāja, kāpēc viņa ieradusies Blekvoterparkā, ko diez vai būtu darījis drauga klātbūtnē. Es atbildēju tik īsi, cik nu pieklājība pieļauj, tāpēc ka biju jau izlēmusi turēties pēc iespējas tālāk no grāfa Fosko un neielaisties nekādās sirds kratīšanās. Lora tīri nevilšus palīdzēja viņam, pati vēl izklaušinādama mani, un tad gribot negribot bija jāatbild, citādi neizbēgami rastos aplams priekšstats, ka esmu sera Persivala noslēpumu glabātāja. Pēc nepilnām desmit minūtēm grāfs zināja par misis Keteriku tikpat daudz cik es, tāpat par notikumiem, kas mūs tik dīvainā kārtā saistīja ar viņas meitu Annu no brīža, kad Hārtraits viņu sastapa, līdz pat šai dienai

Mana informācija vienā ziņā atstāja ērmotu iespaidu.

Kaut ari grāfs seram Persivalam ir tik tuvs paziņa un, cik vērojams, labi pārzina sera Persivala privāto dzīvi, viņam tiešām nav ne jausmas, kā tur īsti bijis ar šo Annu Keteriku. Manās acīs šīs nelaimīgās sievietes noslēpums kļūst vēl aizdomīgāks, vēl neizprotamāks, jo kāpēc tad viņš nav uzticējis to pat savam tuvākajam draugam. Pārprotama nebija ari kvēlā interese, ar kādu grāfs kāri tvēra katru manu vārdu. Es saprotu, ka ir vairāki ziņkārības paveidi, taču nekādi nav iespējams pārprast ziņkāri, kas rodas aiz klaja izbrīna: ja vispār esmu to redzējusi, tad tieši tobrīd grāfa sejā.

Apmainīdamies jautājumiem un atbildēm, mēs pa meža taku lēnām sojojām atpakaļ. Pārgājuši mājās, vispirms ieraudzījām pie durvīm piebrauktus sera Persivala divričus; zirgs bija iejūgts, un turpat stāvēja zirgu puisis darba drēbēs. Cik varēja noprast, saimniecības vadītājas nopratināšanai jau bija manāmi rezultāti.

—    Tev ir skaists zirgs, draudziņ! — grāfs uzrunāja zirgu puisi aizkustinoši iamiliāri — Vai jūs dodaties izbraukumā?

—    Es ne, ser, — zirgu puisis atbildēja, skatīdamies uz darba blūzi un acīmredzot nespēdams izprast, vai tiešām ārzemnieks būtu noturējis to par livreju. — Kungs pats brauks.

—    Ahā! — novilka grāfs. — Tiešām pats? Jābrīnās gan, kāpēc viņam tas vajadzīgs, ja var braukt zirgu puisis. Vai tikai viņš nenotrieks skaisto, stalto rumaku, dodamies tālā cejā?

—    Nezinu gan, ser, — puisis atbildēja. — Tā ir ķēve, ser. Uguns, ne zirgs — stallī nav otras tādas. Viņu sauc Rudā Mollija, ser, un to tik lēti nenodzīs. Tuvākiem braucieniem sers Persivals parasti ņem Jorkas Izaku.

Un straujo skaistuli Rudo Molliju tālākiem?

—    Jā, ser.

—    Loģisks secinājums, mis Helkūma, — grāfs teica, apcirzdamies apkārt. — Sers Persivals šodien pošas tālā ceļā.

Es neatbildēju. Man pašai bija savs secinājums, spriežot pēc tā, ko bija stāstījusi saimniecības vadītāja, un pēc tā, ko tagad redzēju pati savām acīm, taču grāfam es par to nebildu ne vārda.

Kad sers Persivals bija Kamberlendā, klusībā domāju, ka viņš Annas dēļ mēro tālo ceļu līdz Toda fermai. Vai tagad, kad viņš ir Hempšīrā, viņš atkal Annas dēl tiešām mēros tādu gaisa gabalu, lai iztaujātu misis Keteriku Velmingemā?

Mēs visi gājām iekšā. Kad šķērsojām vestibilu, sers Persivals iznāca mums pretī no bibliotēkas. Viņš izska- tijās nevaļīgs, bāls un uzbudināts un tomēr atlicināja brīdi, lai pārmītu dažus laipnus vārdus.

—    Lai cik žēl, man ir jābrauc, — viņš iesāka. — Tāls ceļš . . . Jānokārto kaut kas neatliekams … Rīta pusē centīšos būt atpakaļ, bet pirms tam vēl gribētu nokārtot to sīko formalitāti, par kuru šorīt iebildos. Lora, vai tu neienāktu uz brītiņu bibliotēkā? Uz mazu brītiņu … tā ir tikai formalitāte. Grāfiene, vai drīkstu arī jūs apgrūtināt? Jūs," Fosko, un grāfiene esat man vajadzīgi tikai kā liecinieki, kas apliecinātu, kādu parakstu. Ienāciet tūlīt, lai reiz tas būtu nodarīts.

Viņš pieturēja bibliotēkas durvis, kamēr visi sagāja iekšā, un, ieiedams pēdējais, klusiņām aizvēra tās.

Es vēl brīdi paliku viena stāvam vestibilā, sirds man sitās kā negudra pagalam Jaunās nojausmās. Tad es piegāju pie kāpnēm un lēnām devos augšā uz savu istabu.

IV

3. jūlijā

Tiklīdz grasījos vērt istabas durvis, tā lejā izdzirdēju sera Persivala balsi.

—   Man jālūdz jūs, mis Helkūma, nokāpt lejā! — viņš sauca. — Tur vainojams Fosko, ne jau es. Viņš te cej tādus bezjēdzīgus iebildumus, ka sieva nevarot uzņemties būt par liecinieci, un uzstāj, lai aicinu jūs lejā.

Mēs abi ar seru Persivalu tūlīt iegājām bibliotēkā. Lora gaidīja pie rakstāmgalda, satraukumā burzīdama salmu platmali. Grāfiene Fosko sēdēja turpat blakus atzveltnes krēslā, nesatricināmā mierā apjūsmodama savu laulāto draugu, kas stāvēja notujis bibliotēkas v^ņā stūrī un aplasīja uz palodzes noliktajām puķēm sakaltušās lapas.

Tiklīdz es parādījos, viņš nāca man pretī un sāka skaidrot.

—    Dieva dēj, piedodiet man, mis Helkūma, — viņš teica. — Jūs zināt, kā angli raksturo manus tautiešus? Mēs, itālieši, jau pēc dabas esam viltīgi un aizdomu pilni, pēc krietnā Džona Bula vērtējuma. Tātad, lūdzu, palieciet tais ieskatos, ka esmu tāds pats kā visi mani tautas brāļi. Esmu viltigs itālietis, un esmu aizdomu pilns itālietis. Jūs jau pati būsiet nākusi pie tādas atziņas, mana dārgā, vai ne tā? Tātad daļēji aiz viltības, daļēji aizdomu kūdīts, es iebilstu, ka grāfienei Fosko jāapliecina lēdijas Glaidas paraksts, ja jau reiz es pats esmu liecinieks.

—    Šādam iebildumam nav ne mazākā iemesla, — sers Persivals iejaucās. — Es viņam paskaidroju, ka angļu likumi ļauj grāfienei būt lieciniecei tāpat kā viņas laulātajam draugam.

—    Tam es piekrītu, — grāfs atsāka. — Angļu likumi saka «jā», bet Fosko sirdsapziņa saka «nē». — Viņš piespieda izplestos strupos pirkstus pie blūzes krūtīm un svinīgi paklanījās, it kā vēlēdamies mūs katru atsevišķi iepazīstināt ar savu sirdsapziņu. — Es nezinu un nevēlos zināt, kas tas par dokumentu, kuru lēdija Glaida grasās parakstīt. Toties vienu gan es zinu: kādreiz var gadīties, ka seram Persivalam pašam vai arī viņa pilnvarotajiem ir jāatsaucas uz abiem lieciniekiem, un tādā gadījumā katrā ziņā vēlams, lai liecinieki nebūtu atkarīgi viens no otra un tiem katram būtu savs viedoklis. Un tas nav iespējams, ja mēs abi ar sievu esam liecinieki, jo mums abiem ir tikai viens viedoklis — un tas ir mans viedoklis. Es nevēlos, lai kādā jaukā dienā man iemestu acis, ka esmu grāfieni piespiedis un tātad viņu vispār nevar uzskatīt par liecinieci. Paša Persivala interesēs es iesaku, lai par liecinieku būtu es kā laulātā drauga tuvākais draugs un jūs, mis Helkūma, kā laulātās draudzenes tuvākā draudzene. Varat uzskatīt mani par jezuītu, ja jums tīk, par pedantu, sīkumainu, untumu apsēstu cilvēku, bet, cerams, jūs vismaz pasaudzēsiet mani, ņemot vērā aizdomu pilno itālieša dabu, un būsiet iecietīga pret nemierīgo itālieša sirdsapziņu. — Viņš atkal palocījās, pakāpās pāris soļu atpakaļ un aizveda savu sirdsapziņu no mūsu sabiedrības tikpat galanti, kā bija to iepazīstinājis ar mums.

Grāfa šaubas varbūt arī bija dibinātas un vērā liekamas, bet viņš to pateica kaut kā savādi, it kā brīdinādams, lai turamies tālāk no šīm parakstu būšanām. Ja šeit nebūtu iejaukta Lora, tad nekas mani nepiespiestu uzņemties būt par liecinieci. Vienu vienīgu reizi ieskatījos viņas satrauktajā sejā un nolēmu riskēt, vienalga, ar ko, lai tikai nepamestu viņu nelaimē.

—    Labprāt palikšu šeit, — es teicu. — Un, ja es neredzēšu iemesla kaut niecīgākajām šaubām, varat paļauties uz mani — es būšu lieciniece.

Sers Persivals bargi paskatījās uz mani, it kā gribētu ko teikt. Bet lai brīdī viņa uzmanību novērsa grāfiene Fosko, pieceldamās no krēsla. Viņa bija uztvērusi vīra skatienu un acīmredzot saņēmusi pavēli iziet no istabas.

—    Palieciet! — teica sers Persivals.

Grāfiene Fosko atkal gaidīja pavēli, gaidīja un sagaidīja, pateica, ka labāk neiejaukšoties mūsu darīšanās, un apņēmīgi izgāja no bibliotēkas. Grāfs aizsmēķēja cigareti, atgriezās pie puķēm uz palodzes un pūta lapām virsū tievas dūmu strūkliņas, dziļi norūpējies par kaitēkļu iznīdēšanu.

Tikmēr sers Persivals atslēdza apakšējo skapīti vienā no grāmatplauktiem un izņēma vairākkārt gareniski salocītu pergamenta lapu. Viņš nolika to uz galda, pavēra tikai pēdējo locījumu, nenoņemdams roku no lapas pārējās daļas. Mēs redzējām vienīgi baltu pergamenta sloksni ar pāris atzīmēm zīmoga vietām. Viss, kas tur bija rakstīts, atradās salocītajā daļā, paslēpts zem plaukstas. Mēs ar Loru saskatījāmies. Viņas seja bija bāla, bet tā nepauda ne šaubas, ne bažas.

Sers Persivals iemērca spalvu tintē un sniedza sievai.

—    Parakstieties šeit. — viņš norādīja. — Jūs, mis Helkūma, un Fosko parakstīsieties pēc tam pret šīm divām zīmēm. Nāciet šurp, Fosko! Parakstu nevar apstiprināt, sapņojot pie loga un apdūmojot puķes.

Grāfs aizsvieda cigareti, pienāca pie galda, rokas nevērīgi aizbāzis aiz blūzes purpursārtās jostas, un acīm ieurbās serā Persivalā. Lora, kas ar spalvu rokā stāvēja vīram pie otriem sāniem, arī vērās Persivalā. Viņš stāvēja starp abiem, cieši piespiedis salocīto pergamentu pie galda, un, tā kā es biju apsēdusies iepretī, skatījās uz mani ar tādu dīvainu mulsu un neuzticību, ka drīzāk atgādināja cietumnieku aiz restēm nekā džentlmeni paša mājās.

—    Rakstiet šeit, — viņš atkārtoja, spēji pagriezies pret Loru un vēlreiz norādīdams uz pergamentu.

—    Kas man jāparaksta? — viņa mierīgi vaicāja."

—    Man nav laika skaidroties, — viņš attrauca. — Divriči stāv pie durvīm, man jābrauc nekavējoties. Un, ja arī man būtu laiks, jūs tikpat nesaprastu. Tas ir tīri formāls dokuments ar dažādiem juridiskiem terminiem un tamlīdzīgām lietām. Drošāk! Drošāk! Parakstieties, un cauri.

—     Ser Persival, man tomēr jāzina, ko es parakstu, pirms dodu savu piekrišanu.

—     Muļķības! Sievietei par to galva nav jālauza. Es vēlreiz saku — jūs tikpat neko nesapratīsiet.

—     Vismaz Jaujiet, es mēģināšu apjēgt. Kad misteram Gilmoram bija vajadzīgs mans paraksts, viņš katrreiz vispirms paskaidroja, un es viņu vienmēr sapratu.

—    Pieņemsim, ka viņš tā darīja. Viņš bija jusu padotais, un viņa pienākums bija paskaidrot. Es esmu jūsu virs, un tas nav mans pienākums. Cik ilgi jūs mani vēl kavēsiet? Vēlreiz atkārtoju: nav īstā reize lasīt — divriči gaida pie durvīm. Es jautāju reizi par visām reizēm — vai jūs parakstīsiet vai neparakstīsiet?

Viņa vēl arvien turēja spalvu rokā, bet pat nedomāja parakstīties.

—   Ja es ar šo parakstu uzņemos kaut kādas saistības, — viņa sacīja, — man katrā ziņā ir tiesības zināt, kādas ir šīs saistības.

Viņš paķēra pergamentu un dusmīgi uzsita ar to pa galdu.

—    Tad runāsim skaidru valodu! — viņš teica. — Jūs jau no sākta gala esat izcēlusies ar savu taisnīgumu. Tas nekas, ka mis Helkūma klausās, tas nekas, ka grāfs Fosko klausās, — pasakiet skaidri un gaiši, ka jūs man neuzticaties.

Grāfs izvilka vienu roku no jostas apakšas uz uzlika seram Persivalam uz pleca. Sers Persivals nikni pagrūda to nost. Grāfs nesatricināmā mierā uzlika roku atpakaļ.

—    Savaldiet savu nelāgo omu, Persival, — viņš teica. — Lēdijai Glaidai ir tiesības.

—   Tiesības! — sers Persivals ieaurojās. — Sievai ir tiesības neuzticēties savam vīram!

—    Ir netaisni un cietsirdīgi apvainot mani, ka cs jums neuzticos, — teica Lora. — Pavaicājiet Marionai, vai man nav tiesību zināt, kādas saistības es uzņemos ar savu parakstu.

—    Ne prātā nenāk lūgties mis Helkūmu! — sers Persivals atcirta. — Mis Helkūmai šoreiz nav nekāda teikšana!

Līdz tam es biju klusējusi, un labāk būtu bijis, ja es būtu izturējusi līdz galam. Bet izmisums Loras acīs un sera Persivala nekaunīgā izrīcība spieda mani pateikt savas domas, kaut vai Loras dēļ.

—    Piedodiet, ser Persival, — es teicu, — bet kā viena no paraksta apstiprinātājām es uzdrīkstos aizrādīt, ka šoreiz man tomēr ir sava teikšana. Loras iebildumi, manuprāt, ir gluži dibināti, un, ja runājam par mani, arī es nevaru uzņemties atbildību apliecināt viņas parakstu, iekams viņa nav sapratusi, kas tas par dokumentu, kuru jūs viņai liekat parakstīt. \

—    Nudien nekaunība! — sers Persivals kliedza. — Mis Helkūma, kad jūs nākamreiz atkal pati sevi ielūgsiet kādā namā, iesaku jums neatmaksāt namatēvam par viņa viesmīlību, nostājoties viņa sievas pusē un vēl tādās lietās, kas neattiecas uz jums.

Es pielēcu kājās tik pēkšņi, it kā viņš būtu man iesitis. Ja es būtu vīrietis, es viņu notriektu zemē viņa paša durvju priekšā un tad aizbrauktu, lai nespertu vairs savu kāju pār viņa slieksni Bet es biju tikai sieviete … un tik Joti biju pieķērusies viņa sievai'

Paldies dievam, šī pieķeršanās man palīdzēja, un es, pat muti nepavērusi, atkal apsēdos. Viņa saprata, ko es pārdzīvoju un kādu krupi esmu norijusi. Viņa piesteidzās man klāt, asaras viņai lija aumaļām.

—    Ak, Marion! — viņa čukstēja. — Ja mana māte vēl būtu dzīva, pat viņa nespētu darīt manis labā vairāk.

—    Nāciet un parakstiet! — sers Persivals kliedza pāri galdam.

—    Vai parakstīt? — Loia jautāja man pie auss. — Kā tu teiksi, tā būs.

—    Nē, — es atbildēju — Taisnība ir tavā pusē, kamēr neesi izlasījusi, neparaksti!

—    Nāciet un parakstiet! — viņš vairākiem lāgiem atkārtoja skaļi un nikni.

Grāfs, kas klusējot visu laiku mūs abas bija vērojis, vēlreiz iejaucās.

—    Persival! — viņš teica. — Es neesmu aizmirsis, ka atrodos dāmu sabiedrībā. Lūdzu, esiet tik labs un arī papūlieties to neaizmirst.

Sers Persivals pagriezās pret viņu vai mēms no dusmām. Grāfa stingrā plauksta lēnām sažņaudza vina plecu, un grāfa noteiktā balss mierīgi atkārtoja:

—    Lūdzu, esiet tik labs un arī papūlieties to neaizmirst.

Abi saskatījās. Sers Persivals gausi atbrīvoja plecu no

grāfa ciešā tvēriena, lēnām novērsās no grāfa skatiena, vēl- īsu mirkli ietiepīgi nolūkojās uz galda noliktajā pergamentā un tad ierunājās drīzāk gan kā dresēts dzīvnieks, kas īgni padodas, nevis kā cilvēks, kurš apzinās savu vainu

—    Negribu nevienu aizvainot, — viņš teica, — bet manas sievas stūrgalvība pat svēto izved's no pacietības. Es viņai teicu, ka tas ir tikai formāls dokuments, — kas viņai vēl vajadzīgs? Sakiet, ko gribat, bet sieva nedrīkst runāt vīram pretī! Lēdija Glaida, es jums jautāju vēlreiz un pēdējoreiz, — jūs parakstīsiet vai neparakstīsiet?

Lora nostājās viņam blakus un atkal satvēra spalvu.

—    Es parakstīšu labprāt, — viņa sacīja, — ja vien jūs izturēsieties pret mani kā pret saprātīgu būtni. Es daudz nebēdāju, kādus upurus no manis prasa, ja tikai nevienam netiek nodarīts pāri un viss labi beidzas . . .

—    Kas teica, ka no jums tiek prasīti upuri? — viņš pārtrauca sievu, jau atkal nevaldīdams pār sevi.

—    Es gribēju sacīt, — Lora turpināja, — ka esmu ar mieru visur piekāpties, lai tikai tas nebūtu pretrunā ar manu sirdsapziņu. Ja arī es atsakos parakstīt savu vārdu zem saistībām, par kurām man nav ne nojausmas, kāpēc jūs man tik bargi uzbrūkat? Cik rūgti, ka grāfa Fosko bažas jūs uzklausāt daudz iecietīgāk nekā manējās.

Šis kļūmīgais, tomēr gluži dabiskais mājiens uz grāfa ārkārtējo ietekmi uz laulāto draugu, lai cik aplinkus pateikts, vienā brīdī par jaunu uzkurināja sera Persivala apslāpētās dusmas.

—    Bažas! — viņš atkārtoja. — Jūsu bažas! Diezgan vēlu jūs to atskāršat. Man likās, ka esat pārvarējusi šīs vājības, kad jums neatlika nekas cits kā apprecēties ar mani.

Tiklīdz viņš bija to pateicis, Lora nosvieda spalvu, nolūkojās uz viņu ar tādu skatienu, kādu es pa šiem gadiem vēl ne reizi nebiju manījusi, un, nebilzdama ne vārda, uzgrieza viņam muguru.

Šis klaji paustais un gaužām rūgtais nicinājums tik ļoti nesaderējās ar viņas raksturu, ka mēs visi kļuvām mēmi no pārsteiguma. Aiz rupjības, kuru viņas vīrs nupat bija atļāvies pateikt, katrā ziņā kaut. kas slēpās: Kāds slepens aizvainojums, par kuru man nebija ne nojausmas, bet kas bija lasāms Loras sejā tik nepārprotami, ka laikam pat gluži svešs cilvēks to pamanītu.

Grāfs, nebūdams svešinieks, redzēja to tikpat skaidri kā es. Kad es piecēlos no krēsla, lai pieietu pie Loras, grāfs tik tikko dzirdami nočukstēja seram Persivalam:

—    Jūs esat idiots!

Lora man pa priekšu devās uz durvīm, un to pašu brīdi viņas laulātais draugs atkal ierunājās.

—    Tātad jūs kategoriski atsakāties parakstīt? — viņš jautāja pārvērstā balsī, it kā atskārtis, ka tomēr atļāvies pārāk daudz.

Pēc visa, ko jūs nupat teicāt, — viņa stingri atbildēja, — es atsakos dot savu parakstu, pirms nebūšu izlasījusi šo dokumentu no sākuma līdz beigām. Iesim prom, Marion, esam jau pietiekami ilgi te uzkavējušās.

—    Vienu mirkli! — iejaucās grāfs, pirms sers Persivals bija paguvis vēl ko bilst. — Vienu mirkli, lēdija Glaida, es jūs ļoti lūdzu!

Lora būtu aizgājusi, nelikdamās par grāfu ne zinis, bet es viņu apturēju.

—    Nesanīsties ar grāfu! — es čukstēju. — Lai notiek kas notikdams, tikai nesanīsties ar grāfu!

Viņa piekāpās. Es atkal pievēru durvis, un mēs palikām pie tām gaidot. Sers Persivals apsēdās pie galda, elkoni nolicis uz salocītā pergamenta un galvu atspiedis pret sažņaugto dūri. Grāfs, kā jau parasti lēmējs un noteicējs, arī šoreiz šai nepatīkamajā situācijā nostājās starp mums un Persivalu.

—    Lēdija Glaida, — viņš iesāka ar saudzību, kas drīzāk zīmējās uz šo bezcerīgo situāciju nekā uz mums pašām, — lūdzu, neņemiet ļaunā, ka uzdrīkstos izteikt kādu ierosinājumu, un ticiet, ka es to daru vienīgi aiz dziļas cieņas un draudzības pret šīs mājas saimnieci. — Viņš spēji pagriezās pret seru Persivalu. — Vai katrā ziņā ir nepieciešams to zem jūsu elkoņa pabāzto papīru parakstīt uz karstām pēdām?

—    Tas ir nepieciešams, jo es tā esmu izlēmis un vēlos, — atskanēja īgna atbilde. — Taču šie apsvērumi, kā būsiet pamanījis, nespēj ietekmēt lēdiju Glaidu.

—    Atbildiet atklāti uz manu atklāto jautājumu — vai parakstīšanu var atlikt uz rītdienu? Jā vai nē?

—   Jā, ja jūs tā vēlaties.

—    Tad kāpēc jūs velti tērējat laiku? Atliksim parakstīšanu līdz rītam, kad būsiet atpakaļ.

Sers Persivals sabozies pacēla acis.

—Man nepatīk tonis, kādā jūs ar mani runājat, — viņš teica. — Šādu toni es nepieļaušu.

—    Es jums to iesaku jūsu paša labad, — grāfs atbildēja, pasmīnēdams slēptā nicinājumā. — Pagaidiet mazliet, ļaujiet lēdijai Glaidai apdomāt. Vai esat jau aizmirsis, ka divriči gaida pie durvīm? Mans tonis jūs pārsteidz? Ha! Laikam gan, jo šādā tonī mēdz runāt vīrs, kas prot savaldīties. Vai mazums labu padomu esmu jums devis savā laikā? Vairāk, nekā jūs varat iedomā- lies. Vai kaut reizi mans padoms ir bijis aplams? Laikam gan jūs nevarēsiet minēt nevienu pašu gadījumu. Jums laiks braukt. Parakstīšanu var atlikt līdz ritam. Tā nekur nepazudīs, tiklīdz būsiet atpakaļ, turpināsim šo sarunu.

Sers Persivals vilcinājās un pameta acis pulkstenī. Grāfa vārdi jau atkal skubināja jo drīzāk doties neatliekamajā slepenajā ceļojumā, un šis negrozāmais nodoms acīmredzot cīnījās ar apņēmību, lai tur vai kas, dabūt Loras parakstu. Viņš brītiņu vēl apdomāja, tad piecēlās no krēsla.

—    Ir viegli mani pierunāt, kad nav laika strīdēties, — viņš teica. — Es klausīšu jūsu padomam, Fosko… ne jau tāpēc, ka man tas būtu vajadzīgs vai es uz to paļautos, bet tikai tāpēc, ka nevaru vairs ilgāk kavēties. — Viņš apklusa, un drūmi uzlūkoja sievu. — Ja jūs nedosiet savu parakstu vēl rīt, kad pārbraukšu … — Turpinājums noslāpa troksnī, kad viņš izrāva grāmatskapja atvilktni un ieslēdza tur pergamentu. Viņš paņēma no galda platmali un cimdus un devās uz durvīm. Mēs ar Loru pakāpāmies soli sāņus un palaidām viņu garām.

—   Atcerieties — rīt! — viņš pateica sievai un izgāja.

Mēs pagaidījām, kamēr viņš iziet cauri vestibilam un

aizbrauc. Grāfs pienāca pie mums, kad abas tā stāvējām pie durvīm.

—    Sers Persivals tikko parādīja sevi no vissliktākās puses, mis Helkūma, — viņš sacīja. — Man žēl vecā drauga un jāsarkst viņa dēļ. Sīs senās draudzības vārdā es jums apsolu, ka rīt viņš izturēsies savaldīgāk un ne- uzvedīsies tik apkaunojoši kā šodien.

Lora bija ieķērusies man rokā. un, kamēr grāfs runāja, zīmīgi to paspieda. Ikvienai sievietei tas būtu smags pārbaudījums — klausīties, kā vīra draugs viņas pašas mājā mierīgi lūko attaisnot laulātā drauga nepiedienīgo izrīcību, un viņai tas bija pārdzīvojums. Es pieklājīgi pateicos grāfam un vedu Loru prom. Jā, es viņam pateicos, jo, apzinādamās šo neizsakāmo nevarību un pazemojumu, es jutu, ka vai nu aiz kāda apsvēruma, vai gluži vienkārši aiz untuma viņš grib, lai es nebraucu prom no Blek- voterparkas, un, spriežot pēc sera Persivala izturēšanās pret mani, apzinājos, ka bez grāfa atbalsta man nav nekādu cerību palikt šeit. Tikai šī cilvēka ietekme, no kuras es visvairāk baidījos, tikai tā izšķirs, vai drīkstēšu palikt pie Loras brīdi, kad esmu viņai visvairāk vajadzīga.

Vestibilā mēs vēl dzirdējām, kā nočīkst divriču riteņi uz piebraucamā ceļa grants. Sers Persivals devās ce)ā.

—    Uz kurieni viņš brauc, Marion? — Lora čukstēja.

—    Viss, ko viņš dara, vieš manī ļaunas nojausmas. Vai tev ir kādas aizdomas?

Pēc visiem šārīta pārdzīvojumiem man negribējās klāstīt savas aizdomas.

—    Kā lai es zinātu viņa noslēpumus? — es izvairīgi atbildēju.

—    Varbūt saimniecības vadītāja zina? — viņa neatlaidās.

—    Diezin vai, — es atbildēju. — Viņa nezinās vairāk par mums.

Lora šaubīgi nogrozīja galvu.

—    Vai tad tieši no saimniecības vadītājas tu nedzirdēji baumas, ka Anna Keterika manīta šai apkaimē? Kā tev šķiet, varbūt viņš aizbrauca viņu meklēt?

—    Man, Lora, gribētos likt prātu mierā un vairs nedomāt par to, un pēc visa šodien notikušā arī tev tas nenāktu par ļaunu. Ienāc manā istabā, atpūties un mazliet nomierinies.

Mēs apsēdāmies pie loga un ļāvām smaržīgajam vasaras vējam pūst mums sejā.

—    Man kauns skatīties tev acis, Marion, — viņa teica,

—   pēc tā, kas tev lejā bija manis dēļ jāpārcieš,. Ak, mīļā, sirds sažņaudzas, to iedomājoties. Es lūkošu to kaut kā izlīdzināt, tik tiešām lūkošu!

—    Kuš, kuš' — es viņu apsaucu. — Tā nerunā. Kas ir mans nenozīmīgais aizvainotais lepnums salīdzinājumā ar tavu šausmīgo upuri?

—    Tu dzirdēji, ko viņš man teica? — viņa turpināja iekaisdama. — Tu dzirdēji tikai vārdus, bet neaptvēri, ko tie nozīmē … tu nezini, kāpēc es nosviedu spalvu un pagriezu viņam muguru. — Viņa piecēlās pēkšņā satraukumā un sāka staigāt pa istabu. — Es daudz ko neesmu tev stāstījusi, Marion, negribēdama tevi sāpināt un padarīt nelaimīgu jau pašā mūsu jaunās dzīves sākumā. Tu nezini, kā viņš ar mani apgājās. Bet tev tas ir jāzina, tu taču pati redzēji, kā viņš izturējās šodien. Redzēji, kā viņš vīpsnāja, kad ieminējos par bažām, dzirdēji viņa vārdus! ka man neesot atlicis nekas cits kā apprecēties ar viņu. — Lora atkal apsēdās, vaigi viņai dega, un viņa lauzīja klēpī saliktās rokas. — Patlaban nevaru tev to izstāstīt, tiklīdz sākšu runāt, tā asaras smacēs nost.. , Vēlāk. Marion, kad būšu kaut cik atguvusies. Galva man plīst vai pušu … tā sāp, sāp, sāp … Kur ir flakoniņš ar ožamo sāli? Labāk parunāsim par tevi. Tevis dēi man tagad žēl, ka es atteicos parakstīt. Varbūt izdarīt to rīt? Tad jau drīzāk kompromitēt sevi nekā tevi. Ja es vēl liegšos, viņš visu vainu uzvels tev. jo tu taču nostājies manā pusē. Ko lai mēs iesākam? Būtu bijis kāds draugs, kas palīdzētu ar padomu! Draugs, uz kuru varētu paļauties!

Viņa smagi nopūtās. Pēc Loras sejas nopratu, ka viņa domā par Hārtraitu, nopratu vēl jo skaidrāk tāpēc, ka Loras pēdējie vārdi arī man lika atcerēties viņu. Jau sešus mēnešus pēc kāzām mums vajadzīga palīdzība, kuru viņš atvadoties pats bija piedāvājis. Toreiz man ne prātā nenāca, ka tāds brīdis kādreiz varētu pienākt!

— Mums pašām kaut kas ir jādara, — es sacīju. — Lūkosim visu mierīgi apsvērt, Lora, darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai izšķirtos par pareizo soli.

Apsvērām Lorai zināmās vīra grūtības un nejauši noklausīto sera Persivala sarunu ar pilnvaroto un neizbēgami secinājām, ka bibliotēkas skapi ieslēgtais dokuments ir sastādīts, lai aizņemtos naudu, un Loras paraksts ir pilnīgi nepieciešams, lai sers Persivals sasniegtu mērķi.

Bez tam pārdomas izraisīja, kur un kādā ceļā viņš domā dabūt šo naudu un cik lielu atbildību uzņemas Lora, ar savu parakstu apliecinādama dokumentu, par kuru mums abām bija gaužām maz sajēgas. Man pašai radās pārliecība, ka šis pergaments slēpj sevī pagalam viltīgu un negodīgu darījumu.

Pie šādas pārliecības biju nākusi ne jau tāpēc, ka sers Persivals atteicās nolasīt vai paskaidrot dokumenta saturu' šis atteikums viegli izskaidrojams ar viņa iecirtīgo dabu un valdonīgo raksturu. Par viņa godīgumu es sāku šaubīties, vērodama, cik krasi mainījies viņa runas veids un izturēšanās pēc ierašanās Blekvoterparkā, tātad Limridžā viņš bija izlicies par gluži citu cilvēku. Šī rūpīgi pārdomātā smalkjūtība, ceremoniālā pieklājība, kas tik jauķi saskanēja ar mistera Gilmora vecmodīgajiem uzskatiem, kautrība attieksmē pret Loru, vaļsirdība sarunās ar mani, iecietība pret misteru Fērliju — tas viss bija acu apmāns, kuru tik veikli sadomājis šis zemiskais, viltīgais, riebīgais cilvēks, kas bija norāvis masku, tiklīdz divkoša loma bija nospēlēta, un pirmīt lejā bibliotēkā parādījis savu īsto seju. Nemaz nerunāšu par sirdēstiem Loras dēļ, jo tas nav vārdos pasakāms. Es par to ieminos tikai tādēļ, lai jūs saprastu, kāpēc es tā pretojos, ka viņa parakstītu dokumentu bez lasīšanas.

Kas mums tādā gadījumā atliek? Kad pienāks rīts, mēs kategoriski atteiksimies dot savu parakstu, atsaukdamās uz stingriem jo stingriem juridiskiem apsvērumiem, līdz ar to iedragājot sera Persivala apņēmību un liekot viņam manīt, ka mēs, sievietes, likumos un saistībās orientējamies ne sliktāk kā viņš.

Vēl brītiņu apsvērusi, es nolēmu aizrakstīt vienīgajam godavīram, kuram mēs varētu slepus lūgt palīdzību šajā bezcerīgajā situācijā. Tas bija mistera Gilmora kompanjons misters Kirls, kas bija visu pārņēmis savā ziņā, kopš mūsu vecais draugs bija spiests atteikties no saviem pienākumiem un veselibas uzlabošanas nolūkos aizbraukt no Londonas. Es paskaidroju Lorai, ka pats misters Gilmors ieteicis viņu kā cilvēku, uz kuru var nešaubīgi paļauties, jo viņš ir godīgs, apdomīgs un sīki pārzina viņas finansiālo stāvokli, un ar viņas piekrišanu nekavējoties sēdos pie galda rakstīt vēstuli.

Vispirms es misteram Kirlam vispusīgi apgaismoju stāvokli, kādā esam nokļuvušas, un lūdzu viņa padomu atklātā, vienkāršā valodā, lai nedraudētu briesmas kaut ko pārprast vai kļūdīties. Vēstule bija tik īsa, ka īsāk vairs nebija iespējams izteikties, bez liekas taisnošanās, bez liekiem sīkumiem.

Kad jau grasījos rakstīt uz aploksnes adresi, Lorai pēkšņi ienāca prātā šķērslis, kas man, nopūloties ar rakstīšanu, bija pavisam izkritis no prāta.

— Bet kā mēs laikus saņemsim atbildi? — viņa jautāja. — Londonā vēstule nonāks ne agrāk kā rīt no rīta, un, kamēr mēs sagaidīsim atbildi, pienāks vēl otrs rīts.

Savlaicīgi saņemt atbildi mēs varētu vienīgi tai gadījumā, ja pilnvarotais sūtītu mums to ar īpašu kurjeru. Tāpēc uzrakstīju vēl postskriptu, lūgdama, lai sūta kurjeru ar rīta vilcienu, kas atiet vienpadsmitos, tad mūsu stacijā viņš izkāptu vienos divdesmit un visvēlākais divos būtu Blekvoterparkā. Lai viņš jautā pec manis un neielaižas nekādās sarunās, ja kāds grasās izprašņāt, un nodod vēstuli tieši man rokās.

—    Ja nu sers Persivals pārrastos pirms diviem, — es teicu Lorai, — tad prātīgāk būtu, ja tu visu rīta cēlienu uzturētos parkā ar grāmatu vai šuvekli un nemaz nerādītos mājas tuvumā, pirms kurjers nav paguvis ierasties ar vēstuli. Es viņu te gaidīšu visu rītu, drošs paliek drošs, ka negadās kāds misēklis. Es palieku tai cerībā un pārliecībā, ka mūs nekas nepārsteigs, ja turēsim acis vaļā. Un tagad iesim lejā uz viesistabu. Ja mēs tik ilgi te kopā uzkavējamies, var vēl rasties aizdomas.

—    Aizdomas? — viņa pārvaicāja. — Kuram varētu rasties aizdomas, kad paša sera Persivala nav mājā? Vai tu domā grāfu Fosko?

—   Varbūt arī.

—    Viņš tev, Marion, sāk kļūt tikpat nepatīkams kā

man.

—    Nē, tas nav īstais vārds. Nepatika vienmēr vairāk vai mazāk saistīta ar nicinājumu. Es nesaskatu grāfā nekā nicināma.

—   Tu taču nebaidies no viņa?

—   Varbūt tomēr baidos . .. mazliet.

—    Baidies! Bet viņš taču šodien uzmetās mums par aizstāvi.

—    Jā. No viņa aizstāvības es baidos vairāk nekā no sera Persivala dusmām. Atceries, ko es tev teicu bibliotēkā. Lai notiek kas notikdams, Lora, tikai nesanīsties ar grāfu!

Mēs nokāpām apakšstāvā. Lora iegāja viesistabā, es devos pāri vestibilam ar vēstuli rokā, lai iemestu to pasta somā, kas karājās man iepretī pie sienas.

Ārdurvis stāvēja vaļā, un, ejot tām garām, es ieraudzīju Fosko laulāto pāri apspriežamies ārpusē uz kāpnēm ar sejām pret mani.

Grāfiene iesteidzās vestrbilā tāda kā satraukta un lūdza mani atvēlēt minūtes piecas slepenai sarunai. Mazliet izbrīnīta, ka šādai personai varētu būt šāds lūgums, es iemetu vēstuli somā un atbildēju, ka esmu pilnīgi viņas rīcībā. Neierasti draudzīgi un familiāri viņa ieķērās man elkonī un neveda mani vis tukšā istabā, bet vilka pāri slieksnim ārā līdz velēnu joslai, kas apjoza lielo zivju dīķi.

Kad uz kāpnēm pagājam garam grafam, viņš smaidot paklanījās un tūlīt iesteidzās vestibilā, aizgrūda durvis, bet tā īsti nepievēra.

Grāfiene laipni vadāja mani apkārt dīķim. Es biju iedomājusies, ka viņa atklās man kādu sevišķu noslēpumu, tāpēc biju pārsteigta, kad grāfiene Fosko uzticēja manām ausīm tik vien kā savus kvēlos simpātiju apliecinājumus pēc notikumiem bibliotēkā. Vīrs viņai visu bija atstāstījis, arī nekaunības, kuras sers Persivals bija atļāvies man pateikt. Manis un Loras dēļ viņa bija tik sašutusi, tik satriekta, ka nolēmusi, ja kaut kas tāds at- gadītos vēlreiz sakarā ar sera Persivala nedzirdēto varmācību, aizbraukt un nespert vairs savu kāju pār viņa slieksni. Grāfs šo lēmumu bija novērtējis atzinīgi, un tagad viņa gaidīja šo atzinību arī no manas mutes.

Likās ārkārtīgi dīvaini, ka tā var runāt tik atturīga un ledaina dāma kā grāfiene Fosko, it īpaši pēc tik asas domu apmaiņas .vēl šorīt lapenē. Lai nu kā, uz šo laipnību un sirsnību man bija jāatsaucas ar laipnību un sirsnību, vēl jo vairāk tādēļ, ka gados viņa bija vecāka par mani. Tāpēc es atbildēju grāfienei viņas pašas tonī un, uzskatīdama, ka viss tā kā būtu izrunāts, mēģināju kaut kā no viņas atbrīvoties. *

Bet grāfiene Fosko acīmredzot bija nolēmusi tik drīz nelaist mani vaļā un, man par lielu izbrīnu, apņēmusies pateikt savu sakāmo līdz galam. Pati klusākā no klusākajām pēkšņi uzmācās man ar tukšām, nodrāztām frāzēm par laulības dzīvi, par seru Persivalu un Loru, par pašas laimi, par dieva mierā aizgājušā mistera Fērlija izdarībām sakarā ar testamentu un desmitiem citu jautājumu, vadādama mani riņķī apkārt dīķim veselu pusstundu vai pat ilgāk, tā ka es vairs tikko turējos uz kājām. Vai viņa pati to atskārta vai neatskārta, nemāku sacīt, bet viņa aprāvās tikpat negaidot, kā bija iesākusi, pameta skatienu uz ārdurvīm, vienā mirklī kļuva ledaini salta un palaida vaļā manu roku, pirms biju izdomājusi ieganstu, kā no viņas atbrīvoties.

Tiklīdz pavēru durvis un iegāju vestibilā, es piepeši atkal atrados vaigu vaigā ar grāfu. Tieši tobrīd viņš iemeta pasta somā vēstuli.

Kad tas bija padarīts un soma aizvērta, viņš apjautājās, kur palikusi grāfiene. Es pateicu, un to pašu brīdi viņš izteidzās laukā pie sievas. Runājot ar mani, viņš bija tik neparasti mierīgs un nomākts, ka es pagriezos

un paraudzījos nopakaļ, domādama, vai viņš ir slims vai nelāgā omā.

Kāpēc es tūlīt devos pie pasta somas, izņēmu savu vēstuli, kā pati sev neuzticēdamās, vēlreiz apskatīju to, un kāpēc, uzmetot tai vēlreiz aci, man ienāca prātā, ka drošības pēc derētu aizzīmogot aploksni, — tieci nu tu, cilvēks, gudrs, noslēpums ir vai nu pārliecīgi dziļš, vai arī pārliecīgi sekls. Sievietes, kā visiem zināms, pastāvīgi rīkojas impulsīvi un pašas nespēj šos impulsus izprast, un arī es varu teikt tikai to, ka droši vien kāds no tādiem impulsiem dzīšus dzina mani pie pasta somas.

Lai nu kas mani rosināja, es gods godam ļāvos šim impulsam, tiklīdz grasījos aizzīmogot vēstuli pati savā istabā. Es taču piemīt biju aiztaisījusi aploksni kā jau parasti, samitrinot lipīgo maliņu un piespiežot to pie papīra, bet tagad, tiklīdz pēc trīsceturtdaļstundas paņēmu aploksni pirkstos, tā atvērās bez plēšanas. Varbūt nebiju kārtīgi aizlīmējusi? Varbūt bija patrāpījusies slikta līme?

Bet varbūt. . nē! Pārāk riebīgi ir pieļaut trešo varbūtību, kas man iešāvās prātā. Lūkoju vēl atgainīt šīs nelabās domas, lai gan tas ir skaidrāks par skaidru.

Es gandrīz vai baidos no rītdienas, tik daudz kas ir atkarīgs no mana apdoma un savaldības. Katrā ziņā man jāpatur vēra divi apsvērumi: jābūt pēc iespējas laipnākai pret grāfu un jābūt savā postenī, kad ieradīsies mistera Kirla kurjers ar atbildi.

V

3. jūlijā

Kad pusdienas stunda mūs visus atkal pulcināja kopā, grāfs Fosko bija savā parastajā lieliskajā noskaņojumā. Viņš līda vai no ādas laukā, lai tikai liktos interesants un mūs kaut kā izklaidētu, it kā būtu apņēmies izdzēst no mūsu atminas to, kas bija norisinājies bibliotēkā.

Spilgti ceļojumu dēku apraksti, amizantas anekdotes par ievērojamiem cilvēkiem, ar kuriem viņš saticies ārzemēs; dažādu Eiropas tautu ieradumu dīvaini salīdzinājumi, minot daudzus jo daudzus piemērus, gan vīriešus, gan sievietes, kurus redzējis; tad vēl komiskā grēksūdze par jaunības dienu naivajām neprātībām, kad viņš bijis likumdevējs modes jautājumos kādā otršķirīgā Itālijas

pilsētelē un rakstījis nejēdzīgus piedzīvojumu romānus franču garā un tie publicēti kaut kādā otršķirīgā itāliešu avīzītē, — tas viss raisījās no viņa lūpām tik viegli un nepiespiesti, un, kaut arī katrs vārds tika pateikts vaļsirdīgi, tomēr tik bezgala jauki un smalkjūtīgi, atbilstoši jebkura interesēm un jebkura gaumei, ka mēs abas ar Loru klausījāmies ar neatslābstošu uzmanību un, lai cik neticami, gandrīz vai ar tādu pašu aizgrābtību kā grāfiene Fosko. Sieviete spēj pretoties vīrieša mīlestībai, vīrieša slavai, vīrieša piemilīgajai ārienei un vīrieša naudai, bet sieviete nespēj pretoties vīrieša daiļrunībai, ja vien tas prot runāt.

Pēc pusdienām, atstājis mūs vēl joprojām patīkamo iespaidu varā, grāfs kautrigi aizgāja uz bibliotēku palasīt.

Lora bija nolēmusi pievakarē vēl pastaigāt pa parku. Aiz pieklājības bija jāaicina līdzi arī grāfiene Fosko, bet šoreiz viņa acīmredzot jau iepriekš bija saņēmusi norādījumus, tāpēc laipni lūdza viņu atvainot.

—       Grāfam droši vien izsīkuši cigarešu krājumi, — viņa taisnojās, — un neviens cits tās viņam pa prātam neuztīs. — To sakot, viņas saltajās, zilajās acīs pat kaut kas it kā iemirdzējās, un viņa nudien likās lepna, ka viņai uzticēts šis svinīgais rituāls pirms viņas kunga un pavēlnieka ietīšanās tabakas dūmos!

Mēs ar Loru izgājām laukā divatā.

Bija miglains, nomācies vakars. Laikam tuvojās negaiss, dārzā puķes bija apvītušas, zeme izdegusi sausa. Rietumu pamalē pāri rāmajām koku galotnēm ieraudzījām bāldzeltenu švīku, saule, miglā tik tikko saskatāma, grima aiz apvāršņa. Droši vien naktī būs lietus.

—      Pa kuru ceļu nogriezīsimies? — es vaicāju.

—      Uz ezera pusi, Marion, ja tev nekas nav pretī.

—      Diez kāpēc tev, Lora, iepaticies šis drūmais ezers.

—       Nē, ne jau ezers, bet apkārtne. Klajumā ir tikai smilts un virši, un priedes, tas ir vienīgais, kas man šeit atgādina Limridžu. Bet varam iet arī uz citu pusi, ja tā tev patīk labāk.

—       Te man nav iecienītu taku, mīļā. Blekvoterparkā man visas takas ir vienādas. Iesim uz ezeru, varbūt klajumā būs mazliet vēsāk.

Mēs klusējot gājām pa ēnaino parku. Spiedīgais va-

246 kara gaiss bija mūs abas nokausējis, un, kad nonācām pie lapenes, mēs labprāt apsēdāmies atvilkt elpu.

Zemu pār ezeru klājās balta migla. Blīvā, brūnā koku josla pretējā krastā izskatījās pēc debesīs peldoša pun- durkoku meža. Nolaidenais smilšainais krasts arī dīvainā kārtā it kā izplūda malējā miglas slānī. Klusums bija baismīgs. Mežā neiečabējās neviena lapiņa, neiečiepstē- jās neviens putns, un neredzamā ezera peļķēs neiekliedzās neviens ūdensputns. Tovakar pat vardes bija pārstājušas kvarkstēt.

—      Cik vientulīgi un drūmi, — Lora ierunājās, — toties šeit mēs esam divas vien.

Viņa runāja klusām, visu laiku domīgi vērdamās pāri smilšu klajai un dūmakai. Viņa bija pārāk dziļi nogrimusi pati savās domās, lai manītu šo drūmumu visapkārt, kas mani jau bija sagrābis.

—      Es tev, Marion, solīju izstāstīt, kā īsti ir ar manu laulības dzīvi, lai tev vairs ilgāk nav jāmokās neziņā, — viņa iesāka. — Tas ir pirmais un vienīgais noslēpums, mīlā, kāds man jelkad bijis, un tici man, tas būs arī pēdējais. Tu zini, ka es klusēju tevis dēl  varbūt mazliet arī sevis dēļ. Sievietei ir bezgala grūti atzīties, ka vīrietis, kuram viņa atdevusi visu savu dzīvi, neprot šo velti novērtēt. Ja tu, Marion, pati būtu bijusi precēta — un vēl jo vairāk, ja tu būtu apprecējusies laimīgi —, tu mani saprastu labāk nekā jebkura cita sieviete, un, kaut arī tu esi pats krietnākais un uzticamākais cilvēks zemes virsū, tagad tev tomēr daudz kas paliek nesaprotams.

Ko es varēju atbildēt? Es varēju tikai satvert viņas roku un mīlestības pilnām acīm vērties viņā.

—      Cik bieži, — viņa turpināja, — esmu dzirdējusi tevi smejamies par savu «nabadzību», kā tu pati to sauc! Cik bieži tu zobodamās esi apsveikusi mani ar bagātību! Ak, Marion, nekad vairs tā nedari! Pateicies dievam par savu nabadzību — tu vismaz esi noteicēja par sevi un esi paglābušies no likteņa, kāds piemeklējis mani.

Cik skumji vārdi jaunas sievas mutē, cik rūgta patiesība! Un pietika ar pāris Blekvoterparkā aizvadītajām dienām, lai es saprastu, lai jebkurš saprastu, kāpēc viņas

vīrs to apprecējis.

—      Es tevi neapbēdināšu, stāstīdama, cik drīz sākās mani pārbaudījumi un vilšanās, negribu pat, lai tu zinātu, kādi tie bija. Pietiek, ka tie paliek manā atmiņā. Ja es tev pastāstīšu, kā viņš izturējās, kad pirmo un pēdējo reizi mēģināju ar viņu izskaidroties, tu sapratīsi, kā viņš ar mani apgājās, sapratīsi, it kā es tev būtu visu sīki jo sīki izklāstījusi. Kādudien Romā mēs bijām aizjājuši ap- skatīt Cecīlijas Metellas kapa pieminekli. Debess bija zila un dzidra, senās drupas izskatījās grandiozas un diženas, un es vēl iedomājos, ka Cecīlijas Metellas vīrs sensenos laikos uzcēlis šo pieminekli karsti mīļotajai sievai, un tobrīd manā sirdī pamodās vēl nekad nebijis maigums pret savu vīru. «Vai tu arī man uzliksi šādu pieminekli, Persival?» es jautāju. «Pirms kāzām tu teicies mani mīlam no visas sirds, bet pēc tam .. .» Es nespēju pateikt visu līdz galam, Marion! Viņš uz mani pat nepaskatījās! Es nolaidu plīvuru, lai viņš neredzētu asaras manās acīs. Es iedomājos, ka viņš tās nav manījis, bet tā vis nebija. Viņš noteica: «Jāsim prom!» — un nosmējās pie sevis, palīdzēdams man uzrausties seglos. Uzlēcis savā zirgā, viņš smējās atkal. «Ja arī uzlikšu tev pieminekli,» viņš ieminējās, «tad tikai par tavu pašas naudu. Diez vai Cecīlijai Metellai pietika līdzekļu, lai samaksātu par savējo!» Es neatbildēju. Kā lai es būtu spējusi parunāt, ja, paslēpusies aiz plīvura, smaku asarās? «Jūs, gaišmatainās, visas esat īgņas. Kas jums vajadzīgs? Komplimenti un saldi vārdi? Lai notiek! Šorīt esmu lieliskā omā. Pieņemsim, ka esmu jau pateicis gan komplimentus, gan saldus vārdus.» Vīrieši, sarunādami mums rupjības, nemaz nepadomā, cik dziļi tās iespiežas mums atmiņā un cik ļoti mums sāp. Būtu es kārtīgi noraudājusies, droši vien kļūtu vieglāk, bet viņa necienīgā izturēšanās nožāvēja visas asaras un nocietināja manu sirdi. Kopš tās reizes, Marion, es nevairījos domāt par Volteru Hārtraitu. Ļāvu, lai atmiņas par laimes dienām, kad mēs klusībā mīlējām viens otru, atgriežas un mierina mani. Kur gan citur lai es būtu radusi mierinājumu? Ja tu būtu pie manis, tu varbūt zinātu padomu. Es saprotu, mīļā, tas bija aplam, bet saki — ko man var pārmest?

Es biju spiesta novērsties no Loras.

—   Nejautā man! — es teicu. — Vai es esmu cietusi tā kā tu? Kādas man tiesības spriest?

—   Es domāju par viņu, — Lora turpināja, pieliekdamās man tuvāk un pazeminādama balsi, — es domāju par viņu, kad vakaros Persivals pameta mani vienu un aizgāja izklaidēties ar draugiem. Es iztēlojos, kā būtu, ja dievs būtu lēmis man trūcību un es tagad būtu viņa sieva. Iedomājos sevi lēta auduma tērpā, iedomājos, kā es sēžu mājās un gaidu viņu pārnākam un, kamēr viņš pelna dienišķo maizi, apkopju mājas soli, un tāpēc, ka man pašai viss ir jādara, milu viņu vēl vairāk. Tad viņš pārnāk noguris, es nolieku viņa cepuri un mēteli. Viņam izpatikdama, es gatavoju ēdienus, kas viņam garšo, un esmu iemācījusies saimniekot. Es ceru, ka viņš nekad nejūtas tik vientuļš un nobēdājies, lai nemitīgi domātu un raizētos par mani, kā es domāju un raizējos par viņu.

Izrunājot šos skumjos vārdus, viņas balsī atkal ietrīsējās seno dienu maigums un sejā pavīdēja seno dienu meitenīgais skaistums. Viņas acis saviļņojumā klaiņāja pa šo postažu no visas pasaules atšķirtajā draudīgajā nostūri, it kā tās vērotu jaukos Kamberlendas paugurus mākoņiem piemilzušajā tālē.

—    Nerunā vairs par Volteru, — es ieminējos, saņēmusi sevi rokas. — Ak, Lora, aiztaupīsim sev šīs mokas un nerunāsim vairs!

Viņa saņēmās un silti vērās manī.

—    Esmu ar mieru nekad viņu vairs nepieminēt, lai tikai nesagādātu tev šo sarūgtinājumu.

—    Tā tev pašai būs vieglāk, — es lūkoju aizbildināties, — to es lūdzu tevis dēļ. Ja tavs vīrs dzirdētu . ..

—    Viņš par to nemaz nebrīnītos, ja arī dzirdētu.

Viņa pateica šo ērmoto atbildi gurdā mierā un vienaldzībā. Viņas pārvērtība nobiedēja mani ne mazāk kā pati atbilde.

—    Nemaz nebrīnītos! — es atkārtoju. — Lora, apdomā, ko tu runā! Nebiedē mani!

—    Tā tas ir, — viņa atteica. — Tieši tc es šodien tev gribēju pateikt tavā istabā. Kad mēs toreiz Limridžā abi no sirds izrunājāmies, es viņam nepateicu tikai vienu, un tu pati, Marion, toreiz sacīji, ka tas neesot nekāds grēks. Es noklusēju vienīgi viņa vārdu, un tagad viņš to ir uzzinājis.

Es dzirdēju, bet nespēju parunāt. Viņas pēdējie vārdi bija izdzēsuši beidzamo cerības staru.

—    Tas notika Romā, — viņa stāstīja gurdenā mierā un apātijā. — Bijām aizgājuši uz nelielām, par godu angļiem rīkotām viesībām pie sera Persivala draugiem — pie Merklendu laulātā pāra. Misis Merklenda bija izdaudzināta kā lieliska zīmētāja, un viesi viņu pierunāja parādīt dažas skices. Mēs visi nopriecājāmies par tām, es arī kaut ko izmetu, un manam vērtējumam viņa pievērsa īpašu uzmanību. «Jūs droši vien pati zīmējat?» viņa ievaicājās. «Kādreiz mazliet zīmēju,» es atbildēju, «bet tagad esmu atmetusi.» — «Ja jau kādreiz esat ar to nodarbojusies, tad kuru katru dienu varat šīs nodarbības atsākt, un, ja esat tā izlēmusi, es labprāt ieteiktu jums skolotāju.» Es nēbildu ne vārda — tu, Marion, vari iedomāties, kāpēc — un mēģināju ievirzīt sarunu citā gultnē. Misis Merklenda tomēr neatkāpās. «Man ir bijuši visvisādi skolotāji,» viņa stāstīja tālāk, «bet pats labākais, pats saprātīgākais un vērīgākais bija misters Hārtraits. Ja kādreiz atsāksiet zīmēšanu, iesaku jums šo skolotāju. Viņš ir jauns cilvēks, ļoti pieticīgs, labi audzināts . . . Esmu pārliecināta, ka viņš jums patiks.» Un iedomājies vēl, Marion, viņa to pateica, visiem dzirdot, svešu cilvēku klātbūtnē, kuri bija ielūgti viesos pie jaunlaulātajiem! Visiem spēkiem pūlējos neizrādīt satraukumu, es nebildu ne vārda un nenovērsu acu no zīmējumiem. Kad atkal uzdrīkstējos pacelt galvu, mans skatiens sastapa vīra acis, un pēc tām es nopratu, ka esmu sevi nodevusi. '<Par misteru Hārtraitu mēs vēl padomāsim,» viņš teica, nenolaizdams no manis acu, «kad atgriezīsimies Anglijā. Piekrītu jums, misis Merklenda,— manuprāt, lēdijai Glaidai viņš katrā ziņā patiks.» Viņš vēl uzsvēra pēdējos vārdus, iesveļot man vaigos sārtumu un liekot sirdij pukstēt tā, ka es gandrīz vai noslāpu. Vairāk nekas netika runāts — mēs atvadījāmies agri. Visu ceļu lidz viesnīcai viņš klusēja. Viņš palīdzēja man izkāpt un kā parasti pavadīja mani augšā. Bet, tiklīdz mēs bijām iegājuši viesistabā, viņš aizslēdza durvis, nogrūda mani krēslā un, satvēris mani aiz pleciem, noliecās pār mani. «Jau torīt Limridžā, kad tu tik pārdroši atzinies, man nodeva miera doma, kas ir šis cilvēks, un arī šovakar es • izlasīju tavā sejā viņa vārdu. Tas bija tavs zīmēšanas skolotājs, un viņa vārds ir Hārtraits. Tu to rūgti nožēlosi, un arī viņš rūgti nožēlos līdz pat kapa malai. Bet tagad liecies gultā un sapņo par viņu, ja tev tā tik … ar manas pātagas atstātajām švīkām uz viņa pieciem.» Kopš tās reizes, tiklīdz viņš apskaišas uz mani, viņš draudēdams vai ņirgādamies atgādina manu atzīšanos tavā klātbūtnē. Nav manos spēkos aizliegt viņam zākāties p^r to, ko viņš pats tik šausmīgi pārpratis. Es

nespēju viņu piespiest man ticēt vai arī apklust. Tu šodien brīnījies par viņa vārdiem, ka man neesot atlicis nekas cits kā apprecēties ar viņu. Nākamreiz, kad viņam atkal būs liela sirds, tu vairs nebrīnīsies . .. Ak, Marion, nevajag! Nesāpini mani!

Es apņēmu viņas plecus, sirdsapziņas pārmetumos sažņaugdama tos kā spīlēs. Jā, sirdsapziņas pāmetumos! Izmisumā nobālusī Voltera seja, kad toreiz Limridžas lapenē mani cietsirdīgie vārdi bija satriekuši viņu līdz sirds dzijumiem, šī seja nostājās man acu priekšā kā mēms, neizturams pārmetums. Mana roka bija rādījusi ceju, kas manas māsas mījoto cilvēku soli pa solim aizveda tālu prom no dzimtenes un draugiem. Es biju nostājusies starp šīm divām jaunajām sirdīm, lai uz mūžiem šķirtu tās vienu no otras, un viņu abu sagandētā dzīve bija apliecinājums maniem darbiem. Es biju izdarījusi to un izdarījusi sera Persivala Glaida labad.

Sera Persivala Glaida labad.

Es izdzirdēju viņas balsi un pēc noskaņas sapratu, ka viņa mani mierina — mani, kas nebija pelnījusi neko citu kā nosodošu klusēšanu! Cik ilgs laiks pagāja, kamēr atguvos no savām bēdām un apmulsuma, nemāku pateikt. Vispirms es sajutu viņas skūpstu, manas acis piepeši it kā atdarījās, un es atskārtu, ka truli raugos taisni uz priekšu pāri ezeram.

—    Ir jau vēls, — es izdzirdēju viņas čukstu. — Parkā būs melna tumsa. — Viņa papurināja manu roku un atkārtoja: — Marion, parkā būs melna tumsa.

—    Vēl brītiņu, — es sacīju, — vēl brītiņu, līdz atžilbstu.

Es vēl baidījos paskatīties uz viņu un joprojām vēros pāri ezeram.

Tik tiešām bija vēls. Platās, brūnās koku aprises pret debesīm jau bija izplūdušas biezajā nokrēslā un atgādināja gargaru dūmu grīsti. Migla lejā virs ezera bija nemanot iepletusies un slīdēja mums virsū. Klusums vēl joprojām bija tikpat stindzinošs, bet es no tā vairs nebaiļojos, un šai klusumā jautās tikai svinīgs noslēpums.

—    Mēs esam tālu no mājām, — Lora čukstēja. — Iesim atpakaļ.

Pēkšņi viņa apklusa, novērsās un acīm apstājās pie lapenes durvīm.

—            Marion! — viņa iesaucās, drebēdama aiz bailēm. — Vai tu nekā neredzi? Paraugies!

—      Kur?

—      Tur lejā!

Mans skatiens sekoja viņas rokai, un arī es ieraudzīju.

Tālumā pa virsāju slīdēja kāda dzīva būtne. Mēs to skaidri redzējām, un tad tā atkal it kā ielīda miglas kamolā. Tā apstājās tālu, tālu tieši pretī, bridi pastāvēja un atkal lēnām grima baltajos miglas vālos — lēnām, lēnām, līdz aizslīdēja gar lapenes stūri un nozuda pavisam.

Mēs abas bijām kā izmocītas pēc tik satrauktas dienas. Pagāja krietns brīdis, iekams Lora sasparojās iet tumšajā parkā un iekams es pati izšķīros viņai sekot.

—             Kas tas bija — vīrietis vai sieviete? — viņa čukstēja, kad beidzot bijām iegriezušās vēsajā, tumšajā alejā.

—      Nevaru pateikt.

—      Bet kā tu domā?

—      Izskatījās pēc sievietes.

—      Man likās, ka tas ir vīrietis gara apmetni.

—      Varēja būt arī vīrietis. Tādā krēslā grūti saskatīt.

—             Pagaidi, Marion! Man ir bail … es neredzu taciņu. Un ja nu šis stāvs mums seko?

—             Nedomāju gan, Lora Te taču nav ko bīties. Ciemats nav tālu no ezera krastiem, un te katram ir brīv pastaigāties dienu vai nakti. Savādi tikai, ka līdz šim nebijām manījušas tur ne dzīvu dvēseli.

Mēs gājām caur parku Bija Joti tumšs, tik tumšs, ka pat taciņu varējām saskatīt tikai ar grūtībām. Es paņēmu Loru aiz rokas, un mēs steidzāmies, cik žigli vien varējām.

Nebijām vēl tikušas ne līdz pusceļam, kad viņa apstājās un apturēja arī mani. Viņa ieklausījās.

—      Kuš! — viņa čukstēja. — Es dzirdu soļus aizmugurē.

—             Nobirušās lapas čab, — es mēģināju viņu iedrošināt, — vai arī vējš aizlauzis kādu zaru.

—             Patlaban ir vasara Marion, un nav ne vēsmiņas. Ieklausies!

Ari es dzirdēju čaboņu — it kā mums sekotu viegli soļi.

—      Vienalga, kurš tas ir vai kas tas ir, — es sacīju,

— iesim tālāk. Tūlit būsim pavisam tuvu mājām, un, ja arī kaut kas gadītos, mūs dzirdēs.

Mēs steidzāmies, tā steidzāmies, ka Lora bija pavisam bez elpas, kad bijām gandrīz ārā no parka un jau redzējām apgaismotos logus.

Brītiņu pagaidīju, ļaudama viņai atelsties. Kad grasī- jāmies iet tālāk, viņa atkal atturēja mani, rādīdama ar roku, lai vēlreiz ieklausos. Meža naksnīgajās dzīlēs mēs skaidri sadzirdējām samgu, dziļu nopūtu.

—      Kas tur ir? — es uzsaucu.

Neviens neatsaucās.

—      Kas tur ir? — es uzsaucu vēlreiz.

Brīdi bija klusums, un tad mēs atkal izdzirdējām to pašu soļu liego čaboņu arvien klusāku un klusāku attālināmies tumsā, slīdam arvien tālāk un tālāk, un tālāk, līdz tā apklusa pavisam.

Mēs steigšus izgājām no meža klajā norā, tai žigli pāri un, ne vārda nepārmijušas, nokļuvām mājās.

Vestibila lampas gaismā Lora gluži bāla paskatījās manī izbiedētām acīm.

—      Esmu vai beigta aiz bailēm, — viņa sacīja. — Kas tas varētu būt?

—      Rīt mēģināsim tikt pie kādas skaidrības, — es atbildēju. — Pagaidām nevienam ne vārda par to, ko dzirdējām un redzējām.

—      Kāpēc ne?

—      Tāpēc, ka tā būs drošāk… un šais mājās mums jābūt piesardzīgām.

Es nekavējoties uzsūtīju Loru augšā, brīdi pagaidīju, noņēmu cepuri, pieglaudu matus un tad devos izlūkgājienā uz bibliotēku, izlikdamās, ka meklēju kādu grāmatu

Tur sēdēja grāfs, iepleties vislielākajā atzveltnes krēslā, kāds vien šai mājā bija, mierīgi kūpināja cigareti un lasīja, kājas izstiepis uz turku dīvāna, kaklasaiti noraisījis un nolicis uz ceļiem; krekla apkaklīte bija plaši vaļā. Turpat blakus uz ķeblīša kā rātns bērns bija piemetusies arī grāfiene Fosko un tina cigaretes. Neizskatījās gan, ka vīrs vai sieva būtu devušies vēlā pastaigā un nule pārnākuši. Tas man bija uzreiz skaidrs, kad pavēru bibliotēkas durvis.

Tiklīdz es iegāju, grāfs Fosko elegantā apmulsumā piecēlās un apsēja kaklasaiti.

—      Lūdzu, neliecieties traucēties, — es teicu. — Ienācu tikai paņemt grāmatu.

—      Cilvēkam ar maniem apmēriem šāda sutoņa ir tīrā dieva sodība, — grāfs teica, drūmi apvēdinādamies ar milzīgu, zaļu vēdekli. — Kaut es varētu apmainīties vietām ar savu brīnišķo sieviņu. Viņai šobrīd ir tikpat labi kā zivtiņai tur ārā dīķī. ,

Grāfiene atļāvās mazliet atkust pēc tik ērmota salīdzinājuma.

—             Man nekad nav karsti, mis Helkūma, — viņa iebildēs bikli kā jau sieviete, kas atklāj vienu no savām labajām īpašībām.

—            Vai jūs abas ar lēdiju Glaidu šovakar izmētāt kādu līkumu? — grāfs apvaicājās, kamēr es acu apmānīšanai meklēju plauktos grāmatu.

—     Jā, mēs izgājām mazliet atvēsināties.

—      Vai drīkstu vaicāt, uz kurieni?

•— Uz ezermalu . .. līdz pašai lapenei.

—      Ak tā? Līdz pašai lapenei?

Varbūt citos apstākļos viņa ziņkārība mani kaitinātu. Bet šovakar tā vēlreiz pierādīja, ka ne viņam pašam, nedz viņa mūža draudzenei nav nekā kopīga ar šo noslēpumaino rēgu ezermalā.

—            Vakarā, jādomā, nekādas dēkas vairs negadījās? — viņš turpināja. — Nekādi atklājumi, kā toreiz ar to sašauto suni?

Viņš nenolaida no manis bezgala dziļās, pelēkās acis, kurāš patvēries salts, dzidrs, neatvairāms mirdzums, kas ar varu liek man ieskatīties šais acīs, un katrreiz, kad es tajās skatos, man sirds sit. straujāk. Tādos brīžos mani pārņem sajūta, ka viņš lasa manas domas, un arī tobrīd es to jutu.

—            Nē, — es strupi atbildēju, — nekādu dēku, nekādu atklājumu.

Es centos novērsties no viņa un aiziet. Lai cik savādi, diez vai man tas būtu izdevies, ja talkā nebūtu nākusi grāfiene Fosko, pievērsdama sev laulātā drauga uzmanību.

—            Grāf, mis Helkūma visu laiku stāv kājās, — viņa aizrādīja.

To pašu brīdi, kad viņš griezās, lai pasniegtu man krēslu, es izmantoju izdevību, pateicos, aizbildinājos un izslīdēju pa durvīm.

Pēc stundas, kad pie Loras ienāca istabene, es it kā neviļus ieminējos par spiedīgo vakaru, nolēmusi izdibināt, kur šai tveicē patvērušies saimes ļaudis.

—            Jūs tur lejā karstums droši vien moka nost? — es iebildos.

—             Nē, mis, — attrauca meiča, — mēs to nemaz nejūtam.

—   Tad jūs laikam bijāt izgājuši birzī?

—    Daži bija nodomājuši iet, mis. Bet virēja teica, ka viņa iznesīšot krēslu turpat pagalmā pie virtuves durvīm, kur vēsāks, un tad arī mēs pārdomājām un iznesām savus ķebļus laukā.

Atlika vēl noskaidrot, kur bijusi saimniecības vadītāja.

—    Vai misis Mičelsone jau devusies pie miera? — es apprasījos.

—    Diez vai, — smaidīdama atteica istabene. — Šimbrīžam misis Mičelsone drīzāk celsies augšā, nekā liksies cisās.

—    Kā tad tā? Ko jūs ar to gribat teikt? Vai tad misis Mičelsone gulēja dienā?

—    Nē, mis, ne jau nu īsti gulēja. Vina cauru pēcpusdienu valstījās savā istabā uz kušetes.

Pēc tā, ko pati savām acīm biju vērojusi lejā bibliotēkā, un pēc Loras istabenes nule sniegtās liecības secinājums varēja būt tikai viens. Ezermalā redzētais cilvēks nav bijis ne grāfiene Fosko, ne grāfs, ne arī kāds no kalpotājiem. Tur ir staigājis svešs cilvēks, un soļi, kurus mēs skaidri sadzirdējām aiz muguras, nav bijuši mājinieku soļi.

Kurš tas varētu būt?

Šķita, ka ar taujāšanu neko nepanāksim. Es pat nevarēju pateikt, vai tas bija vīrietis vai sieviete. Es tikai domāju, ka tā bija sieviete.

VI

4. jūlijā

Sirdsapziņas pārmetumi, ar kādiem vakar vakarā lapenē noklausījos, ko Lora man stāsta, nakts vientulībā mocīja mani atkal un vēl ilgi neļāva aizmigt.

Beidzot es aizdedzināju sveci un pāršķirstīju savas vecās dienasgrāmatas, lai vēlreiz pārliecinātos, cik liela ir mana vaina, ka esmu pieļāvusi šīs laulības, un ko es toreiz būtu varējusi darīt, lai viņu glābtu. Man kļuva mazliet vieglāk, es pārliecinājos, ka esmu gribējusi tikai labu, lai arī cik neapdomīgi un aplam biju rīkojusies. Asaras parasti man kaitē, bet šoreiz tā nebija — es izraudājos, un man kļuva tā kā vieglāk. Šorīt izkāpu no gultas ar ciešu apņēmību un vēsu prātu. Lai ko sers Per-

sivals sacīs vai darīs, es vairs nekritlšu izmisumā un ne brīdi neaizmirsīšu, ka atrodos šeit vienīgi Loras labad, lai būtu viņai noderīga, un tāpēc laidīšu pār galvu visus pazemojumus, lāstus un draudus.

Pārrunas par klaidoni ezermalā un soļiem parkā torīt tomēr tika atliktas, jo, Lorai par lielu sarūgtinājumu, bija noticis sīks negadījums. Viņa bija nozaudējusi mazo bro- šiņu, kuru es viņai uzdāvināju par piemiņu kāzu priekšvakarā. Tā kā viņa bija to piespraudusi, dodoties vakar vakarā pastaigā, tā bija nokritusi vai nu lapenē, vai atpakaļceļā. Kalpones izstaigāja malu malas, bet atgriezās tukšā. Tad Lora pati devās meklēt. Vai nu viņa to atradīs, vai neatradīs, vismaz būs iegansts viņas prombūtnei, ja sers Persivals pārrastos, pirms man nav nodota mistera Gilmora kompanjona vēstule.

Pulkstenis tikko bija nositis vienu. Es prātoju, vai man gaidīt ziņnesi no Londonas tepat vai nemanot aizšmaukt un gaidīt pie vārtu sarga mājiņas.

Tā kā šais mājās es vairs neticu nevienam un nekam, man gandrīz liekas, ka prātīgāk būs pagaidīt tur. Grāfs ir ēdamistabā, to es zinu droši. Pirms desmit minūtēm, kad jozu augšup pa kāpnēm, caur durvīm dzirdēju, ka viņš dresē kanārijputniņus.

— Lidojiet laukā un sēslieties uz mana mazā pirkstiņa, mani la-la-labiņie! Arā no būra un augšā! Viens, divi, trīs — un augšā! Trīs, divi, viens — un lejā! Viens, divi, trīs — čirik! Cik-čirik!

Putneļi, kā parasti, ņēmās čiepstēt ar pilnu krūti, un grāfs tiem atbildēja ar čiepstieniem un svilpieniem, it kā pats būtu pārvērties par putnu. Manas istabas durvis ir vaļā, un es vēl šobrīd dzirdu skaļos vīterus un čirpslus. Ja nu man tiešām jālavās projām, tad nupat ir īstā reize!

Pulksten četros

Pa trim stundām, kas pagājušas, kopš piecēlos no rakstāmgalda, Blekvoterparkā viss ir apsviedies uz otru pusi. Vai nu uz labu, vai uz ļaunu, es neņemos un pat baidos spriest.

Sāksim no tās vietas, kur es apstājos, citādi nekā vairs nesapratīšu savā domu jūklī.

Kā jau biju izlēmusi, es gāju ārā, lai aiz vārtiem sagaidītu kurjeru ar ziņām no Londonas. Kāpnēs neviena nemanīju. Vestibilā dzirdēju, ka grāfs vēl arvien dresē putnus. Bet, iedama pāri četrstūrainajam pagalmam, vaigu vaigā sastapos ar grāfieni Fosko, kas savā nodabā klaiņāja pa iecienīto maršrutu ap lielo zivju dīķi. Es tūlīt pagausināju soli, lai nerastos iespaids, ka es steidzos; pazīdama viņas raksturu, drošs paliek drošs, vēl apjautājos, vai viņa pirms lenča nolēmusi doties pastaigā. Viņa uzsmaidīja man nepārprotamā sirsnībā, teica, ka labāk palikšot tuvāk pie mājas, piemīlīgi pamāja ar galvu un iegāja vestibilā. Pametusi aci atpakaļ, pamanīju, ka viņa jau aizvērusi durvis, pirms es biju paguvusi attaisīt dārza vārtiņus blakus lielajiem vārtiem.

Pēc nepilna stundas ceturkšņa es jau biju pie vārtu sarga mājiņas.

Gatve pēkšņi nogriezās pa kreisi, tad aizstiepās taisni kādus simt jardus, atkal strauji nogriezās pa labi un izgāja uz lielceļa. Es gaidīju starp abiem pagriezieniem, nostājusies tā, lai mani nevarētu redzēt ne no vārtu sarga namiņa, ne arī no stacijas ceļa, gaidīju, staigādama šurpu turpu. Ceļam abās pusēs bija augsti dzīvžogi. Nostāvējusi postenī kādas divdesmit minūtes, es neko vēl nemanīju un nedzirdēju Tad saklausīju ratu rīboņu; pagāju līdz otrajam pagriezienam, un no stacijas man jau brauca pretī vienjūga ekipāža. Es pamāju braucējam, lai aptur. Viņš tūlīt apturēja, un cienījams vīrietis pabāza galvu pa ekipāžas lodziņu, lai apskatītos, kas noticis.

—     Lūdzu, piedodiet, — es teicu. — Ja nemaldos, jūs esat ceļā uz Blekvoterparku?

—      Jā, kundze.

—      Ar vēstuli?

—      Ar vēstuli mis Helkūmai, kundze.

—      Varat atdot šo ^vēstuli man. Es esmu Helkūma.

Vīrietis pacēla cepuri, vienā mirklī bija ārā no ekipāžas un sniedza man aploksni.

Es tūlīt to atvēru un izlasīju šīs rindas. Es tās norakstīšu vārdu pa vārdam un oriģinālu piesardzības labad iznīcināšu.

«Cienījamā kundze!

Šorīt saņēmu Jūsu vēstuli, un tā mani stipri satrauc. Atbildēšu cik vien iespējams īsi un skaidri.

Rūpīgi apsvēris Jūsu paziņojumu un zinādams, kādā stāvoklī ir lēdijas Glaidas naudas lietas, spriežot pēc laulību kontrakta, sev pašam par lielu nožēlu, nāku pie

secinājuma, ka sers Persivals nolēmis aizņemties no lēdijas Glaidas pamatkapitāla (citiem vārdiem, aizņemties no lēdijas Glaidas pūra naudas — divdesmittūkstoš mārciņām, kas paliek viņas īpašums), piespiezdams sievu kļūt par ša juridiskā akta līdzdalībnieci, un ka viņš, ļaunprātīgi izmantodams viņas uzticību, būtu dabūjis viņas piekrišanu, tā ka lēdija Glaida ar savu parakstu vērstos pati pret sevi, ja viņa kādreiz iesniegtu sūdzību. Cits pieņēmums pilnīgi atkrīt, jo tikai šādā darījumā būtu nepieciešams viņas paraksts.

Ja lēdija Glaida parakstīs šādu dokumentu, par kādu esmu spiests uzskatīt šo juridisko aktu, tad viņas pilnvaroto pienākums būs izmaksāt šo naudu seram Persivalam no viņas divdesmittūkstoš mārciņām. Ja sers Persivals aizdevumu neatmaksātu un Ja lēdijai Glaidai būtu bērni, tad viņu kopīgais kapitāls samazinātos atbilstoši izmaksātajai summai. īsi sakot, šis darījums, ja vien lēdija Glaida nav pretējos ieskatos, nozīmē apkrāpt viņas nākamos mantiniekus.

Tā kā stāvoklis ir nopietns, es ieteiktu lēdijai Glaidai dokumentu neparakstīt, atsaucoties uz to, ka viņa vēlas to vispirms iesniegt izskatīšanai man, ģimenes pilnvarotajam (mana kompanjona mistera Gilmora prombūtnes laikā). Pret to nevarētu celt kaut cik vērā liekamus iebildumus, jo, ja šis darījums ir godīgs, es nekādā ziņā neliegšu savu piekrišanu.

Esmu gatavs jebkurā brīdī Jums palīdzēt un dot padomu. Pieņemiet manus cieņas apliecinājumus, palieku Jūsu padevīgais

Viljams Kirls.»

Ar pateicibas jūtām es izlasīju šo laipno un saprātīgo vēstuli. Tā deva Lorai padomu, kā izvairīties no parakstīšanas, un izskaidroja mums abām dokumenta būtību. Kamēr es lasīju, kurjers stāvēja man blakus, gaidīdams tālākus norādījumus.

— Esiet tik laipns un pasakiet misteram Kirlam, ka es visu sapratu un esmu viņam ļoti pateicīga, — es sacīju. — Pagaidām ar šo atbildi pietiek.

Tieši tajā brīdī, kad, turēdama atvērto vēstuli rokās, es izrunāju šos vārdus, grāfs Fosko no lielceļa puses iegriezās piebraucamajā ceļā un nostājās man priekša kā no debesīm nokritis.

Viņa piepešā parādīšanās tieši te, kur vismazāk biju domājusi viņu sastapt, galīgi izsita mani no sliedēm. Kurjers atvadījās un iesēdās ekipāžā. Es nebiju spējīga pateikt viņam ne vārda, pat neatbildēju uz atvadu sveicienu. Es stāvēju kā apstulbusi, apzinādamās, ka esmu atmaskota un ka to izdarījis tieši viņš!

—      Vai jūs uz mājām, mis Helkūma? — viņš apvaicājās, neizrādīdams ne vismazāko pārsteigumu, pat acīm nepavadīdams karieti, kas aizripoja, kamēr viņš mani uzrunāja.

Saņēmusi pēdējos spēkus, es apstiprinoši pamāju ar galvu.

—      Es arī uz mājām, — viņš teica. — Neliedziet man to prieku jūs pavadīt. Vai drīkstu piedāvāt roku? Jūs izskatījāties pārsteigta, mani ieraugot!

Es ieķēros viņam elkonī. Domas juceklīgi šaudījās, līdz mazpamazām es atskārtu, ka jābūt gatavai uz jebkuru upuri, lai tikai nesanīstos ar šo cilvēku.

—     Jūs izskatījāties pārsteigta, mani ieraugot! — viņš lēnām un ietiepīgi atkārtoja.

—      Man likās, grāf, ka jūs ar saviem putneļiem esat ēdamistabā, — es atbildēju, cik mierīgi un noteikti vien varēju.

—      Tā arī bija. Bet, mana dārgā, mani sīkie, pūkainie bērneļi ir uz mata kā citi bērneļi. Dažreiz, kā šorīt pat, tie sāk niķoties. Kad tos atkal biju ieslodzījis būros, ienāca mana sieva ar vēsti, ka jūs viena pati esot izgājusi pastaigāties. Pati taču viņai tā teicāt?

—      Teicu.

—      Redziet, mis Helkūma, kārdinājums jūs pavadīt bija pārāk liels, lai es turētos pretī. Manos gados taču drīkst tik daudz atzīties, vai ne tā? Paķēru platmali un steidzu šurp piedāvāties jums par eskortu. Un, pat ja šis eskorts ir tik tukls un vecs vīrs kā Fosko, vai tas tomēr nav labāk kā klaiņāt gluži vienai? Es nogriezos pa aplamu ceļu, izmisis nācu atpakaļ, un te nu es esmu, un, ja drīkstu tā izteikties, piepildās mana karstākā vēlēšanās.

Viņš runāja tālāk eņģeļa mēlē, bārstīdams komplimentus, ir nedomādams laist mani pie vārda, un es arī nemaz necentos. Ne reizi viņš pat aplinkiem neieminējās par nupat redzēto karieti vai vēstuli, kuru es vēl arvien turēju rokā. Pēc tik draudīgas piesardzības es paliku tai pārliecībā, ka viņš visnegodīgākajā kārtā ir uzodis par manu lūgumu Loras pilnvarotajam, un, pats savām acīm pārliecinājies, cik veikli esmu to izkārtojusi un ka atbilde jau ir man rokā, viņš savu mērķi bija sasniedzis un tagad tikai pūlējās novērst aizdomas, kurām, kā viņš pats saprata, neizbēgami bija jārodas. Un tomēr tik daudz sajēgas man bija, lai nesāktu viņu apvārdot ar garu skaidrošanos, un tomēr es biju tikai sieviete un, lai kā baidījos no viņa, sapratu, cik apkaunojoši ir tobrīd iet ar viņu zem rokas.

Mājas priekšā uz piebraucamā ceja mēs sastapām divričus nogriežamies uz stalli. Sers Persivals tikko bija pār- radies. Viņš sagaidīja mūs durvīs. Lai kas būtu gūts šai braucienā, tas nebija mazinājis viņa dusmas.

—      A, te jūs abi esat! — viņš teica, glūnēdams caur pieri. — Ko tas nozīmē, ka visa māja ir tukša? Kur lēdija Glaida?

Es viņam pastāstīju, ka Lorai pazudusi broša un viņa aizgājusi uz parku to meklēt.

—      Broša bijusi nebijusi, — viņš īgni noņurdēja. — Es ieteiktu viņai neaizmirst, ka es viņu pēcpusdienā, kā norunājām, gaidu bibliotēkā. Es vēlos viņu redzēt pēc pusstundas!

Izņēmusi roku no grāfa elkoņa, es lēnām gāju augšup pa kāpnēm. Viņš pagodināja mani ar vienu no saviem brīnišķajiem reveransiem un tad līksmi pievērsās sapī- kušajam mājastēvam.

—      Nu, Persival, — viņš iesāka, — vai brauciens bija patīkams? Un vai skaistā Rudā Mollija stipri nodzīta?

—     Rauj velns Rudo Molliju un visu šo braucienu! Es gribu brokastis,

—      Bet es gribu vrspirms piecas minūtes aprunāties ar jums, Persival, — attrauca grāfs. — Piecas minūtes, mans draugs, tepat zālītē.

—      Par ko tad?

—      Par kādu darījumu, kas skar tieši jūs.

Labu brīdi vēl vilcinājos pie parādes durvīm, lai dzirdētu šo jautājumu un atbildi un redzētu, kā sers Persivals, nīgri svārstīdamies, sabāž rokas kabatās.

—      Ja jūs gribat mani atkal tirdīt ar savām ellišķajām šaubām, tad, jūsu zināšanai, — viņš teica, — es nevēlos tās uzklausīt. Es gribu brokastis!

—      Nāciet šurp, mums ir jāaprunājas, — grāfs nepiekāpās, apbrīnojamā kārtā laizdams gar ausīm drauga rupjo izrunāšanos.

Sers Persivals nogāja lejā pa kāpnēm. Grāfs paņēma viņu aiz rokas un lēnītēm veda tālāk. Es biju pārliecināta, ka «darījumam» ir sakars ar parakstīšanu. Nebija divu domu, ka viņi runā par Loru un mani. Aiz satraukuma jutos grūtsirdīga un varga. Ļoti svarīgi bija uzzināt, ko viņi tobrīd runāja, bet, lai kā es pūlējos, man neizdevās sadzirdēt ne vārdiņa.

Es klīdu pa māju no vienas istabas otrā, pilnvarotā vēstuli paslēpusi uz krūtīm (tobrīd es baidījos, ka ne aiz kādām atslēgām tā nebūs drošībā), līdz šī nomāktība un neziņa gandrīz vai padarīja mani traku. Lora vēl arvien nerādījās, un es jau gribēju iet viņu meklēt. Bet visi šā- rlta pārbaudījumi un uzbudinājumi bija mani tā nogurdinājuši, ka tveice pieveica mani galīgi un, pagājusies jau uz durvju pusi, es biju spiesta atgriezties viesistabā un atlaisties uz tuvākā dīvāna, lai kaut cik atžilbtu.

Tikko biju atgūlusies, klusiņām pavērās durvis un mani pagodināja grāfs.

— Tūkstoškārt izlūdzos piedošanu, mis Helkūma, — viņš sacīja. — Iedrošinos traucēt jūs tikai tāpēc, ka nesu jums labas vēstis. Persivals, kas ir, kā jūs pati zināt, niķu un stiķu pilns, pēdējā brīdī pēkšņi grozījis savu lēmumu, un pagaidām tā parakstīšana tiek atlikta. Mums visiem par lielu atvieglojumu, mis Helkūma, ko es ar prieku vēroju arī jūsu vaigā. Lūdzu, aplieciniet manu cieņu un nododiet sveicienu lēdijai Glaidai, kad savukārt pavēstīsiet viņai par šo patīkamo pavērsienu.

Pirms paguvu atjēgties, viņš jau bija aiz durvīm. Tur nevarēja būt divu domu: ja jau sers Persivals tik negaidīti grozījis savu lēmumu, tad tas ir tikai grāfa pirksts, un iestāstīt to Persivalam nebūs bijis grūti, ja jau grāfs zinājis, ka vakar pilnvarotajam nosūtīta vēstule un šodien saņemta atbilde no Londonas.

Es to jutu, bet mani fiziskie spēki bija galā un arī jutekli it kā notrulinājušies, un es gluži vienkārši vairs nespēju raizēties ne par nedrošo tagadni, ne par draudīgo nākotni. Es vēlreiz mēģināju piecelties, lai ietu sameklēt Loru, bet galva man reiba un ceļgali ļodzījās. Neatlika nekas cits kā gribot negribot atkal atgulties uz kušetes.

Klusums mājā un sienāžu klusā sisināšana ārā aiz loga iemidzināja mani. Plaksti paši lipa ciet, un pamazām es nokļuvu tādā dīvainā stāvoklī — ne īsti nomodā, jo nemanīju neko sev apkārt, ne īsti snaudā, jo skaidri apzinājos, ka guļu. Manas satrauktās domas brīvi lidinājās, kamēr nogurusi miesa dusēja, un šai transā vai nomoda sapņos — nezinu, kā to nosaukt — es ieraudzīju Volteru Hārtraitu. Es gan netiku par viņu torīt nemaz domājusi, arī Lora nebija iebildusies ne tieši, ne aplinkiem, un tomēr es viņu redzēju tik skaidri, it kā sensenās dienas būtu atgriezušās un mēs atkal būtu kopā Limridžā.

Es ieraudzīju viņu starp cilvēkiem, kuru sejas nevarēju īsti atšķirt. Šie cilvēki gulēja uz milzīga sagrauta tempļa kāpnēm. Visapkārt templim auga vareni tropu koki, ap kuru stumbriem nemitīgi tinās kaut kādi pretīgi rāpuļi, un, reizēm blāvi pavīdēdami aiz lapām, stublājiem un zariem, ņirgdami zobus, slējās baismonīgi akmens elki, kas aizsedza debesis un meta drūmu ēnu pār kāpnēm, kur gulēja šie nožēlojamie. Balti tvaiki zaglīgi vijās augšup no pazemes un kā dūmu gredzeni vēlās virsū cilvēkiem, apsedza tos, un tie cits pēc cita palika nekustīgi guļam, aizmiguši uz mūžu. Zēlums un izmisums par Volteru atraisīja man mēli, un es lūgšus lūdzos, lai viņš bēg. «Atgriezies, atgriezies!» es saucu. «Atceries, ko solīji viņai un man! Atgriezies, pirms neesi kritis par upuri sērgai, pirms neesi noguldīts blakus citiem!»

Viņš pacēla uz mani acis, un viņa sejā bija dievišķīgs miers. «Pacietieties,» viņš teica. «Es pārnākšu. Kopš tas nakts, kad sastapu uz lielceļa nelaimīgo sievieti, par manu dzīvi lemj kāda augstāka vara, kuru vēl neviens nezina saukt vārdā. Šeit, džungļu biezokņos, vai arī tur, dzimtajās mājās, man lemts staigāt pa tumšu nezināmu taku, kas ved mani un tevi un mūsu abu mīļo māsu pretī nezināmai atmaksas dienai un nenovēršamam galam. Gaidiet. Sērga, kas nogulda viņus, man ies secen.»

Tad es atkal ieraudzīju viņu. Viņš vēl arvien bija mežā; bija palikuši vairs tikai daži nelaimīgie. Templis bija nozudis, elku dievi nozuduši, to vietā starp kokiem slapstījās kaut kādi melnīgsnēji, asinskāri punduri ar uzvilktiem stopiem rokā. Es atkal nobijusies kliedzu, lai brīdinātu Volteru. Viņš atkal pagriezās pret mani, un viņa sejā bija tas pats nesatricināmais miers. «Es eju pa man nolemto ceļu. Gaidiet. Bultas, kas ķer viņus, man aizlidos garām.»

Tad es ieraudzīju viņu pa trešam lāgam uz grimstoša kuģa, kas bija uzskrējis uz sēkļa neapdzīvotā smilšu krastā. Pārlādētās laivas slīdēja uz krastu, un viņš tika pamests viens uz kuģa, lai nogrimst kopā ar to. Es kliedzu, lai viņš aiztur pēdējo laivu un mēģina kaut kā glābties. Man pretī pavērās rāmā seja, un viņš vienaldzīgi pateica nemainīgo atbildi: «Es eju pa man nolemto ceļu. Gaidiet. Jūra aprīs viņus, bet mani žēlos.»

Un tad es ieraudzīju viņu beidzamoreiz. Viņš bija no- slīdzis ceļos pie balta marmora kapakmens, un plīvurā ietinusies sieviete piecēlās no kapa un nostājās viņam blakus. Dievišķais miers viņa sejā bija pārvērties dievišķās sērās, bet balss skanēja tikpat biedinoši noteikti. «Arvien tumšāks un tumšāks kļūst ceļš,» viņš teica, «es eju arvien tālāk un tālāk. Nāve paņem krietnos, skaistos un jaunos, bet mani saudzē. Sērgu, kas aizrauj nāvē, bultu, kas nogalina, jūru, kas ierauj dzelmē, kapu, kur nogrimst mīlestība un cerība, — to visu esmu sastapis savā ceļā, un tie ved mani soli pa solim tuvāk nāvei.»

Man sirds sažņaudzās šausmās, kas nav vārdos izsakāmas, un bēdās, kas nav asarām veldzējamas. Tumsa ieskāva svētceļnieku pie marmora pieminekļa, ieskāva plīvurā tinušos sievieti, kas bija piecēlusies no kapa, ieskāva arī sapņotāju, kas abus vēroja. Es nekā vairs ne redzēju, ne dzirdēju.

Kāds pamodināja mani, uzliekot uz pleca roku. Tā bija Loras roka.

Viņa bija noslīgusi ceļos pie dīvāna. Viņas vaigi dega kā ugunī, acis bija mulss satraukums. Viņu ieraugot, es uztrūkos sēdus.

—      Kas noticis? — es vaicāju. — Kas tevi nobiedēja?

Viņa atskatījās uz pusviru atstātajām durvīm, noliecās man pie auss un čukstus atbildēja:

—     Marion! Šis rēgs pie ezera… un soļi vakar vakarā … es nupat viņu redzēju! Es nupat ar viņu runāju!

—      Dievs augstais! Ar ko tad?

—      Ar Annu Keteriku.

Mani tā pārsteidza Loras izskats un izturēšanās, tā biedēja pirmie iespaidi pēc pamošanās no dīvainā sapņa, ka es nespēju aptvert atklāsmi, kas līdz ar šo vārdu pēkšņi nāca pār mani. Es stāvēju kā pie grīdas pienaglota un, elpu aizturējusi, raudzījos viņā.

Viņa bija tā pārņemta ar nesenajiem notikumiem, ka pat nemanīja, kādu iespaidu uz mani atstāj viņas atbilde..

—     Es redzēju Annu Keteriku! Es runāju ar Annu Keteriku! — viņa atkārtoja, itin kā es nebūtu dzirdējusi. — Ak, Marion, kas man tev jāstāsta! Iesim, šeit kāds var mūs iztraucēt. . . iesim tūlīt uz manu istabu.

Ar šiem dedzīgajiem vārdiem Lora satvēra mani aiz rokas un veda cauri bibliotēkai uz apakšstāva galaistabu, kas bija īpaši iekārtota viņai. Tur neviens mūs nevarētu pārsteigt, ja nu vienīgi istabene. Viņa pastūma mani pāri slieksnim, pieslēdza durvis un" aizvilka durvīm priekšā kokvilnas mēbeļdrānas portjeras.

Mans dīvainais apmulsums nebija pārgājis. Bet maz- pamazām manī nostiprinājās pārliecība, ka jau izsenis draudošie negaisa mākoņi piepeši ir savilkušies pār mūsu abu galvām. Es nespēju vārdos paust savus pārdzīvojumus, es pat nespēju tos lāgā aptvert. «Anna Keterika!» es domās bezcerīgi atkārtoju. «Anna Keterika!»

Lora aizvilka mani līdz turku dīvāniņam istabas vidū.

—      Paskaties, — viņa teica, — paskaties šurp! — un rādīja uz krūtīm.

Tikai tad es ieraudzīju, ka pazaudētā broša ir piesprausta savā vietā. Jā, tas bija kaut kas acīm saskatāms, pirkstiem sataustāms, tas itin kā nomierināja manas juceklīgās domas un palīdzēja man attapties.

—      Kur tu atradi brošu? — Pirmie vārdi, kurus es spēju pateikt šajā svarīgajā brīdī, bija tik nenozīmīgs jautājums.

—      Viņa to atrada, Marion.

—      Kur?

—      Lapenē uz grīdas. Ak, kā lai iesāku… kā lai tev to visu pastāstu! Viņa runāja ar mani tik savādi. . . viņa izskatījās tik drausmīgi slima … un nozuda tik pēkšņi. ..

Lora pacēla balsi, satraukumā vēlreiz visu pārdzīvodama. Nepārvaramās aizdomas, kas mani māc šai namā dienu un nakti, atkal pamodās, lai brīdinātu viņu, gluži tāpat, kā nupat, kad ieraudzīju brošu, bija pamodušās, lai skubinātu jautāt.

—      Runā klusāk, — es teicu. — Logs ir vajā, un dārza celiņš iet tieši garām. Sāc no paša sākuma, Lora. Izstāsti vārdu pa vārdam, ko tu runāji ar šo sievieti.

—     Varbūt vispirms aizvērt logu?

—      Nē, nevajag, tikai runā klusām un paturi vērā, ka tava vīra mājās runāt par Annu Keteriku ir bīstami. Vispirms — kur tu viņu satiki?

—      Pie lapenes, Marion. Kā tu pati zini, es gāju meklēt brošu, gāju pa taciņu cauri parkam, galvu nodūrusi, vērīgi skatīdamās ik uz soļa. Tā es gāju un gāju, līdz beidzot nonācu pie lapenes un, tiklīdz biju iegājusi iekšā, nometos uz' ceļiem, lai pārmeklētu grīdu. Tā es tur tupēju ar muguru pret durvīm, kad pēkšņi izdzirdēju aiz muguras svešu balsi klusu sakām: «Mis Fērlija.»

—      Mis Fērlija!

—      Jā . . . manu veco vārdu . . . mīļo, dārgo vārdu, par kuru biju domājusi, ka esmu to zaudējusi uz mūžu. Es pielēcu kājās… ne jau izbijusies, balss bija pārāk laipna un maiga, lai kādu nobaidītu . . . bet pārsteigta gan. Durvīs, skatīdamās uz mani, stāvēja sieviete, kuru es nekad agrāk neatcerējos redzējusi…

—      Kā viņa bija ģērbusies?

—      Viņai bija vienkāršs, glīts, balts tērps, tam pāri vecs, novalkāts, tumšs lakats. Brūnā salmu cepure biia tikpat veca un nonēsāta kā lakats. Mani pārsteidza atšķirība starp tērpu un pārējo apģērbu, un viņa noprata, ka esmu to pamanījusi. «Neskatieties uz manu cepuri un lakatu,» viņa tūlīt ieminējās, runādama aizgūtnēm. «Ja tie nav balti, tad man vienalga, kādi tie izskatās. Uz manu tērpu varat raudzīties, cik jums tīk, — par to man nav jākaunas.» Pagalam dīvaini, vai ne? Pirms paguvu ko teikt, lai viņu nomierinātu, viņa pastiepa roku, un es ieraudzīju uz plaukstas savu brošu. Es biju tik priecīga un pateicīga, ka piegāju viņai cieši klāt, lai pateiktu, ko es tobrīd jutu. «Vai aiz pateicības jūs neizdarītu man mazu pakalpojumu?» viņa jautāja. «Jā, protams,» es atbildēju, «ar prieku, jebkuru pakalpojumu, ja vien tas būs manos spēkos.» — «Tad ļaujiet man piespraust jums brošu, ja jau esmu to atradusi.» Viņas lūgums bija. tik negaidīts, Marion, un viņa to izteica ar tādu dedzību, ka es atkāpos pāris soļu neziņā, ko darīt. «Ak!» viņa teica. «Jūsu māte gan nebūtu man liegusi piespraust brošu.» Viņas balsī un skatienā bija kaut kas tāds, itin kā, pieminēdama manu māti, viņa izteiktu man pārmetumu un liktu nokaunēties par manām aizdomām. Es saņēmu viņas plaukstu, kas turēja brošu, un liegi piespiedu sev pie krūtīm. «Jūs pazināt manu māti?» es jautāju. «Vai tas bija ļoti sen? Vai esam jau kādreiz tikušās?» Viņas pirksti cītīgi sprauda klāt brošu; viņa mitējās darboties un piekļāva rokas pie manām krūtim. «Jūs neatceraties to

jauko pavasara dienu Limridžā, kad jūsu māmiņa devās pa taku uz skolu, pie katras rokas vezdama pa mazai meitenītei? Nekā cita man nav, par ko domāt, un es to atceros. Jūs bijāt viena no šīm meitenītēm, un es biju otra. Skaistā, apdāvinātā mis Fērlija un apmulsusi nabaga Anna Keterika toreiz bija viena otrai tuvākas nekā šobrīd!»

—      Vai tu, Lora, viņu atcerējies, kad viņa bija pateikusi savu vārdu?

—      Jā, es atminējos, ka Limridžā tu jautāji man par Annu Keteriku un teici, ka viņa kādreiz bijusi man ļoti līdzīga.

—      Kas tev to atgādināja, Lora?

—      Viņa man to atgādināja! Kad viņa pienāca man pavisam klāt un es skatījos uz viņu, piepeši atskārtu, ka mēs esam līdzīgas kā divas ūdens lāses! Viņas seja bija bāla, kalsna un izmocīta, un, to ieraudzījusi, es satrūkos, it kā pēc ilgas slimības vērotu spogulī pati savu attēlu. Nezinu, kāpēc, bet šis atklājums mani tā satrieca, ka labu brīdi es nespēju parunāt ne vārda.

—      Vai viņa likās apvainota par tavu klusēšanu?

—       Laikam gan. «Jums nav ne mātes sejas, ne mātes sirds,» viņa sacīja. «Jūsu mātei seja bija melnīgsnēja, un jūsu mātei, mis Fērlija, bija eņģeļa sirds.» — «Ticiet man, es jums vēlu tikai labu,» es sacīju, «lai arī nepiotu to izteikt vārdos. Kāpēc jūs saucat mani par mis Fērliju?…» — «Tāpēc, ka Fērliju vārds man ir dārgs un Glaida vārdu es ienīstu,» viņa pēkšņi aizsvilās. Līdz tam es viņā nebiju manījusi ārprāta izpausmes, bet tobrīd es laikam redzēju to viņas acīs. «Jūs varbūt nezināt, ka esmu apprecējusies,» es iebildos, atcerēdamās juceklīgo vēstuli, kuru viņa bija atsūtījusi man uz Limridžu, un lūkodama viņu nomierināt. Viņa smagi nopūtās un novērsās. «Nezinu, ka esat apprecējusies!» viņa atkārtoja. «Atrodos šeit tāpēc, ka jūs esat apprecējusies. Esmu šeit, lai izpirktu savu vainu, pirms tiekos ar jūsu māti tur, aizkapa dzīvē.» Viņa kāpās arvien tālāk un tālāk prom no manis, pāri lapenes slieksnim, tad pameta acis apkārt un brītiņu ieklausījās. Kad viņa atkal pagriezās pret mani, lai vēl kaut ko bilstu, viņa palika turpat stāvam un raudzījās manī, abām rokām atbalstījusies pret durvīm. «Vai - jūs redzējāt mani vakar vakarā pie ezera?» viņa jautāja. «Vai dzirdējāt, ka es gāju jums pa pēdām mežā? Dienām ilgi es gaidīju, kad dabūšu parunāt ar jums divatā . .. Bailēs un neziņā es biju pametusi vienīgo draugu, kas man vēl palicis uz pasaules … Es riskēju atkal nokļūt trako namā … un tas viss jūsu dēļ, mis Fērlija, tas viss jūsu dēļ.» Šie vārdi mani satrauca, Marion, un tomēr viņa tos pateica tā, ka man kļuva viņas žēl no visas sirds. Patiešām, man bija viņas žēl, es iedrošinājos aicināt šo nabaga būtni iekšā lapenē un apsēsties sev blakus.

—      Un viņa nāca?

—            Nē. Viņa papurināja galvu, teica, ka palikšot turpat un uzmanīšot, lai neviens mūs nepārsteidz. Tur viņa <tri visu laiku nostāvēja, abām rokām atbalstījusies pret durvīm, reizēm spēji noliekdamās, lai kaut ko man pateiktu, reizēm spēji atkāpdamās un aplaizdama acis visapkārt. «Es biju šeit vakar,» viņa sacīja, «kad vēl nebija satumsis, un dzirdēju jūs sarunājamies ar to dāmu. Dzirdēju, ka jūs viņai stāstījāt par savu vīru. Es dzirdēju jūs sakām, ka jūs nevarot piespiest viņu ticēt jums, nevarot viņu piespiest klusēt. Ak! Es labi zinu, ko šie vārdi nozīmē, mana sirds klausoties to nojauta. Kāpēc gan es ļāvu jums apprecēties ar viņu! Manas bailes — neprātīgās, nožēlojamās, nelabās bailes! …» Viņa paslēpa seju vecajā, nonēsātajā lakatā, kunkstēja un klusu murmināja. Sāku jau baiļoties, ka viņu nepārņem izmisums, kuru nespēs pārvarēt ne viņa pati, ne es. «Mēģiniet nomierināties,» es sacīju. «Labāk pastāstiet, kā jūs būtu varējusi neļaut man apprecēties.» Viņa nolaida lakatu uz pleciem un tukšu skatienu raudzījās manī. «Man vajadzēja saņemt drosmi un palikt Limridžā,» viņa atbildēja. «Man nevajadzēja nobīties no vēsts, ka viņš šeit ieradīsies. Man vajadzēja jūs brīdināt un glābt, kamēr vēl nebija par vēlu. Kāpēc man pietika drosmes tikai uzrakstīt vēstuli? Kāpēc es nodarīju tikai ļaunu, gribēdama darīt labu? Ak, šīs bailes — neprātīgās, nožēlojamās, nelabās bailes! …» viņa jau kuro reizi atkārtoja un atkal aizsedza seju ar vecā, nonēsātā lakata stērbeli. Bija šausmīgi skatīties uz viņu, šausmīgi klausities viņā.

—      Tu, Lora, protams, pavaicāji, kas tās par bailēm, par kurām viņa nemitigi runā?

—      Jā, vaicāju.

—      Un ko viņa atbildēja?

—      Par atbildi viņa man savukārt vaicāja, vai es nebūtu baidījusies no cilvēka, kas reiz ieslodzījis mani trako namā un pie pirmās izdevības ieslodzītu atkal. Es jautāju: «Un jūs vēl arvien baidāties no viņa? Bet, ja jūs vēl arvien baidāties, tad taču jūs nebūtu nākusi šurp.» — «Nē, tagad es vairs nebaidos,» viņa atbildēja. Es vaicāju, kāpēc vairs ne. Pēkšņi viņa pārkāpa pāri slieksnim un jautāja: «Vai jūs nevarat uzminēt, kāpēc?» Es papurināju galvu. «Paskatieties uz mani,» viņa turpināja. Es atbildēju, ka man skumji redzēt viņu tik apbēdinātu un savārgušu. Tad viņa pirmoreiz pasmaidīja. «Savārgušu?» viņa pārjautāja. «Es drīz miršu. Tagad jūs saprotat, kāpēc es no viņa vairs nebaidos. Kā jums šķiet, vai sastapšu jūsu māmuļu debesis? Un, ja sastapšu, vai viņa man piedos?» Es biju tā satriekta un izbijusies, ka nespēju atbildēt. «Es domāju par to,» viņa turpināja, «visu laiku, kamēr slēpos no jūsu vira, kamēr gulēju slima. Šis domas atveda mani šurp — es gribu izpirkt savu vainu, gribu Vērst par labu visu, ko esmu nodarījusi.» Es visā nopietnībā lūdzos, lai viņa man paskaidro, ko ar to grib teikt. Viņa vēl arvien lūkojās manī ar tukšu, trulu skatienu. «Vai es spēšu vērst to par labu?» viņa neziņā jautāja pati sev. «Jums ir draugi, kas jūs aizstāvēs. Tiklīdz jūs uzzināsiet viņa noslēpumu, viņš bīsies no jums un neuzdrīkstēsies darīt jums pāri tā kā man. Viņa paša labad viņam būs jāizturas pret jums iecietīgi, jo viņš bīstas no jums un jūsu draugiem. Un, ja viņš izturēsies iecietīgi un ja es apzināšos, ka tas ir mans nopelns .. .» Es gaidīju, ko viņa vēl teiks, bet viņa apklusa.

—      Tu taču centies panākt, lai viņa turpina?

—      Jā, centos, bet viņa atkal atkāpās un ar seju un rokām atslīga pret lapenes dēļu sienu. Viņas balsi es saklausīju baismo slimīgā neprāta jūtīgumu, kad viņa sacīja: «Kaut tikai mani apglabātu blakus jūsu māmiņai! Kaut tikai es atmostos viņai blakus, ķad atskanēs eņģeļu taures, vērsies kapi un mirušie celsies augšā!» Marion, tobrīd mani kratīja drebuļi, — šausmīgi bija klausīties. «Bet man nav nekādu cerību,» viņa teica, pasperdama solīti tuvāk, un atkal pētījoši raudzījās manī. «Man, nabaga svešiniecei, nav uz to ko cerēt. Man nebūs lemts atdusēties zem šī marmora krusta, kuru es spodrināju pati savām rokām, lai tas kļūtu mirdzoši balts, glabādama viņu gaišā piemiņā. Nē, nē, nē! Ne jau cilvēku, bet dieva žēlastība aizvedis mani pie viņas tur, kur nav vairs ļaunuma un kur nogurušie rod mieru.» Viņa pateica to rāmi un skumji, ar smagu, bezcerīgu nopūtu un tad apklusa. Viņa izskatījās apmulsusi un noraizējusies. Likās, ka viņa par kaut ko domā vai vismaz cenšas domāt. «Par ko es nupat runāju?» viņa pēc brīža ievaicājās. «Kad sāku domāt par jūsu māmiņu, viss cits izkrīt no prāta. Ko es sacīju? Ko es sacīju?» Cik vien iespējams maigi un saudzīgi es nabadzītei atgādināju. «Jā, jā,» viņa truli atsaucās, vēl arvien samulsusi. ,«Jūs esat nevarīga ar savu ļauno vīru. Jā. Un man jādara tas, kā vārdā esmu nākusi šurp — man jums jāpasaka viss, ko agrāk baidījos teikt.» — «Kas jums ir man sakāms?» es vaicāju. «Jāatklāj noslēpums, no kura baidās jūsu cietsirdīgais vīrs. Es reiz, draudēdama celt to gaismā, nobiedēju viņu. Jūs arī draudiet celt to gaismā un nobiedējiet viņu.» Viņas seja kļuva drūma, acīs bija saniknots, ciešs skatiens. Viņa sāka tā savādi, neizprotami vicināt rokas. «Mana māte zina šo noslēpumu,» viņa teica. «Viņa atdevusi tam pusi sava mūža. Kādudien, kad biju jau pieaugusi, viņa kaut ko pateica man. Un otrā dienā jūsu vīrs .. .»

—     Jā! Jā! Stāsti tālāk! Ko viņa teica par tavu vīru?

—      Tad, Marion, viņa atkal apklusa …

—      Un nebilda vairs ne vārda?

—     Viņa vērīgi ieklausījās. «Kuš!» viņa čukstēja, atkal mādama man ar roku. «Kuš!» Viņa izgāja ārā pa durvīm, izgāja lēnām un zagšus un nozuda aiz lapenes.

—      Tu, protams, viņai sekoji?

—      Jā, satraukums piešķīra man drosmi piecelties un sekot. Tiklīdz nostājos durvīs, viņa piepeši atkal parādījās aiz lapenes stūra. «Un noslēpums?» es čukstēju. «Pagaidiet un izstāstiet, kas tas par noslēpumu!» Viņa satvēra manu roku un nolūkojās manī mežonīgām, tramīgām acīm. «Ne jau tagad,» viņa atbildēja. «Mēs neesam vienas. .. mūs izseko. Atnāciet šurp rīt šajā pašā laikā viena pati, iegaumējiet — viena pati.» Un tad viņa grū- šus iegrūda mani atpakaļ lapenē, un es viņu vairs neredzēju.

—      Ak, Lora, Lora, vēl viena izdevība palaista garām! Ja es būtu bijusi tur tuvumā, viņa mums nekur neiz- muktu. Uz kuru pusi viņa aizgāja?

—      Pa kreisi, kur tas nolaidenums un visbiezākie brikšņi.

—      Un tu izskrēji atkal ārā? Tu sauci viņu?

—      Vai es to varēju? Es biju tā pārbijusies, ka nespēju ne pakustēties, ne parunāt.

—      Bet kad tu piecēlies, kad iznāci laukā? …

—      Es tūlīt steidzu šurp pastāstīt tev.

—     Vai tu kādu redzēji vai dzirdēji parkā?

—     Nē, viss likās klusu un mierīgi, kad nācu šurp.

Es brīdi apdomāju. Vai šis trešais, kuru Anna Keterika bija iedomājusies slepus noklausāmies, bija dzīvs cilvēks vai tikai viņas satrauktās iztēles auglis? To nebija iespējams izdibināt. Skaidrs bija tikai viens: cik tur trūka, un mēs būtu nākušas uz pēdām, un, ja Anna Keterika rit noliktajā stundā neieradīsies lapenē, tad šīs pēdas būs izdzisušas pavisam.

—      Vai esi pilnīgi droša, ka neko nepiemirsi? Izstāstīji vārdu pa vārdam? — es taujāju.

—      Tā liekas, — viņa atbildēja. — Man atmiņa gan nav tāda kā tev, Marion. Bet viņas vārdi mani tā saviļņoja, es klausījos tik vērīgi, ka diez vai ko svarīgu būtu piemirsusi.

—      Lora, mīļā, pats niecīgākais sīkums ir ārkārtīgi svarīgs, kad runa ir par Annu Keteriku. Padomā vēl. Mēģini atcerēties. Varbūt viņa nejauši pateica, kur patlaban apmetusies?

—      To gan tā kā neatceros.

—      Vai viņa neminēja kādu draudzeni un pavadoni, sievieti, vārdā Klementsa?

—      Kā tad, ka minēja! Pavisam piemirsu. Viņa stāstīja, ka misis Klementsa par varēm gribējusi nākt līdzi uz ezermalu viņu uzraudzīt un lūgusies, lai viņa neuzdrošinās rādīties šai apvidū viena.

—      Un vairāk neko neteica par misis Klementsu?

—      Nē, vairāk neko.

—      Viņa ne ar vārdiņu neiebildās, kur atradusi pajumti pēc aiziešanas no Toda fermas?

—      Ne vārda, par to es esmu pilnīgi pārliecināta.

—      Un neteica arī, kur dzīvo kopš tā laika? Neteica, ar ko sirguļojusi?

—      Nē, Marion, ne vārda. Saki man, es tevi lūdzu, saki drīzāk, ko tu par to domā! Man galvā ir viens vienīgs juceklis, es nezinu, ko darīt.

—      Tev jādara tā, mana mīļā. Rīt tev katrā ziņā jāaiziet norunātajā laikā uz lapeni. Tev vēlreiz jāsatiek šī sieviete, tas ir ārkārtīgi svarīgi, tu nemaz nevari to iedomāties. Bet šoreiz tu nebūsi viena. Es tev sekošu drošā attālumā. Neviens mani nemanīs, bet es turēšos pietiekami tuvu, lai dzirdētu tavu balsi, ja nu tomēr kaut kas atgadās. Anna Keterika ir izbēgusi Volteram Hārtraitam, izbēgusi tev. Lai notiek kas notikdams, man viņa neizbēgs.

Loras acis vērīgi lūkojās manī.

—      Tu tici, ka ir tāds noslēpums, no kura mans vīrs baidās? Bet, Marion, ja nu tas galu galā eksistē vienīgi Annas Keterikas iztēlē? Varbūt viņa gribēja tikties ar  mani un parunāt vienīgi seno atmiņu dēj? Viņa izturējās tik savādi, ka es viņai gandrīz neticu. Vai viņai vispār var uzticēties?

— Es neuzticos nekam, Lora, vienīgi tam, ko redzu, pati savām acīm vērodama tava vīra izturēšanos. Pēc tās es vērtēju Annas Keterikas vārdus un esmu pārliecināta, ka tāds noslēpums pastāv.

Es vairs nekā neteicu, piecēlos un izgāju no istabas. Es mocījos ar domām, kuras es varbūt būtu uzticējusi viņai, ja mēs būtu parunājušās vēl ilgāk, bet varbūt arī bija labāk, ka viņa paliek neziņā. Baismīgais sapnis, no kura viņa bija mani uzmodinājusi, kā melna ēna gūlās pār jaunajiem iespaidiem, kas radās, klausoties viņas vārdos. Un diez kādas nelaimes mūs vēl gaida nākotnē, kas biedēja mani ar nelabām nojautām, uztiepdama pārliecību, ka mums no kaktu kaktiem uzglūn neredzams jaunums. Es domāju par Hārtraitu — atcerējos, kādu redzēju viņu aizbraukšanas dienā, atcerējos, kādu redzēju viņu sapnī, un arī pati sāku šaubīties, vai tikai mēs akli un nenovēršami neejam pretī nolemtām un neizbēgamām beigām.

Atstājusi Loru vienu ejam augšup pa kāpnēm, es izgāju ārā izpētīt, kādi ceļi un takas ved uz mūsu māju. Mani satrauca dīvainie apstākļi, kādos Lora bija šķīrusies no Annas Keterikas, tāpēc nolēmu izdibināt, kur pēcpusdienu pavadījis grāfs Fosko. Aizdomas modināja arī sera Persivala slepenais brauciens, no kura viņš bija atgriezies pirms pāris stundām.

Izlodājusi malu malas un ne pie kādas skaidrības netikusi, gāju iekšā un citu pēc citas izstaigāju visas apakšstāva istabas. Tās bija tukšas. Izgāju vestibilā un devos augšā atpakaļ pie Loras. Grāfiene Fosko pavēra savas istabas durvis, kad gāju pa gaiteni tām garām, un es apstājos pavaicāt, vai viņa nevarētu man pateikt, kur patlaban atrodams viņas virs un sers Persivals. Jā, viņa esot abus manījusi pa logu pirms vairāk nekā stundas. Grāfs kā jau allaž laipni paskatījies augšup un, kā parasti vienmēr un visur uzmanīgs pret sievu, teicis, ka abi ar draugu došoties tālā pastaigā.

Tālā pastaigā! Cik man zināms, viņi abi nekad vēl nebija devušies tālā pastaigā! Sers Persivals atzina vienīgi izjādes, bet grāfs (nerunājot par tām reizēm, kad viņš bija tik laipns1 un pieteicās man par eskortu) vispār neatzina nekādu izkustēšanos.

Kad iegāju Loras istabā, izrādījās, ka manā prombūtnē viņa atkal lauzījusi galvu par šo agri vai vēlu parakstāmo dokumentu, kas, aizrautīgi pārspriežot sarunu ar Annu Keteriku, mums abām bija pavisam piemirsies. Tiklīdz iegāju, tā Loras pirmie vārdi bija — diez kāpēc gan sers Persivals neaicinot viņu uz bibliotēku.

—      Šai ziņā tu vari būt mierīga, — es teicu. — Vismaz pagaidām ne tava, ne mana rakstura stingrība netiks pārbaudīta. Sers Persivals ir grozījis savus nodomus — dokumenta parakstīšana tiek atlikta.

—     Atlikta? — Lora nesapratnē pārvaicāja. — Kas tev to teica?

—      Šai ziņā es varu paļauties uz grāfu Fosko. Šķiet, tieši viņam esam pateicību parādā, ka tavs vīrs pēkšņi grozījis savus nodomus.

—      Izklausās neticami, Marion! Ja mans paraksts, kā mēs domājām, seram Persivalam vajadzīgs, lai tiktu pie naudas, kuru viņš tik steidzami grib dabūt, kā tad to var atlikt?

—     Man šķiet, Lora, mums ir pamats nešaubīties. Vai tad esi aizmirsusi manis noklausīto sera Persivala sarunu ar pilnvaroto, kad abi gāja pa vestibilu?

—      Nē, bet es īsti neatceros …

—      Toties es atceros. Viņi minēja divas iespējas. Vai nu dabūt tavu parakstu uz pergamenta, vai arī iegūt laiku, izrakstot vekseli uz trim mēnešiem. Acīmredzot viņi vienojušies par pēdējo variantu, un mums atliek cerēt, ka vismaz pagaidām netiksim iejauktas sera Persivala naudas grūtībās.

—      Ak, Marion, tas izklausās pārāk skaisti, lai būtu ticami!

—      Vai patiesi, mīļā? Vēl nupat tu cildināji manu labo atmiņu … un tagad jau it kā šaubies. Es atnesīšu savu dienasgrāmatu, un tu pati varēsi pārliecināties, vai man ir taisnība vai nav.

Es aizgāju un atnesu dienasgrāmatu.

Uzšķīrušas ierakstu, kas izdarīts pilnvarotā ierašanās dienā, mēs pārliecinājāmies, ka vismaz par šīm divām iespējām atmiņa nav mani vīlusi. Mums abām par sirds nomierināšanu pārliecinājāmies, ka arī šoreiz varu paļauties uz savu atmiņu, Tagad, kad mūsu domas un prāti tik bīstami bieži mainās, vēl daudz kas var būt atkarīgs no šiem ierakstiem un no tā, cik es drīkstu paļauties uz savu atmiņu rakstīšanas brīdī.

Pēc Loras acīm un izturēšanās noskārtu, ka arī viņai prātā šāds apsvērums. Tas, protams, ir tikai tāds sīkums, pat neērti par to šeit rakstīt — toties cik nožēlojami spilgti šie sīkumi raksturo mūsu pašreizējo bezcerīgo stāvokli. Mēs laikam nudien ne par ko nevaram būt drošas, ja pat kailo faktu, ka atmiņa mani vēl joprojām neviļ un uz to var paļauties, ja pat šo faktu mēs uzņēmām ar tādu prieku, it kā būtu ieguvušas jaunu draugu.

Pirmais zvans, aicinādams pie pusdienu galda, izšķīra mūs. Tiklīdz tas noskanēja, sers Persivals un grāfs atgriezās no pastaigas. Mēs vēl noklausījāmies, kā namatēvs klūp virsū kalpotājiem par nevīžību un viesis, kā parasti, metas starpā, lai nosargātu mieru un kārtību mājās.

*  *

Pienāca un pagāja vakars. Nekas sevišķs neatgadījās. Es tomēr pamanīju, ka sers Persivals un grāfs izturas kaut kā dīvaini, tāpēc gulēt aizgāju gauži satraukta par Annu Keteriku un nobažījusies, ko nesīs rītdiena.

Pēdējā laikā biju diezgan labi iepazinusi sera Persivala raksturu, lai zinātu, ka visdivkosīgākais un tātad visbīstamākais viņš ir tieši tad, kad uzliek laipnības masku. Pēc garās pastaigas kopā ar draugu viņa izturēšanās bija manāmi uzlabojusies, jo sevišķi pret sievu. Lorai par apslēptu pārsteigumu un man par apslēptām šausmām, viņš sauca sievu priekšvārdā, apvaicājās, vai pēdējā laikā tēvocis rādījis kādu dzīvības zīmi, noprasīja, kad beidzot misis Vēzija tikšot aicināta uz Blekvoteru, un visvisādi izrādīja uzmanību, gandrīz atsaukdams atmiņā pretīgo lišķību toreiz Limridžā. Jau tā vien bija ļauna zīme, un vēl pretīgāk, manuprāt, bija tas, ka pēc pusdienām viņš izlikās viesistabā aizmiegam, bet ar acīm veikli izsekoja Loru un mani, pārliecināts, ka mums nav ne vismazāko aizdomu. Jau pašā sākumā noskārtu, ko nozīmē šis negaidītais brauciens: viņam jāsteidz uz Velmingemu nopratināt misis Keteriku, bet šovakar es sāku baidīties, ka šis ceļa gabals nav mērots velti un viņam ir jau rokā

svarīgās ziņas, kuras mums vēl jāiegūst. Ja es zinātu, kur meklēt Annu Keteriku, es līdz ar saullēktu būtu kājās un steigtu viņu brīdināt.

Sers Persivals šovakar bija tieši tāds, kādu es viņu diemžēl pazinu pārāk labi, turpretī grāfs parādīja sevi pavisam citā gaismā. Viņš šovakar pirmoreiz ļāva sevi iepazīt kā jūtu cilvēku, un, kā man šķiet, šīs jūtas bija īstas, nevis īpaši uzspēlētas,

Piemēram, viņš bija kluss un pazemīgs, viņa acis un balss pauda apvaldītu jūtīgumu. Viņš bija uzģērbis (it kā uzkrītoši greznajam tērpam būtu slēpts sakars ar viņa dziļākajām emocijām) krāšņāko vesti no visām kādreiz redzētajām — veste bija šūdināta no bālganzaļa zīda un gaumīgi izrotāta ar smalku sudraba tresi. Viņa balsī jautās visliegākās modulācijas, smaids pauda dziļdomīgu, tēvišķu apbrīnu, runājot ar Loru vai mani. Viņš zem galda noglāstīja sievas roku, kad viņa pateicās par niecīgāko uzmanību azaida laikā. Abi saskandināja vīna glāzes. «Uz tavu veselību un laimi, manu eņģei!» viņš teica, vērdamies mīlestības pilnām, mirdzošām acīm. Ēst viņš ēda maz vai nemaz, un, tiklīdz draugs viņam uzsmaidīja, viņš izdvesa: «Krietno Persival!» Pēc pusdienām viņš paņēma Loru aiz rokas un apvaicājās, vai viņa nebūtu «tik jauka un kaut ko neuzspēlētu». Pārsteigta par šādu lūgumu, viņa piekrita. Viņš atsēdās blakus klavierēm, un viņa pulksteņķēde izlocījās bālganzaļās vestes krokās kā zelta čūska. Viņa milzīgā galva apātiski nosvērās uz vieniem sāniem, un viņš vieglītēm taktī bungoja līdzi ar saviem bālgandzeltenajiem pirkstiem. Viņš augstu novērtēja skaņdarbu un aizrautīgi jūsmoja par Loras spēli — ne nu gluži tā, kā to mēdza uzslavēt nabaga Hārtraits, pauzdams savu prieku par jaukajām skaņām, bet skaidri, ar īstu prasmi novērtēdams vispirms pašu kompozīciju un tikai tad izpildītājas piesitienu. Kad sāka krēslot, viņš lūdza, lai piemīlīgo dienas gaismu vēl neizķēmojot ar kaut kādām lampām. Biedējoši klusu viņš pielavījās pie gala loga, kur biju nostājusies, lai tikai būtu tālāk no viņa un pēc iespējas mazāk rādītos viņam acīs, — viņš pienāca man klāt un lūdza, lai es viņam palīdzot cīnīties pret lampām. Ja būtu tāda lampa, kas šajā brīdī spētu sadedzināt grāfu, es būtu nogājusi virtuvē un pati uznesusi to augšā.

— Jums droši vien patīk šis viegli virmojošais Anglijas mijkrēslis? — viņš klusu jautāja. — Kā es jūsmoju par to! Man jau asinis ir šī jūsma par visu cēlo, krietno, lielisko, un tā pati no sevis raisās dievišķās vēsmās tādā vakarā kā šis. Dabā es ik uz soļa smeļos neiznīcīgu burvību, neremdināmu maigumu! Es esmu vecs, tukls vīrs, mis Helkūma, un vārdi, kurus klājas runāt jums, manās lūpās skan kā apsmiekls, kā murgi. Ir smagi, kad jūtu uzplūdu brīžos kāds tevi apsmej, it kā dvēsele man būtu tāda pati kā es — veca un pārbarota. Pavērojiet, mana dārgā, kā dziest gaisma virs koku galotnēm! Vai tas ne- saviļņo jūsu sirdi tāpat kā manējo?

Viņš apklusa, paskatījās manī un nocitēja Dantes slavenās vārsmas par vakarkrēslu ar tādu melodiskumu, ar tādu izjūtu, kas piešķīra burvību jau tā nepārspējamai poēzijas dailei.

— Tpū! — viņš pēkšņi nošķendējās, kad dižā itālieša pēdējā kadence bija izdzisusi viņa lūpās. — Es pataisu sevi par vecu muļķi un garlaikoju visus jūs! Aizvērsim šos logus uz mūsu sirdīm un atgriezīsimies pie dzīves prozas. Persival! Es piekrītu, ka nes šurp lampas. Lēdija Glaida … mis Helkūma … Eleonora, mana labā sieviņ! Kura no jums sagādās man to prieku un nāks saspēlēt ar mani domino?

Viņš aicināja mūs visas, bet sevišķi cieši skatījās uz Loru

Lora bija iegaumējusi manu brīdinājumu nesanīsties ar grāfu un pieņēma viņa uzaicinājumu. Tobrīd vēl domino — tas būtu no manis pārāk daudz prasīts. Nekādi apsvērumi nepiespiestu mani sēsties pie viena galda ar šo cilvēku. Likās, ka viņa acis redz cauri biezajam krēslas plīvuram un iespiežas man pašos dvēseles dziļumos. Jau izdzirdot viņa balsi, man pār kauliem skrēja brīžiem karsti, brīžiem auksti tirpuļi. Baismais, jocīgais sapnis, kas ik pa brīdim bija atgādinājis sevi, atkal mocīja mani ar neizturami ļaunām nojausmām un pārcilvēciskām bailēm. Jau kuro reizi man rādījās baltais kapa piemineklis un aizplīvurotā sieviete, kas izkāpj no kapa un nostājas blakus Hārtraitam. Es domāju par Loru, un kaut kur dziļdziļi sirdī kā no avota augšup strāvoja vēl nekad, nekad neizjusts sūrums. Kad viņa gāja man garām, lai sēstos pie domino galda, es sagrābu viņu aiz rokas un cieši nomutēju, kā baiļodamās, ka tikai šī nakts neizšķir mūs uz mūžu. Kamēr visi izbrīnā blenza uz mani, es jau biju izmetusies laukā pa zemo atvērto logu, lai nakts tumsā paslēptos no viņiem visiem, lai paslēptos pati no sevis.

Tovakar mēs devāmies pie miera vēlāk nekā parasti Pret pusnakti vasaras nakts klusumu iztraucēja viegla, skumja salka koku zaros. Mēs -visi sajūtām, ka uzreiz kļuvis vēsāks, un grāfs pats pirmais pamanīja, ka pamazām ceļas vējš. Viņš brīdi nogaidīja, pirms aizdedza manu sveci, un brīdinoši pacēla roku.

— Ieklausieties! — viņš teica. — Rīt mēness ieiet jaunā fāzē.

VII

5. jūlijā

Vakardienas nolikumi brīdināja mani, ka agri vai vēlu ir jābūt gataviem uz pašu ļaunāko. Šī diena vēl nav galā, un pats ļaunākais jau ir noticis.

Precīzi apsvērušas, ap kādu laiku vakar Anna Keterika varētu būt ieradusies lapenē, mēs ar Loru nospriedām, ka tas būs bijis vakar pēcpusdienā, tā ap pustrijiem. Tāpēc nolēmu, ka Lorai vajadzētu otrajās brokastīs tikai apsēsties pie galda un tad pirmajā izdevīgajā brīdī aizla- vīties prom, bet es pieklājības dēļ vēl uzkavētos un viņai sekotu, tiklīdz tas būtu iespējams. Ja negadītos neparedzēti šķēršļi, viņa nokļūtu lapenē pirms pustrijiem, un es pēc laiciņa pieceltos un nostātos savā postenī ap trijiem.

Kā jau bija sagaidāms pēc pagājušās nakts vēja, rīta pusē laiks apsviedās. Kad pamodos, pamatīgi gāza lietus, un tā gāza bez. pārstājas līdz divpadsmitiem, kad mākoņi pašķīrās, atkal iezilgmojās debess un uzspīdēja spoža saule, solīdama jauku pēcpusdienu.

Mana apņemšanās izdibināt, kā sers Persivals un grāfs nolēmuši aizvadīt rīta cēlienu, nebija mazinājusies; it īpaši mani satrauca sera Persivala gaitas, jo viņš tūlīt pēc brokastīm viens pats izgāja no majas, nebēdādams par slapoņu. Viņš mums neteica nedz, kurp aiziet, nedz arī to, kad varam gaidīt viņu atpakaļ. Redzējām tikai, ka viņš naski aizsoļo gar ēdamistabas logu, apāvis stulmzā- bakus un uzvilcis lietusmēteli, un tas bija viss.

Grāfs visu rītu mierīgi dzīvoja iekšā, gan bibliotēkā, gan viesistabā, plinkšķinādams klavieres un savā nodabā dungodams. Cik vērojams, viņa sentimentalitāte vēl arvien lauzās uz āru. Viņš bija kluss un viegli aizvainojams; pats niecīgākais sīkums — un tūlīt smaga nopūta un tūļīgs gurdenums (kā vienīgi tuklie prot nopūsties un aiz garlaicības gurt).

Pienāca otro brokastu laiks, bet sers Persivals nepār- radās. Grāfs apsēdās drauga krēslā pie galda, grūtsirdīgi nolocīja pašu biezāko augļu pīrāga šķēli, applūdinādams 1o ar veselu krūzi krēma, un, tiklīdz bija visu to pievei- cis, ņēmās klāstīt, kāds no tā viņam tiekot labums.

— Kāre pēc saldumiem, — viņš iesāka bezgala vientiesīgi un sievišķīgi, — ir nekaitīga kāre, kas piemīt sievietēm un bērniem. Arī man piemīt šī kāre — vēl viens pierādījums, manas dārgās dāmas, cik ļoti esmu jums pieķēries.

Pēc minūtēm desmit Lora piecēlās no galda. Mani vilkšus vilka arī celties un doties līdzi. Bet, ja mēs aizietu abas reizē, varētu rasties aizdomas, un, kas vēl ļaunāk, — ja Anna Keterika ieraudzītu, ka Loru pavada viņai gluži svešs cilvēks, mēs, ļoti iespējams, to pašu brīdi zaudētu viņas uzticību un nekad vairs to neatgūtu.

Tāpēc, cik vien pacietīgi varēdama, es gaidīju, līdz ienāca kalpone noridāt galdu. Kad izgāju no istabas, ne mājā, ne arī ārpusē nemanīju neko tādu, kas liecinātu par sera Persivala atgriešanos. Es pametu grāfu turam cukura graudiņu lūpās un niķīgo kakadu rāpjamies pa vesti augšā pēc garduma; tikmēr grāfiene Fosko, nosēdusies laulātajam draugam iepretī, vēroja putna un vīra izdarības tik cieši, it kā kaut ko tādu savā mūžā vēl nebūtu redzējusi. Ceļā uz parku centos turēties tā, lai mani neieraudzītu pa ēdamistabas logu. Neviens mani neredzēja, un neviens man nesekoja. Mans pulkstenis rādīja ceturksni pāri diviem.

Tikusi līdz parkam, es pieliku soli, kamēr nebija paveikts pusceļš. Tad es sāku iet gausāk un gāju piesardzīgi, taču nemanīju ne dzīvas dvēseles, nedzirdēju arī soļus. Mazpamazām tuvojos lapenei, bija saskatāma jau siena … Es paliku stāvam un ieklausījos, tad gāju tālāk, līdz biju tik tuvu, ka droši vien dzirdētu balsis, ja iekšā kāds runātu. Bet klusums netika traucēts ne tuvumā, ne tālumā., un nekur nemanīja nevienas dzīvības zīmes.

Apgājusi apkārt lapenei vispirms no vienas, tad no otras puses, neko nemanīju un iedrošinājos aiziet līdz durvīm un iemest aci. Arī tur neviena.

Es saucu: «Lorai» — vispirms klusiņām, tad skaļāk un skaļāk. Neviens neatbildēja, neviens nerādījās. Izskatījās un izklausījās tā, it kā es būtu vienīgais dzīvais cilvēks ezermalā un parkā.

Mana sirds dauzījās kā negudra, bet es neatkāpos no sava nodoma un pārmeklēju vispirms lapeni, tad visu apkārtni — varbūt ieraudzīšu kaut ko tādu, pēc kā varētu spriest, vai Lora te ir vai nav bijusi. Lapenē nekā tāda nemanīju, ārpusē gan ieraudzīju pēdu nospiedumus smiltīs. Es atradu divējus pēdu nospiedumus — lielas, tādas kā vīrieša pēdas, un mazas; ieliekot tajās savu kāju un tādējādi pārbaudot mēru, es pārliecinājos, ka tās ir Loras pēdas. Tieši lapenes priekšā zeme bija no vienas vietas nortiīdīta. Vienos sānos zem nojumes ieraudzīju smiltīs nelielu bedrīti — skaidri bija redzams, ka tur kāds racis. Es tūlīt pagriezos, lai dotos tālāk pa pēdām un uzzinātu, uz kurieni tās ved.

No lapenes kreisās puses pēdas aizveda mani līdz birzes malai tā ap divsimt trīssimt soļu nostāk, un tad smiltājā izzuda pavisam. Pieņemdama, ka abi izsekojamie šai vietā droši vien iegriezušies parkā, arī es tur iegriezos. Es sākumā nevarēju atrast taciņu, līdz beidzot ieraudzīju to tik tikko saskatāmu starp kokiem. Es gabaliņu pa- gājos pa to uz ciemata pusi, līdz apstājos vietā, kur to šķērsoja otra taka. Šai otrai takai abās pusēs auga biezi kazenāji. Es apstājos, nespēdama izšķirties, pa kuru iet, un, kamēr es tā stāvēju un skatījos, ieraudzīju kādā dzelkšņainā zarā ieķērušās sieviešu lakata bārkstis. Ieskatījusies vērīgāk, pārliecinājos, ka bārkstis norautas no Loras lakata, un tūlīt nogriezos pa otru taku. Man par lielu prieku, tā aizveda tieši lidz mājai. Es saku — man par lielu prieku, jo secināju, ka Lora nezināma iemesla dēļ pa šo apkārtceļu pārradusies pirms manis. Es iegāju pagalmā un devos garām saimniecības ēkām. Pirmais cilvēks, kuru sastapu saimes galā, bija misis Mičelsone, saimniecības vadītāja.

—      Vai jūs nezināt, — es vaicāju, — vai lēdija Glaida jau atgriezusies no pastaigas?

—      Milēdija pirms neilga laiciņa ienāca kopā ar seru Persivalu, — saimniecības vadītāja atbildēja. — Baidos, mis Helkūma, ka tikai nav atgadījušās kādas nepatikšanas.

Mana sirds vai apstājās.

—      Jūs gribējāt sacīt — «nelaime»? — es teicu tik tikko dzirdami.

—      Nē, nē, ne jau nelaime, pasarg dievs! Bet milēdija raudādama uzskrēja augšā savā istabā, un sers Persivals pavēlēja stundas laikā izsniegt Fanijai aprēķinu.

Fanija bija Loras istabene, krietna, jauka meitene, jau vairākus gadus nokalpojusi — vienīgais cilvēks visā mājā,' uz kura godīgumu un uzticību mēs abas varējām pajauties.

—      Kur ir Fanija? — es vaicāju.

•— Manā istabā, mis Helkūma. Meitene ir gauži nobēdājusies. Es viņai teicu, lai apsēžas un lūko mazliet nomierināties.

Es iegāju misis Mičelsones istabā un atradu Faniju ierāvušos kaktā un rūgti raudam pie sakravātās mantu lādes.

Viņa nevarēja man paskaidrot, kāpēc tik pēkšņi tiek atlaista. Sers Persivals neesot vis uzteicis darbu mēnesi iepriekš, bet pavēlējis viņai izmaksāt algu mēnesi uz priekšu un nekavējoties pazust. Nekas neesot paskaidrots, nekas neesot pārmests. Viņai aizliegts sūdzēties kundzei, aizliegts pat uz bridi ieiet pie viņas un atvadīties. Viņai esot jāaiziet bez kādiem paskaidrojumiem, bez atvadām — un jāaiziet nekavējoties.

Ar draudzīgiem vārdiem nomierinājusi nabaga bērnu, es apvaicājos, kur viņa nolēmusi šonakt pārgulēt. Viņa teica, ka nodomājusi doties uz nelielo ciema viesnīciņu, kuras īpašniece esot cienījama sieviete, laba paziņa Blek- voterparkas kalpotājiem. Rīt no rīta agri dodoties ce)ā, viņa varētu braukt atpakaļ pie draugiem Kamberlendā, neuzkavējoties Londonā, kur viņai neesot itin neviena.

Es uzreiz apķēros, ka Fanijas aizbraukšanu varētu izmantot, lai sazinātos ar Londonu un Limridžu, kas šobrīd būtu mums ārkārtīgi svarīgi un izdevīgi. Tāpēc es nosolījos šovakar - aiznest viņai kādu ziņu no kundzes un teicu, lai viņa ir bez raizēm, — mēs abas darīsim visu, kas mūsu spēkos, lai viņai palīdzētu, kaut arī pagaidām mums jāšķiras. To apsolījusi, es pasniedzu Fanijai roku un devos augšā.

Pie Loras istabas atradās neliela priekštelpa, no kurienes durvis veda gaiteni. Es mēģināju durvis atvērt, bet tās bija no iekšpuses aizbultētas.

Es pieklauvēju, un durvis atvēra tā pati smagnējā, pār- barojusies istabene, kuras trulā vienaldzība tik bargi bija pārbaudījusi manu pacietību tai dienā, kad atradu sašauto suni. Kopš tās reizes es zināju, ka viņu sauc Margarita Porčere un ka viņa ir pats lempīgākais, nevīžīgākais un tielīgākais meitietis visā mājā.

Pavērusi durvis, viņa tūlīt nostājās uz sliekšņa un, flegmātiski klusēdama, ņirdza man sejā,

—      Ko jūs te stāvat? — es teicu. — Vai neredzat, ka gribu tikt iekšā?

—      Redzu jau, redzu, bet tikpat jums neizdosies, — skanēja atbilde, un šoreiz ņirdziens bija vēl nekaunīgāks.

—      Kā jūs iedrošināties ar mani tā runāt? Tūlīt paejiet nost.

Viņa izpleta milzīgās, apsārtušās rokas, aizsprostodama ieeju, un lēnām paklanīja savu stulbo galvu.

—      Kungs tā vēlēja, — viņa noteica un vēlreiz paklanījās.

Ar pēdējiem spēkiem es novaldījos un nepateicu, ko es domāju par viņu, atteicos arī no tiem pāris viņas maizestēvam veltītajiem vārdiem, kas man jau bija mēles galā. Pagriezusi muguru, ar joni steidzos lejā taisnā ceļā pie paša kunga. Biju apņēmusies turēt sevi grožos, lai kā sers Persivals mani aizkaitinātu, bet — man ar kaunu jāatzīstas — kamēr tiku līdz kāpņu apakšai, dievs vien zina, kā, taču labais nodoms bija izkūpējis. Pēc visa, ko biju šai mājā pārcietusi, pēc visa, kas bija manī krājies un rūdzis, nudien bija gandrīz vai bauda pašai matīt, cik špetna esmu.

Ne viesistabā, ne ēdamistabā neviena nesastapu. Es devos uz bibliotēku, kur atradu seru Persivalu, grāfu un grāfieni Fosko. Visi trīs stāvēja, galvas kopā sabāzuši, un seram Persivalam rokā bija kaut kāda papīra strēmele. Kad pavēru durvis, dzirdēju grāfu sakām:

—      Nē . . . tūkstošreiz nē.

Es piegāju klāt un, skatīdamās viņam tieši acīs, noprasīju:

—      Vai man jāsaprot, ser Persival, ka jūsu sievas istaba ir cietums un istabene — cietuma uzraudze?

—            Jā, tā jums ir jāsaprot, — viņš atbildēja. — Pie- sargieties, ka neuzliekat šai uzraudzei • divkāršu slodzi, piesargieties, ka ari jūsu istabu nepārvērš par cietumu.

—      Drīzāk piesargieties jūs! Kā jūs apejaties ar savu sievu, un kā jūs man piedraudat! — es atcirtu dusmu karstumā. — Ir vēl Anglijā likumi, kas sargā sievieti no cietsirdības un vardarbības. Ja jūs Lorai kaut pirkstu piedursiet un uzdrīkstēsieties laupīt man brīvību, tad, lai nāk kas nākdams, es atsaukšos uz šiem likumiem.

Nepagodinājis mani ar atbildi, Persivals pagriezās pret grāfu.

—      Ko es jums teicu? — viņš jautāja. — Un ko jūs pats tagad sacīsiet?

—      To pašu, ko pirmīt, — grāfs atbildēja. — Nē.

Pat savās neprātīgajās dusmās es sajutu grāfa mierīgo, dzedro, pelēko acu skatienu. Tās novērsās no manis, tiklīdz viņš bija to pateicis, un zīmīgi paskatījās uz laulāto draudzeni. Mirkli vēlāk grāfiene Fosko jau stāvēja man cieši blakus un no šīm pozīcijām uzrunāja seru Persivalu, iekams kāds cits attapa bilst kaut vārdu.

—      Esiet tik laipns un brītiņu uzklausiet mani, — viņa iesāka savā skaidrajā, ledainajā balsī. — Man jums, ser Persival, jāpateicas par viesmīlību un jāatsakās izmantot to vēl ilgāk. Es nemēdzu palikt namā, kur pret dāmām izturas tā, kā jūs šodien izturējāties pret savu sievu un mis Helkūmu!

Sers Persivals soli atkāpās un nāves klusumā blenza uz grāfieni. Sāds paziņojums viņu galīgi apstulbināja, un viņš pārāk labi saprata, tāpat kā sapratu es, ka pati uz savu roku, bez vīra atļaujas, grāfiene Fosko nemūžam to neuzdrīkstētos. Grāfs, nostājies malā, ar jūsmīgu apbrīnu noskatījās uz laulāto draudzeni.

—      Dievišķa sieviete! — grāfs murmināja. Viņš piegāja sievai klāt un ielika viņas roku savā elkonī. — Esmu jūsu rīcībā, Eleonora, — viņš turpināja dziļā cieņā, kādu es līdz šim nebiju manījusi, — tāpat arī mis Helkūmas rīcībā, ja viņa parādīs man to godu un pieņems manu atbalstu.

—      Pie velna! -Ko tas nozīmē? — sers Persivals iekliedzās, kad grāfs un grāfiene mierīgi gāja uz durvīm.

—      Citkārt tas nozīmētu to, ko es gribu teikt, bet šoreiz tas nozimē to, ko pateica mana sieva, — atbildēja neizdibināmais itālietis. — Izņēmuma kārtā mēs esam apmainījušies lomām, Persival, un grāfienes Fosko domas ir arī manas domas.

Sers Persivals saburzīja papīru un, lādēdamies pagrūdis grāfu sāņus, aizstājās priekšā durvīm.

—      Tā ir jūsu pašu darīšana, — viņš aklās dusmās teica gandrīz čukstus. — Tā ir jūsu pašu darīšana . .. tad redzēsim, ko jūs ar to panāksiet! — To pateicis, viņš izgāja no istabas.

Grāfiene Fosko jautājoši paskatījās uz vīru.

—      Aizgāja tik pēkšņi. Ko tas varētu nozīmēt?

—      Tas nozīmē, ka mēs pa abiem esam veduši pie prāta visātrsirdīgāko vīru Anglijā, — atbildēja grāfs. — Mis Helkūma, tas nozīmē, ka lēdija Glaida ir pasargāta no rupja apvainojuma un jums savukārt vairs netiks nodarīta nepiedodama pārestība. Ļaujiet man izteikt sajūsmu par jūsu drosmi un vīrišķību tik smagā brīdī.

—      Patiesu sajūsmu, — pārlaboja grāfiene Fosko.

—      Patiesu sajūsmu, — atsaucās grāfs.

Mani spēki bija izsīkuši, dusmas aprimušas, un es nespēju vairs dot pretsparu ne varmācībai, ne netaisnībai. Mokošā vēlēšanās sastapt Loru un izmisuma pilnā neziņa, kas varētu būt noticis lapenē, nomāca mani kā smags slogs. Pieklājības pēc mēģināju pielāgoties grāfa un grāfienes augstajam stilam. Taču man pietrūka vārdu, elpa aizrāvās, un acis ar klusu ilgošanos lūkojās uz durvīm. Grāfs, saprazdams manu nepacietību, atvēra durvis, izgāja ārā un atkal pievēra tās. Tai pašā brīdī uz kāpnēm noklaudzēja sera Persivala smagie soli. Dzirdēju, ka abi ārpusē sačukstas, kamēr grāfiene Fosko kā allaž vienā mierā ņēmās man iegalvot, cik ļoti mūsu visu labad viņa priecājoties, ka sera Persivala uzvedības dēl ne viņai, ne viņas laulātajam draugam tomēr neesot bijis jāaizbrauc no Blekvoterparkas.

Pirms viņa paguva pateikt savu sakāmo, čuksti apklusa un durvīs parādījās grāfs.

—      Mis Helkūma, — viņš sacīja, — ar prieku varu jums pavēstīt, ka lēdija Glaida atkal ir noteicēja pati savās mājās. Man likās, ka vēsti par šādu metamorfozi jums būs patīkamāk saņemt no manis nekā no sera Persivala, tālab arī īpaši nācu atpakaļ.

—      Jūsu smalkjūtība ir neizmērojama! — iesaucās grāfiene, atmaksādama vīram par nesen saņemtajiem komplimentiem tikpat cēli un galanti, kā to prata vienīgi viņas laulātais draugs. Grāfs pasmaidīja un paklanījās, it kā būtu saņēmis oficiālu atzinību no labi audzināta svešinieka, tad pakāpās sāņus, lai palaistu mani garām.

Sers Persivals stāvēja vestibilā. Kad steidzos pie kāpnēm, dzirdēju, ka viņš nepacietīgi aicina savu draugu grāfu iznākt no bibliotēkas.

—      Ko jūs vēl gaidāt? — viņš jautāja. — Es gribu ar jums parunāt.

—      Un es gribu vienatnē šo to pārdomāt, — grāfs atbildēja. — Vēlāk, Persival, vēlāk.

Ne viņš, ne arī viņa draugs vairs neko neteica. Biju jau uzkāpusi augšā un metos skriešus prom pa gaiteni. Steigā un satraukumā aizmirsu pievērt priekštelpas durvis, toties aizvēru guļamistabas durvis, tiklīdz biju aiz tām.

Lora viena sēdēja istabas viņā galā, rokas gurdi nolikusi uz galda, seju paslēpusi plaukstās. Mani ieraudzījusi, viņa, līksmi iekliegdamās, pielēca kājās.

—      Kā tu šeit iekļuvi? — viņa iesaucās. — Kurš tev atļāva? Taču ne sers Persivals?

Es degu nepārvaramā ziņkārē drīzāk visu izdibināt un nespēju atbildēt, spēju tikai pati vaicāt. Loras vēlēšanās uzzināt, kas noticis lejā, tomēr izrādījās vēl stiprāka. Viņa neatlaidīgi atkārtoja savu jautājumu.

—      Protams, grāis, — es nepacietīgi attraucu, — kura ietekme šai mājā …

Viņa mani pārtrauca, riebumā atmezdama ar roku.

—      Nerunā par viņu! — Lora iekliedzās. — Grāfs ir vispretīgākais radījums zemes virsū! Grāfs ir nožēlojams spiegs! …

Mēs nepaspējām izteikties līdz galam, kad mūs iztraucēja kluss klauvējiens pie guļamistabas durvīm.

Es vēl nebiju apsēdusies un gāju paskatīties, kas tur klauvē. Kad pavēru durvis, manā priekšā stāvēja grāfiene Fosko ar manu kabatlakatiņu rokā.

—      Jūs to piemirsāt lejā, mis Helkūma, — viņa teica, — domāju, uznesīšu un atdošu pa ceļam uz savu istabu.

Viņas jau no dzimšanas bālo seju tobrīd klāja tāds mironīgs bālums, ka, viņu ieraugot, es pat satrūkos. Rokas, citkārt tik drošās, stingrās rokas nevaldāmi raustījās un acis, pa pusviru atstātajām durvīm aizspraukušās man garām, plēsīgi raudzījās Lorā.

Viņa bija noklausījusies un tikai tad pieklauvējusi! Tas bija nomanāms pēc bālā vaiga, tas bija nomanāms pēo drebošajām rokām, tas bija nomanāms pēc tā, kā viņa skatījās uz Loru.

Brītiņu pagaidījusi, viņa bez vārda runas pagriezās un gausi gāja prom.

Es atkal aizvēru durvis.

—             Ak, Lora, Lora! Mēs abas nolādēsim to dienu, kad tu nosauci grāfu par spiegu!

—             Tu arī viņu būtu tā nosaukusi, Marion, ja tev būtu zināms tas, ko patlaban zinu es. Annai Keterikai bija taisnība. Vakar parkā bija kāds trešais, kas mūs izsekoja, un šis trešais ..,

—      Vai esi pārliecināta, ka tas bija grāfs?

—             Pilnīgi pārliecināta. Viņš ir sera Persivala spiegs .. .- viņš pienes slepenas ziņas seram Persivalam . . . viņš aizsūtīja seru Persivalu, lai kopš paša rīta uzmana un sagaida Annu Keteriku un mani.

—     Vai Anna ir atrasta? Vai tu satiki viņu ezermalā?

—            Nē. Viņa izglābās, tāpēc ka nerādījās ne uz to pusi. Kad iegāju lapenē, tur neviena nebija.

—      Vai no tiesas?

—             Iegāju, apsēdos un brītiņu pagaidīju. Taču nepacietība bija pārāk liela, un es piecēlos, lai mazliet pastaigātu. Izgājusi ārā, pamanīju smiltis turpat netālu no lapenes durvīm pēdas. Noliecos, lai tās apskatītu, un ieraudzīju smiltīs lieliem burtiem uzrakstītu vārdu. Šis vārds bija — «paskaties».

—            Un tu tai vietā uzrušināji smilti un izraki nelielu bedrīti?

—      Kā tu to zini, Marion?

—             Pati savām acīm redzēju to bedriti, kad lavījos tev pa pēdām uz lapeni. Stāsti tālāk, stāsti tālāk!

—             Jā, es uzrušināju zemi un, tā rušinādamās, atradu smiltīs aprakstītu papīra gabaliņu. Apakšā bija Annas Keterikas iniciāļi.

—      Kur ir šī zīmīte?

—      Sers Persivals to man atņēma.

—             Vai atceries, kas tur bija rakstīts? Kā tev šķiet, vai varēsi atkārtot?

—             Pašu galveno atminos, Marion. Zīmīte bija ļoti īsa. Tu atminētos vārds vārdā.

—             Mēģini pateikt man pašu galveno, un tad stāstīsi tālāk.

Viņa izpildīja manu lūgumu. Es uzrakstu šīs rindas tieši tā, kā viņa man teica:

«Vakar mūs redzēja kāds gara auguma, apaļš, pavecāks vīrs, un es biju spiesta bēgt, lai izglābtos. Viņš nevarēja mani panākt, un mežā viņš pazaudēja manas pēdas. Šodien es neiedrošinos atkal nākt šurp norunātajā laikā. Sešos no rīta es atnācu, paslēpu zīmīti smiltīs, lai jūs brīdinātu. Nākamreiz, kad pārspriedīsim jūsu cietsirdīgā vira noslēpumu, mums jātiekas drošā vietā, vai arī mēs nemaz nedrīkstam satikties. Pacietieties. Es apsolu, ka mēs vēl satiksimies un drīz. A. K.»

Atsaukšanās uz «gara auguma, apaļu, pavecāku vīru» (Lora bija pārliecināta, ka šis trešais bijis raksturots tieši tādiem vārdiem) neatstāja nekādas šaubas, kas bijis šis nelūgtais viesis. Atceros, iepriekšējā dienā grāfa klātbūtnē es seram Persivalam stāstīju, ka Lora aizgājusi uz lapeni meklēt brošu. Citādi nebūs, ka pēc tam, kad viesistabā viņš bija uzticējis man sera Persivala grozītos plānus, viņš savā uzplijībā būs uz karstām pēdām steidzies turp, lai remdētu Loras ciešanas, pasludinot, priecas vēsti, ka nekādi dokumenti pagaidām netiks parakstīti. Pie lapenes viņš būs nonācis tieši tai brīdī, kad Anna Keterika viņu pamanīja, ne agrāk. Viņas aizdomīgi sku- bīgā atvadīšanās no Loras acīmredzot pamudinājusi apa- līti dzīties viņai pakaļ. Abu sarunu gan grāfs diez vai būs noklausījies. No mājas līdz ezermalai ir krietns gabals, ko iet, un, salīdzinot laiku, kad viņš izgāja no viesistabas, ar laiku, kad Lora un Anna Keterika sarunājās, vairs nebija nekādu šaubu.

Gandrīz vai pārliecināta par to, ar interesi klausījos, tālāk, kas tad noticis pēc tam, kad grāfs Fosko seram Persivalam darījis zināmus savus novērojumus.

—      Kā tas gadījās, ka vēstule nokļuva viņa rokās? — es vaicāju. — Kur tu to liki, kad atradi smiltīs?

—      Es izlasīju, — viņa stāstīja, — tad ienesu lapenē un apsēdos, lai vēlreiz pārlaistu tai acis. Kad lasīju, pāri papīra lapai krita ēna. Es pacēlu acis un ieraudzīju seru Persivalu stāvam uz sliekšņa un vērojam mani.

—      Vai tu mēģināji vēstuli paslēpt?

—      Mēģināju, bet viņš neļāva. «Varat nepūlēties,» viņš sacīja. «Esmu to jau izlasījis.» Es nevarīgi raudzījos viņā, es nevarēju dabūt vārdu pār lūpām. «Vai saprotat?» viņš turpināja. «Esmu izlasījis. Es to izraku no smiltīm pirms divām stundām, noliku atpakaļ, no jauna uzrakstīju «paskaties» un atstāju zīmīti, lai tā nokļūst jūsu rokās. Jūs ne ar kādiem meliem vairs nevarat izlocīties. Vakar jūs slepeni tikāties ar Annu Keteriku un pašreiz turat rokā viņas vēstuli. Viņu es vēl neesmu noķēris, toties esmu sagūstījis Jūs. Dodiet šurp to zīmīti!» Viņš pienāca man cieši klāt. . . Mēs bijām divi vien, Marion … Ko es varēju iesākt? … Es atdevu viņam zīmīti.

—      Ko viņš teica, kad biji to atdevusi?

—      Sākumā nebilda ne vārda. Saņēma mani aiz rokas, izveda laukā no lapenes un pameta skatienu visapkārt, it kā baidīdamies, vai kāds mūs neredz vai nedzird. Tad viņš cieši saspieda manu roku un čukstēja: «Ko Anna Keterika jums vakar sacīja? Es gribu zināt visu — no sākuma līdz beigām!»

—      Un tu izstāstīji?

—      Mēs bijām divi vien, Marion. .. Viņa dzelžainā plauksta lauza manu roku… Ko es varēju iesākt?

—      Vai uz rokas nav palicis zilums? Parādi!

—      Kāpēc tev tas jāredz?

—      Es gribu redzēt, Lora, jo mūsu pacietības mērs nu reiz ir pilns un ar šo dienu mēs sāksim ķepuroties pretī! Zilums mums noderēs, lai viņu iebiedētu. Ļauj uzmest aci — varbūt kādreiz man vajadzēs zvērēt, ka esmu tādu redzējusi.

—      Ak, Marion, neskaties tā! Nerunā tā! Nu jau vairs nesāp!

—      Rādi šurp!

Viņa man parādīja zilumu. Es vairs nespēju ne vaimanāt, ne raudāt, ne šausmināties. Mēdz sacīt: viens no diviem — sieviete ir vai nu labāka, vai sliktāka par vīrieti. Ja kāda, krizdama kārdinājumā, ir tapusi sliktāka, tad tobrīd tā gadījās ar mani… Paldies dievam, viņa laulātā draudzene pēc mana vaiga neko nenoskārta. Šī maigā, naivā, brīnum jaukā būtne domāja, ka es viņu tikai žēloju un baiļojos viņas dēļ… neko citu viņa nedomāja.

—      Neņem tā pie sirds, Marion, — viņa teica, nolocīdama piedurkni. — Nu jau vairs nesāp.

—      Tevis dēļ, mīļā, es pacentīšos neuztraukties. Tātad tu viņam atstāstīji visu, ko Anna Keterika tev bija teikusi, visu to, ko tu stāstīji man?

—             Jā, visu. Viņš uzstāja … mēs bijām vieni… es nevarēju noklusēt.

—      Vai pēc tam viņš vēl ko teica?

—             Viņš paskatījās uz mani un tā ļauni, ņirdzīgi nosmējās pie sevis. «Es piespiedīšu jūs izstāstīt visu līdz pēdējam,» viņš teica. «Dzirdat? Visu!» Es dievojos, ka esmu pateikusi visu. «Nu nē!» viņš atbildēja. «Jūs zināt

18 - 5090 28;) daudz vairāk, nekā gribat stāstīt. Nestāstīsiet? Es jūs piespiedīšu! Ja neizdosies šeit, tad mājās noteikti piespie-. dīšu.» Viņš veda mani pa svešu taku cauri parkam — pa taku, uz kuras nebija nekādu izredžu sastapt tevi — un nebilda vairs ne vārda, lidz ieraudzījām māju. Tad viņš atkal apstājās un sacīja: «Es jums vēlreiz dodu iespēju. Varbūt esat pārdomājusi un izstāstīsiet arī visu pārējo?» Es atkārtoju to pašu, ko pirmīt. Viņš nolādēja manu ietiepību, gāja tālāk un atveda mani mājās. «Jums neizdosies mani piemānīt,» viņš sacīja. «Jūs zināt daudz vairāk, nekā gribat stāstīt. Es izdabūšu visu no jums un izdabūšu visu arī no tās jūsu māsas. Pietiks dzīt intrigas un sačukstēties. Jūs viena otru neredzēsiet, kamēr nebūsiet atzinušās. Es likšu jūs uzmanīt, rīts vai vakars, kamēr nebūsiet atzinušās.» Viņš pat neklausījās, ko es viņam saku. Viņš tūlīt uzveda mani augšā manā istabā. Fanija tur sēdēja, kaut ko kārtodama, un viņš nekavējoties izraidīja to ārā. «Es parūpēšos, lai jūs neiejauc šai sazvērestībā,» viņš teica. «Šodien pat jūs pazudīsiet no šis mājas. Ja kundzei būs vajadzīga istabene, tad es pats viņai to izraudzīšos.» Viņš grūšus iegrūda mani istabā, aizslēdza dirtrvis un ārpusē vēl nolika par sargu šo dieva doto meitieti… Marion! Viņš izskatījās un runāja kā ārprātā. Tev varbūt grūti to saprast, bet tā bija.

— Es visu saprotu, Lora. Viņš ir ārprātīgs, sajucis prātā aiz bailēm, jo sirdsapziņa viņam ir netīra. Katrs vārds, ko tu teici, vieš manī pārliecību, ka vakar Anna Keterika aizgāja, cieši apņēmusies šodien atklāt noslēpumu, kas droši vien pazudinātu tavu zemisko vīru, un viņš domā, ka tev tas ir atklāts. Lai ko tu teiktu vai darītu, nekur viņš vairs neradīs mieru — nekas nepārliecinās šo viltnieku, ka tu runā taisnību. Es to nesaku, lai tevi biedētu, mīļā. Es to saku, lai tev atvērtos acis, lai pārliecinātu tevi, ka pienācis laiks man rīkoties, lai glābtu tevi, kamēr nav par vēlu. Jāpateicas grāfam Fosko, ka mēs šodien satikāmies, rit viņš varbūt vairs negribēs iejaukties. Sers Persivals jau ir padzinis Faniju, jo viņa ir attapīga meitene un pieķērusies tev ar visu sirdi, viņš pats izraudzījies Fanijai vietnieci, kurai ne silts, ne auksts par tavu likteni un kura prāta truluma ziņā pielīdzināma sētas sunim. Grūti iedomāties, kāda cietsirdība viņam vēl padomā, ja vien neizmantosim visas iespējas, kamēr tās mums vēl ir.

—      Bet ko mēs varam iesākt, Marion? Kaut es varētu aiziet no šis mājas uz neatgriešanos!

—      Klausies, mīļā, ko es tev sacīšu, un mēģini noticēt, ka gluži nevarīga tu neesi, kamēr es atrodos šeit.

—      Es noticēšu, es jau ticu. Bet, domādama par mani, neaizmirsti arī nabaga Faniju. Viņai tāpat vajadzīgs atbalsts un mierinājums.

—      Es neaizmirsīšu viņu. Es viņu sastapu, pirms nācu augšā, un mēs norunājām vakarā sazināties. Blekvoter- parkas pasta somā vēstules nav drošībā, un tevis pašas labad šovakar jānosūta vēl divas, kuras varu uzticēt vienīgi Fanijas rokām.

—      Kādas vēstules?

—      Lora, vispirms esmu nolēmusi aizrakstīt mistera Gilmora kompanjonam, kas piedāvāja mums savus pakalpojumus jebkurā kritiskā brīdī. Lai arī es neko sevišķu nesajēdzu no tieslietām, vismaz tik daudz man ir skaidrs, ka likums var pasargāt sievieti no cietsirdības, kādu šis bezgodis pirmīt atļāvās. Es neiedziļināšos sīkumos, runājot par Annu Keteriku, jo trūkst drošu pierādījumu. Bet pilnvarotajam ir jāzina par zilumiem uz tavas rokas, arī par to, kā tu tiki iesprostota šai istabā. Es nelikšos mierā, kamēr viņš nebūs to uzzinājis, un aizrakstīšu šovakar pat!

—      Bet padomā, Marion, — ja tas viss nāks gaismā!

—      To es tieši vēlos. Drīzāk seram Persivalam jābaidās no tā, nevis tev. Ja ne citādi, tad šādā ceļā panāksim vienošanos.

Kad cēlos kājās, Lora lūdzās, lai neatstājot viņu vienu.

—      Tu viņu pārkaitināsi, — viņa teica, — un briesmas ar to kļūs desmitkārt lielākas.

Es sapratu, cik patiesi, cik satriecoši patiesi ir šie vārdi. Tomēr man pietrūka spēka to klaji atzīt. Šai bezcerīgajā izmisumā atlika vienīgi riskēt, lai notiek kaut vai pats ļaunākais. Aplinkus ieminējos par to. Viņa skumji nopūtās, bet neko neiebilda. Tikai apjautājās par to otro vēstuli. Kam es domājot to sūtīt?

—      Misteram Fērlijam, — es atbildēju. — Tēvocis ir tavs tuvākais vīriešu kārtas rads un ģimenes galva. Viņam būtu jāiejaucas, un viņš arī iejauksies.

Lora skumji nogrozīja galvu.

—      Jā, jā, — es turpināju, — tavs tēvocis ir gļēvs patmīlis, viņam tas sevišķi nerūp, to es zinu. Un tomēr viņš

nav sers Persivals Glaids, viņam nav ari tādu padomdevēju kā grāfs Fosko. Es negaidu no viņa ne sirsnību, ne iejutību ne pret tevi, ne sevi. Bet ar visu savu laiskumu viņš kaut ko darīs, lai netiktu traucēts viņa miers. Lūkošu viņam iegalvot, ka, patlaban iejaukdamies, viņš aiztaupīs sev rūpes, errastības un atbildību priekšdienās, un viņš sasparosies sevis paša labad. Es zinu, kā viņu apvārdot, Lora, šī man nav pirmā reize.

—      Ja tu, Marion, piedabūtu viņu, lai ļauj mums abām pagaidām atgriezties Limridžā un kādas dienas tur mierīgi padzīvot, es laikam justos gandrīz tikpat laimīga kā pirms apprecēšanās.

Pēc šiem vārdiem es sāku apsvērt visu no cita viedokļa. Vai būtu iespējams seru Persivalu nostādīt fakta priekšā, ka atliek divas iespējas — vai nu apkaunot sevi, jaujot sievai juridiski iejaukties, vai laist, lai viņa uz kādu laiciņu mierīgi aizbrauc ar ieganstu apraudzīt tēvoci? Diezin vai viņš piekristu šim pēdējam priekšlikumam? Tas bija apšaubāmi, vairāk nekā apšaubāmi. Lai cik bezcerīgs likās šāds eksperiments, tomēr mēģināts nebija zaudēls. Es nolēmu pamēģināt, galīgā izmisumā nezinādama, ko citu iesākt.

—      Tavs tēvocis uzzinās tavu vēlēšanos, — es sacīju, — un es šai sakarībā vēl aprunāšos ar pilnvaroto. Viss var ņemt labu galu, un, cerams, tā arī būs.

To pateikusi, es atkal cēlos augšā, un Lora atkal mēģināja mani aizturēt.

—      Neej prom! — viņa teica satraukta. — Mana rakstāmpults ir uz tā galda. Vari rakstīt tepat.

Man bija ļoti grūti viņai atteikt, kaut arī tas viņai pašai nāktu par labu. Bet mēs jau tā pārāk ilgi bijām bijušas kopā. Varbūt mums vēl kādreiz izdosies tikties, ja nebūsim no jauna modinājušas aizdomas. Bija pats pēdējais laiks mierīgi un bezrūpīgi parādīties starp šiem neliešiem, kas varbūt šobrīd lejā domāja par mums un aprunāja mūs. Es atgādināju Lorai šo rūgto patiesību un pārliecināju viņu, ka ilgāk nevaru še uzkavēties.

—      Nepaies ne stunda, mīļā, un es atkal uznākšu pie tevis, — es teicu. — Šodien pats Jaunākais jau ir pāri. Esi mierīga un nebaidies ne no kā.

—      Vai atslēga ir durvīs, Marion? Vai varu tās aizslēgt no iekšpuses?

— Jā, atslēga ir durvis. Pieslēdz durvis un never vaļā, kamēr es nebūšu atpakaļ.

Es viņu noskūpstīju un atstāju vienu. Iedama prom, dzirdēju, ka noskrapst atslēga, un man kļuva vieglāk ap sirdi, apzinoties, ka durvis paliek viņas pašas ziņā.

VIII

5. jūlijā

Kad biju tikusi līdz kāpņu augšgalam, domājot par Loras durvīm, man pēkšņi iešāvās prātā, vai piesardzības labad nepieslēgt arī manas istabas durvis un, drošs paliek drošs, atslēgu nenēsāt līdzi. Dienasgrāmata jau atradās drošībā, līdz ar pārējiem papīriem ieslēgta rakstāmgaldā, bet rakstāmpiederumi vēl nebija nolikti aiz atslēgas. Uz galda bija pamests zīmogs, diezgan parasta emblēma — divi dūjas dzer no vienas tases, turpat arī pāris dzēšpapīra loksnes ar vakarējā ieraksta pēdējo rindu nospiedumiem. Biju tā nokāvusies ar aizdomām, ka ik uz soļa redzēju ko aizdomīgu un šķita bīstami pat šādus sīkumus atstāt bez apsardzības . .. Pat aizslēgtā galda atvilktne nelikās pietiekami droša viela manā prombūtnē, līdz istabas durvis netika kārtīgi noslēgtas.

Nemanīju gan, ka te kāds būtu ienācis pa to laiku, kamēr runājos ar Loru. Mani rakstāmpiederumi (istabenei jau biju piekodinājusi tos neaiztikt) bija, kā parasti, izsvaidīti pa galdu. Pamanīju vienīgi tādu sīkumu, ka zīmogs akurāti ielikts lēzenajā trauciņā kopā ar zīmuļiem un vasku. Savā paviršībā (ar kaunu jāatzīstas) es nekad nebūtu to tur nolikusi, nesapratu, pa kuru laiku es būtu paguvusi to izdarīt. Bet, tā kā nespēju arī atcerēties, kur biju to nosviedusi, un šaubījos, vai tikai šoreiz tīri nevilšus nebūšu nolikusi to īstajā vietā, es atturējos no secinājumiem, jo šodien satraukumu tāpat bija bijis atliku likām, lai vēl lieku reizi lauzītu galvu par sīkumiem. Aizslēdzu durvis, atslēgu iebāzu kabatā un kāpu lejā.

Grāfiene Fosko viena stāvēja vestibilā un pētīja barometru.

— Vēl arvien krītas,. — viņa sacīja. — Drīz laikam atkal būs lietus.

Viņas seja atkal bija, kā parasti, bāla un, kā parasti, neizdibināma. Vienīgi roka, norādīdama uz barometra skalu, joprojām drebēja.

Vai viņa jau būtu paguvusi izstāstīt laulātajam draugam, ka nejauši noklausījusies, kā I.ora manā klātbūtnē nozākājusi viņu par spiegu? Manas stiprās aizdomas, ka ir jau izstāstīts, manas nepārvaramās bailes (vēl jo grūtāk pārvaramas tāpēc, ka tās nebija izskaidrojamas) no tā, kas vēl nāks, mana ciešā pārliecība, kas bija radusies, vērojot daudzas un dažādas sīkas nodevības, kuras sievietes pamana cita citā, pārliecība," ka grāfiene Fosko, par spīti veikli notēlotajai ārējai laipnībai, nav piedevusi brāļameitai, kas, pati to neatskārzdama, bija nostājusies starp viņu un desmittūkstoš mārciņu mantojumu, — tas viss ar joni uzvandīja manu prātu, atraisīja man mēli tukšā cerībā likt lietā visu savu ietekmi un daiļrunību, lai kaut vai šādi izlīdzinātu Loras nodarīto pārestību.

—      Vai drīkstu cerēt, cienītā kundze, ka jūs būsiet tik laipna un piedosiet, ka iedrošinos runāt ar jums par kādu ārkārtīgi nepatīkamu gadījumu?

Viņa sakrustoja rokas uz krūtīm, svinīgi nolieca galvu, ne vārda nebilzdama un ne uz mirkli nenovērsdama acu no manis.

—      Kad jūs bijāt tik mīļa un atnesāt man mutautiņu, — es turpināju, — es ļoti, ļoti baidos, ka varbūt nejauši esat dzirdējusi Loras vārdus, kurus nevēlos atkārtot un kurus arī necentīšos attaisnot. Es tikai iedrošinos cerēt, ka jūs neuzskatījāt tos par tik svarīgiem, lai ieminētos par tiem grāfam.

—      Es tiem nepiešķiru nekādu nozīmi, — grāfiene spēji un strupi attrauca. — Tomēr, — viņa piebilda, vienā mirklī ielīdusi atpakaļ savā ledus čaulā, — man pret vīru nav noslēpumu, pat sīkumos ne. Kad viņš nupat ievēroja, ka izskatos noraizējusies, man bija jāizpilda savs nepatīkamais pienākums un jāizstāsta, kas tās par raizēm, un vaļsirdīgi atzīstos jums, mis Helkūma, ka es viņam izstāstīju.

To jau es biju gaidījusi, un tomēr pēc šiem vārdiem man šermuļi pārskrēja pār kauliem.

—      No visas sirds es jūs lūdzu, cienītā kundze, tāpat no visas sirds lūdzu grāfu padomāt par nožēlojamo stāvokli, kādā patlaban atrodas mana māsa. Viņa runāja, ciezdama pazemojumu un netaisnību no pašas laulātā drauga, un viņa pali nesaprata, ko runā, teikdama šos pārsteidzīgos vārdus. Vai drīkstu cerēt, ka, ņemot to visu vērā, viņai tiks augstsirdīgi piedots?

—      Bez šaubām, — man aiz muguras atsaucās grāfa mierīgā balss. Viņš bija klusiņām piezadzies ar grāmatu rokā, nākdams no bibliotēkas.

—      Kad lēdija Glaida teica šos neapdomātos vārdus, — viņš turpināja, — viņa bija netaisna pret mani, ko es nožēloju … un piedodu! Nepieminēsim to nekad vairs, mis Helkūma, lūkosim visi to kaut kā aizmirst.

—      Jūs esat ļoti laipns, — es sacīju, — man kā akmens novēlās no . ..

Es mēģināju turpināt, bet viņa acis vērās manī; viņa platajā, gludajā vaigā atkal bija šausmīgi stingais neizdibināmais smīns. Biju pārliecināta par šo neizmērojamo divkosību un tāpēc jutos kā izpļaukāta, ka esmu pazemojusies, lūgdama viņiem abiem piedošanu, un šī apziņa mani tā satrauca un mulsināja, ka vārdi pamira man uz lūpām un es stāvēju kā mēma.

—      Uz ceļiem krizdams, lūdzu jūs, mis Helkūma, nerunājiet vairs par to. Esmu dziļi satriekts, ka jūs uzskatījāt par nepieciešamu pateikt jau tik daudz. — Pie šiem laipnajiem vārdiem viņš satvēra manu roku — ak, kā es pati sevi nicinu! Ak, cik niecīgs ir mierinājums, kuru rodu apziņā, ka ciešu šo pazemojumu Loras dēļ! — viņš satvēra manu roku un pacēla to pie savām indīgajām lūpām. Līdz tam brīdim vēl nebiju sapratusi, kā viņš man derdzas. Šī nevainīgā familiaritāte iesvela manī dusmas, itin kā tā būtu pati riebīgākā pārestība, kuru vīrietis spēj man nodarīt. Tomēr es apslēpu riebumu, es centos pasmaidīt… es, kas mēdzu bez saudzības nicināt citu sieviešu melkulību, tobrīd pati biju tik melīga kā vispē- dīgā no viņām visām, tik neīsta kā pats Jūdass, kura lūpas bija skārušas manu roku.

Es laikam gan nespētu saglabāt šo pazemojošo savaldību, ja viņa acis vēl joprojām vērtos manī, un vienīgi šī apziņa palīdzēja kaut cik saglabāt pašcieņu. Mani paglāba viņa sievas spīvā greizsirdība, kas novērsa grāfa uzmanību, tiklīdz viņš bija satvēris manu roku. Viņas dzedrās zilās acis iekvēlojās, bālajos vaigos iesitās košs sārtums; tobrīd viņa izskatījās par daudziem gadiem jaunāka.

—      Grāf! — viņa iesaucās. — Jūsu ārzemnieciskie laipnības pierādījumi anglietei nav saprotami.

— Piedošanu, manu eņģei! Pati krietnākā un mīļākā no visām anglietēm to saprot. — To teikdams, viņš palaida vajā manu roku un lēnītiņām pacēla pie lūpām savas laulātās draudzenes roku.

Es drāzos atpakaļ augšā pa kāpnēm, lai patvertos savā istabā. Ja būtu laiks gremdēties apcerēs, tad tagad, kad es atkal biju viena, manas domas sagādātu man rūgtas ciešanas. Taču nebija īstā reize domāt. Lai saglabātu vēsu prātu un drosmi, laimīgā kārtā neatlika nekas cits kā rīkoties.

Vēl vajadzēja uzrakstīt vēstules pilnvarotajam un misteram Fērlijam, un es, ne mirkli nevilcinoties, sēdos pie rakstāmgalda.

Nevajadzēja daudz lauzīt galvu, kam lūgt palīdzību, jo nebija neviena, es varēju pajauties tikai uz sevi. Seram Persivalam šai apkaimē nebija ne draugu, ne radu, kurus es varētu izmantot. Viņam bija vēsas, dažkārt pat sliktas attiecības ar kaimiņiem, kas sabiedrībā ieņēma tādu pašu stāvokli kā viņš. Mums abām nebija ne tēva, ne brāļa, kas varētu atbraukt un mūs aizstāvēt. Gribot negribot bija vai nu jāraksta šīs abas apšaubāmās vēstules, vai arī jānovej visa vaina uz Loru un mani un slepus jābēg no Blekvoterparkas, lai tādējādi izvairītos no jebkurām tālākām miermīlīgām pārrunām. Šādu bēgšanu varētu attaisnot vienīgi ar draudošām nenovēršamām briesmām. Vispirms jāpamēģina ar vēstulēm, un es tās uzrakstīju.

Pilnvarotajam es nemaz neieminējos par Annu Keteriku (kā jau es Lorai biju teikusi), tas viss bija pārāk' mīklaini, un mēs pagaidām nespējām to izskaidrot, tāpēc nebūtu nozīmes ziņot par to juristam. To gan uzrakstīju, ka sers Persivals izturējās apkaunojoši un atkal strīdējās ar sievu par naudas lietām, un lūdzu viņam padomu, vai ir iespējams uzsākt tiesas prāvu Loras drošības labad, ja vīrs nejautu viņai uz laiku aizbraukt no Blekvoterparkas un kopā ar mani paciemoties Limridžā. Es viņam ieteicu apspriesties ar misteru Fērliju, kā to visu nokārtot, apliecināju, ka Lora pilnvarojusi mani rakstīt, un beigās lūdzu, lai viņš dara visu, kas viņa spēkos, un lai rīkojas Loras vārdā un vilcinās pēc iespējas mazāk.

Tad es ķēros pie vēstules misteram Fērlijam. Es izrau- dzījos tieši tos vārdus, kurus biju ieteikusi cerībā, ka tā viņš varbūt mazliet sasparosies; pievienoju ari pilnvarotajam nosūtītās vēstules norakstu, lai misters I ērlijs saprot, cik šoreiz tas ir nopietni; mūsu pārcelšanos uz Limridžu es iztēloju kā vienīgo kompromisu, lai izbēgtu no posta un nelaimes un pasargātu tēvoci un Loru no tuvākajā nākotnē gaidāmajām nepatikšanām.

Uzrakstījusi un aizzīmogojusi vēstules, devos ar abām aploksnēm uz Loras istabu parādīt, ka tas ir paveikts.

—            Vai tevi neviens pa šo laiku netraucēja? — es jautāju, kad viņa atvēra durvis.

—            Neviens neklauvēja, — viņa atbildēja. — Bet es dzirdēju soļus priekštelpā.

—      Kas tur bija — vīrietis vai sieviete?

—      Sieviete. Es dzirdēju nočaukstam tērpu.

—      Nočaukstam kā zīdu?

—     Jā, kā zīdu.

Acīmredzot grāfiene Fosko būs bijusi nolikta sargpostenī. No blēņu darbiem, kurus viņa varēja pastrādāt pati uz savu roku, nebija sevišķi ko baidīties. Toties nerātnības, kuras viņa paklausīgi pastrādāja pēc sava vīra norādījuma, bija pārāk šaušalīgas, lai uz tām skatītos caur pirkstiem.

—            Un pēc tam, kad vairs nedzirdēji čaukstoņu priekšistabā? Vai tā attālinājās gar tavas istabas sienu, prom pa gaiteni?

—     Jā. Es sēdēju klusu un klausījos, un bija tieši tā.

—      Uz kuru pusi tā aizgāja?

—      Uz tavu istabu.

Es vēlreiz apsvēru. Es nekādu skaņu nebiju dzirdējusi. Bet tobrīd es biju pārāk noņēmusies ar vēstulēm, un man ir neveikls rokraksts, es kricelēju ar zoss spalvu, kas skrāpē papīru un stipri čirkst. Drīzāk gan grāfiene būs saklausījusi manas spalvas čirkstoņu nekā es viņas tērpa čaukstoņu. Tas bija vēl viens brīdinājums (itin kā man jau nepietiktu) neuzticēt vēstules pasta somai vestibilā.

Lora noskārta manas pārdomas.

—            Vēl kādi šķēršļi! — viņa gurdi teica. — Jauni šķēršļi un jaunas briesmas!

—            Briesmu nav nekādu, — es atteicu. — Varbūt nelieli sarežģījumi. Es gudroju, kā visdrošāk abas vēstules nogādāt Fanijai.

—             Tātad tās jau ir uzrakstītas? Ak, Marion, esi piesardzīga, es tevi ļoti, ļoti lūdzu, esi piesardzīga!

—      Nē, nē, esi bez bailēm. Saki — cik patlaban ir pulkstenis?

Bija bez ceturkšņa seši. Es vēl pagūtu aiziet līdz ciema viesnīcai un pirms pusdienām būt atpakaļ. Ja es gaidītu līdz pievakarei, varbūt man vairs neizdotos nemanot iziet no mājas.

—      Pieslēdz durvis, Lora, un atslēgu atstāj iekšā, — es teicu, — un par mani neraizējies. Ja kāds aiz durvīm jautā pēc manis, atsaucies, saki, ka esmu izgājusi pastaigāties.

—      Kad tu būsi atpakaļ?

—      Pirms pusdienām katrā ziņā. Galvu augšā, mīļā! Rīt ap šo laiku tevis labā jau pūlēsies uzticības cienīgs, saprātīgs vīrs. Mistera Gilmora kompanjons ir otrs mūsu tuvākais draugs tūlīt pēc paša mistera Gilmora.

Vienatnē vēl brīdi apdomājusies, nolēmu ielas tērpā labāk nerādīties, iekams neesmu tikusi skaidrībā, kas notiek apakšstāvā. Vēl nebiju izlūkojusi, vai sers Persivals ir vai nav mājās.

Pēc kanārijputniņu čiepstieniem bibliotēkā un tabakas dūmu aroma, kas plūda pa kārtīgi neaizvērtajām durvīm, tūlīt sadzinu pēdas grāfam. Iedama garām, pametu skatienu pār plecu un, sev par lielu izbrīnu, ieraudzīju, ka viņš aizkustinoši laipni ņemas iegalvot saimniecības vadītājai, cik saprātīgs var būt tāds putnelis. Acīmredzot grāfs bija īpaši uzaicinājis viņu,, jo pašai viņai nemūžam nebūtu nācis prātā virināt bibliotēkas durvis. Šis vīrs nekad neko nedarīja tāpat vien, bez sevišķa nolūka. Diez kas viņam varēja būt aiz ādas šoreiz?

Taču nebija īstais brīdis lauzīt galvu par grāfa nolūkiem. Devos meklēt grāfieni un atradu viņu soļojam pa to pašu iecienīto apli — apkārt zivju dīķim.

Mazliet šaubījos, diez kā viņa izturēsies pret mani pēc pirmītējā greizsirdības uzliesmojuma, kuru biju izraisījusi. Bet viņas mūža draugs pa to laiku jau bija paguvis grāfieni apvaldīt, un viņa runāja ar mani tikpat laipni kā allaž. Es viņu uzrunāju tikai tāpēc, lai uzzinātu, kur palicis sers Persivals. Biju iemanījusies ieminēties par viņu aplinkiem, un pēc neilgas izvairīgas sarunas viņa beidzot pateica, ka sers Persivals esot izgājis.

—      Un kuru zirgu viņš paņēma? — es nevērīgi pajautāju.

—      Nevienu, — viņa atbildēja. — Viņš aizgāja kājām

ļiirms pāris stundām. Cik es nopratu, viņš nolēmis ievākt papildu ziņas par šo sievieti, kuru sauc Anna Keterika. ķiet, viņš nolēmis to katrā ziņā izsekot. Tieci nu, cilvēks, gudrs, kāpēc viņam tas vajadzīgs. Varbūt jūs, mis I (elkūma, zināt pateikt — vai viņas trakums ir bīstams?

—      Nezinu, grāfien.

—      Vai iesiet iekšā?

—      Jā, laikam gan. Droši vien drīz jāpārģērbjas pusdienām.

Mēs iegājām iekšā abas reizē. Grāfiene Fosko ieslīdēja Inbliotēkā un pievēra durvis. Es nekavējoties steidzos pēc cepures un lakata. Katrs bridis bija no svara, ja gribēju nokļūt līdz viesnīcai, aprunāties ar Faniju un laikus būt atpakaļ uz pusdienām.

Kad vēlreiz devos cauri vestibilam, tur nebija ne dzīvas dvēseles; arī putnu čiepstieni aiz bibliotēkas durvīm bija apklusuši. Nebija vajas domāt par jauniem izlūkgājieniem. Redzēju tikai, ka gaiss ir tīrs, un izgāju no mājas ar abām vēstulēm kabatā.

Es biju sagatavojusies, ka pa ceļam uz ciemu varu sastapt seru Persivalu. Biju puslīdz droša, ka neapmulsīšu un saviem spēkiem tikšu ar viņu galā. Jebkura sieviete, kas prot sevi turēt grožos, pievārēs vīrieti, kas dusmās neprot savaldīties. No sera Persivala es tā nebaidījos kā no grāfa. Es pat neuztraucos, drīzāk gan nomierinājos, padzirdējusi, kāpēc viņš devies ceļā. Kamēr viņš bija tā aizņemts ar Annas Keterikas pēdu dzīšanu, mums abām ar Loru palika cerība, ka mūs viņš pagaidām nevajās. Mūsu abu dēļ un nabaga Annas dēļ es nezaudēju cerību un lūdzu dievu, lai viņai vēl ilgi izdodas paglābties no sera Persivala.

Es soļoju tik naski, cik vien šai svelmē bija iespējams, kamēr nonācu līdz krustojumam, kur ceļš nogriezās uz ciemu; lāgu lāgiem pametu acis pār plecu, vai kāds neseko.

Aiz muguras nekas nebija manāms, vienīgi tukša zemnieku ore, tās riteņu kaukoņa gāja caur kauliem, un, kad vēl redzēju, ka rati nogriežas uz to pašu ciema ceļu, es apstājos un palaidu tos garām, lai saudzētu ausis. Ielūkojoties vērīgāk, likās, ka brīdi pa brīdim ratu aizmugurē pavīd divas kājas, pats braucējs soļoja priekšā blakus saviem vezumniekiem. Ceļš tai vietā bija tik šaurs, ka ore pielieca zarus un pašķīra brukstalas, un man vajadzēja nogaidīt, kamēr tā pabrauc garām, iekams pārliecinājos, cik aplama bijusi mana nojausma. Tiklīdz rati bija garām, ceļš atkal bija pavisam tukšs.

Tā es aizgāju līdz pašai viesnīcai, nesastapusi seru Persivalu, nemanīdama uz ceļa nekā aizdomīga, un es nopriecājos, ka viesnīcniece bijusi tik vēlīga un ņēmusi Faniju savā siltajā paspārnē. Meitenei bija ierādīta neliela atsevišķa istabiņa, kur patverties no bufetes telpu trokšņa, un pašā augšā vēl brīnum jauks guļamkamba- ris. Ieraudzījusi mani, viņa atkal sāka raudāt un stāstīja, nabadzīte, cik šausmīgi esot justies tā pasaulē palaistai, itin kā viņa būtu pastrādājusi kādu nepiedodamu grēka darbu, kaut patiesībā taču neviens, pat viņas padzinējs nevarēja teikt par viņu neviena ļauna vārda.

—      Mēģini samierināties, Fanij, — es teicu. — Mēs abas ar kundzi paliksim tavi draugi un parūpēsimies, lai tavs raksturojums netiktu sabojāts. Un tagad klausies, ko teikšu. Man ir gaužām maz laika, un es pilnīgi paļaujos uz tevi. Es gribu, lai tu šīs abas vēstules nogādātu pēc piederības. To ar marku iemet pastkastītē rīt no rīta, tiklīdz būsi nonākusi Londonā. To otru, kas adresēta misteram Fērlijam, nodod viņam pašam, tiklīdz būsi pārra- dusies mājās, Šīs vēstules tu neizlaid no savām rokām un nevienam nerādi. Tavai kundzei tās ir sevišķi svarīgas.

Fanija aizbāza vēstules aiz ņiebura.

—      Tur tās arī paliks, mis, — viņa sacīja, — līdz būs izdarīts tā, kā jūs sakāt.

—      Esi tikai rīt no rīta laikus stacijā, — es turpināju. — Ja Limridžā satiec saimniecības vadītāju, nodod labas- dienas no manis un pasaki, ka tu strādā pie manis, kamēr lēdija Glaida varēs tevi aicināt atpakaļ. Varbūt tiksimies vēl agrāk, nekā tu domā. Tātad galvu augšā un nenogūli rīta vilcienu!

—      Pateicos jums, mis, sirsnīgi pateicos! Kļūst vieglāks prāts, atkal dzirdot jūsu balsi. Lūdzu, aplieciniet manu cieņu kundzei, sakiet, ka viss ir atstāts pilnīgā kārtībā, cik nu tik īsā brīdī bija iespējams. Kungs dievs debesīs! Kas viņai šodien palīdzēs pārģērbties pusdienām? Man sirds vai lūst, to iedomājoties.

Kad pārrados mājās, bija atlicis vairs tikai stundas ceturksnis, lai sakārtotos pusdienām un pateiktu pāris vārdu Lorai, pirms dodos lejā.

—     Vēstules ir Fanijas rokās, — es pačukstēju pie durvīm. — Tu nenāksi lejā pusdienās?

—     Nē, nē, nē, nekādā ziņā!

—      Vai kaut kas atgadījies? Vai kāds tevi iztraucēja?

—     Jā … nupat… sers Persivals.

—      Viņš iegāja istabā?

—      Nē, viņš mani nobiedēja, piedauzīdams pie durvīm. Es jautāju: «Kas tur ir?» — «Pati zināt,» viņš atbildēja. «Vai beidzot būsiet pārdomājusi un pateiksiet man visu? Nekur jūs neizbēgsiet! Agri vai vēlu es jūs piespiedīšu. Jūs zināt, kur patlaban atrodas Anna Keterika!» — «Es tik tiešām nezinu.» — «Zināt!» viņš iekliedzās. «Es salauzīšu jūsu stūrgalvību, lieciet to aiz auss! Es no jums izspiedīšu visu!» To pateicis, viņš aizgāja… aizgāja, Marion, labi ja pirms piecām minūtēm.

Viņš nebija atradis Annu! Vismaz šonakt mēs bijām drošībā, viņa vēl nebija atrasta.

—      Tu iesi lejā, Marion? Vakarā vēl ienāc!

—      Jā, jā. Neraizējies, ja arī mazliet aizkavējos — ir jārīkojas ar apdomu, citādi kāds var ņemt ļaunā, ka es tik agri aizeju no galda.

Zvans aicināja pusdienās, un es steidzu lejā.

Sers Persivals veda ēdamistabā grāfieni Fosko, un grāfs piedāvāja savu elkoni man. Viņš bija uzbudināts un pietvīcis un nebija ari apģērbies tik kārtīgi un nevainojami kā parasti. Varbūt arī viņš bija kaut kur izgājis un pārnācis pēdējā brīdī? Varbūt vainojama bija tikai svelme, kas šodien vārdzināja viņu mazliet stiprāk nekā citām dienām?

Lai būtu kā būdams, viņš acīm redzami mocījās apvaldītā īgnumā, un viņam nekādi neizdevās to apslēpt, lai kā viņš centās mūs maldināt. Pie pusdiengalda viņš sēdēja gandrīz vai tikpat mazrunīgs kā sers Persivals un lāgu lāgiem slepus pameta aci uz laulāto draudzeni tāds kā nobažījies, kā ar kaut ko nemierā: tādu izteiksmi viņa vaigā līdz šim nebiju manījusi. Vienīgais saviesīgais rituāls, kuru viņš ievēroja tikpat stingri kā citkārt, bija nemainīgā laipnība un uzmanība pret mani. Viņa ļaunos nodomus es vēl nespēju noģist, bet, lai cik ļauni tie būtu, diendienā izrādītā laipnība pret mani, diendienā izrādītā pazemība pret Loru, diendienā izrādītā gatavība griezt krūti pretī (lai maksātu ko maksādams) sera Persivala rupjajai varmācībai — tie bija paņēmieni, ar kuriem viņš nelokāmi virzījās tuvāk un tuvāk savam neizdibināmajam mērķim kopš pašas pirmās dienas, kad viņš spēra kāju pār šī nama slieksni. Tādas aizdomas man radās jau toreiz, kad bibliotēka tika mēģināts noformēt naudas dokumentu un viņš mūs aizstāvēja, un tagad es par to vairs nešaubos.

Kad grāfiene un es cēlāmies augšā no galda, arī grāfs piecēlās, lai pavadītu mūs atpakaļ līdz viesistabai.

—      Kāpēc jūs aizejat? — sers Persivals vaicāja. — Es runāju ar jums, Fosko.

—      Es aizeju, jo ēsts un dzerts ir diezgan, — grāfs atbildēja. — Esiet tik labs, Persival, un atļaujiet turēties pie manām ārzemnieciskajām paražām — sēsties pie galda reizē ar dāmām un arī aiziet reizē ar dāmām.

—      Blēņas! Vēl kāda glāze sarkanvīna jums nenāktu par ļaunu. Pasēdiet kā anglis. Pusstundiņu mierīgi aprunāsimies pie vīna glāzes.

—      Pret mierīgu aprunāšanos man nav iebildumu, Persival, bet tikai ne šobrīd un ne pie vīna glāzes. Pievakarē, tad labprāt… pievakarē.

—      Tās nu gan ir manieres! — sers Persivals aizsvilās. — Neko teikt, laipnības pārpārēm, turklāt pret pašu namatēvu!

Pie pusdiengalda jau vairākkārt manīju, ka sers Persivals tāds kā satraukts paskatās uz grāfu un ka grāfs savukārt tīši vairās viņa skatiena. Namatēva vēlēšanās brīdi mierīgi aprunāties pie vīna glāzes un viesa stūrgalvīgā apņēmība nesēsties vēlreiz pie galda atgādināja man, ka jau rīta pusē sers Persivals bija velti izlūdzies draugu, lai iznāk no bibliotēkas parunāt. Grāfs bija novilcinājis šo slepeno sarunu līdz pēcpusdienai un tagad atkal mēģināja vilkt garumā. Lai kas abiem būtu pārspriežams, sera Persivala uztverē šī saruna nepārprotami bija ārkārtīgi svarīga, bet grāfa uztverē (spriežot pēc klaji izrādītās nevēlēšanās ielaisties lajā) šī saruna varbūt bija tikpat bīstama.

Šī doma man piepeši iešāvās prātā ceļā no ēdamistabas uz viesistabu. Sera Persivala nīgrajiem komentāriem par to, ka draugs pametis viņu vienu, nebija ne visniecīgāko panākumu. Grāfs ietiepīgi pavadīja mūs līdz tējas galdam, brītiņu uzkavējās, tad izgāja vestibilā un atgriezās ar pasta somu rokās. Pulkstenis bija astoņi — tai laikā vēstules no Blekvoterparkas diendienā tiek nosūtītas uz staciju.

—     Vai jums nekas nav nosūtāms, mis Helkūma? — viņš vaicāja, tuvodamies man ar somu padusē.

Redzēju, ka grāfiene Fosko, liedama tēju, sastingst ar cukura standziņām rokā, ieklausīdamās, ko es atbildēšu.

—     Nē, grāf, pateicos. Šodien vēstuļu nav.

Viņš atdeva somu sulainim, kas bija ienācis istabā, pats apsēdās pie klavierēm un pa divi lāgi noplinkšķi- nāja jautrās neapoliešu ielas dziesmiņas «La mia Caro- lina» melodiju. Viņa sieva, pati gausākā sieviete zemes virsū, tikpat veikli, kā to būtu izdarījusi es, ielēja tēju, vienā mirklī iztukšoja tasi un lēnām izslīdēja no istabas.

Es piecēlos, lai sekotu grāfienei, baidīdamās, ka viņa neuziet augšā un nepastrādā kādu nodevību pret Loru, daļēji arī tāpēc, ka biju apņēmusies nepalikt divatā vienā istabā ar viņas laulāto draugu.

Nebiju vēl tikusi līdz durvīm, kad grāfs mani apturēja, lūgdams tasi tējas. Es pasniedzu viņam šo tējas tasi un atkal lūkoju tikt prom. Viņš apturēja mani otrreiz — šoreiz atkal nosēzdamies pie klavierēm un negaidot jautādams man kaut ko par mūziku, kas, kā viņš izteicās, darot godu viņa dzimtenei.

Velti aizbildinājos, ka mūzikā esmu galīga nejēga un maz ko saprotu. Toties pats viņš bija tā aizrāvies, ka manus iebildumus pat nedzirdēja.

—      Angļi un vācieši (viņš sašutis klāstīja) no sākta gala zākā itāliešus, it kā tie pametot novārtā nopietno mūziku. Mēs, angļi, nemitīgi pātarojam par savām ora- torijām, un vācieši nemitīgi pātaro par savām simfonijām. Varbūt mēs esam aizmirsuši, varbūt viņi ir aizmirsuši mūsu nemirstīgo draugu un tautieti Rosīni? Vai tad «Mozus Ēģiptē» nav grandioza oratorija, kas tika uzvesta uz skatuves, nevis vienaldzīgi nodziedāta kaut kur koncertzālē? Vai tad «Vilhelma Telia» uvertīra nav simfonija, tikai citā vārdā nosaukta? — Vai es esot dzirdējusi «Mozu Ēģiptē»? Vai es nenoklausītos to un to un vēl kaut ko un nepārliecinātos, ka kaut ko dievišķāku un diženāku neviens mirstīgais vēl nav radījis?

Un, negaidīdams ne manu piekrišanu, ne noraidījumu, nenovērsdams no manis bargo skatienu, viņš sāka mežonīgi bungot pa taustiņiem, pats vilkdams līdzi nevaldāmā un cēlā iejūsmā, tikai reizi pa reizi apraudamies, lai dedzīgi komentētu dažādu kompozīciju nosaukumus. «Ēģiptiešu koris pekles tumsībā, mis Helkūma!» «Mozus rečitatīvs pie desmit baušļu plāksnītēm.» «Izraēliešu lūgsna, ceļoties pāri Sarkanajai jūrai. Ahā! Ahā! Vai nav dievišķi? Vai nav grandiozi?» Klavieres drebēja zem viņa stiprajām rokām, un tējas tases uz galda šķindēja, kad viņa varenais bass rāva vajā ar pilnu krūti un smagā kāja sita uz grīdas takti.

Bija kaut kas baigs, kaut kas mežonīgs un velnišķīgs šajā verdošajā sajūsmā par paša dziedāšanu un spēli un triumfā, ar kādu viņš vēroja, kā tas iespaido mani, kamēr es lavījos arvien tuvāk un tuvāk durvīm. Beidzot es tiku vaļā un ne jau pati, bet ar sera Persivala palīdzību. Viņš pavēra ēdamistabas durvis un pikti uzsauca, ko nozīmējot šis elles troksnis.

Grāfe tūlīt pielēca kājās.

— A-ā! Tur, kur ierodas Persivals, — viņš teica, — harmonijai un melodijai beigas! Skaņu mūza, mis Helkūma, izbailēs mūk no mums, un es, vecais, tuklais me- nestrels, savas jūsmas pārpalikumu atstāšu pie dabas krūts!

Viņš cēli izsojoja verandā, sabāza rokas kabatās un pusbalsī nobeidza Mozus rečitatīvu dārzā.

Dzirdēju, ka sers Persivals pa ēdamistabas logu vēl uzsauc kaut ko. Bet grāfs necēla ne ausu, viņš izlikās nedzirdam. Sengaidītā mierīgā aprunāšanās joprojām tika atlikta, līdz grāfam radīsies patika un vēlēšanās.

Viņš bija aizturējis mani viesistabā gandrīz pusstundu pēc tam, kad viņa sieva bija atstājusi mūs divatā. Kur viņa bijusi un ko darījusi pa šo laiku?

Devos augšā uzzināt, bet nekā nenoskaidroju, un, kad vaicāju Lorai, izrādījās, ka viņa nekā nav dzirdējusi. Neviens viņu nebija iztraucējis — zīda tērps nebija čaukstējis ne priekštelpā, ne gaitenī.

Bija jau bez divdesmit minūtēm deviņi. Iegriezos savā istabā paņemt dienasgrāmatu un tad gāju pasēdēt pie Loras; šo to pierakstīju, reizēm pārtraucu rakstīšanu un mēs runājāmies. Neviens nenāca uz mūsu istabas pusi, nekas nenotika. Tā mēs nosēdējām līdz desmitiem. Tad es piecēlos, pateicu pāris uzmundrinošu vārdu un novēlēju labu nakti. Kad bijām norunājušas, ka rīt, tiklīdz pamodīšos, tā nākšu šurp, viņa atkal aizslēdza durvis.

Man bija jāieraksta dienasgrāmatā vēl pāris teikumu, pirms dodos pie miera, un pēc šis nogurdinošās dienas es pēdējoreiz nokāpu lejā viesistabā, lai parādītos, atvainotos un stundu agrāk nekā parasti liktos gultā.

Tur sēdēja sers Persivals, grāfs un grāfiene. Sers Persivals atzveltnes krēslā žāvājās, grāfs lasīja, grāfiene Fosko atvēsinājās ar vēdekli. Dīvaini gan, tagad viņas seja bija pietvīkusi. Viņu, kas tveici panesa viegli, šovakar tveice neapšaubāmi bija nomocījusi.

—      Baidos, grāfien, ka jūs šobrīd nejūtaties gluži vesela, — es iebildos.

—      To pašu es nupat gribēju teikt jums, — viņa atbildēja. — Jūs izskatāties bāla, mana mijā.

Mana mījā! Vēl nekad viņa nebija uzrunājusi mani tik familiāri! Bez tam viņas sejā bija nekaunīgs smīns, kad viņa izteica šos vārdus.

—      Kārtējā migrēna, — es vienaldzīgi atbildēju.

—      Vai patiesi? Laikam tāpēc, ka šodien negājāt pastaigāties. Pastaiga pirms pusdienām būtu jums lieti noderējusi. — Viņa kaut kā dīvaini uzsvēra vārdu «pastaiga». Vai viņa būtu redzējusi mani aizejam? Lai. Vēstules tagad ir drošībā, Fanijas rokās,

—       Iesim uzvilksim pa dūmam, Fosko, — sers Persivals aicināja, satraukts pieceldamies un vēlreiz paskatīdamies uz draugu.

—      Ar lielāko prieku, Persival, tiklīdz dāmas būs aizgājušas gulēt! — atsaucās grāfs.

—      Neņemiet ļaunā, grāfien, bet šovakar es pasteigšos pirmā, — es teicu. — Vienīgās zāles pret manām galvas sāpēm ir gulta.

Es atvadījos. Kad sniedzu grāfienei roku, viņas sejā bija tas pats nekaunīgais smīns. Sers Persivals nelikās mani redzam. Viņš nepacietīgi blenza uz grāfieni Fosko, kas ir nedomāja nākt man līdzi. Grāfs, paslēpies aiz grāmatas, smīnēja bārdā. Jau kuro reizi mierīgā aprunāšanās ar seru Persivalu tika atlikta, un šoreiz to izjauca grāfiene.

IX

5. jūlijā

Beidzot ieslēgusies savas istabas četrās sienās, es atšķiru šīs lappuses, lai ierakstītu atlikušās pāris rindas.

Minūtes desmit vai ilgāk es sēdēju ar spalvu rokā, pārdomādama pēdējo divpadsmit stundu notikumus. Kad beidzot ķēros klāt, dīvainā kārtā rakstīšana nemaz nevedās. Lai kā pūlējos koncentrēties, domas neizprotamā ietiepībā atkal un atkal rāvās prom pie sera Persivala un grāfa, un uzmanība, kuhi es centos veltīt dienasgrāmatai, pievērsās abu slepenajai sarunai, kas augu dienu tika atlikta un atlikta un droši vien tobrīd kaut kur tomēr notika nakts klusumā un vientulībā.

Mani bija pārņēmis tik dīvains noskaņojums, ka es nespēju pat atsaukt atmiņā visus šāsdienas notikumus; neko darīt — aizvēru dienasgrāmatu un centos kādu brīdi par to nedomāt.

Attaisīju durvis, kas veda no guļamistabas buduārā, un, iegājusi iekšā, piegrūdu atkal ciet, lai caurvējš nenopūš uz tualetes galdiņa iedegto sveci. Buduāra logs stāvēja līdz galam vaļā, un es gurdeni izliecos laukā paskatīties, kāda ir nakts. \

Bija tumšs un kluss. Neredzēju ne mēnesi, ne zvaigznes. Šai sutoņā uzvilnīja tāda kā lietus smarža, un es izbāzu roku pa logu. Nē. Līt vēl nelija, bet drīz vajadzēja sākt.

Kādu stundas ceturksni stāvēju, atbalstījusies pret palodzi, izklaidīgi vērdamās melnajā tumsā, un nedzirdēju itin nekā, vienīgi paretam kalpotāju balsis vai tālu blaukšķi, kaut kur apakšstāvā aizcērtoties durvīm.

Tieši tai brīdī, kad nogurusi atgāju no loga, lai dotos atpakaļ guļamistabā un otrreiz mēģinātu pabeigt ierakstu dienasgrāmatā, tveicīgajā nakts gaisā man degunā iesitās tabakas dūmu smarža. Mirkli vēlāk ieraudzīju aklajā tumsā no mājas viņa gala tuvojamies sīksīku dzirkstīti. Soļus es nedzirdēju, un nebija saskatāms nekas cits kā vienīgi šī dzirksts. Tā aizslīdēja gar logu un apstājās pret manas guļamistabas logu, aiz kura biju atstājusi degošo sveci uz tualetes galdiņa.

Dzirksts brīdi palika nekustīga, tad virzījās atpakaļ uz to pašu pusi, no kurienes bija nākusi. Sekojot tai ar acīm, pēkšņi ieraudzīju tuvojamies otru, daudz gaišāku dzirksti. Tās abas tumsā sastapās. Atcerēdamās, kurš smēķē cigaretes, kurš cigārus, uzreiz secināju, ka vispirms grāfs atnācis zem mana loga apskatīties un noklausīties un vēlāk sers Persivals viņam piebiedrojies. Droši vien abi bija staigājuši pa zāli, vai nu citādi es nebūtu dzirdējusi sera Persivala smagnējos soļus, turpretī par grāfu gan neņemos galvot, jo viņa klusais solis nebūtu dzirdams pat uz grantētā celiņa.

Es nekustēdamās stāvēju pie loga, pārliecināta, ka tumšajā istabā viņi nevar mani ieraudzīt.

—      Kas noticis? — es izdzirdēju seru Persivalu sakām klusinātā balsī. — Kāpēc nenākat iekšā pasēdēt ar mani?

—      Es gaidu, kad tai logā nodzisīs gaisma, — grāfs klusu atbildēja.

—      Vai tā jūs traucē?

—      Tas nozīmē, ka viņa vēl nav gultā. Viņa ir diezgan slīpēta, droši vien kaut ko nojauš, un dūšas viņai pietiek, lai vēl pie izdevības nokāptu lejā un noklausītos aiz durvīm. Pacietību, Persival, pacietību!

—      Blēņas! Jūs nemitīgi skandināt — pacietību un pacietību!

—      Tūlīt runāsim par ko citu. Dārgais draugs, jūsu ģimenes ligzdiņa ir novīta bezdibeņa malā, un, ja es neiejaukšos un jūs ļausiet šīm sievietēm vaļu, tad uz galvošanu — viņas par abām nogrūdīs jūs lejā!

—      Pie velna, ko jūs gribat ar to teikt?

—      Mēs abi izskaidrosimies, Persival, kad tajā logā nodzisis gaisma, kad būšu iemetis aci istabās, kas atrodas blakus bibliotēkai, un pie reizes palūkojies arī uz kāpnēm.

Abi lēnām attālinājās, un tālākā saruna (viņi visu laiku sarunājās pusbalsī) vairs nebija sadzirdama. Nekas. Biju dzirdējusi diezgan, lai sasparotos un pierādītu, ka grāfs nav maldījies, teikdams: « .. .diezgan slīpēta, un dūšas viņai pietiek.» Vēl tumsā nebija izgailējušas abas dzirkstis, kad es jau biju izlēmusi: kad abi tur lejā sāks savas pārrunas, arī trešais būs savā postenī, un šis trešais, par spīti grāfa piesardzībai, būšu es pati. Man bija vajadzīgs viens vienīgs iemesls, kas mani attaisnotu, kas dotu man drosmi, un tāds iemesls man bija. Loras gods, Loras laime, pat dzīvība varbūt ir atkarīga no manām dzirdīgajām ausīm un nemaldīgās atmiņas šovakar.

Biju dzirdējusi, ka grāfs nosolās pārlūkot visas telpas blakus bibliotēkai, tāpat arī kāpnes, pirms sāks šo izskaidrošanos ar seru Persivalu. Tātad, spriežot pēc viņa paša vārdiem, sarunai bija jānotiek bibliotēkā. Tiklīdz to aptvēru, jau biju izlēmusi, kā iedzīt sprukās grāfu ar visu viņa piesardzību, citiem vārdiem — noklausīties, ko viņi abi tur spriež, pat neriskējot nokāpt zemāk.

Aprakstot apakšstāva istabas, nejauši ieminējos par ārējo verandu, kur varēja nokļūt pa visām divviru durvīm, kas sniedzās no grīdas līdz pat dzegai. Verandas jumts bija lēzens, lietus ūdens pa caurulēm notecēja lielās mucās un tika izlietots saimniecībā. Uz šaurā svina jumta zem guļamistabu logiem labi ja trīs pēdas zem palodzēm vienādā attālumā cits no cita bija salikti puķ- podi. Lai tie stiprā vējā nenokristu, gar jumta malu stiepās izrotātas čuguna margas.

Es biju izdomājusi izkāpt pa buduāra logu uz šā jumta, klusiņām aizlīst līdz vietai tieši virs bibliotēkas loga, notupties starp puķpodiem un piespiest ausi pie ārmalas margām … Ja arī šovakar sers Persivals un grāfs, kā abus bieži biju vērojusi darām, sēdēs un smēķēs, atzviluši krēslos pie atvērta loga, izstiepuši kājas uz cinkotajiem dārza ķeblīšiem tieši zem verandas, tad katrs kaut cik sadzirdams vārds (un, kā jau paši esam pieredzējuši, ilgstošas sarunas nav iespējamas čukstus) neizbēgami nonāks manās ausīs. Ja turpretī šovakar abi sadomā apsēsties tālāk no loga, tad izredžu nekādu — vai nu dzirdēšu gaužām maz, vai itin neko, un tādā gadījumā risks būs daudz lielāks un jākāpj vien būs lejā un jālūko šos abus apvest ap stūri.

Lai kāda bija mana apņemšanās tādā izmisuma brīdī, vēl nebija gaisusi cerība izvairīties no šīs pēdējās iespējas. Galu galā mana drosme bija tikai sievietes drosme, un man gandrīz tās pašas pietrūka, tiklīdz iedomājos, ka vajadzēs vienai nakts melnumā kāpt lejā seram Persivalam un grāfam pašā deguna galā.

Klusiņām iegāju atpakaļ guļamistabā, lai vispirms izmēģinātu vieglāko ceļu — verandas jumtu.

Vairāku apsvērumu dēļ man vajadzēja pārģērbties no galvas līdz kājām. Vispirms novilku zīda tērpu, jo šajā rāmajā naktī mani nodotu visniecīgākā čaukstoņa. Tad noģērbu balto un apgrūtinošo apakšveļu un uzvilku tumšos flaneļa apakšbrunčus. Pēc tam apliku ap pleciem melno ceļojumu apmetni un uzmaucu galvā kapuci. Manā parastajā vakara ģērbā varētu ietērpt vismaz trīs vīrus. Šais pieguļošajās drēbēs neviens vīrietis nespētu izlīst pa visšaurākajām ailēm tik viegli kā es. Tas bija jāparedz, jo starp puķpodiem un mājas sienu un logiem palika šaura spraudziņa. Ja es kaut ko apgāztu, ja saceltu visniecīgāko troksnīti, dievs vien zina, ar ko tas viss beigtos.

Pirms nodzēsu sveci, es noliku tai blakus zēvelkociņus un, grābstīdamās pa tumsu, iegāju atpakaļ buduārā. Noslēdzu to tāpat kā guļamistabu, tad klusām izlīdu pa logu un piesardzīgi nolaidu kāju uz verandas svina jumta.

Abas manas istabas atradās mājas jaunā spārna galā, kur mēs visi dzīvojām; man bija jāpaiet garām pieciem logiem, līdz nokļuvu postenī virs bibliotēkas logiem. Pirmais bija brīvas, patlaban neapdzīvotas istabas logs. Otrais un trešais bija Loras istabas logi. Ceturtais bija sera Persivala, bet piektais — grāfienes istabas logs. Pārējie, kuriem nevajadzēja spraukties garām, bija paša grāfa gērbistabas un vannas istabas logi un tad vēl vienas brīvas istabas logs.

Pirmajā mirklī, kad uzkāpu uz verandas jumta, es nedzirdēju neko, mani ieskāva melnā, aklā nakts. Tikai iepretī grāfienes Fosko logam, tieši tajā vietā virs bibliotēkas, kur man bija jāpaslēpjas, tieši tur ieraudzīju spīdam gaismu! Grāfiene vēl nebija devusies pie miera.

Atkāpties bija par vēlu, gaidīt nebija laika. Es nolēmu iet, lai notiek kas notikdams; es paļāvos uz savu apdomu un nakts melno aizsegu. «Loras dēļ!» es nodomāju, sperdama pirmo soli uz jumta, ar vienu roku pieturēdama apmetni, ar otru grābstīdamās gar mūri. Spiesties klāt pie sienas bija drošāk, tad vismaz nepaklupšu pret puķpodiem turpat pāris collu blakus.

Es gāju gar tukšās istabas tumšo logu, ik uz soļa ar pēdu pārbaudīdama svina jumtu, pirms iedrošinājos atbalstīties uz tā ar visu savu svaru. Tiku garām Loras istabas tumšajiem logiem («Lai dievs viņai šonakt stāv klāt!»). Tiku garām sera Persivala istabas tumšajam logam. Vēl brīdi nogaidījusi, es pietupos un atspiedos uz rokām, un tā pa šauro joslu zem apgaismotā loga aizrā- poju līdz savam postenim.

Kad uzdrīkstējos pacelt acis, redzēju, ka logam atvērta tikai augšdaļa un aizkars ir nolaists. Kamēr es tā skatījos, pamanīju grāfienes Fosko ēnu pārslīdam pār aizkara gaišo pusi un tad atkal lēnītiņām slīdam atpakaļ. Līdz šim viņa laikam nebūs nekā dzirdējusi, citādi neuzkavētos pie aizkara, pat ja viņai pietrūktu drosmes atgrūst logu un paskatīties laukā.

Es apsēdos sāniski pret verandas margām, vispirms aptaustot pārbaudījusi, kā abās pusēs novietoti puķpodi. Vietas bija tieši tik daudz, lai es varētu apsēsties, un ne sprīdi vairāk. Kad mazliet atslēju galvu pret margām, smaržīgās lapas skāra manu vaigu.

Vispirms izdzirdēju, ka lejā cita pēc citas atveras vai aizveras (drīzāk gan aizveras) trīs durvis: acīmredzot tās veda gaitenī un abās istabās blakus bibliotēkai, kuras grāfs pats bija apņēmies pārbaudīt. Pirmo es ieraudzīju to pašu dzirksti, kas jau atkal aizlīgoja tumsā tieši zem verandas; tā pacēlās pret manu logu, brīdi pagaidīja un atgriezās atpakaļ turpat, no kurienes bija pacēlusies.

—      Velns parāvis, vai tiešām jūs ne mirkli nevarat nosēdēt mierā! Kad jūs beidzot reiz apsēdīsieties? — sers Persivals nodārdināja.

—      Vai, šito sutoņu! — grāfs izdvesa, pūzdams un elsdams aiz nespēka.

Kā atbalss šim izsaucienam lejā uz flīzēm izklātās grīdas noskrapstēja dārza ķeblīši — tā bija patīkama skaņa, kas vēstīja, ka abi grasās, kā parasti, apsēsties pie paša loga. Pagaidām liktenis bija labvēlīgs man. Pulkstenis tornī nosita bez ceturkšņa divpadsmit, kad abi atgāzās krēslos. Pa atvērto logu dzirdēju, ka grāfiene Fosko nožāvājas, un viņas ēna vēlreiz aizlocījās pār baltajiem aizkariem.

Tikmēr lejā sers Persivals un grāfs jau bija uzsākuši sarunu, brīžiem pieklusinādami balsi, tomēr ne līdz čukstam. Pozīcijas bija neierastas un bīstamas, un es nespēju pārvarēt bailes no grāfienes Fosko gaišā loga, tāpēc sākumā man bija grūti, gandrīz neiespējami saglabāt aukstasinību un pievērst uzmanību vienīgi sarunai lejā. Kādu brīdi man izdevās uztvert tikai sarunas būtību. Grāfs teica, ka viens no gaišajiem logiem esot viņa sievas istabas logs, apakšā nemanot ne dzīvas dvēseles un tagad viņi varot aprunāties, nebaidoties no nejaušībām. Sers Persivals tikai atbildēja ar pārmetumu, ka draugs visu garo dienu neattaisnojamā nevērībā nemaz neesot padomājis par viņa sirdsmieru un vēlmēm. Grāfs ņēmās taisnoties, paskaidrodams, ka bijis apkrauts pats savām rūpēm un raizēm, tā ka nav atlicis vajas domāt par ko citu, un pats piemērotākais brīdis pārrunām esot tad, kad tu, cilvēks, jūties pilnīgi drošs, ka neviens nevar ne iztraucēt, ne noklausīties.

—      Mūsu finansiālie darījumi ir kritiskā stāvoklī, Persival, — viņš teica, — un, ja mums vispār ir kaut kas lemjams, tad tas ir jāizlemj šonakt un jāizlemj slepus.

Sie bija grāfa pirmie vārdi, kurus es, elpu aizturējusi, spēju tā īsti uztvert. No šī brīža, gan ar pārtraukumiem, es dzirdēju vienīgi to, kas notika lejā, un iegaumēju ik vārdu.

—      Kritiskā stāvoklī? — sers Persivals pārjautāja. — Ir daudz nopietnāk, nekā jūs iedomājaties, to es jums varu pateikt!

—      Tas jau bija noprotams pēc jūsu izturēšanās pēdējās dienā?, — grāfs dzedri atbildēja. — Bet pagaidiet mazliet. Pirms sākam runāt par to, kas man nav zināms, precizēsim to, kas man ir zināms. Vispirms paraudzīsim, vai līdz šim esmu bijis pareizos ieskatos, pirms dodu jums kādu padomu.

—      Pagaidiet! Es atnesīšu brendiju un ūdeni. Iedzersiet ari jūs!

—      Pateicos, Persival. Vēsu ūdentiņu labprāt, tējkaroti un cukurdozi. Cukurūdeni, mans draugs . . . neko vairāk.

—      Cukurūdeni vīrietim jūsu gados? Lūdzu! Samaisiet to salkano žļurgu. Jūs, ārzemnieki, visi esat pār vienu kārti metami.

—      Un tagad klausieties, Persival! Es jums atklāti pateikšu, kāds ir stāvoklis, tā, kā es to saprotu, un tad pasakiet, vai man ir taisnība vai es alojos. Mēs abi šai mājā - ieradāmies no ārzemēm, un mūsu finanses bija krietni sašķobījušās…

—      īsāk! Man vajadzēja dažus tūkstošus, jums — dažus simtus, un bez šīs naudiņas mēs smalki tikām izsviesti uz sēkļa. Tā nu tas bija. Seciniet pats. Tālāk!

—      Tātad, Persival, izsakoties jūsu lieliskajā angļu valodā, jums bija vajadzīgi daži tūkstoši, man — daži simti, un sagādāt tos tūkstošus (atmetot arī man tos nieka sim- tiņus) jūs bijāt spiests ar sievas palīdzību. Ko es jums teicu par jūsu sievu ceļā uz Angliju? Un ko es teicu toreiz, kad ieradāmies še un kad pats savām acīm redzēju, kas par sievieti ir šī mis Helkūma?

—      Kā lai es to zinu? Droši vien, kā parasti, tarkšķējāt par deviņiem mēmiem.

—      Es teicu tā: mans draugs, cilvēka prāts līdz šim ir atklājis tikai divus līdzekļus, kā vīrietis spēj pakļaut sievieti. Viens paņēmiens ir stingrāk pievilkt grožus; šī metode jo lielā cieņā ir zemākajos slāņos, turpretī izsmalcinātie, skolotie ļaudis to galīgi noraida. Otrs paņēmiens (tas gan ir sarežģītāks, prasa vairāk pacietības, bet galu galā ir ne mazāk iedarbīgs par pirmo) ir vispār neuzklausīt šīs kūdītājas un musinātājas. Tā jāizturas pret dzīvniekiem, tā jāizturas pret bērniem, un tā jāizturas pret sievietēm, kas nav nekas cits kā pieauguši bērni. Kārna stingrība — tā ir īpašība, ar kuru nav apveltīti ne dzīvnieki, ne bērni, ne viena vienīga sieviete. Tiklīdz sievietēm palaimēsies kaut kādi sagandēt sava kunga un pavēlnieka pašas labākās rakstura savdabības, viņš tiks aptīts ap pirkstu. Ja tas neizdodas, viņas pašas tiek aptītas ap pirkstu. Es teicu tā: paturiet prātā šo vecu veco patiesību, tiklīdz jūs gribat, lai sieva izpalīdz jums ar naudu. Es teicu, un jo sevišķi paturiet to prātā savas sievas māsas mis Helkūmas klātbūtnē. Vai esat to paturējis prātā? Ne reizi pa visu šo laiku, kamēr esam šais mājās, kur ik uz soļa mūs sagaida kāda ķeza un ķibele! Jūs bez vilcināšanās pakļāvāties ikvienai sievas un sievas māsas provokācijai. Ar savu ātrsirdību jūs tā arī palikāt bez paraksta, izlaidāt no rokām skaidru naudu, piespiedāt mis Helkūmu sūtīt ziņu pilnvarotajam pirmoreiz . . .

—      Pirmoreiz? Vai tad viņa atkal būtu rakstījusi?

—      Jā, šodien viņa rakstīja atkal.

Ķeblis nogāzās uz verandas flīzēm ar tādu rībienu, it kā būtu ticis pasperts.

Labi gan, ka pēc grāfa atklāsmes sers Persivals tā aiz- svilās. Izdzirdējusi, ka esmu izspiegota pa otram lāgam, es tā iztrūkos, ka margas, pret kurām biju atslējusi muguru, atkal iekrakšķējās. Tātad viņš zadzies man pa pēdām līdz pašai viesnīcai? Vai viņš būtu noskārtis, ka vēstules nodotas Fanijai, kad teicu, ka man nekas nav liekams pasta somā? Pat ja viņš būtu noskārtis, kā viņš varēja zināt, kam es rakstu, ja vēstules tieši no manām rokām pārceļoja aiz meitenes ņiebura?

—      Sakiet paldies savam liktenim, — es atkal izdzirdēju grāfa balsi, — ka es atrodos š>ais mājās un novēršu posta darbus tikpat veikli, kā jūs tos pastrādājat. Sakiet paldies savam liktenim, ka es pateicu «nē!» pirmīt, kad jūs kā apsēsts gribējāt ieslēgt ari mis Helkūmu, kā jau savā aklajā muļķībā izdarījāt ar savu sievu. Kur jums ir acis? Kā jūs skatāties uz mis Helkūmu un neredzat, ka viņai piemīt vīrieša tālredzība un rakstura stingrība! Ja es būtu draugos ar tādu sievieti, es nebītos paša velna un staigātu pa pasauli, knipjus sizdams. Ar tādu meitieti sanīsties būtu pārāk bīstami, to saka Fosko, vīrs ar prātu un pieredzi, kurš ir viltīgs kā sātans, kā jūs pats neskaitāmas reizes esat apgalvojis. Un šī cēlā būtne — es iedzeršu cukurūdeni uz viņas veselību —, šī cēlā būtne, kas savā mīlestībā un bezbailībā stipra kā klints nostājusies starp mums abiem un šo nīkulīgo, iebiedēto, jums pielaulāto jauko blondīni, šī brīnišķīgā sieviete, kuru es no sirds apjūsmoju, lai arī mūsu abu interesēs pretojos viņai, un jūs jau vienmēr aizejat galējībās, it kā viņa nebūtu ne par kripatiņu attapīgāka un drosmīgāka par pārējām sava dzimuma pārstāvēm. Persival! Persival! Jūs esat pelnījis bankrotu, un klāt tas ir.

Iestājās klusums. Es pierakstu katru vārdu, ko šis neģēlis teica par mani, jo gribu tos ielāgot, ceru vēl sagaidīt dienu, kad beidzot varēšu viņam pateikt, ko es par viņu domāju, un iemest visus šos komplimentus viņam pašam acīs.

Sers Persivals atkal pirmais pārtrauca klusumu.

—     Jā, jā, varat mani biedēt un ārdīties, cik vien jums tīk, — viņš īgni noteica. — Naudas grūtības n3V mūsu vienīgās grūtības. Pret tām sievietēm jūs pats arī būtu mazliet stingrāks, ja jums būtu zināms tas, ko zinu es.

—      Par tām citām grūtībām parunāsim vēlāk, tās nekur nepaliks, — grāfs atbildēja. — Jūs pats varat jez- goties pēc sirds patikšanas, tikai nepiniet iekšā mani. Vispirms nokārtosim naudas jautājumu. Vai būšu reiz salauzis jūsu ietiepību? Vai būšu pierādījis, ka labu galu jūs neņemsiet ar savu ātro dabu? Vai man būs vēl mazliet jāpabiedē un jāpaārdās, kā jūs pats atļāvāties izteikties savā jaukajā, nepārprotamajā angļu mēlē?

—      Blēņas! Nav jau liela māksla grauzt mani. Labāk dodiet padomu, ko darīt — tas ir mazdrusciņ grūtāk.

—     Vai patiesi? Tpū! Jādara būs tā: kopš šī brīža visu atstājiet manā ziņā, turpmāk rīkošos tikai es. Es taču runāju ar pieredzējušu angli, vai ne tā? Nu, Persival, tas jums liekas pieņemami?

—      Ko jūs tādā gadījumā esat nolēmis iesākt?

—     Vispirms atbildiet jūs. Vai tas būs vai nebūs manā ziņā?

—      Pieņemsim, ka būs… Un tad?

—     Sākumam vēl pāris jautājumu, Persival. Vispirms man sīki jo sīki jāiepazīstas ar apstākļiem, un tikai tad saskaņā ar tiem varu rīkoties. Mazliet jānogaida, kaut arī vilcināties nedrīkst. Es jums jau teicu, ka šodien mis Helkūma aizsūtīja pilnvarotajam vēstuli, un šī ir jau otrā.

—      Kā jūs to uzzinājāt? Ko viņa sacīja?

—            Ja sākšu te gari klāstīt, Persival, mēs nekur tālu netiksim. Pietiek ar to, ka, sev par lielām raizēm un uztraukumiem, esmu to izdibinājis, tāpēc jau ari neielaidos «r jums nekādās pārrunās. Tagad derētu mazliet atsvaidzināt atmiņu, kā tur īsti sastāv ar jūsu saimniecību, — kur tas laiks, kad mēs to pārspriedām. Naudu jūs sada- būjāt bez sievas paraksta, pret vekseļiem, kas izdoti uz trim mēnešiem, un sadabūjāt ar tādiem gājieniem, ka man, nabadzībā iestigušām ārzemniekam, mati saslējās stāvus aiz brīnumiem! Kad apritēs šie trīs mēneši, vai tiešām nekādi nebūs iespējams izpirkt tos bez jūsu sievas palīdzības?

—     Nekādi.

—      Ko? Bankā jums nav ne graša?

—      Pāris simti, bet man vajadzīgi pāris tūkstoši.

—      Jums nav nekādu vērtību, ko ieķīlāt?

—      Ne tik, cik melns aiz naga.

—      Cik tad jums īstenībā patlaban sanāk kopā ar sievu?

—             Nekas, tikai procenti no šīm divdesmittūkstoš mārciņām, tik tikko pietiek dienišķajai iztikai.

—      Un cik jūs domājat saņemt no sievas?

—      Trīs tūkstošus gadā pēc tēvoča nāves.

—     Tīri brangi, Persival. Kāds ir šis tēvocis? Vecs?

—      Nē, ne īsti vecs, bet nekāds jaunais arī vairs nav.

—             Labsirdīgs, devīgs večuks? Precējies? Nē, liekas, sieva jau kaut ko ieminējās, ka palicis puisī.

—             Protams, vecpuisis. Ja viņš būtu precējies un viņam būtu dēls, tad lēdija Glaida nebūtu viņa pirmā mantiniece. Es jums pateikšu, kas viņš ir. Sentimentāls gau- dulis, balamute, patmīlis un muļķis, un, kad viņš sāk runāt par savām indevēm, tad vairs nav pārklausāms.

—             Tādiem večiem, Persival, ir sīksta dzīvība, aiz ļaunprātības vien tie ņem un apsievojas, kad to vismazāk gaida. Man nav sevišķi lielu cerību, ka jūs tik drīz tiksiet pie tiem trim tūkstošiem gadā. Un no sievas jums vairāk nekas nepienāksies?

—      Nekas.

—      Itin nekas?

—      Itin nekas … vienīgi pēc viņas nāves.

—      Ahā! Pēc viņas nāves.

Atkal iestājās klusums. Grāfs iznāca no verandas uz grantētā celiņa. Pēc viņa balss es nopratu, ka viņš nāk.

—      Beidzot lietus ir klāt, — viņš teica.

Tik tiešām smidzināja. No mana apmetņa bija redzams, ka jau labu laiku pamatīgi lijis.

Grāfs iegāja atpakaļ verandā — es dzirdēju nočīkstam krēslu, kad viņa varenais stāvs atkal iegrima tajā.

—            Tātad, Persival, — viņš atsāka, — ja lēdija Glaida tiešām nomirtu, ko jūs tad saņemtu?

—      Ja viņai nebūtu bērnu …

—      Bet ja nu būtu?

—      Nekādi nav iespējams, ka būs.,;

—     Tātad?

—     Tādā gadījumā es saņemtu tos divdesmit tūkstošus.

—      Skaidrā naudā?

—      Skaidrā naudā.

Un vairs ne vārda. Tiklīdz abu balsis apklusa, grāfienes Fosko ēna atkal aptumšoja aizkaru. Šoreiz ēna neaizslī- dēja tam pāri: bet uz mirkli apstājās. Es redzēju viņas pirkstus lēnām satveram aizkara stūri un pavelkam to mazliet sāņus. Aiz loga pavīdēja grāfienes bālā vaiga miglainie apveidi, kad viņa tur stāvēja un man pāri raudzījās naktī. Es aizturēju elpu, no galvas līdz kājām ietinusies melnajā apmetnī. Lāses, kas ātri izmērcēja mani līdz pēdējai vīlītei, tecēja pa rūtīm, un tās norasoja, neļaudamas viņai nekā vairs saskatīt. «Atkal līst!» Es dzirdēju viņas balsi. Viņa nolaida aizkaru, un es brīvi uzelpoju.

Saruna lejā vēl turpinājās; šoreiz pirmais ierunājās grāfs.

—      Persival! Vai jūs mīlat savu sievu?

—      Fosko! Tas ir diezgan netaktisks jautājums.

—      Esmu vaļsirdīgs cilvēks un jautāju vēlreiz.

—      Sasodīts! Ko jūs tā blenžat uz mani?

—             Jūs neatbildēsiet? Tad pieņemsim, ka jūsu sieva nomirst šovasar.,.

—      Izbeidziet, Fosko!

—      Pieņemsim, ka jūsu sieva nomirst…

—      Izbeidziet, kad es jums saku!

—            Tādā gadījumā jūs iegūtu divdesmittūkstoš mārciņu un zaudētu …

—      Es zaudētu iespēju saņemt trīs tūkstošus gadā.

—             Iespēju tālā nākotnē, Persival… vienīgi tālā nākotnē. Bet jums nauda vajadzīga tūlīt, nekavējoties. Šajā gadījumā guvums ir drošs, zaudējums apšaubāms.

—      Runājiet aiī par sevi, ne tikai par mani. Daļu no

man vajadzīgās summas es kādreiz aizņēmos jums. Un, ja jūs vispār ko gūsiet, manas sievas nāve nozīmēs des- mittūkstoš mārciņu jūsu sievas kabatā. Lai cik attapīgs jūs esat, šķiet, ērtības labad jūs esat pavisam aizmirsis grāfienes Fosko mantojuma daļu. Neblenziet tā uz mani! Es to necietīšu! Goda vārds, no jūsu blenšanas un tincināšanas man šermuļi iet caur kauliem!

—      Caur jūsu kauliem? Vai «kauli» angļu valodā nozīmē to pašu, ko «sirdsapziņa»? Es runāju par jūsu sievas nāvi kā par jebkuru citu varbūtību. Un kāpēc gan ne? Cienījamie likuma kalpi, kas skribelē kā ar vārnas kāju visus tos jūsu aktus un testamentus, redz mironi katrā dzīvā cilvēkā. Un, kad šie likuma kalpi tā runā, tad jums šermuļi neskrien caur kauliem? Kāpēc tad no maniem vārdiem skrien? Kāpēc? Mans nolūks bija šovakar sīki jo sīki noskaidrot jūsu finansiālo stāvokli, lai nerastos pārpratumi, un tas nu reiz ir skaidrs. Kāds tad galu galā ir jūsu pašreizējais stāvoklis? Ja jūsu sieva paliks dzīva, jūs izpirksiet šos vekseļus ar viņas parakstu uz pergamenta. Ja sieva nomirs, jūs tos izpirksiet ar viņas nāvi.

Kamēr viņš teica šos vārdus, grāfienes istabā nodzisa gaisma, un viss augšstāvs ieslīga tumsā.

—      Tukšas runas! — sers Persivals noņurdēja. — Izklausās gandrīz, ka sievas paraksts jau būtu uz dokumenta.

—      Jūs to atstājāt manā ziņā, — grāfs atcirta, — un man ir vairāk nekā divi mēneši laika, lai vēlreiz apsvērtu no visiem viedokļiem. Es jūs lūdzu, pagaidām izbeigsim šīs runas. Kad pienāks vekseļu izpirkšanas termiņš, pats redzēsiet, vai šīm runām bijusi kāda jēga. Un tagad, Persival, kad šovakar diezgan spriests par naudas lietām, es uzklausīšu jūs, ja gribat dzirdēt manu padomu par šīm citām grūtībām, kas vēl nākušas klāt mūsu sīkajām ķibelēm un pārvērtušas jūs līdz nepazīšanai. Tagad, draugs, izkratiet sirdi… un piedodiet, ka aizskaršu jūsu izsmalcināto nacionālo gaumi, maisīdams otro glāzi cukurūdens.

—      Ir jau viegli pateikt: «Izkratiet sirdi!» — sers Persivals atbildēja daudz mierīgākā un laipnākā tonī nekā līdz šim. — Daudz grūtāk ir atrast vārdus, kā sākt.

—      Vai man iet talkā? — grāfs apvaicājās. — Vai saukt vārdā šīs jūsu slepenās grūtības? Ja nu es teiktu — Anna Keterika?

—            Klausieties, Fosko, mēs taču esam pazīstami jau senus gadus, un, ja jūs mani šad tad jau esat izpestījis no ķibeles, es vienmēr esmu atmaksājis par to pēc labākās sirdsapziņas, ja runa ir par naudu. Mēs ne mazums esam uzupurējušies viens otra labā kā īsti draugi un viri, bet nekad mēs neesam viens otram uzticējušies līdz galam, tā taču ir?

—      Jūs no manis kaut ko slēpāt, Persival. Šeit Blekvoterparkā jums ir kāds slēpjams negods, un pēdējās dienās to sākam nojaust ari mēs, pārējie.

—      Pieņemsim, ka tā ir. Ja jūs pats tur neesat iejaukts, tad kāpēc šī ziņkāre?

—      Vai tad esmu izrādījis ziņkāri?

—      Jā gan.

—      Redz, kā! Tātad tas no acīm nolasāms? Cik daudz krietnuma gan jāpiemīt cilvēkam, kuram uz pleciem mani gadi un kura dzidrajā skatienā vēl joprojām lasāms kā grāmatā! … Kam tas viss, Glaid! Runāsim atklātu valodu! Šis jūsu noslēpums pats sameklēja mani, es to nemeklēju. Pieņemsim, ka esmu ziņkārīgs. Vai tāpēc man, vecam draugam, vēl piekodināsiet neizpaust noslēpumu, vai pratīsiet pats to reizi par visām reizēm noglabāt?

—      Jā, tieši to es jums gribu lūgt.

—      Tādā gadījumā es vairs neliekos zinām. Ar šo pašu brīdi mana ziņkāre atlaižas.

—      Vai patiesi?

—      Kāpēc jūs šaubāties?

—      Man, Fosko, mazliet pazīstami jūsu aplinku ceļi, un es nemaz neesmu tik drošs, ka beigu beigās vēl neizvel- kat man šo noslēpumu.

Krēsls lejā pēkšņi atkal iečīkstējās, es sajutu, ka pīlārs, kas balsta verandas jumtu, nodreb no augšas līdz apakšai. Grāfs bija pietrūcies kājās un dusmās triecis dūri pret stabu.

—      Persival! Persival! — viņš aizsvilies kliedza. — Vai tiešām jūs mani tik slikti pazīstat? Vai tiešām vēl līdz šim brīdim neesat mani izpratis? Pēc sava rakstura es iederos antīkajā pasaulē! Esmu spējīgs uz viscildenākajiem darbiem, tiklīdz rodu iespēju tos veikt. Kā par nelaimi, manā mūžā šo iespēju bijis gaužām maz. Manā uztverē draudzība ir kaut kas cildens! Vai tā mana vaina, ka esmu pamanījis jūsu noslēpumu? Kāpēc gan es atzinos, ka esmu ziņkārs? Jūs, nožēlojamais, paviršais angli, es atzinos, lai cildinātu pats savu savaldību. Jūs pats pārāk labi zināt, ja vien es būtu gribējis, sen jau būtu izvilcis no jums šo noslēpumu, turklāt bez sevišķām pūlēm! Bet jūs vēl runājat par draudzību. Drauga pienākums man ir svēts! Redziet! Es samīdu zem kājām savu zemisko ziņkāri. Aiz cēlākām jūtām es paceļos tai pāri. Atzīstiet to, Persival! Pamēģiniet ari jūs iejusties, Persival! Sniedziet roku — es jums piedodu!

Izrunājot pēdējos vārdus, balss aizlūza, it kā viņš no tiesas mirktu asarās.

Sers Persivals apmulsis mēģināja izlūgties piedošanu. Taču grāfs bija pārāk augstsirdīgs, lai vēl klausītos.

—             Nē! — viņš teica. — Ja mani apvainojis draugs, es viņam piedodu bez kādas taisnošanās. Sakiet skaidri un gaiši — jums vajadzīga mana palīdzība?

—     Jā, pat ļoti.

—      Un jūs to man lūdzat bez kāda kompromisa?

—      Katrā ziņā varu mēģināt.

—      Tad mēģiniet.

—             Stāvoklis ir tāds: pirmīt es jums jau stāstīju, ka man neizdevās sadzīt pēdas Annai Keterikai, lai kā es pūlējos.

—      Stāstījāt gan.

—            Fosko! Es esmu beigts un pagalam, ja viņu neatrodu.

—      Ha! Vai tiešām tik nopietni?

Šaura gaismas strēle izspraucās no verandas un aizlīda līdz grantētajam celiņam. Grāfs bija paņēmis lampu no bibliotēkas viņējā stūra, lai pie gaismas ieskatītos drauga sejā.

—            Jā! — viņš sacīja. — Šoreiz jūsu sejā lasāms kā grāmatā. Acīmredzot tas ir nopietni, tikpat nopietni kā šie vekseļi.

—            Daudz nopietnāk. Kad es jums saku — daudz nopietnāk!

Gaisma atkal nozuda, un saruna turpinājās.

—             Es jums rādīju zīmīti, kuru Anna Keterika bija rakstījusi manai sievai un ierušinājusi smiltīs, — sers Persivals turpināja. — Viņa nelielās, Fosko, viņa tik tiešām zina manu noslēpumu.

—             Manā klātbūtnē, Persival, par šo noslēpumu runājiet pēc iespējas mazāk. Viņa to uzzināja no jums?

—      Nē, no savas mātes.

—      Divas sievietes zina jūsu noslēpumus… nelāgi, nelāgi, nelāgi, mans draugs! Vēl viena piebilde, pirms pārejām pie nākamā jautājuma. Man tagad ir skaidrs, aiz kādiem apsvērumiem jūs ieslodzījāt meitu patversmē, mazāk saprotams, kā viņa no turienes izbēgusi. Vai jūs turat aizdomās kādu no saviem ienaidniekiem, ka tas būtu papūlējies pierunāt slimnīcas ļaudis un tie tīšuprāt ļāvuši viņai aizbēgt?

—      Nē, viņa esot bijusi pati mierīgākā slimniece, un tie savā vientiesībā viņai uzticējušies. Viņa ir tik jukusi, lai viņu ieslodzītu trako namā, un pietiekami normāla, lai, tikusi brīvībā, mani pazudinātu. Jūs mani saprotat?

—      Kas tur ko nesaprast! Un tagad, Persival, vienosimies par galveno, tad es zināšu, kā rīkoties. No kuras puses jums patlaban draud briesmas?

—      Anna Keterika atrodas kaut kur tuvumā un sazinās ar lēdiju Glaidu — tās jau ir nepārprotamas briesmas. Kurš gan, izlasījis smiltīs ierušināto zīmīti, nesapratīs, ka manai sievai šis noslēpums ir atklāts, lai kā viņa pati liegtos?

—      Acumirkli, Persival. Ja lēdijai Glaidai patiesi zināms noslēpums, tad viņa arī sapratīs, ka šis noslēpums kompromitē jūs. Kā jūsu sieva viņa diez vai būs ieinteresēta to izpaust.

—      Jūs tā domājat? Klausieties tālāk. Viņa nejustos ieinteresēta, ja kaut drusciņ būtu man pieķērusies. Bet es, izrādās, esmu tikai šķērslis cita vīrieša ceļā. Viņa to mīlēja pirms mūsu kāzām… un mīl vēl tagad… sazin 110 kurienes uzradušos * blandoņu zīmēšanas skolotāju Hārtraitu.

—      Mans dārgais draugs! Bet kas tur sevišķs? Visas viņas ir iemīlējušās kādā citā. Vai daudziem no mums ir izdevies pirmajiem ielauzties sievietes sirdi? Savā mūžā vēl nav gadījies sastapt tādu vīrieti, kurš būtu bijis pirmais. Otrais gadās paretam. Trešais, ceturtais, piektais bieži, bet pirmais nekad! Tāds, protams, eksistē. .. tikai man nav bijis lemts tādu sastapt.

—      Pagaidiet! Es vēl neesmu visu pateicis. Kā jūs domājat, kurš palīdzēja Annai Keterikai sākumā, pirms trako nama ļaudis metās viņu tvarstīt? Hārtraits. Kā jums šķiet, kurš viņu pēcāk atkal sastapa Kamberlendā? Hārtraits. Abas reizes viņš sarunājās ar viņu divatā. Pagaidiet! Nejaucieties vidū! Šis grēka gabals ir metis aci uz

manu sievu, un viņa ari nav bez vainas! Viņš zina noslēpumu, un viņa arī to zina. Ja šie abi vēlreiz sastaptos, tad savtīgos nolūkos iegrūstu mani postā.

—      Mieru, Persival, tikai mieru! Vai tiešām jūs neticat lēdijas Glaidas godaprātam?

—      Viņš vēl runās par godaprātu! Es neticu vairs nekam, ticu vienīgi viņas naudai. Vai tiešām jūs nesaprotat, kādās sprukās esmu iedzīts? Iespējams, ka viņā pašā arī neperinās ļaunums, bet kopā ar šo pasaules sirotāju Hār- traitu …

—      Jā, jā, saprotu. Kur ir šis misters Hārtraits?

—      Ārzemēs, Ja viņš grib palikt ar veselu ādu, es viņam neiesaku steigties atpakaļ.

—      Vai esat pārliecināts, ka viņš ir ārzemēs?

—      Pilnīgi pārliecināts. Es liku viņu izsekot kopš brīža, kad viņš aizbrauca no Kamberlendas, līdz brīdim, kad viņš uzkāpa uz kuģa. Esmu bijis piesardzīgs, par to varat nešaubīties! Anna Keterika bija apmetusies kādā fermā netālu no Limridžas. Es pats tur aizstaigāju pēc viņas aizmukšanas un pārliecinājos, ka šiem ļaudīm nekas nav zināms. Viņas mātei vēl devu norādījumus, kā rakstīt mis Helkūmai atbildi, lai novērstu jebkuras aizdomas, ka es viņu ar varu būtu ievietojis patversmē. Pat baidos teikt, kā esmu iztērējies, cenzdamies sadzīt viņai pēdas. Un, par spīti visam, viņa pēkšņi ierodas manā mājā un tepat deguna galā atkal pazūd! Kā lai es zinu, ar ko viņa te satikusies un runājusi? Tas okšķeris un bezgodis Hārtraits var ierasties jebkuru brīdi — un ne gailis pakaļ nedziedās — un izmantot situāciju kaut vai rīt pat…

—      Nē, nē, Persival! Kamēr es stāvēšu postenī un šī sieviete klaiņās tuvumā, es galvoju, ka mēs paši dabūsim viņu rokā pirms mistera Hārtraita — pat ja viņš atgrieztos. Es saprotu, jā gan, saprotu! Lai notiek kas notikdams, vispirms mums jāatrod Anna Keterika, par pārējo varat neraizēties. Sieva ir tepat zem jūsu tupeles, mis Helkūma nav šķirama no viņas un tātad arī ir zem jūsu tupeles, un misters Hārtraits ir prom tālās zemēs. Pagaidām mums jālauza galva vienīgi par jūsu neredzamo Annu. Vai esat visur apjautājies?

— Jā. Biju aizgājis pie viņas mātes, esmu izmalis visu ciematu — un velti. E — Vai uz māti var paļauties?

—      Jā.

—      Reiz jau viņa bija izpaudusi jūsu noslēpumu.

—      Otrreiz viņa to vairs nedarīs.

—      Kāpēc ne? Vai arī viņai ir izdevīgi klusēt?

—      Jā . .. pat Joti izdevīgi.

—             Prieks to dzirdēt, Persival, jūsu dēj. Nenokariet galvu, draugs. Kā jau teicu, mums laika vēl diezgan, lai pārspriestu tās naudas lietas, un jau rīt es pats sākšu meklēt Annu Keteriku, varbūt veiksmīgāk nekā jūs. Vēl pēdējais jautājums, pirms liekamies uz auss.

—      Un kāds tas būtu?

—             Tas būs šāds. Kad es devos uz lapeni pateikt lēdijai Glaidai, ka nelielās domstarpības sakarā ar viņas parakstu tiek atliktas uz vēlāku laiku, nejauši ieraudzīju svešu sievieti aizdomīgi atvadāmies no kundzes. Bet man nebija lemts pieiet tik tuvu, lai ieskatītos svešiniecei sejā. Kā es pazīšu mūsu neredzamo Annu? Kam viņa ir līdzīga?

—             Līdzīga? Tad es jums atbildēšu divos vārdos: manai sievai! Līdzīga līdz pretīgumam!

Krēsls nokrakšķēja, un pīlārs atkal nodrebēja. Grāfs vēlreiz bija uzsvempies kājās — šoreiz aiz izbrīna.

—      Ko!!! — viņš iekliedzās.

—             Iedomājieties manu sievu pēc smagas slimības ar mazliet traucētu domāšanu — un tā būs Anna Keterika, — sers Persivals paskaidroja.

—      Vai viņas saista kāda radniecība?

—      Ne uz to pusi.

—      Un tomēr tik līdzīgas?

—      Jā, Joti. Par ko jūs smejaties?

Atbildes nebija. Iestājās klusums. Grāfs bija palaidis savu jauko, kluso smiekliņu.

—             Par ko jūs smejaties? — sers Persivals vairākiem lāgiem atkārtoja jautājumu.

—             Laikam pats par savām iedomām, dārgais draugs. Ņemiet vērā itāliešu humoru. Vai tad es nepiederu pie izcilās tautas, kas pirmā izgudroja klaunus? Nudien, nudien, tiklīdz ieraudzīšu Annu Keteriku, es viņu tūlīt pazīšu. Bet šovakar jau diezgan runāts. Nomierinieties, Persival! Izgulieties, mans dēls, kārtīgi izgulieties, gan redzēsiet, ko es paveikšu jūsu labad, kad mums abiem

l.ilkā nāks dienas gaisma. Manā biezajā pauri perinās grandiozi plāni un projekti. Jūs izpirksiet vekseļus, atra- disiet Annu Keteriku, es jums apzvēru, ka atradīsiet. Vai es esmu vai neesmu jums draugs, kas jāieslēdz dziļ- dziji sirdī? Vai neesmu nopelnījis avansiņus, kurus jūs tik smalkjūtīgi atgādinājāt pirms maza brītiņa? Dariet ko darīdams, tikai nekad vairs nesāpiniet mani! Sakiet atzinīgu vārdu, Persival! Pamēģiniet arī jūs iejusties, Persival! Jau kuro reizi es jums piedodu, jau kuro reizi spiežu roku! Ar labunakti!

Un ne vārda vairs. Dzirdēju, ka grāfs aizver bibliotēkas durvis. Dzirdēju, ka sers Persivals piever slēģus. Lietus bija sijājis, sijājis bez pārstājas. Es biju nosēdējusies līka un sasalusi ragā. Kad mēģināju pakustēties, sajutu tādas sāpes, ka vajadzēja brītiņu pagaidīt. Tad mēģināju vēlreiz, un man izdevās notupties uz slapjā jumta.

Kad aizrāpoju līdz mūrim un atslīgu pret to, pametu skatienu atpakaļ un ieraudzīju grāfa ģērbistabas logu mirdzam ugunīs. Mana saplakusi drosme atkal pamodās, un es nenovēl su acis no loga, kamēr soli pa solītim žagos atpakaļ gar drēgno mūri.

Pulkstenis nosita ceturksni pāri vienam, kad beidzot atspiedos ar rokām uz savas istabas palodzes. Atpakaļceļā nemanīju un nedzirdēju nekā aizdomīga, kas liecinātu, ka mana prombūtne ir atklāta.

X

6. jūlijā. Astoņos no rīta

Saule spīd pie skaidrām debesīm. Neesmu pat piegājusi pie gultas, ne uz mirkli neesmu pievērusi gurdās, bet vēl arvien modrās acis. No tā paša loga, no kura viņ- nakt vēros melnajā tumsā, tagad vēroju rīta dzidro klusumu.

Es skaitu stundas, kas pagājušas, kopš esmu paglābušies šais četrās sienās vienatnē ar savām izjūtām, — un šīs stundas man šķiet garas kā nedēļas.

Pagājis īss brīdis, bet man tas šķiet tik sen, kad sa- kņupu tumsā uz grīdas, izmirkuši līdz ādai, nekustīgiem locekļiem, pārsalusi — nevienam nevajadzīgs, nevarīgs, pārbijies radījums.

Nemaz neatceros, kā es piecēlos. Neatceros, kā es aiztaustījos līdz gujamistabai, kā iededzu sveci un sameklēju sausas drēbes, lai sasildītos (un dīvaini — sākumā pat neattapu, kur tās meklēt). Kā pa miglu atminos, ka to visu darīju, bet, tieši cikos, nevaru pateikt.

Kad mitējās šie saltie drebuli un sāka kratīt drudzis?

Droši vien pirms saullēkta. Jā, es dzirdēju, ka pulkstenis nosita trīs. Atceros, piepeši es it kā atjēdzos no drudžainās saspringtības un skaidri iztēlojos, kā viss bija noticis. Atceros, ka nolēmu saņemt sevi grožos un pacietīgi gaidīt stundām ilgi, līdz radīsies iespēja nemanot aizvest Loru no šīs drausmās mājas tā, lai neviens mūs nenotvertu un neatvestu atpakaļ. Man vēl prātā, kā pamazām atskārtu, ka abu ļaundaru saruna ne tikai attaisnos mūsu bēgšanu, bet arī noderēs par ieroci, ar ko viņus atgainīt. Atceros, šī apziņa skubināja mani nekavējoties pierakstīt ik vārdu, kamēr tie nav pagaisuši no atmiņas. To visu skaidri atminos, jo galvā man vēl nav juceklis. Kā pirms saullēkta es iznācu no guļamistabas ar spalvu un tinti un dienasgrāmatu, kā apsēdos pie plaši atvērtā loga, lai veldzētos spirgtajā rītā, kā rakstīju un rakstīju arvien lielākā un lielākā steigā, ar katru uzrakstīto rindu arvien vairāk un vairāk uztraukdamās, it kā aiz muguras kāds stāvētu un dzīšus dzītu mani, kā domas kļuva arvien skaidrākas, aizritot baidīgajām pirmsausmas stundām, kad saime vēl nebija kājās… Cik skaidri viss palicis prātā, no paša pirmā burta sveces gaismā līdz pat šai lappusei jaunās dienas saules staros.

Kāpēc es vēl arvien sēžu? Kāpēc vēl rakstu un moku iekaisušās acis un galvu, kas plīst vai pušu? Kāpēc ne- atguļos, neatpūšos un nemēģinu miegā apvaldīt drudzi, kas bendē mani nost?

Es neuzdrošinos. Mani pārņēmušas šausmīgākās bailes, kādas vien var būt. Es baidos no šī karsoņa, kas svilina manu ādu. Baidos no tirpām un pulsācijas, kuru sajūtu pakausī. Ja es tagad atgulšos, kas zina — vai man vairs pietiks spēka un saprašanas vēl kādreiz piecelties?

Ak, šis lietus, lietus, nežēlīgais lietus, kas vakarnakt izvilka man dzīvību no kauliem!

Pulkstenis deviņi. Deviņas vai astoņas reizes nosita? Laikam deviņas. Mani atkal krata drudzis — vasaras laikā es drebu kā apses lapa. Vai tepat krēslā biju iesnaudusies? Nezinu, ko es biju darījusi.

Ak mans dievs! Vai tiešām es būšu slima?

Slima un tieši tādā reizē?

Mana galva… es tā baidos, kas notiks ar manu galvu. Rakstīt es vēl spēju, bet rindas saplūst kopā. Vārdus vēl atšķiru. Lora… Es rakstu «Lora» un redzu uzrakstīto vārdu. Astoņi vai deviņi — cik tad īsti bija to sitienu?

Cik man auksti, auksti… Ak, tas pagājušās nakts lietus… un šie pulksteņa sitieni, kurus tā ari nesaskaitīju, nemitīgi dun man galvā …

Piezīme.

Sai vietā ieraksti dienasgrāmatā vairs nav salasāmi. Nākamajās divās trijās rindās ir tikai atsevišķas zilbes juku jukām ar klekšiem un spalvas švīkājumiem. Pēdējās uz papīra atstātās pēdas atgādina burtus «L» un «G» — pirmos burtus no vārdiem «Lēdija Glaida».

Dienasgrāmatas nākamajā lapā ir vēl kāds ieraksts. Tas ir vīrieša rokraksts — lieli, vienādi, skaidri salasāmi burti, datums — «7. jūlijs». Seko šādas rindas.

ĪSTENA DRAUGA POSTSKRIPTS

Mūsu lieliskās mis Helkūmas slimība devusi man iespēju pārdzīvot necerētu intelektuālu baudījumu.

Ar to es gribu teikt, ka esmu rūpīgi izlasījis šo interesanto dienasgrāmatu un tik tikko pārlaidis aci pēdējai rindai.

Te ir vairāki simti lappušu. Liekot, roku uz sirds, atzīšos, ka nav nevienas lapas, kas nebūtu mani valdzinājusi, spirdzinājusi un iepriecējusi.

Tik jūtīgam vīrietim kā es ir bezgāla patīkami to atzīt.

Brīnišķīga sieviete!

Es domāju mis Helkūmu.

Sensacionāls sasniegums!

Es domāju šo dienasgrāmatu.

Jā, šīs lappuses ir neatkārtojamas. Smalkjūtība, kuru es atradu ik rindā, apdoma, neparastā drosme, apbrīnojamā atmiņa, nekļūdīgās novērošanas spējas, vieglais, graciozais stils, sievišķīgo pārdzīvojumu apburošie izvirdumi — tas viss mani vēl vairāk iejūsmināja par šo dievišķo būtni, par šo neaizmirstamo Marionu. Mans portrets ir gleznots ar meistara roku. Lieku savu galvu ķīlā, ka tajā nav neviena aplama vilciena. Es varu iedomāties, cik dziju iespaidu esmu atstājis, ja jau krāsas izraudzītas tik spilgtas, sulīgas un trieptas tik biezām kārtām. Es atkal gaužos par bargo likteni, kas lēmis mums abiem vienīgi ķīviņus un domstarpības. Citos apstākļos es prastu pierādīt, ka esmu mis Helkūmas cienīgs un savukārt mis Helkūma ir MANIS cienīga.

Mana sirdsbalss vēl lieku feizi apliecina, ka katrs uzrakstītais vārds ir svēta patiesība.

Sīs jūtas paceļ mani pāri savtīgiem apsvērumiem. Būšu ļoti objektīvs liecinieks un atzinīgi novērtēšu izcilo kara viltību, ar kādu šī vienreizīgā sieviete pieķēra mūs abus ar seru Persivalu nozieguma brīdī, tāpat brīnumaino precizitāti, ar kādu no pirmās zilbes līdz pēdējai pierakstīta mūsu slepenā saruna.

Sīs pašas jūtas kūdīja mani tūļīgajam dziedniekam, kas viņu zāļoja, pierādīt savas plašās zināšanas farmakoloģijā un apskaužamo prasmi atrast vēl izsmalcinātākus līdzekļus par tiem, kurus cilvēces rīcībā nodevusi medicīna un magnētiskās zinātnes. Līdz pat šim brīdim viņš atsakās izmantot manu palīdzību. Nožēlojams cilvēks!

Visbeidzot, šīs jūtas nodiktēja šīs rindas — pateicīgas, iejūtīgas, tēvišķīgas rindas. Es aizveru dienasgrāmatu. Dziļdziļi manī iesakņojusies pieklājības sajūta pavēl to nolikt (gan ar sievas roku) atpakaļ uz mis Helkūmas galda. Notikumi rauj mani pretī spraustajam mērķim. Acīm paveras plaši apvāršņi. Kā liktenis būs lēmis, tā arī notiks, esmu pavisam mierīgs un pats šausminos par šādu mieru. Man atliek vienīgi cieņas pilna apbrīna. Goddevīgā pielūgsmē es nolieku to pie mis Helkūmas kājām.

Es čukstus lūdzos, kaut viņa izveseļotos.

Es līdz ar viņu bēdājos, ka sabrukuši māsas glābšanas plāni. Tai pašā reizē es lūgšus lūdzos, lai, dieva dēļ, viņa vēl neiedomājas, ka šo sabrukumu kaut kādi sekmējis viņas pašas dienasgrāmatā smeltais izziņas materiāls. Tur es atradu vienīgi apstiprinājumu, ka daudzi mani spriedumi ir bijuši pareizi. Sīm lappusēm man jāpateicas par to, ka tās atraisījušas manī pašas cēlākās jūtas, un ne par ko citu.

Cilvēkam ar tikpat izsmalcinātu jūtu pasauli kā man šis vienkāršais apgalvojums izskaidros un attaisnos visu.

Mis Helkūma ir cilvēks ar tikpat izsmalcinātu jūtu pasauli.

Sai pārliecībā arī parakstos

FOSKO

STĀSTU TURPINA ESKVAIRS FREDERIKS FĒRLIJS, LIMRIDŽAS MUIŽAS ĪPAŠNIEKS [4]

MISTERA FĒRLIJA LIECĪBA

Tā ir manas dzīves vislielākā nelaime, ka neviens nedod man miera.

Kāpēc — to es jautāju katram — kāpēc jūs traucējat mani? Neviens uz šo jautājumu neatbild, un tomēr neviens neliek mani mierā. Radi, draugi un pat sveši ļaudis — visi moka mani gluži kā sarunājuši. Ko gan esmu nodarījis? Piecdesmit reizes dienā jautāju sev, jautāju savam sulainim Lūi- sam, — ko gan esmu nodarījis? Nedz es, nedz viņš, neviens no mums nevar to izskaidrot. Tiešām ļoti dīvaini!

Nupat man uzbrukušas atkal jaunas mocības — esmu spiests uzrakstīt šo stāstu. Vai tad cilvēks, kuram ir tik nožēlojami vāji nervi kā man, ir spējīgs rakstīt stāstus? Kad cenšos izmantot šo ļoti saprātīgo aizbildinājumu, man apgalvo, ka vairāki svarīgi notikumi, kas attiecoties uz manu brāļameitu, norisinājušies ne bez manas ziņas, un šī iemesla dēļ es esot vispiemērotākā persona, kurai tie jāapraksta. Man ir piedraudēts, ka, ja es neizpildīšot to, ko 110 manis prasa, sekas būšot tādas, ka man pilnīgi zūd spēki, tās iedomājoties vien. Bet nav jau ari nekādas nepieciešamības man draudēt, Sliktā veselība un ģimenes raizes mani ii tiktāl novārdzinājušas, ka neesmu spējīgs pretoties. Ja jūs tomēr gribat to darīt, tad jūs

nevajadzīgi izmantojat manu nespēku, un es padodos bez kādas tielēšanās. Papūlēšos atcerēties to, ko spēju atcerēties (lai arī es protestēju), un uzrakstīt tik, cik varu uzrakstīt (es atkal protestēju); to, ko nevaru atcerēties un uzrakstīt, Lūisam nāksies atcerēties un uzrakstīt manā vietā. Viņš ir ēzelis, un es esmu invalīds, un mēs pa abiem droši vien izdarīsim milzum daudz kļūdu. Cik pazemojoši!

Man liek atcerēties datumus. Ak dievs! Nekad vēl savā mūžā kaut ko tamlīdzīgu neesmu darījis, — kā gan lai tagad es to spētu?

Es apvaicājos Lūisam. Viņš nemaz nav gluži tāds ēzelis, kā līdz šim biju domājis. Viņš diezgan precīzi atceras šī atgadījuma datumu, un es atceros personas vārdu. Tas notika apmēram jūlija vidū, un minētās personas vārds bija Fanija (pēc manām domām, ārkārtīgi vulgārs vārds).

Tātad apmēram jūlija vidū es, kā parasti, biju puszvi- ļus atlaidies atzveltnes krēslā, un visapkārt man bija novietoti dažādi mākslas priekšmeti, kurus kolekcionēju, lai uzlabotu savas~apkārtnes ļautiņu pagalam neizsmalci- nāto gaumi Vārdu sakot, tās bija manu gleznu fotogrāfijas, kā arī gravīras, monētas un tamlīdzīgi priekšmeti, kas bija nolikti man līdzās un kurus biju nolēmis visdrīzākajā laikā uzdāvināt (iedomājoties fotogrāfijas, man tūdaļ nāk prātā, ka smagnējā angļu valoda nemaz neļauj pareizi izrunāt šo vārdu) Kārlailas institūtam (šausmīga vieta!) ar nolūku attīstīt tās līdzstrādnieku (manuprāt, īstu barbaru un vandaļu) mākslas izpratni. Varētu domāt, ka džentlmeni, kas gatavojas dot lielu labumu saviem tautiešiem, nekādā ziņā tik nežēlīgi nemocīs ar visādām personīgām grūtībām un ģimenes likstām, Ciktāl tas attiecas uz mani, šeit patiešām ir kļūda, ticiet man.

Lai kā arī būtu, es zvilnēju krēslā starp saviem mākslas dārgumiem un ilgojos pavadīt mierīgu rīta cēlienu. Un tieši tāpēc, ka es ilgojos pēc mierīga rīta cēliena, istabā, protams, ienāca Lūiss. Gluži dabiski, man vajadzēja pajautāt viņam, ko, pie velna, nozīmē šī viņa parādīšanās, jo es neesmu viņam zvanījis. Es lādos reti — tā nav džentlmeņa cienīga paraža —, bet, kad Lūiss atbildēja smīnēdams, es domāju, ka būtu gluži dabiski izlamāt viņu par šo smīkņāšanu. Protams, es to arī izdarīju.

Kā esmu novērojis, tad šāda barga izturēšanās iedveš sabiedrības zemāko slāņu ļaudīm respektu. Tā iedvesa respektu arī Lūisam. Viņš vairs nesmīnēja un bija spiests ziņot, ka ieradusies kāda jauna sieviete, kas vēloties runāt ar mani. Lūiss vēl piebilda (ar sulaiņiem raksturīgo pretīgo pjāpīgumu), ka viņas vārds esot Fanija.

—      Kāda Fanija?

—      Lēdijas Glaidas istabene, ser.

—      Ko tad lēdijas Glaidas istabene grib no manis?

—      Vēstule, ser …

—      Saņemiet to.

—      Viņa atsakās nodot to kadam citam, izņemot jūs, ser.

—      Kas sūta vēstuli?

—      Mis Helkūma, ser.

Tiklīdz izdzirdēju pieminam mis Helkūmas vārdu, es padevos. Esmu paradis vienmēr padoties mis Helkūmai. Zinu no savas pieredzes, ka tas pasargā no lieka trokšņa. Tā ari šoreiz padevos savai mīļajai, dārgajai Marionai!

—     Lai lēdijas Glaidas istabene nāk iekšā, Lūis. Pagaidi! Vai tikai viņas kurpes nečīkst?

Es biju spiests to pajautāt. Čīkstoši apavi vienmēr sabojā man omu uz visu dienu. Es biju ar mieru pieņemt jauno sievieti, bet nebiju ar mieru pieļaut, ka jaunās sievietes kurpes sabojā man omu. Pat manai pacietībai ir robeža

Lūiss apgalvoja, ka uz viņas kurpēm noteikti var paļauties. Es pamāju ar roku. Lūiss ieveda jauno sievieti manā istabā. Vai man vēl jāpiebilst, ka viņas saviļņojums izpaudās tādējādi, ka viņa aizvēra muti un sāka strauji elpot caur degunu? Tiem, kas pēta zemāko slāņu sievietes dabu, tas droši vien nemaz nav jāstāsta.

Es gribu būt patiess pret šo meiteni. Viņas kurpes patiešām nečīkstēja. Bet kāpēc visām jaunām «ievietēm, kas strādā par kalpotājām, svīst rokas? Kāpēc viņām visām ir gaļīgi deguni un rupji vaibsti? Un kāpēc viņu sejas panti, it īpaši acu kaktiņi, ir tik nožēlojamā kārtā neizveidoti? Mana veselība nav tik stipra, lai es varētu pamatīgi iedziļināties visdažādākajos jautājumos, bet es aicinu to darīt mācītus cilvēkus, kuriem pietiek spēka. Kāpēc nav nekādu atšķirību starp mūsu jaunajām sievietēm?

—      Jums ir man adresēta vēstule no mis Helkūmas? Nolieciet to, lūdzu, uz galda, tikai neko neapgāziet. Kā klājas mis Helkūmai?

—      Paldies, ļoti labi, ser!

—      Un lēdijai Glaidai?

Es nesaņēmu nekādu atbildi. Jaunās sievietes vaibsti kļuva vēl neizteiksmīgāki, un man šķiet, ka viņa sāka raudāt. Es katrā ziņā manīju miklumu zem viņas acīm. Asaras vai sviedri? Lūiss (kuram es nupat par to apvaicājos) domā, ka tās drīzāk bijušas asaras. Viņš ir no tiem

pašiem ļaudīm, un viņam to vajadzētu zināt vislabāk. Tātad pieņemsim, ka asaras.

Es neciešu asaras, izņemot tos gadījumus, kad māksla, tiekdamās pēc pilnības, itin saprotamā kārtā pārveido tās tiktāl, ka tām nav .gandrīz nekādas līdzības ar dabiskajām. Zinātniskos rakstos asaras sauc par sekrēcijas dziedzeru izdalījumiem. Es saprotu, ka sekrēcija var bīit veselīga vai slimīga, bet manī neizraisa nekādu interesi tās aplūkošana no sentimentāla redzes viedokļa. Iespējams, ka visi mani sekrēcijas dziedzeri sakarā ar slimību darbojas nepareizi un tāpēc esmu mazliet aizspriedumains šai jautājumā. Taču, neraugoties uz to, es šoreiz centos būt cik iespējams pieklājīgs un izrādīt līdzjūtību. Es aizvēru acis un sacīju Lūisam:

— Papūlieties uzzināt, ko nozīmē viņas izturēšanās.

Lūiss pūlējās, un jaunā sieviete arī pūlējās. Viņiem izdevās tik stipri samulsināt vienam otru, ka esmu spiests atzīties ;— viņi mani patiešām uzjautrināja. Man šķiet, es viņus abus atkal paaicināšu, kad man būs slikts garastāvoklis. Nupat par to ieminējos Lūisam. Dīvaini, bet viņš laikam jutās ļoti neveikli. Nabadziņš!

Neviens droši vien negaida no manis, lai izskaidroju savas brāļameitas istabenes asaru cēloni, kas man tapa zināms ar mana šveiciešu sulaiņa starpniecību, kad viņš man par to pastāstīja angļu valodā. Skaidrs, ka tas nav manos spēkos. Es varētu izstāstīt vienīgi savus iespaidus un sajūtas. Vai tas jūs apmierinātu? Atbildiet, lūdzu, apstiprinoši!

Man šķiet, viņa sāka savu stāstījumu (ar Lūisa starpniecību), vispirms pavēstot man, ka saimnieks atbrīvojis viņu no kundzes istabenes pienākumiem. (Pievērsiet uzmanību jaunās sievietes savādajai tieksmei viscaur runāt par to, kas neattiecas uz lietu. Vai tad tā bija mana

vaina, ka viņa zaudēja darbu?) Pēc atlaišanas viņa devusies pārnakšņot uz viesnīcu. (Es neesmu viesnīcnieks — tātad kāpēc man tas jāzina?) Pievakarē starp sešiem un septiņiem mis Helkūma atnākusi no viņas atvadīties un iedevusi divas vēstules, no kūrām viena adresēta man un otra kādam džentlmenim Londonā. (Es neesmu džentlmenis, kas dzīvo Londonā, — lai parauj velns šo Londonas džentlmeni!) Viņa rūpīgi iebāzusi abas vēstules azotē (kāda man daļa gar šīs sievietes azoti?); viņa bijusi ļoti nelaimīga, kad mis Helkūma atkal devusies prom; līdz pat gulētiešanai viņai nav bijis ne mazākās vēlēšanās nobaudīt kaut ko no ēdamā vai dzeramā, bet tad ap pulksten deviņiem viņa iedomājusies, ka varētu izdzert tasi tējas. (Vai man jāatbild par šo vulgāro nenoteiktību, kas sākas ar gaušanos un beidzas ar tēju?) Tieši tajā laikā, kad viņa bija uzlikusi katliņu uz uguns (šie vārdi lai paliek uz Lūisa sirdsapziņas, kurš saka, ka zinot, ko tie nozīmē, un grib tos izskaidrot, bet man principā nav nekādas vēlēšanās klausīties viņa paskaidrojumus), — tātad tieši tajā laikā, kad viņa bija uzlikusi katliņu uz uguns, durvis atvērās, un viņa sastinga kā sālsstabs (tie ir atkal viņas pašas vārdi, kas šoreiz nebija saprotami ne tikai man, bet arī Lūisam), kad redzēja viesnīcas istabā ienākam viņas labdzimtību lēdiju grāfieni. To, kā manas brāļameitas istabene titulēja manu māsu, es aprakstu ar vislielāko sajūsmu. Mana nabaga mīļā māsa ir garlaicīga sieviete, kas apprecējusies ar ārzemnieku. Tātad, izsakoties pavisam īsi: durvis atvērās, viesnīcas istabā ienāca viņas labdzimtība grāfiene, un jaunā sieviete sastinga kā sālsstabs. Patiesi lielisks skats!

Pirms es stāstu tālāk, man tiešām mazliet jāatpūšas. Pēc tam kad, atlaidies savā krēslā, būšu pagulējis dažas minūtes ar aizvērtām acīm un Lūiss būs atsvaidzinājis manus nabaga sāpošos deniņus ar odekolonu, varēšu turpināt.

Viņas labdzimtība grāfiene …

Nē. Es varu turpināt, bet ne sēdus. Gulēšu puszviļus un diktēšu. Lūisam ir šausmīgs akcents, bet viņš zina valodu un prot rakstīt. Cik tas ir izdevīgi!

Viņas labdzimtība grāfiene izskaidroja Fanijai savu negaidīto ierašanos viesnīcā ar to, ka viņas nolūks esot

nodot dažas īsas ziņas, kuras mis Helkūma steigā aizmirsusi. Jaunā sieviete bažīgi gaidīja, kādas vēstis viņai būs jāuzklausa, taču grāfiene, likās, neizrādīja nekādu vēlēšanos darīt tās zināmas (tik raksturīgi manas māsas gausumam!), pirms Fanija neTbūs padzērusi tēju. Lēdija bija pārsteidzoši laipna un gādīga (ārkārtīgi netipiski manai māsai) un sacīja: «Esmu pārliecināta, manu nabaga mei- tenit, ka jums gribas padzert tēju. Par tām vēstīm, kas man jums jānodod, mēs varam parunāties vēlāk. Lai jūs iepriecinātu, es pati uzvārīšu tēju un iedzeršu kādu tasīti kopā ar jums.» Man šķiet, tieši ar šiem vārdiem jaunā sieviete manā klātbūtnē satraukti atstāstīja šo notikumu. Tātad grāfiene katrā ziņā vēlējās pati uzvārīt tēju un, tēlodama savu smieklīgo pazemību, aizgāja tik tālu, ka ielēja vienā tasē tēju sev un piespieda meiteni dzert no otras tases. Meitene dzēra tēju un, kā varēja secināt pēc viņas pašas izteikumiem, atzīmēja šo ārkārtējo gadījumu, pēc piecām minūtēm pirmo reizi savā mūžā paģībstot. Te es atkal lietoju viņas pašas vārdus. Pēc Lūisa domām, viņas stāstījumam tika pievienots lielāks daudzums asaru sekrēcijas. Pats to apstiprināt nevaru. Es centos klausīties, cik tas bija manos spēkos, bet acis turēju aizvērtas.

Kurā vietā es apstājos? Ak jā, — viņa paģība, izdzērusi tasi tējas kopā ar grāfieni; šis atgadījums varbūt ieinteresētu mani, ja es būtu bijis viņas ārstējošais ārsts, bet, tā kā nekas tamlīdzīgs nebiju, tad vienīgi garlaikojos, viņā klausīdamies. Kad pēc kādas pusstundas meitene atžilba, viņa gulēja uz dīvāna un, izņemot viesnīc- nieci, neviena cita viņai tuvumā nebija. Grāfiene, domādama, ka ir par daudz vēls, lai vēl uzkavētos viesnīcā, bija aizgājusi, tiklīdz meitene sākusi parādīt dzīvības zīmes, un viesnīcniece bijusi tik laba, ka palīdzējusi jaunajai sievietei uziet augšā un apguldījusi viņu.

Kad meitene palikusi viena, viņa iebāzusi roku azotē (diemžēl esmu spiests jau otrreiz pieminēt šo ķermeņa daļu) un atradusi tur abas vēstules, kas bijušas gan drošībā, taču izskatījušās diezgan saņurcītas. Nakti meitenei uznācis reibonis, bet no rīta viņa jutusies atkal pietiekami labi, lai dotos ceļā. Viņa iemetusi pastkastītē vēstuli, kas bija adresēta uzbāzīgajam svešiniekam, tam džentlmenim Londonā, un otru vēstuli tagad nododot, kā viņai sacīts, tieši manās rokās. Tā bija tīrā patiesība, un, lai arī jaunā sieviete nevarēja pārmest sev tīšu nevērību, viņa tomēr bija ļoti apjukusi un ļoti vēlējās dzirdēt padomu. Sai brīdī, kā domā Lūiss, atkal izdalījusies sekrēcija. Varbūt tā arī bija, taču daudz svarīgāk ir pieminēt, ka tieši tai pašā brīdī es zaudēju pacietību, atvēru acis un iejaucos.

—      Ko tas viss nozīmē? — es vaicāju.

Manas brāļameitas nejēga kalpone blenza uz mani platām acīm un neteica ne vārda.

—      Papūlieties noskaidrot, — es sacīju savam sulainim. — Pārtulkojiet man, Lūis.

Lūiss pūlējās un tulkoja. Citiem vārdiem sakot, viņš aiz apmulsuma pilnīgi zaudēja pamatu zem kājām, un tas pats notika ar šo jauno personu. Tiešām nezinu, kad vēl es būtu tā uzjautrinājies. Es atstāju abus iegrimušus šajā dūksnājā, kamēr vien viņi mani izklaidēja. Kad tas man apnika, es liku lietā savu intelektu un izvilku abus atkal ārā.

Nav nepieciešams paskaidrot, ka pēc zināma laika mana iejaukšanās deva iespēju izzināt jaunās sievietes izteikumu jēgu.

Es atklāju, ka meitene ir pavisam apjukusi, jo notikumi, par kuriem viņa man nupat bija pastāstījusi, aizkavējuši viņu saņemt papildu ziņas, kuras mis Helkūma uzticējusi grāfienei. Meitene bija noraizējusies, domādama, ka šīs ziņas viņas saimniecei varbūt ir ļoti svarīgas. Bailes no sera Persivala bija atturējušas viņu doties vēlu naktī uz Blekvoterparku, lai apjautātos par tām, un mis Helkūmas norādījumi nekādā ziņā nenokavēt rīta vilcienu bija par iemeslu tam, ka viņa baidījās palikt viesnīcā vēl vienu dienu. Meitene bija ļoti nobažījusies, ka tikai ģībonim neseko kāda cita nelaime, jo viņas saimniece tad varētu pārmest viņai nolaidību, tāpēc meitene tagad pazemīgi lūdzot man padomu, vai viņai nevajadzētu aizrakstīt mis Helkūmai, lai atvainotos un palūgtu atsūtīt šīs ziņas, ja vien nav par vēlu, ar vēstuli. Es nemaz nedomāju atvainoties par šīm ārkārtīgi garlaicīgajām rindām. Man ir uzdots to visu aprakstīt. Lai ari tas šķiet neticami, bet ir tādi cilvēki, kurus vairāk interesē, ko manas brāļameitas istabene sacījusi man, nekā vārdi, kurus es esmu teicis savas brāļameitas istabenei. Patiesi uzjautrinoša ačgārnība!

—            Es būtu jums ļoti pateicīga, ser, ja jūs būtu tik laipns un pateiktu man, ko darīt, — jaunā sieviete piebilda.

—      Lai paliek, kā ir, — es sacīju, piemērodams izteiksmes veidu savai sarunas biedrei. — Es vienmēr atstāju visu, kā ir. Jā. Un tas ir viss?

—      Ja jūs atzīstat, ser, ka rakstīt vēstuli būtu pārāk liela vaļība no manas puses, tad es to neuzdrošināšos. Man gan tik ļoti gribētos darīt visu, kas manos spēkos, lai uzticīgi kalpotu savai saimniecei…

Zemāko slāņu ļaudis nekad īsti nezina, kad un kā iziet ārā no istabas. Augstāk stāvošas personas šajā ziņā vienmēr ir spiestas viņiem palīdzēt. Es domāju, ka bija pats pēdējais laiks palīdzēt arī jaunajai sievietei aiziet. Es pateicu dažus vārdus, kas šķita vispiemērotākie:

—      Nu tad ar labrītu!

Kaut kas šīs savdabīgās meitenes ārienē vai iekšienē pēkšņi iečīkstējās. Lūiss, kas raudzījās uz viņu (jo es to nedarīju), saka, ka meitene iečīkstējusies tajā brīdī, kad palocījusi celi. Savādi. Vai tās bija viņas kurpes, korsete vai ari kauli? Lūiss domā, ka tā bijusi korsete. Arkāftlgi dīvaini!

Tiklīdz biju palicis viens, uz mazu brīdi iesnaudos — es patiesi biju pēc tā noilgojies. Kad atkal pamodos, es atradu savas mīļās Marionas vēstuli. Ja man būtu bijusi kaut vismazākā nojauta par tās saturu, es nekādā ziņā nebūtu pūlējies to atvērt. Bet, tā kā nelaimīgā kārtā neko iepriekš nevarēju paredzēt, tad es izlasīju vēstuli. Tā uzreiz sabojāja man garastāvokli uz visu dienu.

Es pēc sava rakstura piederu pie vislēnprātīgākajiem radījumiem, kādi vien sastopami — esmu uzmanīgs pret citiem un ne uz vienu nedusmojos. Bet, kā jau iepriekš minēju, ari manai pacietībai ir robeža. Es noliku pie malas Marionas vēstuli un jutos — pamatoti jutos — aizvainots.

Tūdaļ pasacīšu, ko par to domāju. Es diezin vai būtu atļāvis ievietot manus izteikumus šajā stāstā, bet, tā kā šis jautājums ir ļoti svarīgs, tad man tas, bez šaubām, ir jādara.

Pēc manām domām, cilvēku pretīgais egoisms, kas turklāt sastopams visos sabiedrības slāņos, nekur neparādās tik spilgti kā precēto ļaužu attieksmē pret neprecētajiem. Ja jūs reiz esat bijis tik piesardzīgs un pašaizliedzīgs, ka jau tā pārāk blīvajām iedzīvotāju masām neesat pievienojis vēl savu ģimeni, tad jūsu precētie draugi, kas nav bijuši tik piesardzīgi un pašaizliedzīgi, jums par to atmaksā un jūs kļūstat par objektu, kuram viņi vienmēr var uzticēt savas laulības dzīves raizes, un par vistuvāko draugu visiem viņu bērniem. Vīri un sievas stāsta par savām kopdzīves likstām, bet vecpuiši un vecmeitas viņus uzklausa. Ņemsim piemēra pēc kaut vai mani. Es aiz apdomības palieku vecpuisī, bet mans nabaga mīļais brālis Filips neapdomīgi apprecas. Ko viņš dara, aiziedams no dzīves? Viņš atstāj savu meitu man. Viņa ir brīnišķīga meitene. Bet viņa uzliek arī briesmīgi daudz pienākumu. Kāpēc gan viņu vajadzēja uzbāzt kaklā man? Tāpēc, ka man, rāmam vecpuisim, katrā ziņā esot jāpalīdz saviem precētajiem radiniekiem tikt galā ar visām viņu rūpēm un raizēm. Es daru visu, kas manos spēkos, lai izpildītu sava brāļa pienākumus viņa vietā: ar bezgalīgiem uztraukumiem un grūtībām es izdodu savu brāļameitu par sievu cilvēkam, ar kuru viņas tēvs gribējis viņu apprecināt. Abi laulātie ķildojas savā starpā, un rezultātā rodas visādas nepatikšanas. Kā lai viņa tiek vaļā no šīm nepatikšanām? Viņa uzkrauj tās man. Kāpēc tās uzkrauj man? Tāpēc ka man, rāma'tn vecpuisim, katrā ziņā esot jāpalīdz saviem precētajiem radiniekiem tikt galā ar visām viņu rūpēm un raizēm. Ak, nelaimīgie neprecētie! Nožēlojamie radījumi!

Nav nekādas vajadzības stāstīt, ka Mariona savā vēstulē man draudēja. Visi man draud. Manai pašaizliedzīgajai sirdij uzbruktu visādas briesmas, ja es vilcinātos pārvērst Limridžas muižu par patvērumu savai brāļameitai ar visām viņas neveiksmēm. Un tomēr es vilcinājos.

Es jau pieminēju, ka līdz šim vienmēr esmu padevies dārgajai Marionai, lai izvairītos no lieka trokšņa. Taču šajā gadījumā sekas, kuras varēja izraisīt viņas ārkārtīgi netaktiskais priekšlikums, spieda mani padomāt. Ja es lēdijai Glaidai došu patvērumu Limridžas muižā, — vai tad varu būt drošs, ka viņai uz šejieni nesekos arī sers Persivals Glaids, kas trakās dusmās uzbruks man par viņa sievas slēpšanu? Paredzēju, ka iekulšos pamatīgā ķezā, ja piekritīšu šim priekšlikumām, tāpēc nolēmu rīkoties ārkārtīgi piesardzīgi. Es aizrakstīju dārgajai Marionai (tā kā viņai nebija vīra, kas varētu kaut ko aizliegt) un lūdzu, lai viņa pati vispirms atbrauc uz šejieni un pārrunā ar mani visu, kas šai sakarā nepieciešams. Vienīgi tad, ja Mariona spēs izkliedēt manas bažas un pārliecināt mani, es varu galvot, ka ar vislielāko prieku uzņemšu pie sevis mūsu brīnišķīgo Loru.

Es gan šoreiz paredzēju, ka mana vilcināšanās droši vien beigsies ar to, ka Mariona ieradīsies šeit briesmīgi sašutusi un, nākot iekšā, blīkšķinās durvis. Bet, ja es pieņemtu citu lēmumu, tad te ierastos sers Persivals, kas tāpat būtu briesmīgi sašutis un blīkšķinātu durvis; tā kā biju pieradis pie Marionas, tad labāk izvēlējos viņas sašutumu un viņas sacelto troksni. Tāpēc arī nosūtīju ar nākamo pastu viņai vēstuli. Lai nu kā, es ieguvu laiku, un, ak vai! — tas jau arī bija labi.

Kad man pilnīgi izsīkuši visi spēki (vai es jau pieminēju, ka pēc Marionas vēstules saņemšanas biju līdz nāvei noguris?), man vienmēr nepieciešamas trīs dienas, lai atkal atkoptos. Es ļoti cerēju, ka trīs dienas mani neviens netraucēs, tomēr biju pārrēķinājies. Nekāda miera man, protams, nebija.

Pēc trim dienām kārtējā pasta sūtījumā bija ļoti bezkaunīga vēstule no kāda man pilnīgi nepazīstama cilvēka. Viņš uzdevās par mūsu pilnvarotā vecā tiepšas Gilmora kompanjonu un darīja man zināmu, ka nesen pa pastu saņēmis vēstuli, kuru viņam adresējusi, kā to varējis spriest arī pēc rokraksta, mis Helkūma. Atvēris aploksni, viņš, sev par lielu izbrīnu, atklājis, ka tajā atrodas vienīgi balta vēstuļpapīra lapa. Viņam šķitis, ka tur kaut kas nav kārtībā (vēstules aizdomīgais izskats viņu kā jau juristu uzvedinājis uz domām, ka aploksni kāds mēģinājis atplēst), tāpēc viņš nekavējoties aizrakstījis mis Helkūmai, taču ar nākamo pastu atbildi nav saņēmis. Šajā neparastajā situācijā viņš nav vis izturējies tā, kā prātīgam cilvēkam pienāktos, un ļāvis notikumiem ritēt savu gaitu, bet spēris pavisam aplamu soli un traucējis mani, kā viņš pats to atzīst, mēģinādams savā vēstulē noskaidrot, vai es šajā jautājumā kaut ko nezinu. Kāda joda pēc man par šo lietu kaut kas būtu jāzina? Ja viņš ir satraukts, kāpēc viņš satrauc arī mani? Es viņam aizrakstīju un darīju zināmu savu viedokli. Tā bija viena no manām visniknākajām vēstulēm; kopš tās reizes, kad es savā vēstulē aiztriecu pie visiem velniem šo ārkārtīgi uzbāzīgo misteru Hārtraitu, neko vēl asāku epistulārā formā neesmu sacerējis.

Ar šo vēstuli biju sasniedzis to, ko vēlējos. Par juristu pēc tam nekas vairs nebija dzirdams.

Par to arī varbūt nav jābrīnās. Toties ievērības cienīgs, bez šaubām, bija fakts, ka nebiju saņēmis atbildi no Marionas, un nekādas pazīmes neliecināja arī par to, ka viņa būtu ieradusies manā muižā. Viņas negaidītā kavēšanās deva man necerētu labumu. Es ar vislielāko prieku un atvieglojumu varēju secināt (un to es, protams, arī darīju), ka mani precētie radinieki ir atkal salabuši. Kad piecas dienas, neviena netraucēts, biju izbaudījis savu vecpuiša svētlaimi, mani spēki bija gandrīz pilnīgi atjaunoti. Sestajā dienā — vai nu piecpadsmitajā, vai sešpadsmitajā jūlijā, kā man šķiet — jutos pietiekami atžirdzis, tāpēc aizsūtīju pēc sava fotogrāfa un liku viņu atkal pie darba: uzdevu izgatavot manu mākslas dārgumu kopijas, kuras, kā jau minēju, biju nolēmis dāvināt, lai attīstītu savas apkārtnes Jaužu neizkopto gaumi. Es tikko biju aizsūtījis fotogrāfu uz viņa darbistabu un sācis tīksmināties ar savām monētām, kad pēkšņi parādījās Lūiss ar vizītkarti rokā.

—      Vai atkal kāda jauna sieviete? — es apvaicājos. — Es viņu nepieņemšu. Savā pašreizējā veselības stāvoklī es nevaru paciest jaunas sievietes. Neesmu mājās.

—      Šoreiz tas ir džentlmenis, ser.

Džentlmenis, protams, bija pavisam kas cits. Es ielūkojos vizītkartē

Ak tu debestiņ! Manas garlaicīgās māsas ārzemnieciskās izcelsmes vīrs! Grāfs Fosko.

Vai ir vērts sacīt, kāda doma man vispirms iešāvās prātā, kad es palūkojos uz sava viesa vizītkarti? Laikam gan nē. Mana māsa bija apprecējusi ārzemnieku, un katram saprātigi domājošam cilvēkam droši vien būtu ienācis prātā vienīgi tas, ka grāfs ieradies patapināt naudu.

—      Lūis, — es uzrunāju sulaini, — kā jūs domājat, vai viņš aizies, ja iedosiet viņam piecus šiliņus?

Lūiss izskatījās pagalam apmulsis. Viņš mani ārkārtīgi pārsteidza, pavēstīdams, ka manas māsas ārzemju vīrs esot ģērbies grezni un izskatoties kā īsts bagātnieks. Pēc šīm ziņām manas aizdomas pavērsās citā virzienā. Tagad es biju pilnīgi pārliecināts, ka grāfam radušās grūtības laulības dzīvē un viņš tāpat, kā mēdz darīt visi pārējie mūsu ģimenes locekļi, ieradies, lai uzveltu tās uz maniem pleciem.

—      Vai viņš sacīja, kāpēc atbraucis? — es pavaicāju.

—      Grāfs Fosko sacīja, ser, ka viņš te ieradies tāpēc, ka mis Helkūma nav bijusi spējīga atstāt Blekvoterparku.

Acīmredzot atkal kādas jaunas grūtības. Tātad tās radušās nevis viņam, kā biju iedomājies, bet gan dārgajai Marionai. Taču katrā ziņā tās ir grūtības. Ak dievs!

—      Vediet viņu iekšā, — es teicu, samierinājies ar savu likteni.

Es ieraudzīju grāfu pirmo reizi, un viņa izskats mani patiešām pārsteidza. Grāfs bija tik šausmīgi liela auguma, ka es gandrīz vai sāku trīcēt no bailēm. Biju pārliecināts, ka viņš sadrebinās grīdu un notrieks zemē manus dārgumus. Taču nepiepildījās neviens no maniem paredzējumiem. Grāfs bija ģērbies patīkamas krāsas vasaras uzvalkā; viņš izturējās apbrīnojami mierīgi un pašsavaldīgi, un viņa smaids bija apburošs. Mans pirmais iespaids par viņu bija joti labs. Jāpiebilst, ka šoreiz — kā rādīs turpmākie notikumi — gan es nevaru lepoties ar savām cilvēku pazīšanas spējām, tas man jāatzīst, taču pēc rakstura esmu Joti objektīvs un tāpēc atzīstu to par spīti visam.

—      Atjaujiet stādīties priekšā, mister Fērlij, — viņš teica. — Esmu atbraucis no Blekvoterparkas, un man ir tas gods un tā laime būs Fosko kundzes vīram. Dodiet man iespēju pirmo un pēdējo reizi izmantot šo apstākli, lūdzot jūs neizturēties pret mani kā pret svešinieku. Tikai, lūdzu, nejūtieties traucēts un necelieties augšā no krēsla!

—      Jūs esat Joti laipns, — es sacīju. — Ļoti vēlētos, lai man būtu tik daudz spēka, ka es varētu piecelties. Priecājos, redzot jūs Limridžā. Lūdzu, ņemiet krēslu un apsēdieties!

—     Jūs laikam šodien nejūtaties labi, — grāfs ieteicās.

—      Kā vienmēr. Es jau esmu viens vienīgs nervu kamols, kas apģērbts tikai tāpēc, lai izskatītos pēc cilvēka.

—      Savā laikā esmu studējis visdažādākās zinātnes, — šis simpātiskais cilvēks piebilda. — Starp citu, arī sarežģīto jautājumu par nerviem. Vai drīkstu izteikt kādu priekšlikumu, kas ir vienkāršs un tai pašā reizē Joti komplicēts? Vai jūs Jautu man izmainīt jūsu istabā apgaismojumu?

—      Labprāt, tikai esiet tik laipns un uzmaniet, lai gaisma nekrīt uz mani.

Viņš piegāja pie loga. Kāds kontrasts, ja salīdzina ar dārgo Marionu! Cik ārkārtīgi piesardzīgas un apdomātas kustības!

—      Gaismai, — viņš turpināja, un viņa balss tembrs bija tik tīkams, ka tas spētu iedvest uzticību un remdināt sāpes jebkuram invalidam, — ir vislielākā nozīme. Gaisma dod spēku, cerības, saglabā veselību. Ja jūs būtu vienkāršs ziediņš, mister Fērlij, pat tad jūs neko nevarētu iesākt bez tās. Pavērojiet, ko es darīšu. Šeit, kur jūs sēžat, es aizvēršu žalūzijas, lai gaisma jūs nomierinātu. Šeit, kur jūs nesēžat, es atvēršu slēģus un jaušu iespīdēt dzīvinošajai saulei. Ielaidiet gaismu savā istabā pat tad, ja jūs nevarat paciest, ka tā jūs apspīd! Gaisma, ser, ir liela dieva dāvana. Jūs taču ticat dievam, kaut arī reizēm mazliet novirzāties no šīs ticības. Tad ar tādiem pašiem noteikumiem pieņemiet arī gaismu!

Es domāju, ka tas, ko viņš sacīja, bija ļoti pārliecinoši un parādīja viņa lielo uzmanību pret mani. Viņš bija savaldzinājis mani, it īpaši jautājumā par gaismu, viņš patiesi bija savaldzinājis mani.

—      Jūs redzat, ka esmu satraukts, — grāfs sacīja, atgriezdamies savā vietā, — goda vārds, mister Fērlij, esmu visai satraukts jūsu klātbūtnē.

—      Jūs mani pārsteidzat, varu jums to apgalvot. Vai drīkstu zināt, kāpēc?

—      Ser, vai gan es spētu ienākt šajā istabā (kuiā atrodas cietējs) un,, ieraugot jums visapkārt šos brīnišķīgos mākslas priekšmetus, neaptvert, ka jūs esat cilvēks ar asu uztveri, cilvēks, kura jūtu pasaule ir ļoti bagāta? Sakiet, — vai es to varētu?

Ja man būtu pieticis spēka piecelties krēslā sēdus, es droši vien būtu palocījis galvu. Taču man nebija tik daudz spēka, un es apstiprinošas atbildes vietā vienīgi pasmaidīju. Ar to arī pietika — mēs sapratām viens otru.

—      Lūdzu, sekojiet manai domu gaitai, — grāfs turpināja. — Patlaban es, cilvēks ar ļoti izsmalcinātām jūtām, esmu kopā ar tādu cilvēku, kura jūtas tāpat ir ļoti izsmalcinātas. Turklāt es apzinos, ka man neizbēgami būs šīs jūtas jāievaino, pieminot dažus melanholiskus notikumus ģimenē. Pie kāda nenovēršama rezultāta mums jānonāk? Man jau bija tas gods jums to norādīt. Tieši tāpēc es tagad esmu tā satraukts.

Vai tieši šai brīdī es nesāku nojaust, ka drīz vien viņš man apniks? Liekas, ka jā.

—      Vai tiešām ir nepieciešams runāt par šiem nepatīkamajiem notikumiem? — es vaicāju. — Izsakoties mūsu vienkāršajā angļu valodā, grāf Fosko, — vai nevar tos noklusēt?

Grāfs ārkārtīgi svinīgi nopūtās un papurināja galvu.

—      Vai man tie patiesi jāuzklausa?

Grāfs paraustīja plecus (tas bija pirmais ārzemnieka žests, kuru viņš nodemonstrēja, kopš atradās manā istabā) un palūkojās uz mani ar nepatīkamu, caururbjošu skatienu. Mans instinkts pateica man priekšā, ka labāk būtu aizvērt acis. Es paklausīju savam instinktam.

—      Tikai runājiet piesardzīgi, — es lūdzos. — Vai kāds ir miris?

—      Miris? — grāfs iesaucās nevajadzīgā ārzemnieciskā eksaltācijā. — Mister Fērlij, jūsu nacionālā pašsavaldība iedveš man šausmas. Augstais dievs, ko gan es esmu pateicis vai izdarijis tādu, kas varētu vedināt jūs uz domām, ka esmu atnesis nāves ziņu?

—      Izlūdzos piedošanu, — es atbildēju. — Jūs neko tādu neesat ne teicis, ne darījis. Bet es esmu paradis šādos nopietnos gadījumos vienmēr rēķināties ar visļaunāko. Sitiens nav tik spēcīgs, ja paiet tam kādu soli pretī, tā nu tas ir. Es patiesi jūtu neizsakāmu atvieglojumu, dzirdot, ka neviens nav miris. Vai kāds ir saslimis?

Es atvēru acis un paskatījos uz grāfu. Vai viņam bija tik dzeltena sejas krāsa jau tad, kad viņš ienāca manā istabā, vai arī viņš bija kļuvis tik dzeltens pēdējās divās trīs minūtēs? To es nevaru īsti pateikt un nevaru arī pajautāt Lūisam, jo viņš šajā laikā neatradas istabā.

—      Vai kāds ir saslimis? — es atkārtoju jautājumu, vērodams, ka mana nacionālā pašsavaldība viņu joprojām šausmina.

—      Arī tas pieder pie manām sliktajām ziņām, mister Fērlij. Jā, kāds ir saslimis.

—      Ticiet man, jūtos ļoti skumdināts. Kurš no viņiem?

—      Man par dziļu apbēdinājumu, mis Helkūma. Varbūt jūs jau bijāt zināmā mērā sagatavots, lai uzklausītu šo vēsti? Varbūt tad, kad redzējāt, ka mis Helkūma nav atbraukusi, lai gan jūs viņai to bijāt ieteicis, un nav atbildējusi arī uz vēstuli, jūsu mīlestība pret viņu pamudināja jūs bažīties, vai tikai viņa nav saslimusi?

Bez šaubām, mana mīlestība pret viņu kādā no šīm dienām noteikti bija likusi man kavēties drūmā priekšnojautā, taču šajā brīdī mana nožēlojamā atmiņa liedza man iespēju atcerēties, kad tas būtu noticis. Lai nekļūtu netaisns pret sevi, es atbildēju apstiprinoši. Biju ļoti pārsteigts. Likās tik neparasti, ka tāda veselīga sieviete kā dārgā Mariona saslimusi, tāpēc es nodomāju, ka viņa var būt cietusi vienīgi kādā nelaimes gadījumā. Vai nu kritusi no zirga, vai paklupusi uz kāpnēm, vai atgadījies kaut kas cits tamlīdzīgs.

—     Vai viņa nopietni slima? — es jautāju.

—      Nopietni, par to nav šaubu, — viņš atbildēja. — Bet es ceru un ticu, ka nebūs nekas bīstams. Mis Helkūmai, par nelaimi, gadījās nokļūt lietus gāzē, un viņa izmirka slapja līdz ādai. Sekas bija tādas, ka viņa stipri saaukstējās, un tagad stāvokli pasliktinājis drudzis.

Kad es izdzirdēju vārdu «drudzis» un tai pašā brīdī atcerējos, ka "nekaunīgā persona, kas patlaban sarunājas ar mani, nupat kā atbraukusi no Blekvoterparkas, man šķita, ka tūdaļ zaudēšu samaņu.

—      Mīļais dievs! — es izsaucos. — Vai tas ir lipīgs?

—      Pagaidām vēl ne, — viņš atbildēja pretīgā mierā. — Bet tas var kļūt lipīgs — kaut gan tad, kad devos prom no Blekvoterparkas, šādi nepatīkami sarežģījumi vēl nebija radušies. Mani ļoti ieinteresēja šis gadījums, mister Fērlij, tāpēc es centos asistēt ārstam, kas apmeklēja savu pacienti, tādējādi, ka novēroju slimnieci, un varu jums apgalvot: kad pēdējo reizi paskatījos uz mis Helkūmu, drudzim vēl nebija infekciozs raksturs.

Vai gan es varēju ticēt viņa apgalvojumam? Nekad vēl savā mūžā nebiju sastapis cilvēku, pret kuru būtu jutis tik lielu neuzticību. Es nebūtu ticējis pat viņa zvērestam. Viņš bija pārāk dzeltens, lai iedvestu paļāvību. Viņš izskatījās pēc īsta Rietumindijas epidēmijas iemiesojuma. Viņš bija pietiekami liels, lai varētu pārnēsāt veselu tonnu tīfa baciļu vai nosēt visu paklāju, pa kuru viņš staigāja, ar šarlaka drudzi. Kritiskos brīžos es ātri aptveru, kas darāms. Nolēmu tūdaļ atbrīvoties no viņa.

—      Ceru, ka jūs būsiet tik laipns un piedosiet invalīdam, — es sacīju, — bet man jums jāpaziņo, ka jebkādas garas sarunas mani vienmēr nogurdina. Vai drīkstu bez kādiem aplinkiem uzzināt iemeslu, kuram es varu pateikties par godu redzēt jūs savā mājā?

Es dedzīgi vēlējos, lai šis ārkārtīgi nepārprotamais mājiens izsistu viņu no līdzsvara, samulsinātu un piespiestu pieklājīgi atvainoties — vārdu sakot, izdzītu viņu no manas istabas. Taču notika pretējais, viesis tikai ērtāk apsēdās krēslā. Viņš kļuva vēl svinīgāks, cienīgāks un pašpaļāvīgāks. Viņš pacēla uz augšu divus savus pretīgos pirkstus un atkal sāka lūkoties uz mani ar savu nepatīkamo, caururbjošo skatienu. Ko es varēju darīt? Nebiju tik stiprs, lai strīdētos ar viņu. Vai varat iedomāties, kādā situācijā biju nokļuvis? Vai to maz iespējams izteikt vārdos? Domāju gan, ka ne.

— Cik iemeslu ir manam apciemojumam, — viņš turpināja bez kāda samulsuma, — to parāda mani pirksti. Tātad divi. Pirmkārt, esmu atbraucis, lai ar visdziļāko nožēlu pavēstītu, ka sera Persivala un lēdijas Glaidas starpā sākušās nepatīkamas domstarpības. Esmu viens no sera Persivala vissenākajiem draugiem; esmu kļuvis arī par lēdijas Glaidas radinieku pēc viņas apprecēšanās; esmu aculiecinieks visam, kas noticis Blekvoterparkā. Tātad šai ziņā varu runāt ar pilnām tiesībām, ar pārliecību, ar patiesu nožēlu. Ser, ka lēdijas Glaidas ģimenes galvai es paziņoju jums, ka mis Helkūma savā jums adresētajā vēstulē neko nav pārspīlējusi. Varu apstiprināt, ka jūs paglābtos no publiska skandāla briesmām vienīgi tad, ja pieņemtu brīnišķīgās lēdijas priekšlikumu. Uz laiku izšķirot vīru un sievu, radušās grūtības varētu atrisināt miera ceļā. Izšķiriet viņus, un, kad visi ķildu cēloņi būs novērsti, es, kuram patlaban ir tas gods vērsties pie jums, es būšu tas, kas uzņemsies vest seru Persivalu pie prāta. Lēdija Glaida ir bez vainas, lēdija Glaida ir tā, kurai nodarīts pāri, bet — uzklausiet mani ļoti uzmanīgi! — viņa ir ķildu cēlonis (par to runājot, es izjūtu vislielāko nepatiku) tieši tāpēc, ka joprojām dzīvo sava vīra mājā. Vienīgi jūs varat uzņemt viņu pie sevis ar pilnām tiesībām. Atveriet viņai sava nama durvis!

Cik nomierinoši! Anglijas dienvidos laulāto starpā plosās šausmīga ģimenes vētra, un cilvēks, kuram katra svārku vīle ir pilna ar infekcijas baciļiem, uzaicina mani, kas dzīvo Ziemeļanglijā, labprātīgi iet pretī šim negaisam. Es mēģināju pierādīt viņam šo bezjēdzību tikpat pārliecinoši, kā es to aprakstu šeit. Grāfs apdomīgi nolaida vienu no saviem šausmīgajiem pirkstiem, bet otru atstāja izstieptu un atkal uzbruka man, aizmirsdams pat, pirms viņš notrieca mani zemē, uzsaukt «hei!», kā to parasti dara važoņi, lai pievērstu sev gājēju uzmanību un brīdinātu tos

—      Pasekojiet, lūdzu, vēlreiz manai domu gaitai, — viņš atsāka. — Pirmo iemeslu es jums jau izklāstīju. Otrs iemesls, kas mani atvedis uz šo māju, ir šāds: esmu ieradies, lai izdarītu to, ko gribēja darīt pati mis Helkūma, ja vien slimība nebūtu viņu aizkavējusi. Blekvoterparkā ikvienā sarežģītā jautājumā visi arvien nāk pie manis, paļaudamies uz manu lielo dzīves pieredzi; draudzīgs padoms man tika prasīts arī sakarā ar jūsu interesanto vēstuli, kuru bija saņēmusi mis Helkūma. Tā kā mūs abus saista kopīgas simpātijas, es uzreiz sapratu, kāpēc jūs gribējāt vispirms redzēt savā mājā mis Helkūmu un tikai tad, ja tas būs nepieciešams, uzaicināt lēdiju Glaidu. Jums ir pilnā mērā taisnība, ser, ka jūs vilcināties uzņemt pie sevis sievu, kamēr neesat pilnīgi pārliecināts par to, ka vīrs neizmantos savas tiesības un neliks sievai atgriezties pie viņa. Es jums piekrītu. Es piekrītu arī tam, ka tik delikātu jautājumu kā ģimenes nesaskaņas nevar atrisināt, apmainoties ar vēstulēm. Mans brauciens uz šejieni (lai arī tas sagādājis man lielas neērtības) ir pierādījums tam, ka es tik tiešām stāstu patiesību. Ja runājam par šīm nesaskaņām, tad es, Fosko, pazīstot seru Persivalu labāk nekā mis Helkūma, varu jums dot savu goda vārdu, ka viņš netuvosies jūsu mājai un nemēģinās arī sazināties ar kādu no šīs mājas iemītniekiem, kamēr viņa sieva atradīsies šeit. Viņš ir nokļuvis lielās grūtībās. Dodiet viņam brīvību, uzaicinot pie sevis lēdiju Glaidu! Apsolu jums, ka viņš izmantos šo brīvību un tūdaļ dosies atpakaļ uz kontinentu, tiklīdz viņam radīsies iespēja aizbraukt. Vai tas jums ir pilnīgi skaidrs? Droši vien. Vai jums vēl ir kādi jautājumi? Ja ir, tad esmu gatavs atbildēt uz tiem. Jautājiet, mister Fērlij, jautājiet, cik vien jums tīk.

Viņš bija jau runājis tik daudz, nemaz nepievērsdams uzmanību manam veselības stāvoklim, un es ar šausmām iedomājos, ka viņš varētu būt spējīgs runāt vēl divtik ilgi, tāpat nelikdamies zinis par to, kā es jūtos, tāpēc noraidīju viņa laipno piedāvājumu tikai pašaizsardzības nolūkā.

—      Daudzkārt pateicos jums, — es sacīju. — Ar mani iet uz beigām. Cilvēkam ar tādu veselības stāvokli kā man jāpieņem, ka viss, ko viņam stāsta, ir patiesība.

Atjaujiet to darīt arī šai gadījumā. Mēs saprotam viens otru. Tā ir. Esmu jums ļoti pateicīgs par jūsu laipno līdzdalību. Ja man kādreiz tomēr kļūs labāk un ja vēlreiz radīsies izdevība tikties ar jums …

Viņš piecēlās. Es jau domāju, ka viņš ies prom. Taču nē. Viņa runas plūdi vēl nebija rimušies, vēl joprojām pastāvēja iespēja aplipt ar gripas baciļiem — un tas viss notika manā istabā, iegaumējiet, manā istabā!

— Uzklausiet mani vēl mazu brītiņu, — viņš sacīja, — vēl mazu brītiņu, pirms es aizeju. Šķiroties atļaujiet man pārliecināt jūs, ka ir ļoti nepieciešams atrisināt kādu neatliekamu jautājumu. Tūdaļ jūs to uzzināsiet, ser! Jums nevajadzētu gaidīt, kamēr mis Helkūma atveseļosies, un tikai pēc tam uzņemt lēdiju Glaidu. Tieši to es gribēju jums sacīt. Par mis Helkūmu rūpējas ārsts, Blekvoterparkas saimniecības vadītāja, kā arī pieredzējusi slimnieku kopēja, un par to, ka uz šiem trim cilvēkiem var paļauties un viņiem var uzticēties, es lieku savu galvu ķīlā. Par to varat nešaubīties. Jūs varat nešaubīties arī, ka bažas par māsas slimību jau ietekmējušas lēdijas Glaidas veselību un možo garastāvokli, tāpēc, ieejot slimnieces istabā, viņa jūtas pilnīgi nevarīga. Viņas attiecības ar vīru kļūst jo dienas, jo nepatīkamākas un bīstamākas. Ja jūs vēl kādu laiku ļausiet viņai uzturēties Blekvoterparkā, tas nozīmēs, ka jūs neesat neko darījis, lai paātrinātu mis Helkūmas izveseļošanos, turklāt jūs riskējat ari ar publisku skandālu, no kura kā jūs, tā es, ikviens no mums, ģimenes svētāko interešu vārdā katrā ziņā gribētu izvairīties. No visas sirds ieteicu jums neuzņemties atbildību pai tiem lielajiem sarežģījumiem, kas varētu rasties sakarā ar lēdijas Glaidas aizkavēšanos, tāpēc aizrakstiet lēdijai, lai viņa brauc pie jums tūdaļ. Rīkojieties pēc savas vistīrākās sirdsapziņas, izpildot šo goda pienākumu, un tad, lai kas arī notiktu nākotnē, neviens nevarēs vainot jūs. Es to saku, paļaudamies uz savu lielo dzīves pieredzi, es dodu jums padomu kā draugs. Vai jūs to pieņemat? Jā vai nē?

Es paskatījos uz viņu — tikai paskatījos, un mana sejas izteiksme, šķiet, pavisam skaidri pauda manu izbrīnu par to, cik viņš pašpārliecināts, kā arī manu apņemšanos pazvanīt Lūisam, lai parāda grāfam durvis. Lai arī tas liekas neticami, es tomēr stāstu jums skaidru patiesību: mana sejas izteiksme neatstāja uz viņu ne mazāko iespaidu. Cilvēks bez nerviem — acīmredzot cilvēks bez nerviem jau no dzimšanas!

— Jūs vilcināties? — viņš vaicāja. — Mister Fērlij, es saprotu šo vilcināšanos. Jūs uzskatāt — redziet, ser, cik skaidri, juzdams dziļas simpātijas pret jums, es protu lasīt jūsu domas! — jūs uzskatāt, ka lēdija Glaida nav pietiekami vesela un moža, lai viena pati dotos ilgstošajā ceļojumā no Hempšīras līdz šejienei. Viņas istabene, kā jūs zināt, ir atlaista, un Blekvoterparkā nav neviena piemērota kalpotāja, kas spētu ceļot kopā ar viņu no Anglijas vienas malas līdz otrai. Jūs uzskatāt arī, ka viņa nevar atļauties tādas ērtības kā ceļā uz šejieni apstāties un atpūsties Londonā, jo viņai nebūtu patīkami vienai doties uz publisku viesnīcu, kur viņa būtu pilnīga svešiniece. No vienas puses, es piekrītu abiem jūsu iebildumiem, no otras puses, es tos noraidu. Uzklausiet, lūdzu, vēl pēdējo reizi manas domas! Kad es kopā ar seru Persivalu atgriezos Anglijā, mans nolūks bija apmesties Londonas tuvumā. Šī mana vēlēšanās nupat, par laimi, ir piepildījusies. Esmu noīrējis nelielu mēbelētu māju rajonā, kuru sauc par Sentdžonsvudu. Lūdzu, iegaumējiet šo faktu un paklausieties, kādu plānu es tagad ierosinu. Lēdija Glaida dosies uz Londonu (tas nav tālu), es pats viņu sagaidīšu stacijā, pats aizvedīšu viņu uz savu māju, kas ir arī viņas tēvamāsas māja, kur viņa atpūtīsies un pārnakšņos; pēc tam kad viņa būs atkal atspirgusi, es viņu pavadīšu uz staciju — viņa brauks uz šejieni, un viņas pašas istabene (kas patlaban atrodas zem jūsu jumta) sagaidīs viņu pie vagona durvīm. Tādējādi tiks ievērotas viņas ērtības, tiks ievērotas visas pieklājības normas, tādējādi līdz galam tiks izpildīts jūsu pienākums — jūs būsiet ņēmis savā aizbildnībā nelaimīgu lēdiju un pierādījis savas simpātijas un viesmīlību, kas šobrīd viņai ir tik nepieciešamas. Ģimenes svēto interešu vārdā sirsnīgi lūdzu jūs atbalstīt manus priekšlikumus. Ļoti nopietni lūdzu uzrakstīt un ar manu starpniecību nosūtīt vēstuli šai aizvainotajai un nelaimīgajai lēdijai, kuru es šodien aizstāvu, un viesmīlīgi piedāvāt viņai savu māju (un sirdi), kā ari manu māju (un sirdi).

Viņš pamāja man ar savu šausmīgo ķepu un uzsita pa savām baciļainajām krūtīm; viņš atgādināja parlamenta locekli, kas apakšnamā cenšas mani pārliecināt ar savu daiļrunību. Bija pēdējais laiks darīt kaut ko ārkārtēju.

Bija pēdējais laiks aicināt šurp Lūisu un, lai nodrošinātos pret nepatīkamām sekām, izkvēpināt istabu.

Šai kritiskajā brīdī man ienāca prātā doma — ģeniāla doma — nošaut divus zaķus ar vienu šāvienu. Es nolēmu izpildīt šī pretīgā ārzemnieka lūgumu un tūdaļ uzrakstīt vēstuli, lai tādējādi atbrīvotos no grāfa nogurdinošās daiļrunības un lēdijas Glaidas nepatikšanām, kas man bija galīgi apnikušas. Man nebija jābaidās, ka ielūgums tiks pieņemts, jo Lora taču nekādā ziņā nebūs ar mieru aizbraukt no Blekvoterparkas, kamēr Mariona tur gulēs slimības gultā. Nav saprotams, kā grāfs ar savu bezkaunīgi aso prātu nebija iedomājies šo apburoši izdevīgo šķērsli, bet viņš to tiešām nebija saskatījis. Bailes no tā, ka viņš vēl varētu to atskārst, ja vien došu viņam iespēju ilgāk prātot, ārkārtīgi uzbudināja mani, un es ar joni uz- slējos sēdus, sagrābu, burtiski, sagrābu rakstāmpiederumus, kas atradās turpat man līdzās, un uzrakstīju vēstuli tik ātri, it kā es būtu vienkāršs kantora ierēdnis. «Mīļā Lora, brauciet, lūdzu, pie manis, kad vien Jūs vēlaties. Ceļā varat atpūsties, pārnakšņojot Londonā savas tēvamāsas mājās. Mani ļoti apbēdinājusi ziņa par dārgās Marionas slimību. Jūsu mīlošais tēvocis.» Turēdams vēstuli ar šīm nedaudzajām rindām rokas tvēriena atstatumā, es to pasniedzu grāfam un pēc tam, atslīdzis atpakaļ savā krēslā, sacīju:

— Atvainojiet, esmu šausmīgi noguris, neko vairāk darīt es nespēju. Ja vēlaties atpūsties un pabrokastot, tad noejiet lejā. Nododiet visiem manus sveicienus un cieņas apliecinājumus, un tā joprojām. Ardievu!

Viņš atkal sāka runāt — šis cilvēks bija absolūti nenogurdināms. Es aizvēru acis un centos klausīties pēc iespējas mazāk. Par spīti visiem pūliņiem, es tomēr biju spiests dzirdēt lielāko daļu viņa runas. Manas māsas nenogurdināmais vīrs izteica komplimentus sev un man, cildinādams mūsu sarunas rezultātus; viņš sapļāpāja vēl visādas muļķības par mūsu savstarpējām simpātijām; viņš apraudāja manu vārgo veselību; viņš piedāvājās izrakstīt man recepti; viņš centās ieskaidrot man, cik svarīgi ir neaizmirst to, ko viņš sacījis par pareizu apgaismojumu manā istabā; viņš pieņēma manu laipno uzaicinājumu atpūsties un pabrokastot; viņš teica, ka varu sagaidīt lēdiju Glaidu pēc divām vai trim dienām; viņš lūdza mani dot viņam iespēju domāt par mūsu nākamo

tikšanos, lai tādējādi remdētu mūsu pašreizējās šķiršanās sāpes; viņš sarunāja vēl visādas blēņas, kurām toreiz, par laimi, es nepievērsu nekādu uzmanību un kuras neatceros ari tagad. Es dzirdēju, kā pamazām attālinās un pieklust viņa daiļskanīgā balss, taču, neraugoties uz to, ka grāfs bija milzīga auguma, es tā arī nesaklausīju viņa sojus. Viņam bija kāda ļoti negatīva īpašība — viņš pārvietojās pilnīgi bez trokšņa. Es nedzirdēju ne to, ka viņš atvēra durvis, ne arī to, ka viņš tās aizvēra. Pēc īsa klusuma brīža uzdrošinājos atvērt acis — viņš bija aizgājis.

Es pazvanīju Lūisam un devos uz savu vannas istabu. Vissvarīgākais, ko tagad acīmredzot varēja darīt, bija nomazgāties siltā ūdenī, kuram pieliets aromātisks eliksīrs, un pamatīgi izkvēpināt manu kabinetu; šie pasākumi ari, protams, tika veikti. Ar prieku varu atzīt, ka biju rīkojies pareizi. Pēc tam es, kā parasti, kārtīgi nosnau- dos. Pamodos spirgts un možs.

Vispirms apjautājos par grāfu. Vai mēs tiešām bijām tikuši no viņa vaļā? Jā, viņš bija aizbraucis ar pēcpusdienas vilcienu. Vai viņš bija brokastojis? Un, ja bija, tad interesanti zināt, ko tieši ēdis? Tikai augļu torti un krēmu. Tas gan bija cilvēks! Tam gan bija iekšas!

Vai man vēl kaut kas jāpaskaidro? Domāju, ka ne. Liekas, ka stāstam, kuru man lika uzrakstīt, esmu pielicis punktu. Esmu laimīgs, ka satriecošie notikumi, kas risinājās vēlāk, nav norisinājušies manā klātbūtnē. Es ļoti vēlētos, kaut neviens nebūtu tik cietsirdīgs un neuzveltu daļēju atbildību par šiem notikumiem man. Es darīju visu, kas bija manos spēkos. Mani nevar vainot nelaimē, kuru nebija iespējams paredzēt. Tā ir pilnīgi satricinājusi manu veselību; esmu cietis tās dēļ vairāk nekā jebkurš cits. Mans sulainis Lūiss (kas nav visai gudrs, taču ļoti pieķēries man) domā, ka es nekad vairs īsti neatlabšu. Viņš var apliecināt, ka es patlaban diktēju viņam, turēdams pie acim mutautiņu. Lai es nekļūtu netaisns pats pret sevi, gribētos vēlreiz piebilst, ka tā nebija mana vaina un ka esmu pavisam savārdzis un dziļi nelaimīgs. Vai man vēl kas būtu jāsaka?

STĀSTU TURPINA BLEKVOTERPARKAS SAIMNIECĪBAS VADĪTĀJA ELIZA MIČELSONE

I

ani lūdza vaļsirdīgi izklāstīt visu, ko es zinu par mis Helkūmas slimības gaitu, kā arī par apstākļiem, kas pamudināja lēdiju Glaidu atstāt Blekvoterparku un doties uz Londonu.

Mani to lūdza tāpēc, ka mana liecība ir vajadzīga, lai noskaidrotu patiesību. Kā anglikāņu baznīcas garīdznieka atraitne (kas diemžēl spiesta strādāt algotu darbu) esmu radusi vērtēt patiesību augstāk par visu. Vienīgi tādēļ neesmu noraidījusi šo lūgumu, kuru, nevēlēdamās saistīt sevi ar citu cilvēku ģimenes likstām, citādi gan būtu vilcinājusies izpildīt.

Tajā laikā es nemēdzu neko pierakstīt, tāpēc nevaru precīzi nosaukt ne dienu, ne datumu, tomēr ceru, ka nebūšu kļūdījusies, ja pateikšu, ka mis Helkūmas nopietnā slimība sākās jūlija pirmajā nedēļā. Brokastis Blekvoterparkā parasti ēda vēlu — dažkārt pat desmitos, bet nekad agrāk par pusdesmitiem. Tajā rītā, kuru es patlaban pieminu, mis Helkūma (viņa vienmēr pirmā nonāca lejā) pie galda neparādījās. Kad pārējie ģimenes locekļi bija gaidījuši kādu stundas ceturksni, vecāko istabeni aizsūtīja viņai pakaļ, un tā izskrēja no mis Helkūmas istabas gauži izbiedēta. Es satiku šo kalponi uz kāpnēm un tūlīt devos pie mis Helkūmas, lai uzzinātu, kas noticis. Nabaga lēdija nebija spējīga man kaut ko paskaidrot. Viņa staigāja pa savu istabu ar rakstāmspalvu rokās gluži kā apmāta, un likās, ka viņai ir drudzis.

Lēdija Glaida (es vairs nekalpoju seram Persivalam, tāpēc tā nav nekāda nepieklājība, ja savu bijušo kundzi saukšu vārdā un nevis par milēdiju) bija pirmā, kas, izskrējusi no savas guļamistabas, iegāja pie mis Helkūmas. Viņa bija tik uztraukta un izmisusi, ka nespēja neko palīdzēt. Toties grāfs Fosko un viņa kundze, kuri ari tūlīt pēc tam uzkāpa augšā, abi bija ļoti atsaucīgi un palīdzēja, kā vien varēdami. Viņas labdzimtība grāfiene palīdzēja man noguldīt mis Helkūmu gultā. Viņa gaišība grāfs uzturējās viesistabā un, aizsūtījis mani pēc manas mājas aptieciņas, lai nezaudētu veltīgi laiku, pirms ierodas ārsts, sagatavoja mikstūru un aukstu kompresi, ko uzlikt mis Helkūmai uz pieres. Mēs uzlikām kompresi, bet nevarējām piespiest viņu iedzert zāles. Sers Persivals nolēma sūtīt pēc ārsta. Viņš pavēlēja zirgu puisim jāšus doties pie tuvākā ārsta — mistera Dousona, kas dzīvoja Ouklodžā.

Misters Dousons ieradās pēc nepilnas stundas. Viņš bija cienījams, visā apkārtnē ļoti pazīstams ārsts, jau krietni gados, un mēs Joti uztraucāmies, kad viņš pateica, ka slimība ir nopietna. Viņa gaišība grāfs Joti pieklājīgi uzsāka sarunu ar misteru Dousonu un vaļsirdīgi izteica savas domas par mis Helkūmas slimību. Misters Dousons ne visai laipni pajautāja, vai viņa gaišības padoms ir ārsta padoms, un, uzzinājis, ka ar viņu runā cilvēks, kas nav profesionāls mediķis, bet ir tikai amatieris, iebilda, ka viņš nav radis konsultēties ar ārstiem amatieriem. Grāfs īstā kristieša lēnprātībā pasmaidīja un izgāja no istabas. Pirms aiziešanas viņš man pateica, ka būs atrodams, ja šajā dienā kādam būs vajadzīgs, lapenē pie ezera. Kāpēc viņš devās uz turieni, man nav zināms. Taču viņš tā bija nolēmis un uzturējās tur visu dienu līdz pat septiņiem vakarā, kad pie mums ēda pusdienas. Varbūt viņš ar savu piemēru gribēja parādīt, ka mājā jāievēro pilnīgs miers un klusums. Šāda rīcība pilnīgi atbilda viņa raksturam. Grāfs bija ārkārtīgi delikāts augstmanis.

Mis Helkūma aizvadīja ļoti grūtu nakti; drudzis te pastiprinājās, te atkal pārgāja, un pret rītu viņai kjuva nevis labāk, bet gan sliktāk. Visā apkārtnē nevarēja atrast nevienu piemērotu slimnieku kopēju, tāpēc mēs abas ar milēdiju grāfieni uzņēmāmies šo pienākumu un pēc kārtas dežurējām pie vājinieces gultas. Lēdija Glaida nerīkojās visai prātīgi, katrā ziņā gribēdama mums palīdzēt. Viņa bija pārāk nervoza un trausla, lai slimnieces tuvumā spētu izturēties mierīgi. Viņa vienīgi darīja sev pāri, jo palīdzēt nevienam tik un tā neko nevarēja. Es neesmu pazinusi nevienu lēdiju, kas būtu maigāka un sirsnīgāka nekā lēdija Glaida, taču viņa raudāja un bija tik izbijusies, ka no viņas klātbūtnes šajā istabā, kur atradās slimniece, nebija nekāda labuma.

Sers Persivals un grāfs no rīta ienāca pie mums apjautāties par mis Helkūmas veselības stāvokli.

Sers Persivals (acīmredzot noraizējies par savas sievas bēdām un mis Helkūmas slimību) izskatījās Joti satraukts un apjucis. Grāfs, gluži otrādi, izturējās ļoti nosvērti un, kā bija redzams, labi izprata stāvokli. Vienā rokā viņam bija salmu cepure, bet otrā — grāmata, un viņš, man klātesot, ieminējās seram Persivalam, ka dosies atkal uz ezermalu, lai iedziļinātos zinātņu noslēpumos.

— Mājā jāsaglabā miers, — viņš sacīja. — Tagad, mans draugs, kamēr mis Helkūma ir slima, iekšā nedrīkst smēķēt. Ejiet jūs savu ceļu, un es iešu savu. Kad es lasu nopietnas grāmatas, man gribas būt vienam. Ar labu ritu, misis Mičelsone.

Sers Persivals nebija tik pieklājīgs, — vai arī drīzāk, ja man jāsaka patiesība, nebija tik nosvērts, — lai atvadītos no manis tikpat delikāti. Vienīgais cilvēks, kas arvien izturējās pret mani kā pret grūtos apstākļos nokļuvušu dāmu, šajā mājā neapšaubāmi bija grāfs. Viņam piemita īsta aristokrāta manieres, viņš bija uzmanīgs pret visiem. Pat jaunā sieviete (viņas vārds bija Fanija), kas kalpoja lēdijai Glaidai par istabeni, neatradās ārpus viņa uzmanības loka. Kad sers Persivals meiteni atlaida, mi- lords grāfs (kas šajā dienā parādīja man savus mīļos, mazos putnēnus) Joti norūpējies apvaicājās, uz kurieni viņa dosies pēc tam, kad aizies no Blekvoterparkas, un tā tālāk. Šādos sīkumos, šādos delikātos līdzjūtības apliecinājumos vienmēr izpaužas īstu aristokrātu pārākums. Es nedomāju atvainoties par to, ka stāstu jums šos sīkumus; es uz tiem atsaucos tāpēc, lai ikvienam būtu skaidrs, kāds patiesībā ir milords grāfs, par kura raksturu noteiktās aprindās, cik man zināms, nav visai augstās domās. Šim aristokrātam, kas ar cieņu izturas pret nelaimē nokļuvušu dāmu un parāda tēvišķīgu interesi par vienkāršu kalponīti, piemīt tik augsti principi un viņš ir apveltīts ar tik cildenām jūtām, ka būtu aplam to visu nenovērtēt pareizi. Es neizsaku savas domas, es minu tikai faktus. Cenšos dzīvē vadīties pēc atziņas: «Netiesā citus, ja negribi, lai tiesā tevi.» Viens no mana mīļotā vīra jaukākajiem sprediķiem ir uzrakstīts tieši par šo tēmu. Es to bieži pārlasu — pirmajās dienās pēc tam, kad biju kļuvusi atraitne, par saziedotiem līdzekļiem nodrukāja brošūru, kuras viens eksemplārs pieder man—, un katru reizi es šajā grāmatiņā smeļos jaunas atziņas un tā sniedz man lielu garīgu atspirdzinājumu.

Mis Helkūma neatlaba, nākamajā naktī viņai kļuva pat vēl sliktāk. Misters Dousons bieži apmeklēja slimnieci. Mēs abas ar grāfieni joprojām pēc kārtas veicām visus praktiskos slimnieku kopēju pienākumus; lēdija Glaida neatlaidīgi pastāvēja uz to, lai viņai atļauj palikt nomodā kopā ar mums, kaut gan mēs viņu ļoti lūdzām doties pie miera.

—      Mana vieta ir līdzās Marionai, — tāda bija viņas atbilde uz mūsu lūgumiem. — Vienalga, vai es justos slima vai vesela — neviens nepiespiedīs mani izlaist viņu no acīm.

Dienas vidū es nogāju lejā aprūpēt savu kārtējo mājas soli. Apmēram pēc stundas, kad steidzos atpakaļ uz slimnieces istabu, vestibilā satiku grāfu (viņš jau trešo reizi agri no rīta bija devies ārā no mājas), kas, pēc visām pazīmēm spriežot, bija ļoti labā garastāvoklī. Šinī brīdī uz bibliotēkas sliekšņa parādījās sers Persivals un ar lielu ziņkāri jautāja savam augstdzimušajam draugam:

—      Vai jūs viņu atradāt?

Viņa gaišības seja atplauka rāmā smaidā, savilkdamās sīkās krunciņās, taču viņš nebilda ne vārda. Tajā pašā laikā sers Persivals pagrieza galvu un, pamanījis mani tuvojamies kāpnēm, pavērās manī ārkārtīgi nelaipni un nikni.

—       Ienāciet iekšā un izstāstiet man visu, — viņš sacīja grāfam. — Kad mājā ir sievietes, nevienu brīdi nevar būt drošs, ka kāda no viņām neies augšā vai lejā pa kāpnēm.

—      Mīļo Persival, — viņa gaišība laipni iebilda, — misis Mičelsonei ir savi pienākumi. Lūdzu, izsakiet tikpat atklāti kā es savu atzinību par to, cik lieliski viņa tos veic! Kā klājas mūsu vājiniecei, misis Mičelsone?

—      Diemžēl man jāsaka, milord, ka stāvoklis nav uzlabojies.

—      Skumji, patiešām skumji, — grāfs sacīja. — .Tūs izskatāties nogurusi, misis Mičelsone. Ir pats pēdējais laiks, lai kāds palīdzētu jums un manai sievai kopt slimnieci. Ceru, ka varēšu jums šajā ziņā sagādāt atvieglojumu. Ir radušies apstākļi, kas spiež grāfieni Fosko rīt vai parīt braukt uz Londonu. Viņa dosies ceļā no rīta un atgriezīsies vēlu vakarā; lai jūs atslogotu, viņa atvedīs sev līdzi slimnieku kopēju, kas patlaban ir brīva un kurai ir lieliska uzvedība un izcilas darba spējas. Mana sieva pazīst šo sievieti un apgalvo, ka viņai varot uzticēties. Pirms viņas ierašanās, lūdzu, nesakiet neko par viņu ārstam, jo viņš ar baltu aci skatīsies uz jebkuru slimnieku kopēju, kuru esmu sagādājis es. Kad viņa būs ieradusies šai mājā, tad visiem kļūs redzams, ka par viņu var teikt tikai labu, un misteram Dousonam nāksies atzīt, ka nav nekāda iemesla nepieņemt šo sievieti par slimnieku kopēju. Lēdija Glaida sacīs to pašu. Lūdzu, nododiet lēdijai Glaidai manus sveicienus un visdziļākos c ieņas apliecinājumus.

Es izteicu grāfam atzinību par viņa laipnību un uzmanību. Sers Persivals aprāva mani, uzaicinādams savu dižciltīgo draugu (diemžēl man jāsaka, ka viņš to darīja ar visai necienīgiem vārdiem) ienākt pie viņa bibliotēkā, jo viņam neesot vairs nekādas vēlēšanās ilgāk gaidīt.

Es devos augšā. Mēs visi esam nožēlojami un grēcīgi radījumi, un, lai cik nesatricināmi būtu sievietes principi, viņa nespēj vienmēr būt tik prātīga un neļauties tukšiem ziņkārības vilinājumiem. Man kauns to atzīt, taču arī šajā gadījumā tukša ziņkāre guva virsroku pār maniem principiem, un es veltīju nepiedienīgu interesi jautājumam, kuru sers Persivals, stāvēdams bibliotēkas durvis, bija uzdevis savam dižciltīgajam draugam. Kas gan grāfam īsti bija jāatrod, kad viņš rītos tik neatlaidīgi klaiņoja pa Blekvoterparku? Kā varēja noskārst pēc sera Persivala jautājuma, tai vajadzēja būt sievietei. Man nenāca ne prātā turēt grāfu aizdomās, ka viņš būtu iejaukts kādā necienīgā pasākumā — es pārāk labi zināju, ka viņš ir ļoti tikumīgs. Vienīgais jautājums, uz kuru es gribēju saņemt atbildi, bija tāds: vai grāfs ir viņu atradis?

Tagad es turpinu stāstījumu. Nakts pagāja kā parasti, un nekas neliecināja, ka mis Helkūmas veselības stāvoklī būtu novērojama kāda pārmaiņa uz labo pusi. Nākamajā dienā viņai tomēr kļuva mazliet labāk. Bet aiznākamajā dienā viņas labdzimtība grāfiene, nevienam neieminēdamās, cik man zināms, par sava brauciena mērķi, ar rīta vilcienu devās uz Londonu; viņas vīrs, kā vienmēr uzmanīgs pret savu sievu, pavadīja viņu uz staciju.

Tagad es kopu mis Helkūmu viena pati, turklāt man vajadzēja aprūpēt arī lēdiju Glaidu, jo viņa nelokāmā apņēmībā neatgāja ne soli no māsas gultas.

Vienīgais nozīmīgākais notikums tajā dienā bija atkal jauna ķilda starp ārstu un grāfu.

Atgriezies no stacijas, viņa gaišība grāfs iegāja mis Helkūmas buduārā, lai apjautātos par viņas veselību. Es izgāju no guļamistabas aprunāties ar grāfu, misters Dousons un lēdija Glaida pa to laiku palika pie slimnieces vieni. Grāfs sīki izjautāja mani par ārstēšanu un slimības simptomiem. Es viņam paskaidroju, ka tiek pielietota ārstēšana, kuru apzīmē ar vārdu «fizioloģiskā», un

simptomi, kas parādās starp drudža uzliesmojumiem, ne- apšaubami liecina, ka slimniecei izsīkst spēki un viņa ar katru dienu vairāk novājē. Tieši tajā brīdī, kad es stāstīju par šīm slimības pazīmēm, misters Dousons iznāca no guļamistaba ■>.

—      Labrīt, ser, — viņa gaišība grāfs uzrunāja ārstu, kā vienmēr saglabādams savas ārkārtīgi smalkās manieres un aristokrātisko rakstura nelokāmību, kurai neviens nekad nespēja pretoties. — Baidos, ka jūs šodien neesat konstatējis nekādu uzlabošanos.

—     Gluži otrādi. Es konstatēju, ka slimniece jūtas ievērojami labāk, — misters Dousons atbildēja.

—     Vai jūs joprojām ārstējat šo drudzi ar tādu pašu metodi kā sākumā? — grāfs turpināja jautāt.

—     Es joprojām esmu uzticīgs tai ārstēšanas metodei, kuras lietderību pierādījusi mana ārsta prakse, — misters Dousons sacīja.

—     Atļaujiet man uzdot jums jautājumu, kas attiecas uz tādu ārkārtīgi svarīgu tematu kā ārsta prakse, — grāfs iebilda. — Es vairs neuzdrošinos jums piedāvāt padomu — es tikai uzdrošinos kaut ko pavaicāt. Jūs, ser, dzīvojat zināmā attālumā no tādiem gigantiskiem zinātniskās darbības centriem, kādi ir Londona un Parīze. Vai esat dzirdējis, ka drudža postošās sekas gudri un sekmīgi ārstē, spēcinot novārgušos pacientus ar brendiju, vīnu, ožamo spirtu un hinīnu? Vai ziņa par dižāko medicīnas speciālistu jauno ķecerību kādreiz ir sasniegusi jūsu ausis?

—      Ja man šādu jautājumu uzdotu profesionāls ārsts, es atbildētu viņam ar vislielāko prieku, — misters Dousons sacīja, atvērdams durvis, lai dotos projām. — Jūs neesat profesionāls ārsts, un jums es atsakos atbildēt.

Saņēmis tik nepiedodami asā un rupjā veidā pļauku pa vienu ausi, grāfs kā īsts kristietis pagrieza otru un pavisam maigā balsī sacīja:

—      Ar labu rītu, mister Douson.

Ja manam mirušajam mīļajam vīram būtu bijusi izdevība pazīt viņa gaišību grāfu, cik augstu gan viņi tad viens otru vērtētu!

Viņas labdzimtība grāfiene atgriezās ar pēdējo vakara vilcienu un atveda sev līdzi slimnieku kopēju no Londonas. Mani informēja, ka šīs sievietes uzvārds esot

Rūbella. Viņas izskats un kļūdainā angļu valoda liecināja, ka viņa ir ārzemniece.

Es vienmēr esmu izturējusies pret ārzemniekiem ar cilvēcisku iecietību. Viņiem nav mūsu priekšrocību un nepieder mūsu labumi; vai rakums no viņiem ir audzināti aklā padevībā katolicisma maldiem. Pats galvenais likums un bauslis manā, tāpat kā mana dārgā vīra dzīvē (skatieties XXIX sprediķi mirušā humanitāro zinātņu maģistra reverenda Semjuela Mičelsona sakārtotajā krājumā) vienmēr ir bijis šāds: «Nedari citiem to, ko tu negribētu, lai citi dara tev.» Ievērojot visu iepriekš minēto, es negribētu teikt, ka misis Rūbella būtu satriekusi mani tāpēc,

ka bija vāja, stiegraina, apmēram piecdesmit gadus veca sieviete ar blēdīgu izskatu, tumši brūnu sejas krāsu kā kreolietēm un gaiši pelēkām, vērīgām acīm. To pašu iemeslu dēļ, uz kuriem esmu jau atsaukusies, es negribētu pieminēt arī, ka viņas melnais zīda tērps bija šūts no nevajadzīgi dārgas drānas un izraibināts ar šīs sievietes vecumam un stāvoklim galīgi nepiemērotiem kruzuļiem. Man ļoti nepatiktu, ja tāpat lunātu par mani, tāpēc mans pienākums ir neteikt to arī par misis Rūbellu. Es tikai gribu vēl piebilst dažus vārdus par viņas manierēm, un te nu jāsaka: ja arī viņa varbūt nebija pārspīlēti noslēgta, tad tomēr ārkārtīgi klusa un atturīga; viņa bieži vien šaudīja acis un runāja ļoti maz, kam par iemeslu varēja būt tiklab viņas kautrīgums, kā arī tas, ka viņa īsti neapzinājās, kāds ir viņas stāvoklis Blekvoterparkā; turklāt viņa atteicās no vakariņām (šajā gadījumā viņas izturēšanās varbūt bija ļoti dīvaina, taču nekādā ziņā ne aizdomīga), kaut gan es laipni uzaicināju viņu iebaudīt maltīti manā istabā.

Pēc grāfa īpaša ierosinājuma (tas bija tik raksturīgi, ka viņa gaišība savas labsirdības dēļ vienmēr visiem piedeva) bija norunāts, ka misis Rūbella sāks pildīt savus pienākumus tikai pēc tam, kad misters Dousons nākamajā rītā būs iepazinies ar viņu un atzinis, ka viņa ir piemērota slimnieku kopējas darbam. Tajā naktī es paliku nomodā pie slimnieces gultas. Lēdija Glaida likās Joti neapmierināta, ka jaunajai kopējai tiks uzticēta mis Helkūmas aprūpēšana. Mani Joti pārsteidza tas, ka tik izglītota un smalka lēdija var būt tik neiecietīga pret ārzemnieci. Es uzdrošinājos pateikt savas domas:

— Milēdija, mums visiem derētu atcerēties, ka nevajag pārsteigties spriedumos par mums pakļautajiem zemākas kārtas ļaudīm — it īpaši, ja tie ir svešzemnieki.

Likās, ka lēdija Glaida nepievērš šiem vārdiem nekādu uzmanību. Viņa tikai nopūtās un noskūpstīja roku, kuru mis Helkūma bija nolikusi uz segas. Es domāju, nebija visai saprātīgi tā izturēties pret slimnieci, kuru nekādā ziņā nedrīkstēja uztraukt. Es tomēr uzdrošinos apgalvot, ka nabaga lēdija Glaida diemžēl neko, absolūti neko nezināja par slimnieku kopšanu.

Nākamajā rītā misis Rūbellu lūdza ieiet priekšistabā, lai ārsts, dodamies cauri uz guļamistabu, varētu novērtēt jauno slimnieku kopēju un pieņemt attiecīgu lēmumu.

Es atstāju lēdiju Glaidu vienu kopā ar mis Helkūmu, kas tajā brīdī snauduļoja, un pievienojos misis Rūbellai, lai viņa nejustos vientuja un nenervozētu šajā mājā, kurā viņas stāvoklis vēl bija visai nenoteikts. Taču misis Rūbella, šķiet, uz visu to raudzījās pavisam citādi. Viņa likās gluži apmierināta, it kā jau iepriekš paredzētu, ka misters Dousons novērtēs viņu atzinīgi; viņa sēdēja, mierīgi raudzīdamās ārā pa logu, un acīmredzot priecājās par jauko lauku ainavu. Dažam labam varētu ienākt prātā, ka šāda uzvedība liecina par nekaunīgu pašpārliecinātību. Man pret viņu, es uzdrošinos apgalvot, nebija nekādu aizspriedumu, tāpēc domāju, ka šī izturēšanās parāda vienīgi, cik ārkārtīgi stiprs ir viņas gribas spēks.

Ārsts neuzkāpa vis augšā pie mums, bet izteica vēlēšanos, lai es noeju lejā pie viņa. Man tas šķita visai dīvaini, bet misis Rūbella nemaz nelikās pārsteigta. Kad es devos prom, viņa joprojām sēdēja, mierīgi raudzīdamās pa logu un klusībā priecādamās par jauko lauku ainavu.

Misters Dousons viens pats gaidīja mani ēdamistabā.

—      Runa būs par jauno slimnieku kopēju, misis Mičelsone, — ārsts sacīja.

—      Jā, ser?

—       Esmu uzzinājis, ka viņu no Londonas uz šejieni atvedusi tā vecā, resnā ārzemnieka sieva, kurš pastāvīgi jaucas manās darīšanās. Misis Mičelsone, šis vecais, resnais ārzemnieks ir pūšļotājs.

Tā bija rupjība. Dabiski, ka tas izraisīja manī sašutumu.

—      Vai jūs apzināties, ser, — es teicu, — ka sakāt to par aristokrātu?

—       Nieki! Ir zināmi arī citi titulēti pūšļotāji. Tie visi ir grāfi, lai velns viņus parauj!

—       Ja grāfs nepiederētu pie tik senas un slavenas aristokrātu dzimtas, ser, — es nerunāju, protams, par angļu aristokrātiem — diezin vai sers Persivals būtu viņa draugs.

—       Negribu strīdēties ar jums, misis Mičelsone, uzskatiet viņu, par ko vien vēlaties, bet tagad atgriezīsimies pie jautājuma par slimnieku kopēju. Man ir iebildumi pret viņu.

—      Bet jūs taču viņu nemaz neesat redzējis, ser.

—       Jā, kaut arī nemaz neesmu viņu redzējis. Iespējams, ka viņa ir labākā slimnieku kopēja pasaulē, taču es neesmu viņu ieteicis. Es izteicu savus apsvērumus seram Persivalam, jo viņš ir šīs mājas saimnieks. Viņš mani neatbalsta. Viņš saka, ka kopēja, kas būtu sameklēta pēc mana ieteikuma, arī būtu svešiniece no Londonas un, ja jau viņa sievas krustmāte ir papūlējusies pati atvest no Londonas slimnieku kopēju, tad, pēc viņa domām, tomēr vajagot šo sievieti izmēģināt. Jāatzīst, ka viņam ir sava taisnība, tāpēc es nevaru būt tik nepieklājīgs un pateikt «nē». Taču esmu izvirzījis noteikumu, ka viņai būs nekavējoties jāatstāj šī māja, ja man radīsies iemesls žēloties par viņu. Man kā ārstējošajam ārstam ir tiesības izvirzīt tamlīdzīgu noteikumu, un sers Persivals bija ar mani vienis prātis. Tātad, misis Mičelsone, es zinu, ka varu uz jums paļauties, un es gribētu, lai jūs turpmākajās dienās nenovērstu ne acu no kopējas un raudzītos, lai viņa nedotu mis Helkūmai nekādas citas zāles kā vienīgi manējās. Jūsu dižciltīgajam ārzemniekam pirksti deg aiz vēlēšanās izmēģināt pie manas pacientes savus brīnumlīdzekļus (ieskaitot mesmerismu*), un kopēja, kuru uz šejieni atvedusi viņa sieva, iespējams, gatavojas viņam palīdzēt. Vai sapratāt?

Nu, labi, tad mēs varam iet augšā. Vai kopēja arī tur ir? Es gribētu pateikt viņai dažus vārdus, pirms viņa iet pie slimnieces.

Mēs sastapām misis Rūbellu joprojām sēžot pie loga. Kad stādīju viņu priekšā misteram Dousonam, likās, ka viņu nemaz nemulsina nedz ārsta pētošais skatiens, nedz ārsta jautājumi, kas atgādināja nopratināšanu. Misis Rūbella atbildēja viņam savā lauzītajā angļu valodā, un, kaut arī viņš ļoti centās iedzīt viņu strupceļā, nebija neviena jautājuma, kuru kopēja nezinātu, it sevišķi attiecībā uz viņas pienākumiem. Tas neapšaubāmi liecināja, kā jau minēju iepriekš, par stipru gribas spēku, nevis par nekaunīgu pašpārliecinātību.

Mēs visi trīs iegājām guļamistabā.

Misis % Rūbella ļoti vērīgi palūkojās uz slimnieci, dziļi paklanīj'ās lēdijai Glaidai, nolika pāris priekšmetus, kas atradās istabā, savās vietās un klusi apsēdās stūrī, gaidīdama, kad viņa būs kādam vajadzīga. Lēdija Glaida izskatījās nepatīkami pārsteigta un sapīkusi par jaunās kopējas ierašanos. Baidīdamies uzmodināt joprojām snaudošo mis Helkūmu, neviens neteica ne vārda, izņemot ārstu, kas pusbalsī apvaicājās, kā slimniece aizvadījusi iepriekšējo nakti Es klusām atbildēju: «Kā parasti,» —• un ārsts tūlīt izgāja ārā no istabas. Lēdija Glaida sekoja viņam, droši vien tāpēc, lai aprunātos par misis Rūbellu. Kas attiecas uz mani, tad es tūlīt sapratu, ka šai klusajai ārzemniecei atļaus strādāt par slimnieku kopēju. Misis Rūbella bija ļoti apķērīga un, bez šaubām, prata šo darbu. Atklāti sakot, diezin vai es būtu veikusi slimnieka kopējas pienākumus labāk par viņu.

Atcerēdamās mistera Dousona brīdinājumu, es turpmākās trīs četras dienas cītīgi sekoju gandrīz katram misis Rūbellas solim Vairākkārt klusi un negaidīti iegāju guļamistabā, taču nekad nemanīju, ka viņa darītu kaut

' Mesmerisms — metode ārstēšanai ar hipnozi, kuru lietojis vācu ārsts Mesmers (1734—1815), kļūdainās «dzīvnieku magnētisma» teorijas autors.

ko aizdomīgu. Ari lēdija Glaida, kas novēroja viņu tikpat uzmanīgi, neko neatklāja. Ne reizi nemanīju, ka būtu apmainīta kāda zāļu pudele, tāpat ne reizi neredzēju, ka misis Rūbella bilstu kādu vārdu grāfam vai arī grāfs viņai. Misis Rūbella kopa mis Helkūmu nevainojami rūpīgi un prasmīgi. Nabaga lēdija lāgiem pilnīgi zaudēja spēkus un iegrima tādā kā pusnemaņā, bet brīžiem, kad uzliesmoja drudzis, viņu dažkārt vairāk, dažkārt mazāk mocīja murgi. Misis Rūbella nekad netraucēja slimnieci, kad viņa gulēja, un nekad neizbiedēja, pēkšņi parādoties pie viņas gultas, jo mis Helkūma taču nepazina jauno kopēju. Gods, kam gods pienākas (vienalga, vai tas būtu ārzemnieks vai anglis), tāpēc šoreiz, ja gribu būt objektīva, man jāslavē misis Rūbella. Viņa bija ārkārtīgi noslēgta un neprasīja nekādus padomus citiem, kas kaut ko saprata no slimnieku aprūpēšanas, taču, neraugoties uz šiem trūkumiem, bija ļoti laba kopēja; tātad lēdijai Glaidai un misteram Dousonam nebija ne mazākā iemesla žēloties par viņu.

Nākamais svarīgais notikums mūsu mājā bija grāfa īslaicīga prombūtne — kaut kādu darīšanu dēļ viņš devās uz Londonu. Viņš aizbrauca no rīta, un (ja atmiņa mani neviļ) tieši tad bija pagājušas trīs dienas kopš misis Rūbellas ierašanās; šķiroties viņš manā klātbūtnē ļoti nopietni apspriedās ar lēdiju Glaidu par mis Helkūmas slimību.

—      Ja vēlaties, — viņš sacīja, — jūs varat uzticēties misteram Dousonam vēl dažas dienas. Bet, ja šajā laikā nav nomanāma nekāda pārmaiņa uz labo pusi, tad atsauciet no Londonas konsultantu, ar kuru šim tiepšam būs jārēķinās, vienalga, vai viņš to grib vai negrib. Misters Dousons droši vien apvainosies, bet mis Helkūma taču jāglābj. Es to saku nopietni un, goda vārds, no visas sirds.

Viņa gaišība runāja ārkārtīgi iejūtīgi un mierīgi. Bet lēdijas Glaidas nervi bija tā iedragāti, ka grāfa padoms viņu galīgi izbiedēja. Viņa drebēja pie visām miesām un ļāva grāfam aiziet, nepateikuši ne vārda. Kad grāfs bija projām, viņa pagriezās pret mani un sacīja:

—      Ak vai, misis Mičelsone, cik ļoti es baiļojos par savu māsu, un man nav neviena drauga, kam paprasīt padomu! Kā jūs domājat, — vai misters Dousons kļūdās?

Vēl šorīt viņš man teica, ka neesot pamata nekādām bažām un neesot vajadzības sūtīt pēc cita ārsta.

—    Lai kā es respektētu misteru Dousonu, jūsu vietā, jūsu labdzimtība, — es atbildēju, — tomēr atcerētos grāfa padomu.

Lēdija Glaida pēkšņi novērsās no manis, un šajā viņas kustībā izpaudās tāda bezcerība, ka es to nekādi nespēju izskaidrot.

—    Viņa padomu! — lēdija Glaida tik tikko sadzirdami sacīja. — Lai dievs stāv mums klāt! Viņa padomu!

Mēs neredzējām grāfu Blekvoterparkā, cik atceros, veselu nedēļu.

Sers Persivals, likās, ļoti pārdzīvoja viņa gaišības prombūtni un izskatījās, kā man šķita, stipri nomākts sakarā ar slimību un bēdām, kas piemeklējušas viņa māju. Reizēm viņš bija tik satraukts, ka es nevaru atturēties, to nepieminējusi; viņš klīda pa visām istabām, un brīžiem viņu varēja redzēt klaiņojam apkārt pa parku. Viņš vienmēr ļoti norūpējies apvaicājās par mis Helkūmu un lēdiju Glaidu (par kuras vājo veselību grāfs acīmredzot bija patiešām nobažījies). Man šķiet, viņa sirds bija krietni atmaigusi. Ja šajā laikā viņa tuvumā būtu atradies kāds draugs no garīdznieku kārtas — šādu draugu viņš būtu atradis manā lieliskajā nelaiķa vīrā —, sera Persivala raksturs, visiem par prieku, krietni vien būtu izmainījies uz labo pusi. Tamlīdzīgos gadījumos ēs reti kad kļūdos; šo pieredzi esmu uzkrājusi savās laimīgajās laulības dzīves dienās, kad mani vēl vadīja vīra gudrais prāts.

Viņas labdzimtība grāfiene, kura tagad bija vienīgais cilvēks, kas ēdienreizēs sēdās ar seru pie kopēja galda, nepievērsa viņam, kā es ievēroju, nekādu uzmanību. Bet varbūt viņš nepievērsa uzmanību viņai. Svešs cilvēks gandrīz vai būtu nodomājis, ka tagad, kad abi atstāti divatā, viņi cenšas izvairīties viens no otra. Taču tā, protams, nevarēja būt. Un tomēr grāfiene ēda pusdienas brokastu laikā, bet vakaros parasti uzkāpa augšā pie mums, lai gan misis Rūbella bija uzņēmusies visus kopējas pienākumus un grāfienei te vairs nebija ko darīt. Sers Persivals pusdienoja viens, un Viljams (viens no sulaiņiem), man dzirdot, izteicās, ka viņa gaišība tagad ēdot divreiz mazāk un dzerot divreiz vairāk nekā agrāk.

Es šādiem nekaunīgiem sulaiņu izlēcieniem nepievēršu uzmanību. Es sulaini tūlīt norāju un lūdzu jūs ievērot, ka es viņu nosodu arī patlaban, rakstot šīs piezīmes.

Pēc tam, kā mums visiem šķita, mis Helkūma dažas dienas jutās mazliet labāk. Tas atjaunoja mūsu uzticību misteram Dousonam. Viņš likās Joti pārliecināts par savas diagnozes pareizību, un, kad lēdija Glaida aprunājās ar viņu par mis Helkūmas slimību, viņš apgalvoja, ka, tiklīdz viņam rastos kaut mazākās šaubas, viņš pats nekavējoties ieteiktu sūtīt pēc otra ārsta.

Vienīgi grāfieni šie vārdi nemaz nenomierināja. Viņa man sacīja, ka joprojām esot nobažījusies par mis Helkūmas veselību, neticot mistera Dousona ārstniecības metodēm un ar nepacietību gaidot atpakaļ savu vīru, lai dzirdētu viņa domas. Grāfs atgriezīšoties, kā viņš rakstot savās vēstulēs, pēc trim dienām. Viņa gaišības prombūtnes laikā grāfs un grāfiene regulāri rakstīja viens otram katru dienu. Šajā ziņā viņi, tāpat kā jebkurā citā gadījumā, bija īsts paraugs, kādiem jābūt precētiem cilvēkiem.

Trešās dienas vakarā es mis Helkūmas slimības gaitā pamanīju kādu pārmaiņu, kas mani loti satrauca. Arī misis Rūbella to ievēroja. Lēdijai Glaidai, kas tajā laikā aiz pilnīga spēku izsīkuma bija atlaidusies dzīvojamā istabā uz dīvāna un aizmigusi, mēs neko neteicām, jo neuzdrošinājāmies viņu modināt.

Misters Dousons ieradās savā kārtējā vakara vizītē vēlāk nekā parasti. Es redzēju, kā pārmainās viņa sejas izteiksme, tiklīdz viņš bija paskatījies uz savu pacienti. Kaut arī ārsts pūlējās to noslēpt no citu acīm, varēja nomanīt, cik viņš samulsis un satraukts. Vienu no sulaiņiem tūlīt aizsūtīja uz mistera Dousona dzīvokli pēc ārsta personīgās aptieciņas, slimnieces istabu dezinficēja, un pēc ārsta pieprasījuma viņam sagatavoja gultu.

—      Vai tad šis drudzis ir kļuvis infekciozs? — es viņam čukstus pavaicāju.

—      Jā, es baidos, ka tas ir noticis, — viņš atbildēja, — bet par to mēs varēsim pilnīgi pārliecināties tikai rīt no rīta.

Pēc mistera Dousona norādījuma, mēs lēdijai Glaidai neteicām, ka mis Helkūmai kļuvis sliktāk. Tā kā lēdijai bija ļoti vāja veselība, tad ārsts kategoriski aizliedza viņai tajā naktī ienākt pie mums mis Helkūmas guļamistabā.

Viņa mēģināja pretoties — sekoja ļoti nepatīkama vārdu pārmaiņa —, taču misters Dousons pastāvēja uz savām ārsta tiesībām un guva virsroku.

Nākamajā dienā pulksten vienpadsmitos no rīta vienu no sulaiņiem nosūtīja uz Londonu ar vēstuli kādam pilsētas ārstam; viņam tika piekodināts atvest šo ārstu, ja vien iespējams, ar nākamo vilcienu. Pusstundu pēc tam, kad sulainis bija aizbraucis, Blekvoterparkā atgriezās grāfs.

Grāfiene pati uz savu atbildību nekavējoties ieveda viņu guļamistabā apraudzīt slimnieci. Sajā viņas rīcībā es nesaskatīju neko nepiedienīgu. Viņa gaišība bija precēts vīrietis un pietiekami vecs, lai varētu būt mis Helkūmas tēvs, turklāt viņš vājinieci izmeklēja viņas tuvinieces — lēdijas Glaidas radinieces klātbūtnē. Misters Dousons tomēr protestēja pret viņa atrašanos šajā istabā, taču, atklāti sakot, bija pārāk satraukts, lai šoreiz nopietni pretotos.

Nabaga cietēja nevienu no klātesošajiem nepazina. Tā vien šķita, ka viņa savos draugos saskata ienaidniekus. Kad grāfs tuvojās slimnieces gultai, viņas acīs, kas pirms tam visu laiku bija šaudījušās apkārt pa istabu un tagad nekustīgi vērās viņa sejā, varēja saskatīt tādas šausmas, ka es nespēšu to aizmirst līdz sava mūža pēdējai stundai. Grāfs apsēdās viņai līdzās, pataustīja slimnieces pulsu un deniņus, ļoti uzmanīgi palūkojās uz viņu un pēc tam pagriezās pret ārstu tik sašutis un ar tādu nicinājumu, ka misters Dousons nespēja izteikt vairs ne vārda un, kļuvis gluži bāls aiz dusmām un satraukuma, uz brīdi sastinga bez valodas.

Tad viņa gaišība uzrunāja mani.

—      Kad sākās pasliktināšanās? — viņš prašņāja.

Es pateicu, cikos.

—      Vai lēdija Glaida šodien ir bijusi šajā istabā?

Es atbildēj u, ka nav bijusi, Ieprieksejā vakarā ārsts bija kategoriski aizliedzis viņai ienākt slimnieces istabā, un šo norādījumu viņš bija atkārtojis arī no rīta.

—     Vai jums un misis Rūbellai kāds teica, cik bīstama ir šī slimība? — grāfs uzdeva nākamo jautājumu.

Es atbildēju, ka mēs zinājām par slimības infekciozo raksturu. Grāfs pārtrauca mani, pirms es paspēju vēl kaut ko piebilst.

—      Tas ir tīfs, — viņš sacīja.

Kamēr turpinājās šie jautājumi un atbildes, misters Dousons paspēja atgūties un tagad vērsās pie grāfa tikpat skarbi kā arvien.

—      Tas nav tīfs. — viņš asi iebilda. — Es protestēju pret šo iejaukšanos, ser. Nevienam, izņemot mani, nav tiesības te uzdot jautājumus. Esmu izpildījis savu pienākumu, cik labi vien iespējams…

Grāfs ar rokas mājienu pārtrauca ārstu — viņš neteica ne vārda, vienīgi norādīja uz gultu. Misters Dousons acīmredzot saprata, ka ar šo mājienu tiek apšaubītas viņa spējas un zināšanas, un kjuva vēl niknāks.

—. Es jau sacīju, ka esmu izpildījis savu pienākumu, — viņš atkārtoja. — Esmu uzaicinājis no Londonas otru ārstu. Par slimības raksturu es konsultēšos vienīgi ar viņu. Vēlreiz pieprasu, lai jūs atstājat istabu.

—      Es ienācu šajā istabā, vissvētāko humānisma jūtu vadīts, — grāfs teica. — Un, ja ārsts kavēsies, es šo pašu jūtu vārdā ienākšu te vēlreiz. Es jūs atkārtoti brīdinu, ka drudzis ir kļuvis tifozs, un esmu pārliecināts, ka šis bēdīgais pavērsiens ir jūsu nepareizās ārstēšanas sekas. Ja nabaga nelaimīgā lēdija nomirs, es apliecināšu tiesā, ka viņas nāves cēlonis bija jūsu neprasme un ietiepība.

Pirms misters Dousons paguva atbildēt un pirms grāfs bija paspējis iziet ārā, atvērās dzīvojamās istabas durvis un uz sliekšņa parādījās lēdija Glaida.

—      Man ir jāieiet šajā istabā, un es to darīšu, — viņa sacīja neparasti apņēmīgi.

Grāfs nemēģināja lēdiju Glaidu atturēt, bet izgāja ārā pa durvīm, kas veda uz dzīvojamo istabu, un atbrīvoja viņai ceļu. Grāfs, kas vienmēr un visur zināja, kas jādara un kā jārīkojas, šoreiz, visiem par pārsteigumu, šķiet, bija aizmirsis, cik tīfs ir lipīgs un ka tūlīt jāparūpējas, lai lēdiju Glaidu pasargātu no saslimšanas.

Mani ļoti pārsteidza, ka misters Dousons šajā brīdī ir daudz attapīgāks. Viņš aizturēja lēdiju, pirms viņa bija paguvusi tuvoties slimnieces gultai.

—      Man ļoti žēl, un es esmu patiesi apbēdināts, — viņš sacīja, — bet šī slimība var būt lipīga. Kamēr neesmu to vēl īsti noskaidrojis, es jūs lūdzu neuzturēties šajā telpā.

Lēdija Glaida kādu brīdi pūlējās sakopot spēkus, tad pēkšņi nolaida rokas un sabruka. Lēdija bija paģībusi. Mēs abas ar grāfiena izņēmām viņu no ārsta rokām un

aiznesām uz viņas istabu. Grāfs sekoja mums un palika gaidām gaiteni, līdz es iznācu no lēdijas Glaidas istabas un pavēstīju, ka ar mūsu palīdzību lēdija atguvusi samaņu.

Es aizgāju pie ārsta un pateicu, ka lēdija Glaida vēlas nekavējoties runāt ar viņu. Misters Dousons centās tūlīt nomierināt viņas labdzimtību un apgalvoja viņai, ka ārstam no Londonas jāierodas pēc dažām stundām. Šīs stundas ritēja ļoti gausi. Sers Persivals un grāfs uzturējās apakšstāvā un laiku pa laikam sūtīja kādu augšā pie mums, lai uzzinātu, kā klājas lēdijai. Beidzot starp pulksten pieciem un sešiem ieradās otrs ārsts, un mums kā slogs novēlās no sirds.

Šis ārsts bija jaunāks par misteru Dousonu, turklāt ļoti nopietns un enerģisks. Nevaru pateikt, ko viņš domāja par iepriekšējo ārstēšanu, bet man likās ļoti dīvaini, ka jaunais ārsts daudz vairāk jautā man un misis Rūbellai nekā savam kolēģim un arī, izmeklējot slimnieci, ne visai uzmanīgi klausās, ko stāsta misters Dousons. To visu ņemot vērā, es sāku domāt, ka grāfs jau pašā sākumā spriedis par mis Helkūmas slimību pareizi; tas apstiprinājās, kad misters Dousons pēc nelielas vilcināšanās uzdeva kolēģim pašu galveno jautājumu, kura dēļ viņš bija ataicināts no Londonas.

—      Kādas ir jūsu domas par šo drudzi? — viņš vaicāja.

—      Tas ir tīfs, — Londonas ārsts atbildēja. — Tīfs, par to nav nekādu šaubu.

Klusā ārzemniece misis Rūbella sakrustoja savas smalkās, brūni iedegušās rokas uz krūtīm, palūkojās uz mani un daudznozīmīgi pasmaidīja. Ja pats grāfs šajā brīdī būtu atradies istabā un dzirdējis savas diagnozes apstiprinājumu, viņš droši vien nebūtu izskatījies vēl vairāk gandarīts.

Sniedzis mums dažus derīgus padomus attiecībā uz slimnieces kopšanu un apsolījies pēc piecām dienām atkal atbraukt, Londonas ārsts izgāja no istabas, lai divatā apspriestos ar misteru Dousonu. Par mis Helkūmas izredzēm izveseļoties viņš savas domas neizpauda, tikai pateica, ka šajā slimības stadijā nekas vēl nav zināms.

Aizritēja piecas satraukuma pilnas dienas.

Lai palīdzētu misis Rūbellai, mēs abas ar grāfieni Fosko pēc kārtas dežurējām pie slimnieces gultas; mis Helkū-

inas stāvoklis ar katru brīdi pasliktinājās, un bija nepieciešama visrūpīgākā kopšana. Mums tas patiesi bija bezgala grūts laiks. Lēdija Glaida (kā izteicās misters Dousons, viņa izturēja vienīgi tāpēc, ka viņai spēkus deva nemitīgais sasprindzinājums, kuru radīja neziņa par māsas turpmāko likteni) gluži negaidīti atguva spēkus un, man par lielu pārsteigumu, parādīja tādu rakstura stingrību un apņēmību, kas nemaz nesaskanēja ar viņas agrāko izturēšanos. Viņa neatlaidīgi lūdza atjauju ieiet slimnieces istabā divas trīs reizes dienā, lai varētu palūkoties uz mis Helkūmu pati savām acīm, un, lai ārsts izpildītu viņas vēlēšanos, solījās neiet pārāk tuvu slimnieces gultai. Misters Dousons šo atļauju deva ļoti nelabprāt; man liekas, viņš saprata, ka strīdēties ar lēdiju Glaidu būtu bezcerīgi. Viņa ieradās mis Helkūmas istabā katru dienu un pašaizliedzīgi pildīja savu solījumu. Man bija ļoti sāpīgi (tad man vienmēr1 nāca prātā, kā es pati cietu sava vīra pēdējās slimības laikā), redzot viņas lielās bēdas, kurām par cēloni bija šie apstākļi, un tāpēc lūdzu, lai man atļauj ilgāk vairs nekavēties pie lēdijas Glaidas ciešanu apraksta. Es ar daudz lielāku prieku gribētu atzīmēt, ka misters Dousons un grāfs tagad vairs neķildojās savā starpā. Viņa gaišība ievāca visas ziņas par mis Helkūmas veselību ar citu cilvēku starpniecību un pastāvīgi uzturējās apakšējā stāvā sera Persivala sabiedrībā.

Piektajā dienā atkal ieradās Londonas ārsts, kas šoreiz mums deva nelielas cerības. Viņš pateica, ka par slimības tālāko gaitu droši vien varēs spriest desmitajā dienā, kopš parādījušās tīfa pazīmes, un vienojās ar mums, ka viņa trešā vizīte būs tieši tad. Viņa prombūtnes laikā viss norisinājās tāpat kā agrāk, vienīgi grāfs atkal devās uz Londonu; viņš aizbrauca no rīta un atgriezās vēlu vakarā.

Desmitajā dienā žēlīgajam liktenim labpatikās atbrīvot mūs no tālāka satraukuma un bažām. Londonas ārsts nešaubīgi apgalvoja mums, ka mis Helkūmai vairs nedraudot briesmas. «Tagad viņa var iztikt bez ārsta, toties kādu laiku būs nepieciešama gādīga uzraudzība un_kop- šana, bet tā, kā es redzu, viņai jau ir nodrošināta.» Ārsta teikto es šeit atkārtoju vārds vārdā Tajā vakarā pārlasīju sava vīra aizkustinošo sprediķi «Izārstēšanās no slimības» un izpratu to daudz labāk; tas man šoreiz sagadāja ari lielāku iepriecinājumu (es domāju — garīgā ziņā) nekā jebkad agrāk.

Diemžēl jāpiebilst, ka nabaga lēdiju Glaidu labās vēstis ietekmēja visai negatīvi. Viņa bija pārāk trausla, lai izturētu straujo pārmaiņu, un tā nu pēc pāris dienām viņa kļuva tik vārga un bezspēcīga, ka nespēja vairs iziet no savas istabas. Miers, klusums un svaigs gaiss — tās, pēc mistera Dousona domām, bija labākās zāles, kuras varēja ieteikt lēdijai Glaidai. Labi gan, ka viņas slimība nebija bīstama, jo tieši nākamajā dienā pēc tam, kad lēdija bija spiesta palikt savā istabā, grāfs atkal no jauna saķildojās ar ārstu, un šoreiz strīds beidzās ar to, ka misters Dousons atstāja mūsu māju.

Es tajā brīdī nebiju klāt, taču, kā vēlāk nopratu, viņi bija sastrīdējušies par to, cik daudz jādod mis Helkūmai ēst, lai atjaunotu viņas izsīkušos spēkus. Tagad, kad viņa paciente bija glābta, misters Dousons vēl mazāk nekā agrāk vēlējās uzklausīt nespeciālista pamācības; grāfs savukārt (nesaprotu, kāpēc) pilnīgi zaudēja savaldīšanos, kuru viņš tamlīdzīgos gadījumos vienmēr tik labi prata saglabāt, un visādi izzoboja ārstu par to, ka viņš kļūdījies un nav pratis īstajā brīdī atšķirt tīfu no drudža. Beigu beigās misters Dousons griezās pie sera Persivala un piedraudēja (tagad viņš varēja atstāt mis Helkūmu, jo visas briesmas jau bija garām), ka nespers vairs savu kāju pār Blekvoterparkas muižas slieksni, ja grāfs tūlīt bez kādām ierunām nebeigs jaukties viņa darīšanās. Sera Persivala atbilde (kaut arī tā nebija pārāk nepieklājīga) tikai vēl vairāk pasliktināja stāvokli; ārkārtīgi pārskaities par grāfa Fosko rīcību, misters Dousons devās projām un nākamajā rītā atsūtīja savu rēķinu.

Tagad mēs bijām palikuši bez ārsta. Lai gan pēc cita mediķa īpašas nepieciešamības nebija, jo, kā izteicās Londonas ārsts, mis Helkūmai tagad bija vajadzīga vienīgi rūpīga kopšana un pastāvīga uzraudzība, — es gan tomēr būtu ieteikusi uzaicināt vēl vienu ārstu, ja kāds man būtu lūdzis padomu; to pienāktos darīt kaut vai tikai tāpēc, ka tā ir pieņemts.

Acīmredzot sers Persivals domāja citādi. Viņš sacīja, ka pietiks laika izsaukt kādu citu ārstu, ja mis Helkūmas stāvoklis atkal pasliktināsies. Ja mums šobrīd rastos nelielas grūtības, mēs varot lūgt padomu grāfam; kamēr mūsu slimniece vēl neesot īsti atspirgusi un viņas nervu sistēma pietiekami nostiprināta, neesot ieteicams viņu bez vajadzības traucēt, ievedot -viņas istabā svešu cilvēku. Sera Persivala apsvērumi, neapšaubāmi, bija ļoti saprātīgi, taču manī tie radīja nelielas bažas. Turklāt man ne visai patika arī tas, ka mēs slēpjam no lēdijas Glaidas mistera Dousona aiziešanu. Es sapratu, ka patiesību varbūt nedrīkstēja stāstīt, jo viņa nebija tik stipra, lai spētu pārciest atkal jaunus uztraukumus. Tomēr tā bija un palika maldināšana, un cilvēkam ar tādiem principiem kā man šāda rīcība šķita visai nepiedienīga.

Tajā dienā gluži negaidot norisinājās vēl kāds notikums, kas mani ļoti satrauca, un no šī brīža es sāku izjust vēl lielāku nemieru.

Man pateica, lai es ieejot bibliotēkā, jo mani tur gaidot sers Persivals. Kad es iegāju, grāfs, kas arī atradās šajā telpā, tūlīt piecēlās un atstāja mūs vienus. Sers Persivals laipni lūdza mani apsēsties un pēc tam pavēstīja man lēmumu, kas mani ārkārtīgi pārsteidza:

—      Es gribu paziņot jums, misis Mičelsone, kādu lēmumu, kuru esmu pieņēmis jau agrāk un par kuru līdz šim neesmu runājis tikai tāpēc, ka mūsu māju bija piemeklējusi slimība un lielas bēdas. Atklāti sakot, dažu iemeslu dēļ es gribu nekavējoties samazināt mūsu kalpotāju štatus, protams, mājas uzraudzību tāpat kā agrāk atstājot jūsu ziņā. Tiklīdz lēdija Glaida un mis Helkūma būs pietiekami atspirgušas, lai varētu doties ceļā, viņām abām būs nepieciešama pilnīga dzīves apstākļu pārmaiņa. Mani draugi grāfs Fosko un grāfiene dosies prom jau iepriekš un apmetīsies mājā, kas atrodas Londonas tuvumā. Tā kā tagad esmu spiests, cik vien iespējams, ievērot taupību, tad esmu nolēmis turpmāk neuzņemt vairs nekādus ciemiņus. Nedomājiet, ka vainoju jūs, bet izdevumi šīs mājas uzturēšanai kļuvuši pārāk lieli. īsi sakot, es pārdošu zirgus un atlaidīšu visus kalpotājus. Kā jūs jau zināt, es no saviem nodomiem nekad neatkāpjos, tāpēc vēlos, lai rīt ap šādu laiku māja būtu tīra no šī liekēžu bara.

Es klausījos viņā, gluži sastingusi no pārsteiguma.

—      Vai tas nozīmē, ser Persival, ka man jāatlaiž visi kalpotāji, kas atrodas manā pārziņā, viņus par to, kā parasts, mēnesi iepriekš nebrīdinot? — es vaicāju.

—      Jā, tā tas ir. Acīmredzot nepaies ne mēnesis, kad šajā mājā nebūs vairs neviena no mums, un es nevēlos, lai kalpotāji vieni paši te Iaisķotos.

—      Bet kas gatavos ēdienus, kamēr jūs vēl atrodaties šeit, ser Persival?

—      Margarita Porčere prot cept un vārīt — paturiet viņu. Kam gan vajadzīgs pavārs, ja neesmu nodomājis turpmāk rīkot banketus?

—      Bet kalpone, kuru jūs pieminējāt, ir visneattapīgākā no visiem mūsu kalpotājiem, ser Persival…

—      Dariet tā, kā es jums sacīju, varat arī pieņemt kādu sievieti no ciema, kura jums pa dienu palīdzēs apkopt māju. Esmu spiests nekavējoties samazināt savus iknedēļas izdevumus. Es uzaicināju jūs, nevis lai uzklausītu jūsu iebildumus, misis Mičelsone, bet gan tādēļ, lai jūs palīdzētu taupīt manu naudu. Aizraidiet jau rīt pat visus šos laiskos kalpotājus, izņemot Porčeri. Viņa ir stipra kā zirgs, un mēs viņai arī liksim strādāt kā zirgam.

—      Atļaujiet jums atgādināt, ser Persival, — ja kalpotājiem rīt jāatstāj mūsu māja, tad viņiem jāsaņem mēnešalga kā kompensācija par to, ka viņi nav brīdināti mēnesi iepriekš.

—      Nu, lai viņiem tiek! Mēnešalga taču ir sīkums salīdzinājumā ar izšķērdību un negausību, kas vērojama kalpotāju ēdamistabā.

Ar pēdējo piezīmi visriebīgākā veidā tika nomelnota mana prasme vadīt šīs mājas saimniecību. Es sevi pietiekami cienīju, tāpēc atļāvos aizstāvēties pret tik rupju apvainojumu. Nekavējoties iesniegt atlūgumu mani kavēja vienīgi kristietiskās rūpes, par mis Helkūmu un lēdiju Glaidu, kas šajā laikā vēl bija tik nevarīgas, ka nokļūtu ļoti grūtā stāvoklī, ja es pēkšņi aizietu. Es tūlīt piecēlos. Lai nepazemotu sevi, es nevēlējos vairs turpināt šo sarunu.

—      Pēc šīs jūsu piezīmes, ser Persival, man vairs nav ko sacīt. Jūsu rīkojumi tiks izpildīti. — Pateikusi to, es ar vēsu cieņu paklanījos un izgāju no istabas.

Nakamajā dienā visi kalpotāji aizbrauca. Sers Persivals pats izmaksāja aprēķināto mēnešalgu kučieriem un staļļa puišiem un nosūtīja viņus kopā ar visiem zirgiem uz Londonu; stallī viņš atstāja tikai vienu zirgu. No visiem kalpotājiem tagad mājās bijām palikuši tikai es, Marga

rita Porčere un dārznieks, kas dzīvoja atsevišķā kotedžā un kuram uzdeva parūpēties par vienīgo zirgu.

Gluži dabiski, ka tagad, kad mūsu māja bija neparasti tukša, kad mana saimniece vēl gulēja slima savā istabā, kad mis Helkūma vēl bija nevarīga kā mazs bērns un misters Dousons pēc pēdējās ķildas pie mums vairs nenāca, mana dūša bija galīgi saplakusi un man bija ļoti grūti saglabāt savu parasto nosvērtību. Mans dvēseles miers bija satricināts. Es vēlējos, kaut abas nabaga lēdijas drīzāk izveseļotos, un vēlējos arī pati doties projām no Blekvoterparkas,

II

Nākamais notikums bija tik neparasts, ka droši vien būtu izra isīj is manī māņticīgu izbrīnu, j a vien mani nebūtu stiprinājuši noteikti principi, kas dod man spēku pretoties jebkādam pagāniskam vājumam. Mana vēlēšanās aizbraukt no Blekvoterparkas, kurai par iemeslu bija nepatīkamā sajūta, ka šajā ģimenē kaut kas nav kārtībā, lai cik dīvaini tas būtu, patiešām piepildījās, un es devos prom no šīs mājas. Patiesībā gan mana prombūtne bija visai neilga, taču nejaušā sagadīšanās, manuprāt, bija pietiekami nozīmīga, lai par to pastāstītu.

Mana aizbraukšana notika šādu apstākļu dēļ.

Pāris dienas pēc tam, kad visi kalpotāji bija atstājuši muižu, es atkal saņēmu uzaicinājumu ierasties pie sera Persivala. Kaut gan viņš man nepelnīti bija pārmetis, ka neprotu vadīt saimniecību, es tomēr ar prieku varu sacīt, ka spēju atmaksāt viņam ļaunu ar labu; es nekavējoties sekoju viņa aicinājumam un izturējos tikpat goddevīgi kā vienmēr. Cilvēkam nav viegli cīnīties ar savu grēcīgo dabu, un arī man bija krietni vien jāpiepūlas, lai nedomātu par šo apvainojumu. Bet, tā kā biju pieradusi nest upurus, tad arī šoreiz izpildīju savu tikumisko pienākumu.

Seru Persivalu es atkal sastapu grāfa Fosko sabiedrībā. Taču tagad viņa gaišība neatstāja mūs vienus līdz pašām sarunas beigām un atbalstīja sera Persivala viedokli.

Viņi bija nolēmuši atgādināt man, cik ļoti mis Helkū- mai un lēdijai Glaidai nepieciešama dzīves vietas maiņa,

jo tas, kā mēs visi cerējām, varētu sekmēt viņu drīzāku atveseļošanos. Sers Persivals paziņoja, ka abas lēdijas acīmredzot pavadīšot rudeni Limridžas muižā, kas atrodas Kamberlendas grāfistē (tur viņas esot ielūdzis eskvairs Frederiks Fērlijs). Pēc sera domām, kurām piekrita arī grāfs Fosko (no šī brīža grāfs turpināja sarunu ar mani viens pats), ļoti par labu nāktu tas, ja lēdijas pirms braukšanas uz turieni kādu laiciņu padzīvotu Torkijas klimatā. Tāpēc bija radusies vajadzība noīrēt šajā vietā mēbelētas istabas un sagādāt visas ērtības, kas mis Helkūmai un lēdijai Glaidai ir nepieciešamas; taču visgrūtāk bija atrast pieredzējušu cilvēku, kas prastu sameklēt šādu mājokli. Šajā kritiskajā brīdī grāfs sera Persivala vārdā vēlējās uzzināt, vai es būtu ar mieru abu lēdiju labā doties uz Torkiju.

Man šķiet, ka nav tāda cilvēka, kas, nonācis līdzīgā situācijā, spētu atrast ieganstu, lai noraidītu šādu priekšlikumu.

Es varēju tikai uzdrīkstēties norādīt uz lielajām neērtībām, kas rastos Blekvoterparkā, ja es aizbrauktu tagad, kad pēc ārkārtējā rīkojuma mājās vairs nav kalpotāju, izņemot Margaritu Porčeri. Taču sers Persivals un viņa gaišība grāfs apgalvoja, ka viņi abi labprāt samierināšoties ar šīm neērtībām, ja vien ar to varētu sagādāt kādu labumu abām slimniecēm. Pēc tam es, respektējot viņu nodomus, ierosināju aizrakstīt kādam aģentam Torkijā, taču mans ierosinājums netika atbalstīts un man aizrādīja, cik neapdomīgi būtu noīrēt mēbelētas istabas, pirms tās nav apskatītas. Man paskaidroja arī, ka lēdijas Glaidas veselības stāvoklis vēl neatļaujot grāfienei (kas citos apstākļos pati būtu devusies uz Devonšīru) atstāt savu brāļameitu vienu, bet seram Persivalam un grāfam esot neatliekamas darīšanas, kas tos spiežot palikt Blekvoterparkā. Vārdu sakot, man skaidri un gaiši tika pateikts, ka nevienam citam šo uzdevumu vairs neuzticēs, ja es atteikšos. Šādā situācijā es varēju vienīgi paziņot seram Persivalam, ka mans pienākums ir kalpot mis Helkūmai un lēdijai Glaidai.

Tūlīt pēc tam mēs norunājām, ka es došos ceļā nākamajā rītā, pavadīšu Torkijā pāris dienas, lai apskatītu visas piemērotākās mājas, un atgriezīšos ar atbildi, cik ātri vien iespējams. Viņa gaišība grāfs iedeva man papīra lapiņu, uz kuras bija sīki norādījumi, kādam jābūt dzīvoklim, kuru es drīkstu noīrēt, bet sers Persivals pierakstīja klāt noteiktu summu, kuru man bija atļauts piedāvāt.

Izlasījusi šo instrukciju, es nodomāju, ka tādu mājokli, kāds tajā bija aprakstīts, man neizdotos sameklēt nevienā Anglijas kūrortā; pat tādā gadījumā, ja man rastos iespēja šādu māju atrast, neviens nebūtu ar mieru izīrēt to ar tādiem noteikumiem, kādus man bija atļauts piedāvāt. Es abiem džentlmeņiem norādīju uz šim grūtībām, bet sers Persivals (šoreiz man atbildēja viņš) nepiekrita maniem iebildumiem. Sapratu, ka man nepieklājas ar viņiem strīdēties. Es vairāk neko neteicu, taču biju cieši pārliecināta, ka uzdevums, kura dēļ man jādodas uz Torkiju, ii sevišķi grūts un neizpildāms.

Pirms aizbraukšanas es gribēju pati savām acīm pārliecināties, vai mis Helkūmai tiešām klājas labāk.

Man viņa šķita ļoti drūma un satraukta, un mani sāka mākt bažas par to, ka viņas gars vēl nav atspirdzis, lai gan viņa pati atveseļojas. Taču viņa neapšaubāmi atguva spēkus daudz ātrāk, nekā es biju uzdrošinājusies cerēt; viņa jau bija spējīga sūtīt sirsnīgus sveicienus lēdijai Glaidai, turklāt viņa vēl pavēstīja, ka drīz būs pilnīgi izveseļojusies, un lūdza lēdiju necelties pārāk ātri no gultas. Es atstāju viņu misis Rūbellas uzraudzībā, kura bija pratusi saglabāt tādu mieru un neatkarību, ar kādu neviens cits mūsu mājā vairs nevarēja lepoties. Kad es pirms šķiršanās pieklauvēju pie lēdijas Glaidas durvīm, grāfiene, kas tajā brīdī atradās viņas istabā un aprūpēja viņu, uz sliekšņa man pateica, ka lēdija vēl esot ļoti vārga un atrodoties garīgas depresijas stāvoklī. Kad es pasta karietē braucu garām, redzēju seru Persivalu un grāfu pastaigājamies pa ceļu netālu no vārtu sarga mājiņas. Es sveicinot palocīju galvu un devos projām no mājas, kuru bija atstājuši visi kalpotāji, izņemot Margaritu Porčeri.

Ikvienam vajadzētu saprast, ko es pārdzīvoju tajā laikā, kad visi notikumi šķita tik neparasti, gandrīz vai aizdomīgi. Atļaujiet tomēr atkārtot vēlreiz, ka man kā sievietei, kuras liktenis bija atkarīgs no citu žēlastības, nebija nekādu iespēju rīkoties savādāk, kā es to darīju.

Mans brauciens uz Torkiju beidzās tieši tā, kā jau biju paredzējusi. Tāds miteklis, kādu man bija uzdots noīrēt, šajā kūrortā nebija atrodams, bet, ja es arī spētu sameklēt kaut ko tamlīdzīgu, tad summa, kuru bija atļauts piesolīt, būtu šim nolūkam pārāk niecīga. Tāpēc es atgriezos Blekvoterparkā un ziņoju seram Persivalam, kas mani sagaidīja pie mājas durvīm, ka mans brauciens nav devis nekādus rezultātus. Taču likās, ka viņu daudz vairāk nodarbina kāds cits jautājums un ka viņš nemaz neuztraucas par manu neveiksmi; jau pēc viņa pirmajiem vārdiem sapratu, ka pat šajā īsajā manas prombūtnes laikā mājā atkal notikušas lielas pārmaiņas.

Grāfs un grāfiene Fosko bija pārcēlušies no Blekvoterparkas uz savu jauno dzīves vietu Sentdžonsvudā.

Man nepaskaidroja, kāpēc viņi tik pēkšņi aizbraukuši, pateica vienīgi, ka grāfs atvadoties licis nodot man vissirsnīgākos sveicienus. Kad. es uzdrošinājos pajautāt seram Persivalam, kas tad patlaban, kopš grāfiene ir aizbraukusi, aprūpē lēdiju Glaidu, viņš atbildēja, ka to darot Margarita Porčere, un vēl piebilda, ka ciemā esot sameklēta kāda sieviete, kas ierodoties apkopt apakšstāvu.

Sī atbilde mani galīgi satrieca: tas, ka uzticamas kopējas vietā par lēdiju Glaidu tagad atjauts rūpēties pavisam nepieredzējušai istabenei, taģu bija nedzirdēta bezjēdzība. Es steidzos, lai ātrāk nokļūtu lēdijas guļamistabā, un sastapu Margaritu augšējā kāpņu laukumiņā. Viņas pakalpojumi neesot bijuši vajadzīgi (par to es nemaz nešaubos), jo kundze šorīt atlabusi tiktāl, ka varējusi piecelties no gultas. Pēc tam es vaicāju, kā klājas mis Helkūmai, taču Margarita atbildēja tik izvairīgi un strupi, ka es tā arī neko neuzzināju. Lai nebūtu jāsaņem pavisam bezkaunīga atbilde, es jautājumu neatkārtoju. Nospriedu, ka pašreizējā situācijā man katrā ziņā pieklātos tūlīt apraudzīt lēdiju Glaidu, tāpēc iegāju viņas istabā.

Es manīju, ka pēdējās dienās lēdijas veselība neapšaubāmi uzlabojusies. Kaut gan viņa vēl bija ļoti vārga un nervoza, tomēr varēja jau piecelties no gultas bez citu palīdzības un lēnām pastaigāties pa istabu, turklāt šī piepūle radīja tikai nelielu nogurumu. No rīta lēdija Glaida bijusi nedaudz nobažījusies par mis Helkūmu, jo nav saņēmusi par viņu nekādas ziņas. Man šķita, misis Rūbella nebija pietiekami rūpējusies par lēdiju Glaidu, tāpēc domāju, ka viņai vajadzētu izteikt pārmetumus, taču es neko nesacīju un palīdzēju lēdijai apģērbties,

Kad viņa bija gatava, mēs abas kopā izgājām no guļamistabas, lai dotos apraudzīt mis Helkūmu.

Gaitenī mūs apturēja sers Persivals. Likās, ka viņš mūs gaidījis tur ar nodomu.

—    Uz kurieni jūs dodaties? — viņš vaicāja lēdijai Glaidai.

—    Uz Marionas istabu, — viņa atbildēja.

—    Lai aiztaupītu jums vilšanos, — sers Persivals sacīja, — varu paziņot, ka jūs viņu tur nesastapsiet.

—    Nesastapsim?

—    Jā. Mis Helkūma aizbrauca vakar no rīta reizē ar Fosko un viņa sievu.

Lēdija Glaida nebija vēl pietiekami vesela, lai, neizrādot nekādu pārsteigumu, mierīgi uzklausītu šo negaidīto jaunumu. Viņa kjuva bāla kā audekls, atslīga pret sienu un lūkojās savā vīrā baiju pilnām acīm.

Arī es biju tik pārsteigta, ka nemaz nezināju, ko teikt. Uzdrošinājos tomēr pajautāt seram Persivalam, vai tas nozīmē, ka mis Helkūma tiešām aizbraukusi no Blekvoterparkas.

—    Jā, tas patiešām tā ir.

—    Tādā stāvoklī, ser Persival! Un ne vārda nepateikuši lēdijai Glaidai!

Pirms viņš atbildēja, lēdija Glaida bija atkal atguvusies un sāka runāt. "

—    Tas nevar būt! — viņa, paspērusi pāris soļus uz priekšu, iekliedzās skaļā, šausmu pilnā balsī. — Kur tad bija ārsts? Kur atradās misters Dousons tajā brīdī, kad Mariona brauca projām?

—    Mistera Dousona pakalpojumi mums vairs nebija vajadzīgi, un viņš šeit nebija, — sers Persivals sacīja. — Viņš aizgāja no mums pats pēc savas vēlēšanās, un tas neapšaubāmi liecina, ka Mariona bija pietiekami stipra, lai dotos ceļā. Kāpēc jūs tā skatāties uz mani? Ja jūs man neticat, varat pārliecināties pati. Ielūkojieties viņas istabā un pārbaudiet arī visas pārējās telpas, ja jums patīk.

Lēdija Glaida darīja, kā sers Persivals bija teicis, un es viņai sekoju. Mis Helkūmas istabā atradās vienīgi Margarita Porčere, kas patlaban to uzkopa. Tukšas bija ari pārējās istabas un palīgtelpas, kurās mēs pēc tam ielūkojāmies. Sers Persivals joprojām stāvēja gaitenī un gaidīja mūs. Kad bijām pārbaudījušas pēdējo istabu, lēdija Glaida man čukstēja: «Tikai neaizejiet, misis Mičelsone! Dieva dēļ, nepametiet mani!» Pirms es paguvu kaut ko atbildēt, viņa jau atkal atradās gaitenī un sarunājās ar vīru.

—    Ko tas nozīmē, ser Persival? Es prasu, es no visas sirds lūdzu jūs, pasakiet man, — ko tas nozīmē?

—    Tas nozīmē, — viņš atbildēja, — ka mis Helkūma vakar no rīta jutās pietiekami labi, lai varētu piecelties no gultas un apģērbties; tā kā Fosko laulātais pāris brauca uz Londonu, tad viņa lūdza atļaut viņai izmantot šo izdevību un doties ceļā kopā ar viņiem

—    Uz Londonu!

—    Jā, pa ceļam uz Limridžu.

Lēdija Glaida pievērsās man.

—    Jūs pēdējā no mums abām redzējāt mis Helkūmu, —• viņa teica. — Sakiet man atklāti, misis Mičelsone, —i vai arī jūs domājat, ka viņa jau bija tik vesela, lai varētu doties šādā ceļojumā?

—    Pēc manām domām — nē, jūsu labdzimtība.

Arī sers Persivals tūlīt strauji pievērsās man.

—    Vai tad jūs, — viņš sacīja, — pirms savas aizbraukšanas neteicāt kopējai, ka mis Helkūma tagad izskatās možāka un spēcīgāka?

—    Jā, tādas domas es izteicu gan, ser Persival.

Tajā brīdī, kad es jau gribēju atbildēt, sers Persivals uzrunāja lēdiju Glaidu

—    Pacentieties uzmanīgi salīdzināt vienu misis Mičel- sones izteikumu ar otru, — viņš lūdza sievu, — un mēģiniet saprātīgi apsvērt pavisam vienkāršu faktu. Vai tad kāds no mums būtu ļāvis viņai braukt, ja viņa nebūtu bijusi pietiekami vesela? Par viņu rūpējas trīs pieredzējuši cilvēki — Fosko, jūsu krustmāte un misis Rūbella, kas devās ceļā kopā ar viņiem tieši šajā nolūkā. Viņi nopirka vakar vilcienā veselu kupeju un iekārtoja mis Helkūmai uz sola guļamvietu, kur viņa varētu atpūsties, ja justos nogurusi. Šodien Fosko un misis Rūbella kopā ar viņu turpina ceļu uz Kamberlendu …

—    Kāpēc Mariona aizbrauca uz Limridžu un pameta mani te vienu? — lēdija Glaida iejautājās, pārtraukdama seru Persivalu.

—   Tāpēc, ka jūsu tēvocis negrib uzņemt jūs pie sevis, pirms nav ticies ar jūsu māsu, — sers Persivals atbildēja.

—   Vai esat jau aizmirsusi vēstuli, kuru mis Helkūma saņēma no viņa pašā slimības sākumā? Jums tā tika parādīta; jūs to izlasījāt, un jums vajadzētu to atcerēties.

—    Es to atceros.

—    Tad kāpēc jūs esat tik pārsteigta par to, ka viņa jūs atstājusi vienu? Jūs gribat atgriezties Limridžā, un viņa taču ir aizbraukusi uz turieni, lai dabūtu jūsu tēvoča atļauju un uzzinātu, kad viņš būs ar mieru jūs tur uzņemt.

Nabaga lēdijas Glaidas acīs saskrēja asaras.

—    Agrāk Mariona nekad neaizbrauca, neatsveicināju- sies no manis, — viņa sacīja.

—    Viņa arī šoreiz būtu no jums atsveicinājusies, — sers Persivals turpināja, — ja vien nebūtu baidījusies par sevi un par jums. Viņa zināja, ka jūs mēģinātu viņu aizturēt, viņa zināja arī to, ka jūs uztrauktu viņu ar savām asarām. Vai jums ir vēl kādi citi iebildumi? Ja ir, tad nāciet lejā un uzdodiet man savus jautājumus ēdamistabā. Šī spriedelēšana bojā man garastāvokli. Gribu iedzert glāzi vīna.

To pateicis, viņš pēkšņi aizgāja.

Šīs neparastās sarunas laikā sers Persivals izturējās ļoti dīvaini. Likās, ka viņš ir gandrīz tikpat satraukts un nervozs kā lēdija Glaida. Es agrāk nekad nebūtu varējusi iedomāties, ka viņš ir tik viegli uzbudināms un nesavaldīgs.

Es mēģināju pierunāt lēdiju Glaidu, lai viņa atgriežas savā istabā, taču tas bija veltīgi. Viņa palika stāvam turpat gaitenī, un viņas acīs varēja saskatīt paniskas bailes.

—    Ar manu māsu kaut kas ir noticis, — viņa sacīja.

—    Atcerieties, jūsu labdzimtība, — es atgādināju,

—    ka mis Helkūma ir ārkārtīgi enerģiska. Es nemaz nebrīnītos, ja viņa pēkšņi izdarītu kaut ko tādu, kas citām lēdijām šādā stāvokli nebūtu pa spēkam. Es ticu un ceru, ka nekas slikts ar viņu nav atgadījies, vēl vairāk — esmu par to cieši pārliecināta,

—    Man jāseko Marionai! — lēdija Glaida teica, un viņas acīs vēl joprojām nebija izzudusi baiļu izteiksme.

—    Man jādodas uz turieni, kurp aizbraukusi viņa; gribu pali pārliecināties, ka viņa ir sveika un vesela. Ejam! Ejam tūlīt lejā pie sera Persivala!

Es vilcinājos, baidīdamās, ka manu klātbūtni varētu uzlūkot par iejaukšanos ģimenes lietās. Mēģināju ieskaidrot to lēdijai, bet viņa nemaz neklausījās. Viņa bija stingri saņēmusi manu roku un vilka mani lejā pie sera Persivala; tajā brīdī, kad es atvēru ēdamistabas durvis, viņa joprojām bija cieši piekļāvusies man.

Sers Persivals sēdēja pie galda, un viņam priekšā atradās karafe ar vīnu, Viņš pacēla glāzi pie lūpām un izdzēra to vienā paņēmienā. Likdams glāzi atpakaj uz galda, viņš skatījās uz mani tik nikni, ka es pasteidzos atvainoties par negaidīto ienākšanu šajā istabā.

—    Vai tad jūs domājat, ka te patlaban notiek kaut kas noslēpumains? — sers Persivals pēkšņi aizsvilās. — Nē, te nav nekā tāda, ko vajadzētu slēpt no jums vai no kāda cita. — Viņš to pateica skaļā un skarbā balsī, tad piepildīja glāzi ar vīnu un apvaicājās lēdijai Glaidai, ko viņa vēlas.

—    Ja mana māsa ir tiktāl atveseļojusies, ka spēj doties ceļojumā, tad arī es to varu darīt, — lēdija Glaida tagad runāja daudz apņēmīgāk nekā jebkad agrāk. —Es atnācu, lai lūgtu jūs saprast, cik ļoti esmu nobažījusies par Marionu, un lai dabūtu jūsu atļauju tūlīt ar pēcpusdienas vilcienu sekot viņai.

—    Jums jāpagaida līdz rītdienai, — sers Persivals atbildēja, — un tad, ja nebūsiet saņēmusi atteikumu, varēsiet braukt. Es domāju, ka jūs nevēlētos saņemt atteikumu, tāpēc uzrakstīšu vēstuli Fosko un nosūtīšu to vēl ar šīvakara pastu.

Sers Persivals runāja, pacēlis glāzi pret gaismu un pievērsis skatienu nevis lēdijai Glaidai, bet gan vīnam, kas lāsmoja glāzē. Tad es atcerējos, ka viņš visas sarunas laikā nevienu brīdi nebija palūkojies uz lēdiju. Jāatzīst, mani visai nepatīkami pārsteidza tas, ka tik augstdzi- mis džentlmenis var tik dīvaini un slikti uzvesties.

—    Kāpēc jums jāraksta grāfam Fosko? — lēdija Glaida vaicāja, ārkārtīgi izbrīnījusies.

—    Lai paziņotu viņam, ka jūs ieradīsieties ar pusdienas vilcienu, — sers Persivals sacīja. — Viņš jūs sagaidīs Londonas stacijā un aizvedīs pārnakšņot pie jūsu krustmātes Sentdžonsvudā.

Lēdijas Glaidas roka sāka stipri drebēt, un viņa

\

piekļāvās man vēl ciešāk — kāpēc, to es nevarēju iedomāties.

—    Nav nekādas vajadzības, lai grāfs mani sagaidītu, — viņa teica. — Es nemaz nevēlos palikt Londonā pa nakti.

—    Nē, jums tas jādara. Jūs neesat tik vesela, lai vienas dienas laikā aizbrauktu no šejienes līdz Kamberlen- dai. Jums jāpavada nakts Londonā, un es negribētu, ka jūs viena pati apmestos kādā viesnīcā. Fosko jūsu tēvocim apsolīja uzņemt jūs pa ceļam pie sevis, un tēvocis tam piekrita. Redziet, šeit ir viņa vēstule, kas adresēta jums. Man vajadzēja uzsūtīt jums to augšā jau no rīta, bet es aizmirsu. Izlasiet, ko jums raksta misters Fērlijs pats ar savu roku.

Lēdija Glaida kādu brīdi skatījās uz vēstuli un tad pēkšņi iedeva to man.

—    Izlasiet to man priekšā, — viņa sacīja pavisam vārgā balsī. — Es nezinu, kas ar mani noticis. Nespēju pati lasīt.

Tā bija pavisam īsa vēstulīte — tikai četras rindas — un uzrakstīta tik pavirši, ka es biju gluži pārsteigta. Cik atceros, tad tajā nebija nekā vairāk kā vienīgi šie nedaudzie teikumi:

«Mīļā Lora, brauciet, lūdzu, pie manis, kad vien Jūs vēlaties. Ceļā varat atpūsties, pārnakšņojot savas tēvamāsas mājā. Mani ļoti apbēdinājusi ziņa par dārgās Marionas slimību. Jūsu mīlošais tēvocis Frederiks Fērlijs.»

—    Es gan Joti, ļoti negribētu apmesties pie viņiem … Es ļoti negribētu palikt pa nakti Londonā, — lēdija Glaida strauji iesaucās, gandrīz neļaudama man izlasīt īso vēstulīti līdz galam. — Nerakstiet grāfam Fosko! Lūdzu, lūdzu, nerakstiet viņam!

Sers Persivals atkal bija paņēmis karafi un lēja glāzē vīnu, taču darīja to tik neveikli, ka glāze apgāzās un vīns izlija uz galda.

—    Tā vien liekas, ka es vairs nevaru paļauties uz savu redzi, — viņš nomurmināja savādā, piesmakušā balsī. Viņš gausi pacēla glāzi, piepildīja to no jauna un tāpat kā iepriekš izdzēra vienā paņēmienā. Viņa izskats un kustības radīja manī bažas, ka vīns jau iesilies viņam galvā.

—   Lūdzu, nerakstiet grāfam Fosko, — lēdija Glaida turpināja vēl neatlaidīgāk un dedzīgāk.

—        Es vēlētos zināt, — kāpēc? — sers Persivals pēkšņi iekliedzās tik nikni, ka mēs abas pārbijāmies. — Vai tad Londonā var atrast vēl drošāku vietu, kur jums apmesties, nekā jūsu krustmātes māja, kuru jūsu tēvocis pats izvēlējies? Pajautājiet misis Mičelsonei, ja jūs man neticat.

Šis priekšlikums, neapšaubāmi, bija tik pareizs un šim gadījumam piemērots, ka es nevarēju neko iebilst. Esmu vienmēr jutusi līdzi lēdijai Glaidai, taču šoreiz nespēja saprast viņas netaisnos aizspriedumus pret grāfu Fosko. Nekad neesmu sastapusi kādu citu lēdiju, kurai būtu tik augsts stāvoklis sabiedrībā un kura būtu tik nožēlojami aprobežota attieksmē pret ārzemniekiem. Ne tēvoča vēstule, ne arī sera Persivala arvien pieaugošā neapmierinātība acīmredzot viņu nemaz neietekmēja. Viņa joprojām bez mitas apgalvoja, ka negrib pārnakšņot Londonā, un neatlaidīgi lūdza savu vīru nerakstīt grāfam.

—    Pietiek! — sers Persivals sacīja un nepatikā pagrieza mums muguru. —Ja jums pietrūkst prāta saprast, kas jums pašai nāk par labu, tad citiem jādomā jūsu vietā. Viss jau ir norunāts, un pietiek spriedelēt. No jums prasa vienīgi, lai jūs darītu to pašu, ko mis Helkūma jau ir darījusi pirms jums. ..

—    Mariona? — lēdija Glaida atkārtoja viņas vārdu pavisam apmulsusi. — Mariona nakšņojusi grāfa Fosko mājā?

—    Jā, grāfa Fosko mājā. Viņa tur pārgulēja pagājušajā naktī, lai atpūstos no nogurdinošā ceļojuma. Un jums jāseko viņas piemēram un jādara tas, ko vēlas jūsu tēvocis. Jums rītvakar jāpaliek Fosko mājā tāpat, kā to darīja jūsu māsa. Nelieciet tik daudz šķēršļu manā ceļā! Nepiespiediet mani nožēlot, ka es vispār atjauju jums braukt.

Viņš pēkšņi pielēca kājās un pa atvērtajām stiklotajām durvīm izgāja verandā.

—    Piedodiet, jūsu labdzimtība, — es čukstēju, — bet, man liekas, būs labāk, ja mēs te negaidīsim seru Persivalu atgriežamies. Šķiet, vīns ir krietni sakarsējis viņa smadzenes.

Viņa bija ar mieru atstāt šo istabu un sekoja man nogurusi un pret visu vienaldzīga.

Līdzko mēs bijām uzkāpušas augšā un atradāmies atkal drošībā, es darīju visu, lai nomierinātu lēdijas uzbudinātos nervus. Es atgādināju, ka misters Fērlijs savās

vēstulēs, kas adresētas gan mis Helkūmai, gan viņai pašai, atbalstījis viņas vīra izteikto priekšlikumu un iesaka to pieņemt vai nu tūlīt, vai vēlāk. Lēdija Glaida tc neapstrīdēja un pat piebilda, ka abu vēstuļu stils pilnīgi atbilstot viņas tēvoča dīvainajam raksturam, tomēr, par spīti visām manām pūlēm, viņas bažas par mis Helkūmas likteni nemazinājās, un nan pilnīgi nesaprotamu iemeslu lēļ viņa, tāpat kā līdz šim, neparko nevēlējās nakšņot grāfa Fosko mājā Londonā. Uzskatīju parsovu pienākumu aizrādīt lēdijai Glai- dai, cik nepamatoti ir viņas aizspriedumi pret grāfu Fosko, un izteicu savas domas ar pienācīgu ieņu un lēnprātību.

— Piedodiet, jūsu labdzimtība, manu pārdrošību, — es beigās piebildu, — bet ir rakstīts: «Jūs viņus pazīsiet pēc viņu darba augļiem.» Tāpēc, man tā liekas, mums jāizsaka grāfam vislielākā atzinība un pateicība par to, ka viņš tik nenogurstoši rūpējies un gādājis par mis Helkūmu viņas slimības laikā. Pat grāfa lielās domstarpības ar misteru Dousonu var viegli izskaidrot, ja zinām, cik ļoti viņš bija nobažījies par mis Helkūmu.

— Kādas domstarpības?- — lēdija Glaida vaicāja, un varēja redzēt, ka viņu pēkšņi ieinteresējis mans pēdējais teikums.

Es pastāstīju par nepatīkamo atgadījumu, pēc kura misters Dousons atteicās turpmāk pildīt mūsu mājas ārsta pienākumus, un darīju to ar vislielāko prieku, jo man nepatika sera Persivala vēlēšanās joprojām slēpt šīs domstarpības no lēdijas Glaidas (tā viņš bija rīkojies manā klātbūtnē)

Lēdija Glaida pielēca kājās, un bija skaidri redzams, ka mans stāstījums viņu vēl vairāk uzbudinājis un izbiedējis.

—    Šausmīgi! Tas ir vēl daudz ļaunāk, nekā es biju iedomājusies! — viņa sacīja un, nespēdama nomierināties, sāka staigāt pa istabu. — Grāfs zināja, ka misters Dousons nekādā ziņā neatjautu Marionai doties šādā ceļojumā, — viņš tīšām apvainojis ārstu, lai dabūtu to ārā no mājas.

—    Ai nē, jūsu labdzimtība! — es protestēju.

—    Misis Mičelsone, — lēdija Glaida dedzīgi turpināja, — nevienam nekad neizdosies man iestāstīt, ka mana māsa labprātīgi izpilda šī cilvēka norādījumus un pati vēlējusies pārnakšņot viņa mājā. Es tik ļoti baidos no grāfa, ka nekādi sera Persivala vārdi un nekādas tēvoča vēstules nepiespiestu mani rīkoties pretēji savām jūtām un ēst un dzert vai gulēt zem viņa jumta. Taču bažas par Marionas nezināmo likteni dod man drosmi sekot viņai, vienalga, uz kurieni, — kaut vai uz grāfa Fosko māju.

Es nolēmu atgādināt viņai, ka, spriežot pēc sera Persivala vārdiem, mis Helkūma jau aizbraukusi no Londonas un atrodas ceļā uz Kamberlendu.

—    Es tam neticu, — lēdija sacīja. — Man ir tāda nojauta, ka viņa vēl atrodas šī cilvēka mājā. Bet, ja es būtu maldījusies un viņa patiešām aizbraukusi uz Limridžu, tad es rīt nekādā ziņā nepārnakšņošu zem grāfa Fosko jumta. Man ir kāda laba draudzene, kuru es uzskatu par vistuvāko cilvēku pasaulē, ja neskaita, protams, manu māsu, un viņa dzīvo Londonas tuvumā. Vai tad jūs neesat dzirdējusi gan mani, gan mis Helkūmu runājam par misis Vēziju? Esmu nolēmusi aizrakstīt viņai un lūgt atļauju pārnakšņot pie viņas. Patlaban gan vēl īsti nezinu, kā lai tur nokļūstu un kā lai izbēgu no "grāfa, bet, ja vien mana māsa. ir aizbraukusi uz Kamberlendu, tad, apmeloties pie misis Vēzijas, es tomēr varēšu kaut kādā veidā paglābties. Tā ka sers Persivals noteikti rakstīs grāfam Fosko, tad es ļoti gribētu lūgt jums vienīgi to, lai jūs parūpētos, ka arī mana vēstule misis Vēzijai jau šovakar tiek nosūtīta uz Londonu. Man ir pietiekams pamats neuzticēties pasta somai, kas atrodas lejā. Vai jūs neizpaudīsiet manu noslēpumu un palīdzēsiet man? Iespējams, ka tas būs pēdējais pakalpojums, ko es jums lūgšu.

Es vilcinājos, jo tas viss man likās ļoti savādi, gandrīz sāku pat raizēties, vai tikai nesen pārciestās bailes un uztraukumi nav mazliet iedragājuši lēdijas Glaidas garīgo līdzsvaru. Lai gan apzinājos, ka tas ir liels risks, es tomēr galu galā biju ar mieru. Ja šī vēstule būtu adresēta kādam svešiniekam vai kādam citam cilvēkam un nevis misis Vēzijai, kuru tik labi pazinu pēc lēdijas Glaidas nostāstiem, es gan būtu šo lūgumu noraidījusi. Bet tagad, atceroties visu, kas notika pēc tam, es pateicos dievam, ka toreiz, kad lēdija Glaida pēdējo dienu uzturējās Blekvoterparkā, es izpildīju visas viņas vēlēšanās.

Vēstule tika uzrakstīta un iedota man. Es tajā pašā vakarā devos uz ciemu un iemetu to pastkastītē.

Todien mēs seru Persivalu vairs neredzējām.

Pēc lēdijas Glaidas lūguma es pārgulēju istabā, kas atradās blakus viņas guļamistabai, un durvis starp abām telpām tika atstātas vaļā. Klusums šajā pamestajā mājā man šķita tik neparasts un baigs, ka arī es biju laimīga, sajuzdama turpat līdzās dzīvu būtni. Lēdija ilgi palika nomodā, pārlasīja un dedzināja vēstules, kā arī ņēma ārā no kumodes atvilktnēm un šķirstiņiem savas mīļākās lietiņas, it kā būtu nodomājusi nekad vairs neatgriezties Blekvoterparkā. Kad lēdija beidzot bija aizgājusi pie miera, viņa gulēja ļoti nemierīgi un vairākkārt miegā iekliedzās — reiz pat tik skaļi, ka pati pamodās. Viņa tomēr neuzskatīja par vajadzīgu otrā rītā pastāstīt man, par ko sapņojusi. Iespējams, ka, ievērojot manu stāvokli, man arī nebija tiesības to gaidīt. Tagad tam vairs nav nekāda? nozīmes. Man tomēr bija viņas ļoti žēl, man no visas sirds bija viņas žēl.

Nākamā diena bija skaista un saulaina, Pēc brokastīm sers Persivals uznāca pie mums augšā pateikt, ka faetons piebraukšot pie durvīm bez ceturkšņa divpadsmitos un divdesmit minūtes vēlāk mūsu stacijā pieturot Londonas vilciens. Viņš pavēstīja lēdijai Glaidai, ka esot spiests uz brīdi iziet, taču cerot līdz viņas aizbraukšanai būt atpakaļ. Ja viņš kāda neparedzēta gadījuma dēļ tomēr aizkavētos, tad man vajagot pavadīt lēdiju līdz stacijai un parūpēties, lai viņa nokļūst tur laikā. Varēja manīt, ka sers Persivals ļoti steidzas, jo, dodams šos rīkojumus, nervozi staigāja pa istabu šurpu un turpu. Lēdija Glaida uzmanīgi vēroja katru viņa soli. Taču viņš ne reizi pat nepaskatījās uz sievu.

Viņa sāka runāt tikai tad, kad sers Persivals devās projām un atradās jau pie pašām durvīm; lēdija izstiepa roku un mēģināja viņu aizturēt.

— Es jūs vairs neredzēšu, — viņa sacīja, uzsvērdama katru vārdu. — Mēs šķiramies — varbūt uz visu mūžu. Vai jūs nevēlētos man piedot, ser Persival, tāpat kā es piedodu Jums?

Viņš kļuva bāls kā līķis, un lielas sviedru lāses izspiedās uz viņa augstās pieres.

—    Es vēl atgriezīšos, — viņš teica un izgāja no istabas tik steidzīgi, it kā sievas atvadu vārdi būtu viņu galīgi pārbiedējuši.

Sers Persivals man nekad nav paticis, bet, redzot, kā viņš šķiras no lēdijas Glaidas, man bija kauns, ka esmu ēdusi viņa maizi un kalpojusi viņam. Es jau gribēju pateikt nabaga lēdijai dažus nomierinošus un sirdi iepriecinošus vārdus, bet, kad viņas vīrs jau gāja ārā pa durvīm, viņa nolūkojās viņam pakaļ ar tik savādu sejas izteiksmi, ka es pārdomāju un nolēmu labāk klusēt.

Paredzētajā laikā faetons piebrauca pie vārtiem. Viņas labdzimtībai bija taisnība — sers Persivals tomēr neatgriezās. Es gaidīju viņu līdz pašam pēdējam brīdim, taču veltīgi.

No manis nevar prasīt tiešu atbildību par šo braucienu, tomēr jāatzīst, ka man toreiz bija ļoti nemierīgs prāts.

—    Vai jūsu labdzimtība pati pēc savas brīvas gribas ir izlēmusi doties uz Londonu? — es iejautājos, kad faetons brauca ārā pa dārza vārtiem.

—    Esmu ar mieru braukt vienalga, uz kurieni, — viņa atbildēja, — lai tikai varētu atbrīvoties no šīs šausmīgās neziņas, kas mani patlaban nomoka.

Viņas raizes un nemiers par mis Helkūmas likteni pārņēma arī mani. Es uzdrošinājos palūgt, lai viņa atraksta man dažas rindiņas, ja nekas ļauns Londonā nebūs atgadījies Viņa atbildēja:

—    Ar lielāko prieku, misis Mičelsone.

—    Mums katram jānes savs krusts, jūsu labdzimtība, — es sacīju, pamanījusi, cik viņa kļuvusi klusa un domīga pēc tam, kad bija apsolījusies man rakstīt. Lēdija neko neatbildēja: likās, ka viņa ir pārāk aizņemta pati ar savām domām, lai uzklausītu mani.

—    Man šķiet, jūsu labdzimtība pagājušo nakti ir ļoti slikti gulējusi, — es pēc kāda brīža piebildu.

—    Jā, — viņa sacīja, — mani nocīja šausmīgi sapņi.

—    Patiešām?

Gaidīju, ka viņa izstāstīs man savus sapņus, taču tas

nenotika; viņa atkal sāka runāt tikai tāpēc, lai uzdotu man jautājumu.

—    Vai jūs pati iemetāt pastkastītē manu vēstuli misis Vēzijai?

—    Jā, jūsu labdzimtība.

—    Vai sers Persivals vakar sacīja, ka grāfs Fosko sagaidīs mani Londonas stacijā?

—    Jā, viņš tā sacīja, jūsu labdzimtība.

Kad biju atbildējusi uz šo jautājumu, vina smagi nopūtās un pēc tam vairs neko neteica.

Kad sasniedzām staciju, līdz vilciena atiešanai bija atlikušas tikai divas minūtes. Dārznieks (kas bija mūs atvedis) parūpējās par bagāžu, bet es tikmēr aizgāju nopirkt biļeti. Vilciens jau svilpa, kad atgriezos pie lēdijas Glaidas uz perona Viņa izskatījās Joti savāda un bija piespiedusi roku pie sirds, it kā viņu šajā brīdī būtu sagrābušas pēkšņas sāpes vai bailes.

—    Es loti vēlētos, lai jūs brauktu kopā ar mani, — viņa sacīja un krampjaini satvēra manu roku, kad es devu viņai biļeti.

Ja mums būtu bijis vairāk laika, ja iepriekšējā dienā es būtu jutusi to pašu, ko jutu tobrīd, es būtu sagatavojusies, lai brauktu līdzi lēdijai Glaidai, un es to būtu darījusi pat tādā gadījumā, ja man nāktos tūlīt uzteikt darbu seram Persivalam. Bet lēdija Glaida izteica savu vēlēšanos pārāk vēlu, lai es to varētu izpildīt. Man nemaz nevajadzēja viņai to skaidrot, jo likās, ka viņa pati visu jau sapratusi un tāpēc vairs necenšas pierunāt mani braukt viņai līdzi. Pie perona apstājās vilciens. Lēdija pasniedza dārzniekam dāvanu, kas bija domāta viņa bērniem, un pirms iekāpšanas vagonā paspieda man roku tikpat vienkārši un sirsnīgi, kā parasti mēdza darīt.

—    Jūs bijāt loti laba pret mani un manu māsu, — viņa sacīja, — to mēs izjutām tad, kad mums vairs nebija neviena drauga. Es jūs atcerēšos ar pateicību, kamēr vien dzīvošu un būšu spējīga kādu atcerēties. Palieciet sveika, un lai dievs jūs svētī!

Viņa to pateica tik skumjā balsī un palūkojās uz mani ar tādu izmisumu, ka man asaras saskrēja acīs — viņa runāja tā, it kā atvadītos no manis uz mūžu.

385

—    Uz redzēšanos, jūsu labdzimtība, — es sacīju, palīdzēdama viņai iekāpt vagonā un cenzdamās viņu

13 - oooo

uzmundrināt, — uz drīzu atkalredzēšanos! No visas sirds novēlu jums atkal labākas dienas.

Viņa papurināja galvu un, apsēzdamās savā vietā, notrīsēja. Konduktors aizslēdza durvis.

— Vai jūs ticat sapņiem? — viņa man čukstēja pa logu. — Es pagājušonakt redzēju tik šausmīgus sapņus, kādus nekad nebiļu redzējusi. Tos atceroties, man vēl tagad šermuli skrien pār kauliem.

Pirms es paguvu atbildēt, atskanēja svilpiens un vilciens sāka kustēties. Lēdijas bālā un sastingusi seja pēdējo reizi pavērsās pret mani; viņas acīs, kas vērās manī pa vagona logu, bija skumjas un svinīga nopietnība. Viņa pavēcināja ar roku un izzuda manam skatienam.

Tajā pašā dienā ap pulksten pieciem pēc pusdienas, uz i.su brītiņu atbrīvojusies no daudzajiem mājsaimniecības pienākumiem, kas tagad kā slogs bija uzgūlušies uz maniem pleciem, es apsēdos savā istabā un nolēmu nomierināt savu satraukto prātu, palasoties vīra sprediķu grāmatiņu. Pirmo reizi mūžā manas domas aizklīda projām no šiem svētajiem rakstiem, kas vienmēr bija tik spēcinoši. Secinājusi, ka lēdijas Glaidas aizbraukšana laikam satraukusi mani daudz nopietnāk, nekā biju iedomājusies, es noliku sprediķu grāmatiņu pie malas un izgāju ārā paklaiņot pa dārzu. Zināju, ka sers Persivals vēl nav atgriezies, Wāpēc mani nekas nekavēja uzturēties svaigā gaisā.

Kad biju apgājusi apkārt mājas stūrim un manam skatienam pavērās dārzs, es pēkšņi satrūkos, jo ieraudzīju kādu nepazīstamu sievieti. Svešā, kas bija pagriezusi man muguru, lēnām gāja pa celiņu un plūca puķes. Izdzirdusi manus soļus, sieviete pagriezās atpakaļ.

Man asinis sastinga dzīslās. Svešiniece dārzā bija misis Rūbella.

Es stāvēju kā sālsstabs un nespēju izteikt ne vārda. Viņa pienāca man klāt ar puķēm rokas, tikpat savaldīga kā vienmēr.

—    Vai kas noticis, kundze? — viņa klusi vaicāja.

—    Jūs vēl šeit! — es izdvesu. — Jūs neesat Londonā? Jūs neesat aizbraukusi uz Kamberlendu?

Misis Rūbella pasmaržoja ziedus un ļauni pavīpsnāja, ' it kā nožēlodama mani.

—    Kā redzat,,— viņa sacīja. — Kāpēc gan man būtu bijis jābrauc projām no Blekvoterparkas?

Es dziļi ievilku elpu un saņēmu dūšu, lai uzdotu vēl vienu jautājumu.

—    Kur ir mis Helkūma?

Misis Rūbella pasmējās par manu, kā viņai acīmredzot šķita, naivo jautājumu un atbildēja:

—   Mis Helkūma arī nav aizbraukusi no Blekvoterparkas.

Kad es izdzirdēju šo pārsteidzošo atbildi, man tūlīt ienāca prātā, kā lēdija Glaida no manis atvadījās. Nevaru sacīt, ka es sev kaut ko pārmetu, taču tajā brīdī, man šķita, es būtu atdevusi visus savus sūri grūti krātos

ietaupījumus, lai četras stundas ātrāk uzzinātu to, ko uzzināju tagad.

Misis Rūbella mierīgi kārtoja savu puķu pušķi, it kā gaidīdama, ka es viņai tūlīt kaut ko sacīšu.

Taču es neteicu neko. Es domāju par lēdijas Glaidas zudušo možumu un vājo veselību un nodrebēju, mēģinādama iztēloties, kas notiks tajā brīdī, kad arī viņai atklās šo noslēpumu un viņa saņems tādu pašu triecienu kā es. Bailes par abu nabaga lēdiju likteni bija mani tā nomā- kušas, ka es pāris minūtes nespēju parunāt. Arī misis Rūbella klusēja tikpat ilgi, tad pacēla acis no puķēm un, raudzīdamās iesāņus, sacīja:

—    Redziet, kundze, sers Persivals nupat atgriezies no izjādes.

Arī es jau biju viņu ieraudzījusi. Viņš nāca uz mūsu pusi, ar savu jātnieka pātadziņu nikni kapādams puķes. Kad sers Persivals bija pienācis pavisam tuvu un varēja saskatīt manu seju, viņš apstājās, uzsita ar pātagu pa saviem stulmzābaķiem un iesmējās tik skaļi un mežonīgi, ka izbiedēja putnus, kas bija apmetušies tajā kokā, zem kura viņš stāvēja.

—    Nu, misis Mičelsone, — viņš teica, — tagad jūs beidzot esat visu uzzinājusi, vai ne?

Es neko neatbildēju. Tad viņš pagriezās pret misis Rūbellu.

—    Kad jūs parādījāties dārzā?

—    Pirms kādas pusstundas, ser. Jūs taču sacījāt, ka, tiklīdz lēdija Glaida būs aizbraukusi uz Londonu, es varu atkal iet, kurp vien vēlos.

—    Pilnīgi pareizi. Es jums neko nepārmetu, es vienīgi jautāju. — Kādu brīdi klusējis, viņš no jauna pievērsās man. — Jūs nevarat tam ticēt, vai ne? — viņš ironiski sacīja. — Tad nāciet man līdzi, un jūs varēsiet pati par to pārliecināties!

Viņš pa dārza ceļu devās uz māju. Es viņam sekoju, un misis Rūbella nāca aiz manis. Izgājis pa čuguna vārtiem, viņš apstājās un norādīja ar pātagu uz ēkas centrālo, neapdzīvoto daļu.

—    Lūk, tur! — viņš sacīja. — Paskatieties uz otro stāvu! Vai atceraties šīs guļamistabas ar Elizabetes laikmeta mēbelēm? Mis Helkūma šobrīd sveika un vesela atrodas vienā no pašām labākajām istabām.,Misis Rūbella, aizvediet viņu uz turieni (jums taču ir vēl jūsu atslēga?); aizvediet misis Mičelsoni uz turieni, un lai tad viņa pati ar savām acīm pārliecinās, ka šoreiz neviens viņu nemāna.

Tonis, kādā viņš runāja, palīdzēja man nedaudz atjēgties jau tajās pāris minūtēs, kas bija pagājušas, kopš mēs iznācām no dārza. Nezinu, ko es būtu darījusi šajā kritiskajā brīdī, ja visu mūžu būtu kalpojusi citiem cilvēkiem. Taču, tā kā man bija ieaudzinātas īstas lēdijas jūtas un principi, tad man bez vilcināšanās bija jāizlemj, ko darīt. Pienākums pašai pret sevi un pret lēdiju Glaidu nejāva man turpmāk strādāt pie cilvēka, kas bija mūs krāpis, neganti melodams mums abām ik uz soja.

—    Gribu lūgt jūs, ser Persival, atjaut man pateikt jums dažus vārdus zem četrām acīm, — es sacīju. — Pēc tam es būšu ar mieru sekot šai personai uz mis Helkūmas istabu.

Misis Rūbella, uz kuru es biju norādījusi ar vieglu galvas mājienu, bezkaunīgi pavīpsnāja, pasmaržoja savus ziedus un Joti negribīgi devās uz mājas durvīm.

—    Nu, labi, — sers Persivals strupi noteica, — kas tad vēl jums būtu sakāms?

—    Gribu brīdināt jūs, ka mana vislielākā vēlēšanās ir atteikties no pienākumiem, kurus es patlaban veicu Blekvoterparkā.

Burtiski tā es viņam to pateicu. Es biju cieši nolēmusi, ka tagad, kad radusies izdevība runāt ar viņu divatā, man vispirms jāpaziņo mans nodoms atteikties no kalpošanas viņam

Viņš paskatījās uz mani ar Jaunu aci un nikni iebāza rokas sava jātnieku tērpa kabatās,

—    Kāpēc? — viņš jautāja. — Es gribētu zināt — kāpēc?

—    Man, ser Persival, nepieklājas izteikt savas domas par to, kas noticis šajā mājā. Es negribu nevienu apvainot. Vēlos tikai pasacīt, ka pienākums pret sevi un lēdiju Glaidu liedz man turpmāk palikt jūsu dienestā.

—    Bet vai jūsu pienākums pret mani neliedz jums šajā brīdi mest man acīs savas aizdomas? — viņš kliedza kā ārprātīgs. — Saprotu, uz ko jūs mērķējat. To, ka mēs apmānījām lēdiju Glaidu bez Jauna nolūka un viņas pašas labā, jūs tagad iztulkojat pavisam zemiski un negodīgi. Lai uzlabotu viņas veselību, bija Joti nepieciešama tūlītēja klimata un dzīves apstākļu maiņa, un jūs zināt tikpat labi kā es, ka viņa nekad nebūtu aizbraukusi, ja viņai būtu teikts, ka mis Helkūma vēl joprojām atrodas šeit. Viņu apmānīja viņas pašas Jabā, un man vienalga, ko kurš par to domā. Ejiet projām, ja jums tīk, — tādu saimniecības vadītāju kā jūs nav grūti sameklēt. Brauciet projām, kad vien vēlaties, bet sargieties izplatīt tenkas par mani un manām darīšanām, kad jūs vairs nebūsiet manā dienestā. Stāstiet patiesību un vienīgi patiesību, citādi jums neklāsies labi! Palūkojieties uz mis Helkūmu pati savām acīm, un jūs redzēsiet, ka viņa tiek aprūpēta tikpat labi kā iepriekš, kad vēl dzīvoja savās agrākajās istabās. Atcerieties ārsta norādījumu, ka lēdijai Glaidai visdrīzākajā laikā nepieciešama klimata un dzīves apstākļu maiņa! Tātad labi pārdomājiet un, ja jums pietiek drosmes, runājiet vien par mani un manu rīcību, ko tik vēlaties!

Ārkārtīgi pārskaities, viņš izkliedza šo garo runu vienā elpas vilcienā, staigādams šurpu un turpu un pliukšķi- nādams gaisā pātagu.

Taču, lai ko viņš teica vai darīja, nekas nespēja mainīt manas domas par nekaunīgajiem meliem, kurus viņš iepriekšējā dienā bija sarunājis manā klātbūtnē, tāpat arī par neģēlīgo krāpšanu, ar kuras palīdzību viņš bija atšķīris lēdiju Glaidu no viņas māsas un bez kādas vajadzības aizsūtījis uz Londonu, kad viņa jau bija gandrīz vai prātu zaudējusi aiz neziņas par mis Helkūmas likteni. Lai nesatracinātu seru vēl vairāk, es, protams, paturēju šīs domas pie sevis un neko neteicu, taču tas nenozīmēja, ka mana apņemšanās kļuvusi mazāk nelokāma. Laipna atbilde mazina dusmas, tāpēc es apspiedu savas jūtas, kad pienāca mana kārta atbildēt.

—    Es, cerams, zinu pietiekami labi, ser Persival, — es sacīju, — ka, atrodoties jūsu dienestā, man nav nekādu tiesību interesēties par jūsu rīcības motīviem. Cerams, ka ari tad, kad es vairs nekalpošu pie jums, es pietiekami labi pratīšu, kā tas pieklājas manas kārtas sievietei, savaldīt savu mēli, lai nerunātu par lietām, kas uz mani neattiecas …

—    Kad jūs gribat doties projām? — viņš vaicāja, strupi pārtraukdams mani. — Tikai nedomājiet, ka es vēlos jūs aizkavēt… nedomājiet, ka cenšos pierunāt jūs palikt šajā mājā. Šādos gadījumos es vienmēr esmu ļoti Uisnīgs un atklāts. Kad jūs gribat doties projām?

—   Es gribētu doties projām pēc iespējas ātrāk, ja tikai tas nerada jums kādas neērtības.

—   Par manām ērtībām vai neērtībām varat neuztraukties. Rīt no rīta es aizbraukšu no šis mājas, lai nekad vairs tajā neatgrieztos, un varu norēķināties ar jums jau šovakar. Ja gribat parūpēties par kāda ērtībām, tad neaizmirstiet labāk mis Helkūmu. Šodien beidzas termiņš, līdz kuram misis Rūbella bija nolīgta, un dažu iemeslu dēj viņai esot nepieciešams jau šovakar būt Londonā.. Ja arī jūs dosieties projām tūlīt, tad Blekvoterparkā vairs nebūs nevienas dzīvas dvēseles, kas rūpētos par mis Helkūmu.

Cerams, nav nekādas nepieciešamības runāt par to, ka es nespēju pamest mis Helkūmu pilnīgi vienu tagad, kad viņa un lēdija Glaida bija nokļuvušas tik bēdīgā stāvoklī. Pēc tam kad sers Persivals bija vēlreiz apliecinājis, ka misis Rūbella noteikti aizbrauks, tiklīdz es ieņemšu viņas vietu, un es biju saņēmusi arī atļauju lūgt misteru Dousonu, lai viņš atkal apmeklē savu pacienti, es biju ar mieru palikt Blekvoterparkā tik ilgi, kamēr mis Helkūmai būs vajadzīgi mani pakalpojumi. Mēs norunājām, ka nedēļu pirms savas aizbraukšanas es par to brīdināšu sera Persivala pilnvaroto, kuram tad būs jāpapūlas atrast kādu sievieti, kas turpina manu darbu; Apspriežot šos jautājumus, mēs vārdus lieki netērējām. Tad sers Persivals pēkšņi apgriezās un devās projām, tā ka tagad nekas vairs nekavēja mani pievienoties misis Rūbellai. Šī dīvainā ārzemniece visu laiku bija mierīgi sēdējusi uz kāpnītēm mājas durvju priekšā, gaidīdama, kad es varēšu doties kopā ar viņu pie mis Helkūmas.

Taču es nebiju tikusi vēl ne pusceļā līdz mājas durvīm, kad sers Persivals, kas bija devies pretējā virzienā, pēkšņi apstājās un pasauca mani atpakaļ.

—    Kāpēc jūs negribat vairs strādāt pie manis? — viņš jautāja.

Pēc visa tā, kas mūsu starpa nupat bija noticis, man šis jautājums likās tik negaidīts, ka es gandrīz nezināju, ko atbildēt.

—    Iegaumējiet — mani neinteresē, kāpēc jūs aizejat, — viņš turpināja. — Bet, ja jūs atradīsiet, citu darbu, man šķiet, jums būs jāpasaka iemesls, kura dēļ esat aizgājusi no manis. Kāds ir šis iemesls? Ģimenes sairšana? Vai es uzminēju?

—    Pret šo iemeslu nevarētu būt nekādu noteiktu iebildumu, ser Persival. . .

—    Lieliski! Neko vairāk es ari negribēju uzzināt. Ja man prasīs jūsu raksturojumu, tad tur būs minēts iemesls, kuru jūs pati esat apstiprinājusi. Jūs aizejat sakarā ar ģimenes sairšanu.

Pirms es paguvu kaut ko pateikt, viņš atkal apgriezās un žigli iegāja dārzā. Viņa izturēšanās bija tikpat savāda kā viņa runas veids. Atzīstos, ka viņš mani pārbiedēja.

Kad piegāju pie misis Rūbellas, kas sēdēja mājas priekšā, likās, ka pat viņas pacietība sākusi izsīkt.

—    Beidzot! — viņa sacīja, paraustīdama savus slīpos ārzemnieces plecus. Kad mēs iegājām mājas neapdzīvotajā daļā, viņa veda mani augšā pa kāpnēm un pēc tam ar savu atslēgu atvēra durvis uz gaiteni, kas bija savienots ar vecajām Elizabetes laikmeta istabām — šīs durvis, kopš es dzīvoju Blekvoterparkā, nekad netika virinātas. Pašas istabas es pazinu gluži labi un biju tajās vairākkārt bijusi, taču tais reizēs iegāju tur no mājas otras puses. Misis Rūbella apstājās senatnīgajā galerijā pie trešajām durvīm, iedeva man šo durvju atslēgu kopa ar gaiteņa durvju atslēgu un pateica, ka šajā istabā es atradīšot mis Helkūmu.

Taču, pirms es iegāju istabā, man ļoti gribējās likt viņai saprast, ka viņas pakalpojumi šajā mājā vairs nebūs vajadzīgi. Es viņai pateicu skaidri un gaiši, ka slimās lēdijas kopšana no šī brīža uzticēta vienīgi man.

—    Ļoti priecājos, to dzirdot, kundze, — misis Rūbella sacīja. — Man ļoti gribas doties projām.

—    Vai jūs brauksiet šodien? — es vaicāju, lai pārliecinātos par viņas nodomiem.

—    Tagad, kad jūs, kundze, esat uzņēmusies kopšanu, es varēšu aizbraukt jau pēc pusstundas. Sers Persivals bija tik laipns un nozīmēja manā rīcībā dārznieku, un arī karieti es varot izmantot, kad vien rodoties vajadzība. Tā man būs vajadzīga pēc pusstundas, lai aizbrauktu uz staciju. Savas mantas esmu jau iepriekš sasaiņojusi. Vēlu jums visu labu, kundze.

Viņa veikli palocījās un tad devās projām pa gaiteni, klusi trallinādama kādu dziesmiņu un vienā ritmā ar to priecīgi šūpodama savu puķu pušķi, kuru turēja rokā kā zizli. No sirds priecājos, ka man nekad vairs nebija jāsastop misis Rūbella.

Mis Helkūma bija aizmigusi, kad es iegāju viņas istabā. Viņa gulēja augstā, vecmodīgā gultā, kas bija gaužām nepievilcīga, un es raudzījos uz viņu ar lielām bažām. Jāsaka tomēr, ka viņa nekādā ziņā neizskatījās sliktāk kā tad, kad redzēju viņu pēdējo reizi. Biju spiesta atzīt arī, ka, spriežot pēc visa, viņa kopta joti rūpīgi. Istabā gan bija maz gaismas, tās sienas bija nokvēpušas un radīja nepatīkamu iespaidu, bet logs (no kura pavērās skats uz savrupu pagalmu mājas aizmugurē) bija atvērts, lai pa to ieplūstu svaigs gaiss, un bija darīts viss nepieciešamais, lai šī telpa kļūtu mājīga. Tātad sers Persivals bija neģēlīgi piekrāpis tikai nabaga lēdiju Glaidu. Man šķita, ka vienīgais ļaunums, kuru vai nu sers Persivals, vai arī misis Rūbella nodarījuši mis Helkūmai, ir tas, ka viņa tiek slēpta no citu acīm.

Es atstāju slimo lēdiju mierīgi guļam, klusām izlavījos ārā no istabas un devos pie dārznieka, lai pārunātu par iespēju atkal atvest ārstu. Palūdzu dārznieku, lai viņš pēc tam, kad būs aizvedis misis Rūbellu uz staciju, piebrauc pie mistera Dousona un manā vārdā nodod viņam ziņu, ka es ļoti vēlētos redzēt viņu atkal Blekvoterparkā. Biju pārliecināta, ka ārsts atsauksies manam uzaicinājumam un, uzzinājis, ka grāfs Fosko aizbraucis no šejienes, sāks atkal apmeklēt slimo lēdiju.

Pēc kāda laika dārznieks atgriezās un atnāca pie manis pateikt, ka aizvedis misis Rūbellu uz staciju un pēc tam iegriezies mistera Dousona mājās. Ārsts licis man paziņot, ka pats nejūtoties īsti vesels, bet, ja vien varēšot, atbraukšot nākamās dienas rītā. To pastāstījis, dārznieks gatavojās iet projām, taču es aizturēju viņu un lūdzu, lai viņš pirms tumsas iestāšanās atnāk šurp un paliek pa nakti nomodā vienā no tukšajām istabām, — es tad varētu viņu pasaukt, ja rastos vajadzība. Viņš ļoti labi saprata, ka es nevēlos palikt visu nakti gluži viena šajā pamestās mājas visnomaļākajā daļā, un mēs norunājām, ka viņš atnāks starp pulksten astoņiem un deviņiem vakarā.

Dārznieks ieradās tieši norunātajā laikā, un es.varēju pateikties pati sev, ka esmu bijusi pietiekami piesardzīga un uzaicinājusi viņu pavadīt nakti manā tuvumā. Sers Persivals, kas jau dienā bija izturējies tik savādi, īsi pirms pusnakts sāka ārdīties kā nelabais; es baidos pat iedomāties, kas būtu varējis notikt, ja dārznieks nebūtu pratis viņu tūlīt nomierināt.

Gandrīz visu pēcpusdienu un vakaru sers Persivals uzbudināts un saniknots bija klaiņojis apkārt pa māju un dārzu; acīmredzot viņš, kā man šķita, viens pats atrazdamies pie pusdienu galda, bija iebaudījis pārmērīgi daudz vīna. Nezinu, vai mans pieņēmums bija pareizs vai ne, bet, kad vēlu vakarā pastaigājos pa galeriju, es dzirdēju viņa skajās un niknās klaigas, kas skanēja cauri sienām no mājas apdzīvotās daļas. Dārznieks nekavējoties noskrēja lejā pie viņa, bet es aizvēru gaiteņa durvis, lai troksni neizdzirdētu mis Helkūma. Dārznieks atgriezās pēc pusstundas. Viņš paziņoja, ka saimnieks esot galīgi zaudējis sajēgu un tam par iemeslu esot nevis dzēruma trakums, kā es biju iedomājusies, bet gan kaut kādas neizprotamas paniskas bailes vai arī ārkārtīgs uzbudinājums. Dārznieks bija sastapis seru Persivalu viesistabā, kur viņš skraidījis šurpu un turpu un, šausmīgi pārskaities, kliedzis, ka nevienu minūti ilgāk nepalikšot tādā kazemātā, kāda esot viņa māja, un tūlīt pat nakts vidū došoties projām, lai uzsāktu savu ieplānoto ceļojumu. Ieraudzījis dārznieku, sers Persivals lādēdamies un zākādamies izdzinis viņu ārā un licis iejūgt zirgu karietē. Pēc stundas ceturkšņa sers Persivals izskrējis pagalmā un mēness gaismā izskatījies bāls kā līķis; viņš ielēcis karietē un, braucot projām, uzšāvis zirgam ar pātagu tik stipri, ka tas tūlīt sācis aulekšot. Dārznieks dzirdējis, kā sers Persivals ar kliedzieniem un lamām uzmodinājis sargu un licis atslēgt vārtus, tad klusajā naktī atkal skaidri bijusi dzirdama karietes riteņu mežonīgā dārdoņa, līdz beidzot iestājies pilnīgs klusums.

Nākamajā dienā vai arī pēc pāris dienām — es īsti neatceros, kad — karieti no tuvākās pilsētas Noulsberi- jas atveda atpakaļ vecā kroga zirgupuisis. Sers Persivals bija tur apstājies un tālāk braucis ar vilcienu; uz kurieni viņš devies, to šis vīrs nevarēja pateikt. Par sera Persivala tālākajām gaitām neesmu saņēmusi nekādas ziņas ne no viņa paša, ne arī no kāda cita; man šobrīd nav pat zināms, vai viņš vēl atrodas Anglijā. Kopš tās diena;?, kad viņš aizdrāzās projām no savām mājām gluži kā izbēdzis noziedznieks, mēs vairs neesam tikušies, un es karsti vēlos un lūdzu dievu, lai mēs nekad netiktos.

Mans stāsts par šis ģimenes bēdīgo likteni patlaban tuvojas nobeigumam.

Man teica, ka tādiem sīkumiem kā mis Helkūmas pamošanās un tam, ko mēs abas runājušas pēc tam, kad viņa ieraudzīja mani sēžam pie savas gultas, neesot būtiskas" nozīmes, lai noskaidrotu tos jautājumus, kuru dēļ tiek rakstītas piezīmes. Es tikai gribu pasacīt, ka mis Helkūma pati nemaz neapzinājās, kā viņa pārvietota no mājas apdzīvotās daļas uz šīm pamestajām istabām. Viņa toreiz esot gulējusi dziļā miegā un tāpēc nevarot pateikt, vai miegs bijis dabisks vai arī mākslīgi radīts. Slepus pārvietot mis Helkūmu no vienas mājas daļas uz otru tādā brīdī, kad es atrados Torkijā un mājā vairs nedzīvoja neviens no pastāvīgajiem kalpotājiem, izņemot Margaritu Porčeri (kas visu laiku, kad vien nestrādāja, vienīgi ēda, dzēra vai gulēja), protams, nebija grūti. Misis Rūbella (kā es pārliecinājos, apskatīdama istabu) bija parūpējusies, lai nedaudzajās dienās, kas viņai bija jāpavada ieslodzījumā kopā ar slimo lēdiju, viņas rīcībā būtu pārtika un viss cits nepieciešamais — arī trauki ar siltu ūdeni un buljonu, — tā ka varētu iztikt bez vārīšanas. Viņa izvairījusies atbildēt uz jautājumiem, kurus mis Helkūma, gluži dabiski, viņai uzdevusi, bet citādā ziņā bijusi ļoti laipna un gādīga. Vienīgais, ko es noteikti varu pārmest mis Rūbellai, ir tas, ka viņa kļuvusi līdzdalībniece tik nežēlīgā krāpšanā.

Man nav arī sīki jāapraksta (un tas mani ļoti iepriecina), kā mis Helkūma izturējās, uzzinājusi, ka lēdija Glaida aizbraukusi, un arī vēlāk, saņēmusi vēl daudz bēdīgāku ziņu, kas sasniedza Blekvoterparku visai drīz. Abos gadījumos es centos sagatavot mis Helkūmu, cik rūpīgi un piesardzīgi vien iespējams, un, lai gan misters Dousons dažas dienas bija nevesels un nevarēja pēc mana lūguma ierasties mūsu mājā, man lieti noderēja viņa padoms, kad bija jāpaziņo visļaunākā vēsts. Tas bija tik drūms laiks, ka man vēl tagad ir grūti domāt vai rakstīt par to. Es centos remdēt mis Helkūmas bēdas ar dieva vārdiem, kas tādos gadījumos parasti ļoti palīdz, taču šoreiz tie tikpat kā nenonāca līdz viņas apziņai, lai gan es ticu un ceru, ka beigu beigās tie tomēr sasniedza savu mērķi. Es neatgāju no viņas gultas tik ilgi, kamēr viņa nebija pilnīgi atguvusi spēkus. Vilciens, ar kuru es aizbraucu no šīs bēdu piemeklētās mājas, aizveda projām arī viņu. Mūsu šķiršanās Londonā bija ļoti skumja. Es apmetos pie radiniekiem Arlingtonā, bet viņa devās uz mistera Fērlija muižu Kamberlendā.

Pirms beidzu šo drūmo stāstu, man jāuzraksta vēl tikai dažas rindiņas. To man liek darīt manas pienākuma jūtas.

Pirmkārt, es gribu izteikt savu dziļāko pārliecību, ka grāfs Fosko ne mazāka mērā nav vainojams tajos notikumos, par kuriem pastāstīju. Esmu dzirdējusi, ka pret viņu radušās šausmīgas aizdomas un viņa gaišības rīcība izraisījusi nopietnus iebildumus. Un tomēr tas nav satricinājis manus uzskatus par viņa nevainību. Ja arī viņš palīdzējis seram Persivalam aizsūtīt mani uz Torkiju, tad viņš tā rīkojās, vienīgi atrazdamies maldīgu priekšstatu varā, un to viņam kā ārzemniekam un cilvēkam, kuram svešas mūsu dzīves paražas, nevar pārmest. Un, ja arī misis Rūbella ieradusies Blekvoterparkā ar viņa ziņu, tad tas, ka šī ārzemniece izrādījusies tik zemiska un piedalījusies krāpšanā, kuras ierosinātājs un realizētājs bijis pats šīs mājas saimnieks, drīzāk bijusi grāfa nelaime, nevis nelietība. Morāles principu vārdā es protestēju, ka pret viņu izvirzīta apsūdzība, jo tā ir pilnīgi nepamatota un nedibināta.

Otrkārt, es gribu izteikt dziļu nožēlu, ka nespēju precīzi atcerēties tās dienas datumu, kad lēdija Glaida aizbrauca no Blekvoterparkas uz Londonu. Man teica, ka noskaidrot datumu, kad sācies šis nelaimīgais ceļojums, esot ārkārtīgi svarīgi, tāpēc es ļoti piepūlēju savu atmiņu, lai to atcerētos. Taču manas pūles bija veltīgas. Atminos vienīgi to, ka tas varēja būt jūlija beigās. Mēs visi zinām, cik grūti vēlāk, kad pagājis jau ilgāks laiks, precizēt kādu datumu, ja tas nav bijis pierakstīts. Man tas ir jo grūtāk tāpēc, ka tajā laikā, kad lēdija Glaida devās projām, Blekvoterparkā risinājās tik satraucoši un juceklīgi notikumi. Man ļoti žēl, ka es toreiz neko nepierakstīju, Man ļoti žēl, ka neatceros šo datumu tikpat skaidri, cik skaidri atceros, kāda bija lēdijas Glaidas sejas izteiksme, kad nabaga lēdija pēdējo reizi skumji paskatījās uz mani pa vagona logu.

STĀSTU TURPINA VAIRAKAS PERSONAS

I. GRAFA FOSKO VIRĒJAS HESTERES PINORNAS LIECĪBA (Pierakstīta pēc viņas pašas Izteikumiem)

Gan diemžēl jāsaka, ka es nekad neesmu mācījusies ne lasīt, ne rakstīt. Visu mūžu. esmu sūri un grūti strādājusi, un nevienam par mani nav bijis jāsūdzas. Es zinu, ka runāt par to, kas nav noticis, ir liels grēks, tāpēc centīšos to nedarīt. Pastāstīšu visu, kas man ir zināms, un pazemīgi lūdzu džentlmeni, kurš pieraksta to, ko es saku, izlabot manas valodas kļūdas un neņemt ļaunā, ka esmu lasīt un rakstīt nepratēja.

Pagājušajā vasarā es paliku bez darba (tas nebija manas vainas dēļ) un dzirdēju, ka Sentdžonsvudā, Foristroudā pieci, vajadzīga parasta virēja. Kad mani pieņēma, tika noteikts izmēģinājuma laiks. Mana saimnieka uzvārds bija Fosko. Pati saimniece bija angliete. Viņš bija grāfs un viņa — grāfiene. Kad sāku strādāt šajā mājā, tur vēl bija kāda jauna sieviete, kas izpildīja istabenes pienākumus. Viņa nebija sevišķi tīrīga un akurāta, taču neko ļaunu arī nevienam nedarīja. Mēs abas šajā mājā bijām vienīgās kalpotājas.

Mūsu saimnieks un saimniece atbrauca tikai pēc tam, kad mēs jau tur bijām ieradušās. Tiklīdz viņi abi atbrauca, tā tūlīt turpat apakšējā vestibilā pastāstīja mums, ka gaidot ciemiņu no laukiem.

Gaidāmais ciemiņš bija saimnieces brāļameita, un mēs sagatavojām viņai otrajā stāvā guļamistabu, no kuras logiem pavērās skats uz pagalmu. Saimniece sacīja man, ka lēdijai Glaidai (tāds bija radinieces uzvārds) esot vāja veselība un tas man jāņemot vērā, kad gatavošu ēdienu. Cik atceros, tad viņai vajadzēja ierasties tajā pašā dienā, taču uz manu atmiņu šajā ziņā nepa|aujieties. Es lūdzu piedošanu, bet iztaujāt mani par mēneša dienām vai tamlīdzīgām lietām nav vērts. Tā kā es sūri grūti strādāju un neesmu mācīts cilvēks, tad nepievēršu nekādu uzma: nību lielākajai daļai dienu, izņemot varbūt vienīgi svētdienas. Zinu tikai, ka lēdija Glaida atbrauca un, kad viņa ieradās, viņa mūs visus patiešām pamatīgi nobiedēja. Neatceros, tieši cikos saimnieks viņu atveda, jo tajā laikā biju ļoti aizņemta darbā. Bet man šķiet, ka viņš atbrauca kopā ar lēdiju pēcpusdienā; istabene toreiz atvēra durvis un ieveda viņus abus viesistabā. Pēc tam istabene atgriezās, un mēs nebijām paguvušas ne vārda pārmīt, kad izdzirdējām augšstāvā kaut kādu kņadu, un tad jau arī zvans viesistabā sāka skanēt kā traks un saimniece sauca mūs palīgā.

Mēs abas uzskrējām augšā un tur ieraudzījām, ka lēdija guļ uz dīvāna; viņas seja bija līķa bālumā, dūres cieši sažņaugtas un galva nokārusies uz vienu pusi. Saimniece teica, ka jauno lēdiju pēkšņi kaut kas izbiedējis, bet saimnieks paskaidroja, ka viņai esot krampju lēkme. Es aizskrēju pēc tuvākā ārsta, jo pazinu apkārtni mazliet labāk nekā pārējie. Vistuvākie ārsti bija Gudriks un Gārts, kas abi pārmaiņus strādāja vienā kabinetā un kuriem, kā es biju dzirdējusi, bija laba slava un arī daudz pacientu visā Sentdžonsvudā. Misteru Gudriku es sastapu kabinetā, un viņš tūdaļ nāca man līdzi.

Pagāja zināms laiks, pirms viņš varēja sākt kaut ko darīt. Nabaga nelaimīgo lēdiju piemeklēja viena lēkme pēc otras, un tā tas turpinājās, līdz viņa bija galīgi nomocījusies un kļuvusi bezspēcīga kā jaunpiedzimušais. Tad mēs noguldījām viņu gultā. Misters Gudriks aizgāja uz mājām pēc zālēm un atgriezās apmēram pēc ceturtdaļstundas. Viņš bija atnesis sev līdzi ne tikai zāles, bet arī izdobtu sarkankoka gabalu, kas atgādināja taurīti; pagai- dījis kādu brīdi, viņš pielika vienu tās galu pie lēdijas sirds, otru pie savas auss un sāka uzmanīgi klausīties.

Kad ārsts bija izpētījis to, ko gribēja, viņš uzrunāja manu saimnieci, kas arī atradās šajā istabā.

— Slimnieces stāvoklis ir ļoti nopietns, — viņš sacīja, — Iesaku nekavējoties paziņot par to lēdijas Glaidas tuviniekiem.

Mana saimniece jautāja viņam:

—    Vai tā ir sirds slimība?

Un viņš atbildēja:

—    Jā, ļoti bīstama sirds slimība. — Ārsts sīki izklāstīja, ko viņš domā par šo slimību, taču es nebiju tik nudra, lai to saprastu. To gan es atceros: beigās viņš izteica bažas, ka nedz viņš, nedz arī kāds cits ārsts te neko daudz vairs nespēšot palīdzēt.

Manu saimnieci šī Jaunā vēsts ietekmēja daudz mazāk nekā saimnieku. Viņš bija resns liela auguma cilvēks labi gados, savādnieks, kas audzēja baltās pelītes un putnus un sarunājās ar tiem, it kā tie būtu mazi bērniņi. Likās, ka bēdīgā ziņa viņu ir galīgi satriekusi.

—    Ak, nabaga lēdija Glaida! Nabaga lēdija Glaida! — viņš sacīja un staigāja apkārt pa istabu, lauzīdams savas resnās rokas un drīzāk atgādinādams komediantu nekā džentlmeni.

Manai saimniecei bija tikai viens jautājums: «Vai ir cerības, ka lēdija Glaida izveseļosies?» — bet viņš uzdeva ārstam vismaz piecdesmit jautājumus. Man jāatzīst, ka viņš ļoti uztrauca mūs visus, un, kad viņš beidzot nomierinājās, tad izgāja ārā dārziņā, noplūca bez kādas izvēles visas mazās puķītes un lūdza mani uznest tās augšā un izrotāt slimnieces istabu. It kā tieši ar to kaut kas būtu līdzēts. Man šķiet, reizēm viņš bija mazliet padumjš. Tomēr viņš nebija slikts saimnieks: vienmēr jautrs, atklats, runāja ārkārtīgi pieklājīgi un prata ietekmēt citus. Man viņš patika labāk nekā mana saimniece. Es nezinu, vai pasaulē kādreiz bijusi lielāka cietsirde par viņu.

Ap pusnakti lēdija mazliet atžirga. Pirms tam biežās lēkmes bija viņu tā nomocījušas, ka viņa nespēja pakustināt ne roku, ne kāju, ne arī pateikt kādu vārdiņu. Tagad viņa varēja gultā vismaz pagriezties un vērīgi aplūkoja istabu un mūs visus. Likās, ka pirms slimības viņa bijusi skaista sieviete ar gaišiem matiem un zilām acīm. Iepriekšējā naktī viņa gulējusi ļoti nemierīgi — tā man vismaz pastāstīja saimniece, kas viena pati sēdēja pie slimnieces gultas. Es iegāju tajā istabā tikai pirms gulētiešanas, lai uzzinātu, vai neesmu vajadzīga, un tieši tajā brīdī jaunā lēdija klusā balsī murmināja kaut ko pavisam nesaprotamu un nesakarīgu. Man šķita, ka viņa vēlas runāt ar kādu, kas atrodas kaut kur tālumā. Pirmoreiz es nevarēju sakļausit šī cilvēka vārdu, bet otrreiz saimnieks pieklauvēja pie durvīm, ienesa istabā savus izspūrušos puķu pušķus un sāka uzdot nebeidzamus jautājumus.

Kad es nākamajā rītā iegāju pie lēdijas, viņa bija atkal pilnīgi zaudējusi spēkus un gulēja nesamaņā. Misters Gudriks atveda savu kolēģi misteru Gārtu, lai ar viņu apspriestos. Ārsti piekodināja, ka slimnieci nekādā ziņā nedrīkst traucēt. Viņi aizgāja uz istabas otru galu un izprašņāja manu saimnieci, gribēdami uzzināt, vai lēdija agrāk jau slimojusi un kas viņu ārstējis, un vai viņai nav bijuši smagi pārdzīvojumi. Atceros, ka mana saimniece uz pēdējo jautājumu atbildēja apstiprinoši. Misters Gudriks paskatījās uz misteru Gārtu un pašūpoja galvu. Viņi laikam domāja, ka šiem pārdzīvojumiem ir tiešs sakars ar lēdijas sirdslēkmēm. Nabadzīte! Cik viņa bija vā- jiņa — gauži žēl bija uz viņu skatīties! Nu, pilnīgi bez spēka, man jāsaka, pilnīgi bez spēka!

Mazliet vēlāk tajā pašā rītā, tad, kad lēdija pamodās, notika pēkšņa pārmaiņa un viņa sāka justies daudz labāk. Lai neviens svešs viņu netraucētu, mums abām ar istabeni vairs nejāva slimnieci apraudzīt. Par viņas veselības stāvokļa uzlabošanos es uzzināju no saimnieka. Pārmaiņa bija ārkārtīgi uzlabojusi viņa garastāvokli, un, uzlicis galvā lielo, balto cepuri ar uzlocītajām malām, lai dotos pastaigā, viņš no dārza puses ielūkojās pa logu virtuvē.

— Mana labā misis virējiņa, — viņš sacīja, — lēdijai Glaidai kļuvis labāk. Mana oma ir stipri uzlabojusies, un es tagad eju ārā siltajā vasaras saulītē izlocīt savas garās kājas. Vai jūs, misis virējiņa, negribat, lai es jums kaut ko pasūtu vai arī nopērku tirgū? Ko jūs tur patlaban gatavojat? Garšīgu pīrāgu pusdienām? Tikai neaizmirstiet labi biezu garoziņu, es jūs lūdzu, labi biezu kraukšķīgu garoziņu, kas tik lieliski kūst un drūp mutē!

Nu, tā viņš runāja. Viņam jau bija pāri sešdesmitiem, un viņš dievināja pīrāgus un tortes. Padomājiet tikai!

Priekšpusdienā ārsts atkal ieradās un pats savām acīm redzēja, ka lēdija Glaida jūtas labāk. Viņš aizliedza mums sarunāties ar viņu un piekodināja arī neļaut viņai ar mums runāt, ja viņa to gribētu darīt; viņš sacīja, ka viņai tagad jānodrošinot pilnīgs miers un jāpanākot, lai viņa iespējami vairāk gulētu. Lēdija bija Joti novājējusi, un, kad vien es uz viņu paskatījos, man vienmēr likās, ka viņai nav nekādas vēlēšanās kaut ko runāt, — vienīgais izņēmums bija pagājušā nakts, bet tad es nesapratu, ko viņa saka. Misters Gudriks nebija tik labās domās par viņas veselības stāvokli kā mans saimnieks. Nonācis lejā vestibilā, ārsls pateica tikai to, ka ieradīsies atkal pulksten piecos.

Apmēram ap šo laiku (saimnieks tad vēl nebija atgriezies) guļamistabā spalgi ieskanējās zvans, kāpņu telpā izskrēja mana saimniece un lika man tūdaļ iet pēc ārsta un pateikt viņam, ka lēdija zaudējusi samaņu. Tiklīdz biju paguvusi uzsiet aubīti un aplikt ap kaklu šalli, redzēju, ka ārsts, par laimi, pats jau nāk uz mūsu māju, lai, kā bija solījies, atkal apraudzītu slimnieci.

Es atvēru viņam durvis un kopā ar viņu uzgāju augšā.

—    Arēji lēdijā Glaidā nekādas pārmaiņas nemanīju, — mana saimniece sacīja guļamistabas durvīs. — Viņa bija nomodā un raudzījās apkārt, ar savādu, bezcerīgu skatienu, bet tad pēkšņi klusi iekliedzās un zaudēja samaņu.

Ārsts piegāja pie gultas un noliecās pār slimnieci. Lūkojoties uz lēdiju, viņš pēkšņi kļuva ļoti nopietns un pielika roku pie viņas sirds.

Mana saimniece skatījās mistera Gudrika sejā, acu nenovērsdama.

—   Viņa taču nav mirusi! — saimniece čukstēja, notrīsēdama no galvas līdz kājām.

—    Jā, tomēr, — ārsts sacīja ļoti klusā un bēdīgā balsī.

—    Viņa ir mirusi. Vakar, kad izklausīju viņas sirdi, es jau baidījos, ka tas vai notikt pēkšņi.

Kamēr ārsts runāja, saimniece atgāja nost no gultas un sāka drebēt vēl stiprāk.

—    Mirusi! — viņa čukstēja pie sevis. — Tik pēkšņi! Tik ātri! Ko gan sacīs grāfs?!

Misters Gudriks ieteica viņai doties lejā un mazliet nomierināties.

—    Jūs visu nakti esat bijusi nomodā, — viņš teica,

—     un tas ir atstājis iespaidu uz jūsu nerviem. Šī sieviete, — viņš norādīja uz mani, — paliks istabā, kamēr es sameklēšu nepieciešamo palīdzību.

Mana saimniece darīja tā, kā viņš bija sacījis.

—   Man jāsagatavo grāfs, — viņa teica. — Man jāsagatavo grāfs, pastāstot par to pēc iespējas saudzīgāk.

Joprojām trīcēdama, viņa atstāja mās un izgāja no istabas.

—     Jūsu saimnieks ir ārzemnieks, — misters Gudriks sacīja, kad saimnieces vairs nebija istabā. — Vai viņš zina, kā jāreģistrē nāves gadījumi?

—     Varbūt es maldos, ser, — es atbildēju, — bet domāju, ka nezina.

Ārsts kādu bridi padomāja, tad turpināja:

—    Es parasti nenodarbojos ar šādiem jautājumiem, bet šoreiz tas varētu aiztaupīt ģimenei liekas rūpes, ja es pats reģistrētu nāves gadījumu. Pēc pusstundas iešu garām apgabala dzimtsarakstu birojam, un man nebūtu grūti šo jautājumu nokārtot. Pasakiet, lūdzu, viņiem, ka es to izdarīšu.

—    Jā, ser, — es sacīju, — loti pateicos jums, ka esat tik laipns un padomājāt par to.

—    Vai jūs būtu ar mieru palikt šeit, kamēr es atsūtīšu kādu piemērotu cilvēku?

—    Jā, ser, — es sacīju, — es tikmēr palikšu pie nabaga lēdijas. Droši vien nevarēja izdarīt neko vairāk, ser, par to, kas bija darīts, — es vēl piebildu.

—    Nē, — viņš teica, — neko vairāk; viņa acīmredzot ir daudz cietusi un bijusi jau loti slima līdz tam, kad es viņu redzēju. Stāvoklis bija bezcerīgs jau tad, kad mani uzaicināja viņu izmeklēt.

—    Ak dievs, mēs taču visi agrāk vai vēlāk to piedzīvosim, ser, vai nav tiesa? — es sacīju.

Ārsts neko neatbildēja, likās, ka viņam nemaz negribas runāt.

Viņš tikai pateica: «Uz redzēšanos!» — un izgāja no istabas.

Es paliku pie lēdijas Glaidas gultas līdz tam brīdim, kad ieradās mistera Gudrika atsūtītais cilvēks. Tā bija Džeina Gulda. Man likās, ka viņa ir loti cienījama sieviete. Viņa neko lieku nerunāja, pateica tikai, ka zinot, kas viņai darāms, un ka savā mūžā jau daudzus posusi pēdējai gaitai.

Kā mans saimnieks izturējās, kad uzzināja par notikušo, to es nevaru pastāstīt, jo tajā brīdī nebiju klāt. Bet, kad es viņu ieraudzīju, viņš noteikti izskatījās ārkārtīgi satriekts. Viņš klusi sēdēja istabas stūrī, viņa tuklās rokas ļengani nokarājās pār apaļajiem ceļgaliem, galva bija nokārusies un acis stingi vērās tukšumā. Likās, ka ļaunā vēsts viņu vairāk nobiedējusi un apmulsinājusi nekā apbēdinājusi. Mana saimniece darīja visu, kas bija nepieciešams sakarā ar bērēm. Tas viss laikam maksāja milzum daudz naudas, zārks vien jau bija sevišķi grezns. Mirušās lēdijas vīrs, kā mēs dzirdējām, bija aizbraucis uz svešām zemēm. Bet mana saimniece (viņa bija mirušās tēvamāsa) vienojās ar tuviniekiem, kas dzīvoja uz

laukiem (ja nemaldos, Kamberlendā), ka lēdiju apbedīs tajā pašā kapā, kurā jau gulēja viņas māte. Man vēlreiz gribas atkārtot, ka bēres bija ļoti skaistas, tika ievērotas visas ceremonijas, un saimnieks ari brauca uz Kamber- lendu, lai pats piedalītos apbedīšanā. Viņš izskatījās ļoti cēls savās dziļajās bēdās — viņa seja bija svinīgi nopietna, viņš gāja ļoti lēniem soļiem, un ap cepuri viņam bija plata sēiu lente, — tas tiešām bija lielisks skats!

Nobeigumā, atbildot uz man uzdotajiem jautājumiem, gribu vēl pateikt:

1)  es, tāpat kā mana darba biedrene — istabene, nekad neesmu redzējusi, ka mūsu saimnieks būtu pats devis lēdijai Glaidai kādas zāles;

2)  viņš nekad, cik man zināms, nav atstāts viens kopā ar lēdiju Glaidu viņas istabā;

3)  es nezinu arī, kāpēc lēdija Glaida tik pēkšņi izbijusies — man to pastāstīja mana saimniece —, kad ieradusies šajā mājā. Tas nekad netika paskaidrots ne man, ne arī istabenei.

Sī mana liecība ir nolasīta man priekšā. Tur nekas nav ne jāpieliek, ne arī jāatņem. Kā kristīta sieviete es varu apzvērēt, ka tas viss ir tīra patiesība.

(Paraksts) Heslere Pinhoma + (paraksta vietā krustiņš).

2. ārsta liecība

Izraksts no attiecīgā rajona dzimtsarakstu biroja protokola, kurā reģistrēts minētais nāves gadījums: «Ar šo es apliecinu, ka ārstēju lēdiju Glaidu, kas iepriekšējā dzimšanas dienā bija kļuvusi divdesmit vienu gadu veca un kuru es pēdējo reizi redzēju otrdien, 1850. gada 25. jūlijā; ka viņa nomira tajā pašā dienā Sentdžonsvudā, Foristroudā 5, un ka viņas nāves cēlonis bija aneirisms. Cik ilgi viņa agrāk slimojusi, es nezinu.

(Paraksts) Alfrēds Gudriks

Nodarbošanās: medicīnas zinātņu doktors.

Adrese: Sentdžonsvudā, Kroidongārdenā 12.

3. DZEINAS GULDAS LIECĪBA

Es esmu tā sieviete, ko- misters Gudriks aizsūtīja uz māju, kuras adrese norādīta iepriekšējā liecībā, lai es izdarītu visu, kas nepieciešams tur mirušās lēdijas mirstīgo atlieku apbedīšanai. Kad es tur aizgāju, pie nelaiķes atradās kalpone Hestere Pinhorna. Pēc tam es paliku pie līķa un tad, kad tas bija vajadzīgs, sagatavoju to iezārkošanai. Līķi ieguldīja zārkā manā klātbūtnē, pēc tam es redzēju, kā zārku aiznaglo un iznes ārā. Man samaksāja, cik man pienācās, tikai pēc tam, kad viss bija padarīts, un nevis iepriekš, un es aizgāju no šīs mājas. Ja kādam rastos vēlēšanās ievākt ziņas par mani pašu, ieteicu tam griezties pie mistera Gudrika. Viņš apliecinās, ka man var ticēt un ka tas, ko es stāstu, ir patiesība.

(Paraksts) Džeina Gulda

4. KAPAKMENS LIECĪBA

Seit dus mūžīgā mierā lēdija Lora Glaida, Hempšīras grāfistes Blekvoterparkas muižas baroneta sera Persivala Glaida sieva un Limridžas draudzes locekļa Limridžas muižas eskvaira nelaiķa Filipa Fērlija meita. Dzimusi 1829. gada 27. martā; laulāta 1849. gada 22. decembrī; mirusi 1850. gada 25. jūlijā.

5. VOLTERA HARTRAITA LIECFBA

1850. gada vasaras sākumā es un tie mani biedri, kas bija palikuši vēl dzīvi, atstājām Centrālās Amerikas mūžamežus un devāmies mājup. Nonākuši piekrastē, mēs iekāpām kuģī, kas brauca uz Angliju. Kuģis gāja bojā Meksikas jūras līcī; es biju viens no nedaudzajiem, kas izglābās. Tā jau bija trešā reize, kad biju izbēdzis no nāves skavām. Gan tad, kad slimoju ar tropisko drudzi, gan tad, kad uz mani lidoja indiāņu izšautas bultas, gan arī tad, kad mani svaidīja viļņi, — visas trīs reizes nāve bija man tuvojusies un visas trīs reizes aizgājusi garām.

Avārijas upurus, kuri vēl nebija nogrimuši jūras dzelmē, izglāba amerikāņu kuģis, kas devās uz Liverpūli. Kuģis iebrauca ostā 1850. gada trīspadsmitajā oktobrī.

Mes nokāpām krastā pievakarē, un tai pašā naktī es iebraucu Londonā.

Es šeit neaprakstīšu savus klejojumus un tālu no mājām pieredzētās šausmas. Jums jau ir zināmi iemesli, kuru dēļ es pametu dzimteni un savus tuviniekus, lai iepazītu pavisam citu pasauli, kur mani gaidīja dēkas un briesmu pilni piedzīvojumi. Dodoties šai paša izvēlētajā trimdā, es biju ticējis un cerējis, ka atgriezīšos mājās pavisam pārvērties, un tas arī bija piepildījies. Jaunās dzīves grūtības bija norūdījušas manu raksturu. Bargajā dzīves skolā, kur es sastapos ar dziļu trūkumu un nāves draudiem, mana griba bija kļuvusi stipra, sirds drosmīga, un es biju iemācījies paļauties uz saviem spēkiem. Biju devies prom, lai izbēgtu no sava likteņa. Biju atkal atgriezies, lai spītētu liktenim, kā īstam vīrietim pieklājas.

Es zināju, ka šādos apstākļos man noteikti būs jāprot pilnīgi valdīt pār savām jūtām. Biju aizmirsis visus pagātnes sarūgtinājumus, atmiņā bija saglabājušās vienīgi to neaizmirstamo dienu mīļās bēdas un skumjas. Joprojām atcerējos vislielāko vilšanos savā mūžā, taču tagad biju iemācījies paciest jebkuras sāpes. Kad kuģis veda mani prom un likās, ka es skatu tālumā izgaistošos Anglijas krastus pēdējoreiz, es domās vienmēr no jauna atgriezos pie Loras Fērlijas. Es atkal un atkal domāju par Loru Fērliju, kad kuģis veda mani atpakaļ un rītausmā parādījās dzimtais krasts.

Mana spalva raksta viņas kādreizējo uzvārdu, jo arī manā sirdi joprojām dzīvo šī kādreizējā mīlestība. Es viņu vēl vienmēr dēvēju par Loru Fērliju. Man grūti domāt un runāt par šo mīļo sievieti, saucot viņu vīra uzvārdā.

Sakarā ar manu otrreizējo parādīšanos šīs grāmatas lappusēs man nekas vairāk nav piebilstams. Tātad, ja vien man pietiks spēka un drosmes rakstīt, es varēšu tūdaļ turpināt stāstījumu.

Jau no paša rīta, kad pamodies domāju par savu māti un māsu, es izjutu lielu saviļņojumu, un mani spārnoja cerības viņas abas drīz vien redzēt. Es nolēmu, ka pēc ilgās prombūtnes, kuras laikā man mēnešiem ilgi nebija iespējas nosūtīt, kādu ziņu par sevi, viņas ir iepriekš jāsagatavo, lai priecīgā un negaidītā atkalredzēšanās nebūtu tik pēkšņa. Kaut arī vēl bija agrs rīts, es nosūtīju

vēstuli uz Hempstedas kotedžu un pēc stundas arī pats devos ceļā.

Kad pirmais tikšanās satraukums bija pierimis un pamazām saka atjaunoties agrako dienu mājas miers un klusums, es mātes sejas izteiksmē pamanīju kaut ko tādu, kas liecināja, ka viņas sirdi smagi nospiež kāds noslēpums. Viņas acīs, kas lūkojās uz mani tik maigi, es saskatīju ne vien mīlestību, bet ari raizes un bēdas; kad viņa mīļi un gādīgi spieda man roku, lai itin kā stiprinātu mani, es nojautu, ka tas tiek darīts aiz līdzjūtības. Mēs nekad neko neslēpām viens no otra. Viņa zināja, kā

sairušas manas cerības, zināja arī to, kāpēc es viņu atstāju. Gribēju, cik mierīgi vien iespējams, pajautāt, vai viņa nav saņēmusi man adresētu vēstuli no mis Helkūmas vai arī uzzinājusi par mis Helkūmas māsu kādas jaunas vēstis, kuras es tik joti vēlētos dzirdēt. Bet, ielūkojies mātei acīs, es zaudēju drosmi uzdot jautājumu pat tik piesardzīgā veidā. Ar pūlēm slēpdams savas bažas, spēju vienīgi pateikt:

—    Jūs laikam gribat man kaut ko pastāstīt.

Mana māsa, kas bija sēdējusi mums iepretī, pēkšņi piecēlās un, ne vārda neteikusi, izgāja no istabas.

Māte pievirzījās uz dīvāna man tuvāk klāt un apvija rokas man ap kaklu. Šīs gādīgās rokas drebēja, un asaras ritēja pa mīļo, dārgo seju.

—    Volter, — viņa čukstēja, — manu mīļo dēliņi Man sirds sāp, domājot par tevi. Manu mīļo puisīt, manu mīļo puisīt! Neaizmirsti, ka tev vēl palikusi tava māte!

Mana galva noslīga uz viņas krūtīm. Ar šiem vārdiem viņa bija man visu pateikusi.

* * *

Bija pagājušas dažas dienas kopš manas atgriešanās un atkal atausis rīts — sešpadsmitā oktobra rīts.

Es dzīvoju pie mātes un māsas un no visas sirds centos nesarūgtināt atkalredzēšanās prieku viņām, lai arī man tas bija sabojāts. Darīju visu, kas vien ir cilvēka spēkos, lai atgūtos no saņemtā trieciena un samierinātos ar nepieciešamību dzīvot tālāk, lai manas lielās bēdas nepārietu izmisumā un es varētu atvērt savu sirdi maigai mīlestībai pret māti un māsu. Taču tas viss bija veltīgi un bezcerīgi. Manās acīs nebija asaru; ne māsas līdzjūtība, ne arī mātes mīlestība nespēja mazināt manas sāpes.

Tai rītā es atklāju viņām savas jūtas. Beidzot biju sadūšojies pateikt to, ko biju gribējis pateikt jau tad, kad māte paziņoja man par Loras nāvi.

—    Atļaujiet man uz kādu laiku aizbraukt, vēlos pabūt vienatnē, — es saciju. — Man kļūs vieglāk, kad es no jauna būšu skatījis tās vietas, kur pirmoreiz ieraudzīju viņu, un, uz ceļiem nometies, skaitījis lūgšanas pie kapa, kurā guldīta Lora.

Es devos ceļā, lai apmeklētu Loras Fērlijas kapu.

Bija rāma rudens pēcpusdiena, kad izkāpu no vilciena vientuļajā stacijā un tālāk viens pats gāju pa ceļu, kas man bija labi saglabājies atmiņā. Vakara saules stari blāvi spīdēja cauri baltajiem pūku mākoņiem; gaiss bija silts, un nejuta ne mazākās vēja pūsmas. Pār klusajiem laukiem gūlās tuvās ziemas garās un skumjās ēnas.

Es aizgāju līdz tīrelim, uzkāpu kalnā un, vērdamies tālumā, atkal ieraudzīju labi pazīstamo parku, tīri noslaucīto piebraucamo ceļu un Limridžas augstās, baltās sienas. Manas veiksmes un neveiksmes, mani klejojumi pa tālām zemēm un tur piedzīvotās briesmas — viss šajos daudzajos mēnešos pieredzētais izgaisa no atmiņas kā nebijis. Likās, vēl vakar es biju staigājis pa šo smaržojošo virsāju un kuru katru brīdi es ieraudzīšu Loru nākam man pretī, un viņai galvā būs mazā salmu cepurīte, kas aizēno viņas seju, un viņa būs tērpusies vienkāršajā kleitiņā, kas plīvo vējā, un viņa turēs rokā savu biezo zīmējumu mapi.

Ai, nāve, cik asa ir tava izkapts, tu nopļauj visu savā ceļā!

Es nogriezos sāņus, un skatienam atklājās pelēkā baznīca, kas vientuļa stāvēja ieplakā, portāls, zem kura biju gaidījis sievieti baltajās drānās, pauguri, kas ciešā lokā ieslēdza kluso kapsētu, saltais strauts, kas burzguļoja akmeņainajā gultnē. Turpat bija arī cēlais baltā marmora krusts, kas pacēlās virs kapakmens, zem kura tagad dusēja gan māte, gan meita.

Es tuvojos kapsētai. Es atkal uzkāpu augšā pa zemajām akmens kāpnītēm un noliecu galvu, tiklīdz manas kājas bija skārušas svētīto zemi. Kā mūs māca, ikvienam no šejienes jāaiznes līdzi lēnprātība, krietnums un skumja apņēmība cienīt un godāt aizgājējus.

Es apstājos pie akmens pamatnes, virs kuras slējās krusts. Kapakmens priekšpusē, pret kuru es stāvēju, bija iegravēts jauns uzraksts — auksti, vienkārši, melni burti, kas stāstīja par viņas dzīvi un nāvi. Mēģināju izlasīt uzrakstu. Tālāk par viņas vārdu tomēr netiku. «Seit dus mūžīgā mierā lēdija Lora . ..» Mīļās zilās acis asaru aizmiglotas; gaišmatainā galviņa bezspēcīgi nosllgusi; nevainīgie atvadu vārdi, ar kuriem viņa uzrunāja mani, lūgdama mani iet prom, — ai, cik žēl, ka pēdējās atmiņas par viņu bija tik skumjas, šīs atmiņas, kuras biju

paņēmis toreiz līdzi un kuras bija dzīvas vēl tagad, kad stāvēju pie viņas kapa!

Mēģināju otrreiz lasīt uzrakstu. Bet vispirms mans skatiens apstājās pie viņas nāves dienas datuma, kas bija iegravēts pašās beigās, un virs tā es ieraudzīju . ..

Virs nāves dienas datuma marmorā bija iecirstas rindas, un, tās lasot, es sastapu uzvārdu, kas iztraucēja manas domas. Es apgāju kapakmenim apkārt un nostājos tai pusē, kur nebija nekāda uzraksta, un tagad mūs vairs nešķira nekas pasaulīgs un zemisks.

Es noslīgu pie kapa ceļos. Uzliku rokas uz balta marmora pieminekļa un, piespiedis galvu pie tā, aizvēru smagos plakstiņus, lai aizmirstu visu apkārtējo pasauli un visus tās priekus. Es aicināju viņu, un viņa bija atkal kopā ar mani. Tu — mana gaišā mīla! Mana sirds šajā brīdi runā ar tevi! Ir atkal atnākusi tā diena, kad mēs

šķīrāmies — un tas bija vēl vakar —, ir atkal atnākusi I.) diena, kad tava mīļā roka gulēja manā rokā un manas acis lūkojās uz tevi pēdējo reizi. Mana lielā, mana gaišā mīla!

* * *

Laiks bija apstājies, un klusums valdīja visapkārt kā dziļā nakti

Un tad šo debešķīgo mieru iztraucēja tikko dzirdama čaboņa, itin kā viegla vēsma būtu pārskrējusi kapsētas mauriņam. Manas ausis uztvēra šo skaņu, kas pamazām kļuva stiprāka, pēc tam es jau gandrīz pavisam skaidri dzirdēju tuvojošos soļus, un tad pēkšņi atkal iestājas klusums.

Es pacēlu galvu.

Saule jau bija gandrīz nogrimusi aiz debess malas. Mākoņi bija izklīduši, un slīpie stari viegli zeltīja pakalnu virsotnes. Vakars klusajā nāves ielejā bija atnācis rāms, skaidrs un vēss.

Dzidrajā rieta gaismā es sev par lielu pārsteigumu ieraudzīju kapsētas otrā malā cieši līdzās stāvam divas sievietes. Viņas lūkojās uz kapa pieminekli, tātad lūkojās arī uz mani.

Divas sievietes.

Viņas panācās mazliet tuvāk un no jauna apstājās. Viņu sejas bija aizklātas ar plīvuriem, un es nevarēju tās saskatīt. Kad sievietes apstājās, viena no viņām pacēla plīvuru. Mierīgajā vakara gaismā es ieraudzīju Marionas Helkūmas seju.

Tā bija pārvērtusies tik stipri, itin kā kopš mūsu pēdējās tikšanās būtu pagājuši daudzi gadi. Kad viņa raudzījās uz mani savām plati ieplestajām acīm, tajās parādījās dīvainas izbailes. Viņas seja bija ārkārtīgi novājējusi un izmocīta, Tajā skaidri iezīmējās sāpes, bailes un lielas bēdas.

Es pagāju nost no kapa un paspēru soli viņai pretī. Viņa nepakustējās un neteica ne vārda. Viņai blakus stāvošā sieviete, kuras seju joprojām klaja plīvurs, tikko dzirdami iekliedzās. Es apstājos. Man pamira sirds un aiz neizsakāmām šausmām pār muguru pārskrēja drebuli.

Sieviete ar aizplīvuroto seju atgāja nost no savas ceļa biedrenes un lēni nāca uz manu pusi. Palikusi viena, Ma- riona Helkūma ierunājās. Šo balsi es pazinu, tā nebija pārvērtusies, kā tas bija noticis ar acīm, kas tagad bija baiļu pilnas, un seju, kas bija tik novājējusi.

—    Sapnis! Mans sapnis! — Es dzirdēju, cik maigi viņa šai šausmīgajā klusumā izrunā šos vārdus. Viņa noslīga uz ceļiem un pacēla pret debesīm savas kā Ijūgšanā saliktās rokas.

—    Dievs, vairo viņa spēkus! Dievs, palīdzi viņam šai grūtajā brīdī!

Aizplīvurotā sieviete joprojām tuvojās man, tuvojās klusi un lēnām.

Manas acis tagad bija pievērstas tikai viņai, nekā cita es neredzēju

Balss, kas bija aizlūgusi par mani, ietrīcējās un kļuva pavisam klusa, bet tad pēkšņi tā atkal pieauga spēkā, un es dzirdēju, kā Mariona Helkūma izbijusies iekliedzas un izmisusi lūdz mani doties prom.

Bet aizplīvurotā sieviete turēja manu sirdi un dvēseli pilnīgi savā varā. Vina apstājās pieminekļa otrā pusē. Mēs stāvējām viens pret otru, un mūs šķīra tikai kapakmens. Viņa atradās tuvu pieminekļa priekšpusē iegravētajam uzrakstam. Viņas tērps skāra melnos burtus.

Marionas Helkūmas balss kļuva arvien skaļāka un lūdza mani vēl dedzīgāk:

—    Aizslēpiet savu seju! Neskatieties uz viņu! Ak dievs, kaut viņam tiktu aiztaupītas šīs šausmas!

Sieviete pacēla plīvuru.

«Šeit dus mūžīgā mierā lēdija Lora Glaida .. .»

Lora, lēdija Glaida stāvēja blakus uzrakstam un skatījās uz mani pāri kapakmenim.

TREŠAIS POSMS

STĀSTU TURPINA VOLTERS HĀRTRAITS

I

Es sāku jaunu lappusi. Turpināšu stāstu, izlaižot vienu nedēļu.

Tas, kas notika laikposmā, kuram tādējādi nepieskaršos, lai paliek nepateikts. Kad es par to iedomājos, man sirds pagurst, prāts aptumšojas un galvā rodas īsts juceklis. Bet tas nedrīkst notikt, ja man, kurš raksta, pienākas mērķtiecīgi virzīt savu lasītāju uzmanību. Tas nedrīkst notikt, ja negribu izlaist no savām rokām vēstījuma pavedienu, kas stiepjas cauri šim sarežģītajam stāstam no sākuma līdz beigām.

Dzīve pēkšņi kļuva citāda, un tai radās pavisam jauns mērķis; mana mūža sāpes un cerības, mani pūliņi, intereses un upuri — viss gluži negaidot ieguva citu jēgu un uz visiem laikiem ievirzījās jaunā gultnē, un tagad es uz pagājušo noraugos gluži kā uz ainavu, kas pavērusies no kalna virsotnes. Es pārtraucu savu stāstījumu klusajā, ēnainajā Limridžas kapsētā un atsāku to pēc nedēļas kādas Londonas ielas burzmā un troksnī.

Šī iela atrodas biezi apdzīvotā un nabadzīgā kvartālā. Kādas mājas pirmajā slāvā ir mazs veikaliņš, kurā pārdod laikrakstus, bet otrajā un trešajā stāvā — izīrējamas mēbelētas istabas, kas iekārtotas gaužām pieticīgi.

Es uzdevos izdomātā vārdā un noīrēju abus šos stāvus. Pats dzīvoju trešajā stāvā, kur atrodas darbistaba un guļamistaba. Stāvu zemāk ar tādu pašu pieņemtu vārdu apmetušās divas sievietes, kas tiek uzskatītas par manām

māsām. Es pelnu iztiku, pārdodams zīmējumus un kok- dzelumus periodiskajiem izdevumiem. Ļaudis domā, ka māsas man palīdz, dažkārt pēc pasūtījuma strādādamas rokdarbus. Mūsu nabadzīgais miteklis, mūsu necilā nodarbošanās, mūsu izdomātā radniecība un mūsu neīstais uzvārds — tas viss ir vajadzīgs tādēļ, lai mēs varētu paslēpties Londonas namu biezoknī. Mēs vairs nepiederam pie tiem ļaudīm, kuru dzīve ir visiem zināma un redzama. Es tagad esmu nepazīstams, neievērojams cilvēks, un man nav nedz labvēļu, nedz draugu, kas varētu palīdzēt. Mariona Helkūma ir tikai mana vecākā māsa, kas rūpējas par mūsu saimniecību, veikdama mājas darbus pati savām rokām. Pēc citu domām, mēs abi esam gan nekaunīgas blēdības upuri, gan arī tās ierosinātāji. Runā, ka mēs esam palīdzējuši ārprātīgajai Annai Keterikai, kas pretendējusi uz mirušās lēdijas Glaidas vārdu un sabiedrisko stāvokli un gribējusi piesavināties pat viņas individualitāti.

Tāds nu ir mūsu stāvoklis. Tādi ir jaunie apstākļi, kuros mums visiem trim turpmāk jātiek attēlotiem daudzās jo daudzās šī stāsta lappusēs.

No saprāta un likuma viedokļa, pēc radinieku un draugu pārliecības, kā arī saskaņā ar civilizētās sabiedrības paražām «lēdija Lora Glaida» guļ apbedīta līdzās savai mātei Limridžas kapsētā. Filipa Fērlija meita un Persivala Glaida sieva, kas jau dzīva bija izsvītrota no dzīvo sarakstiem, vēl bija dzīva tikai viņas māsai un man, bet visiem pārējiem viņa šķita mirusi. Par mirušu viņu uzskatīja viņas tēvocis, kas bija atteicies no Loras, mājas kalpotāji, kas nebija viņu pazinuši, oficiālās personas, kas lēdijas mantojumu bija nodevušas viņas vīram un krustmātei; mirusi viņa bija arī manai mātei un māsai, kas domāja, ka mani piekrāpusi avantūriste un ka es esmu nekrietnas blēdības upuris; viņa bija mirusi gan sociāli, gan morāli, gan juridiski.

Un tomēr viņa bija dzīva! Viņa dzīvoja nabadzībā un slepenībā. Dzīvoja tāpēc, lai neievērojamais zīmēšanas skolotājs varētu par viņu cīnīties un izkarot šai sievietei ceļu atpakaļ uz sabiedrību, kur viņai jāieņem sava pienācīgā vieta dzīvo vidū.

Vai todien, kad viņa pirmoreiz atklāja manam skatienam savu seju, manī nepamodās šaubas, jo es taču labi zināju, cik ļoti Anna Keterika ir līdzīga viņai? Nē, no tā mirkļa, kad viņa, stāvēdama pie kapakmens uzraksta, kas vēstīja par viņas nāvi, atsedza ar plīvuru aizklāto seju, manī nebija radušās ne mazākās šaubas.

Pirms tai dienā norietēja saule, pirms mūsu skatienam izzuda mājas, kuras durvis viņai tagad bija slēgtas, vēlreiz atskanēja atvadu vārdi, kurus es biju teicis šķiršanās brīdī Limridžas muižā; tagad es tos atkārtoju, un viņa tos atcerējās. «Ja kādreiz pienāktu diena, kad mana nesalaužamā uzticība spētu sniegt jums kaut mirkli laimes vai pasargāt jūs no skumju brīža, varbūt atcerēsieties nabaga zīmēšanas skolotāju, kas jūs kādreiz mācījis?» Viņa, kurai visai maz bija saglabājušās atmiņā vēlākās raizes un šausmas, tagad atcerējās šos vārdus un nevainīgā skaidrībā paļāvīgi atspieda savu nabaga galvu pret krūtīm vīram, kas tos bija teicis. Tai brīdī, kad viņa uzrunāja mani, nosaucot manu vārdu, un kad sacīja: «Viņi gribēja panākt, lai es aizmirstu visu, Volter, bet es tomēr atceros Marionu un atceros arī jūs,» — šai brīdī es, kas tik ilgi biju dāvājis viņai savu mīlestību, dāvāju viņai arī visu savu dzīvi un pateicos dievam, ka viņš man to devis, lai es varētu to ziedot viņai. Jā, tagad ir pienākusi šī diena. No tūkstošiem jūdžu tāluma, caur mežiem un biezokņiem, kur man līdzās krituši mani daudz spēcīgākie biedri, caur nāves briesmām, kas trīsreiz man draudējušas un no kurām trīsreiz esmu izglābies, nezināmā roka, kas cilvēkus pa likteņa tumšajiem ceļiem vada uz nākotni, ir atvedusi mani šurp, lai es varētu būt kopā ar viņu šai dienā. Viņa bija nelaimīga un pamesta, liktenis viņu bija smagi piemeklējis un stipri pārvērtis, viņas skaistums bija novītis un skaidrais prāts apdzisis; viņai bija laupīts stāvoklis sabiedrībā, viņai nebija pat savas vietas pārējo dzīvo būtņu vidū, — un tagad man pie šīs dārgās būtnes kājām jānoliek mana uzticība, godam jātur solījums, ka ziedošu viņai visu savu sirdi, dvēseli un visus savus spēkus. Beidzot varu saukt viņu par savu — uz to man dod tiesības viņas izpostītā dzīve un viņas vientulība. Mana — lai es varētu viņu atbalstīt, aizstāvēt, sargāt un atgriezt atkal dzīvē. Mana — lai es mīlētu un cienītu viņu kā tēvs un brālis reizē. Mana — lai es cīnītos par viņas tiesībām, riskēdams un nesdams upurus ik uz soļa, gan sākot nevienlīdzīgu cīņu ar šīs pasaules dižciltīgajiem un varenajiem,

gan aci pret aci sastopoties ar apbruņotu viltību un stingri nodrošinātiem panakumiem, gan pazaudējot savu reputāciju un draugus, gan dodoties dzīvības briesmās.

II

Esmu darījis zināmu, kādā stāvoklī atrodos, un paskaidrojis savas rīcības iemeslus. Tagad lai seko stāstījums par Marionu un Loru.

Par abām sievietēm stāstīšu nevis tādiem vārdiem, kādiem runājušas viņas pašas (viņu vēstījums bieži vien ir saraustīts un nesakarīgs), bet vaļsirdīgajā, vienkāršajā valodā, kādā esmu pierakstījis notikumus, lai to izklāsts varētu kļūt par orientieri man pašam un manam advokātam. Samezglotais vēstījuma pavediens tādā kārtā tiks izrisināts visātrāk un vissaprotamāk.

Stāsts par Marionu sākas no tās vietas, kur saimniecības vadītāja no Blekvoterparkas beidza savu vēstījumu.

Par lēdijas Glaidas aizbraukšanu no sava vīra mājas, tas ir, par pašu šo notikumu, kā arī par apstākļiem, kādos tas norisinājās, mis Helkūmai īsuma pastāstīja saimniecības vadītāja. Pēc dažām dienām (cik dienas īsti bija pagājušas, to misis Mičelsone nevarēja pateikt, jo neko pierakstījusi nebija) no grāfienes Fosko pienākusi vēstule, kurā bijis paziņots, ka lēdija Glaida pēkšņi nomirusi grāfa Fosko mājā. Nekādas tuvākas ziņas vēstulē nav bijušas, un misis Mičelsone varējusi rīkoties pilnīgi pēc saviem ieskatiem — vai nu paziņot mis Helkūmai par notikušo tūdaļ, vai arī pagaidīt, līdz viņas veselība nostiprināsies.

Apspriedusies ar misteru Dousonu (kas pats slimības dēj kādu laiku nebija varējis ierasties Blekvoterparkā), misis Mičelsone pēc doktora ieteikuma un viņa klātbūtnē paziņojusi mis Helkūmai šo Jauno vēsti vai nu tai pašā dienā, kad bija saņemta vēstule, vai arī nākamajā dienā. Nav nepieciešams šeit ilgāk kavēties pie jautājuma, kādu iespaidu atstāja uz māsu ziņa par lēdijas Glaidas pēkšņo nāvi. Jāpiebilst vienīgi, ka viņa spēja doties cejā ne agrāk kā pēc trim nedēļām. Kad šis laiks bija pagājis, viņa

ieradās Londonā kopā ar saimniecības vadītāju. Tur vi- i ņas abas šķīrās, un misis Mičelsone iedeva mis Helkūmai savu adresi gadījumam, ja turpmāk viņām rastos vēlēšanās sazināties. I Atvadījusies no saimniecības vadītājas, mis Helkūma tūdaļ devās uz Gilmora un Kirla kantori un tur konsultējās ar misteru Kirlu, jo Gilmors bija izgājis. Viņa pastāstīja misteram Kirlam to, ko bija atzinusi par vajadzīgu slēpt no visiem citiem (ieskaitot misis Mičel- soni), — par savām aizdomām, kas bija radušās, kad viņai attēloti apstākļi, kādos lēdija Glaida mirusi. Misters Kirls, kas jau agrāk bija laipni apliecinājis savu gatavību kalpot mis Helkūmas interesēm, tūdaļ sāka ievākt ziņas, cik nu to, pēc viņa domām, pašreizējā sarežģītā un bīstamā situācija atļāva.

Lai par šo jautājumu būlu pateikts viss, pirms turpinu , stāstīt tālāk, vēl jāpiebilst, ka grāfs Fosko bija ļoti atsaucīgs pret misteru Kirlu, kad tas paziņoja, ka ieradies mis Helkūmas uzdevumā iegūt sīkākas ziņas par lēdijas Glaidas nāvi. Pēc tam misteram Kirlam vēl bija saruna ar ārstu Gudriku un diviem grāfa kalpotājiem. Lai arī nebija iespējams izzināt, kurā datumā īsti lēdija Glaida aizbraukusi no Blekvoterparkas, tomēr doktora un kalpotāju liecības, kā arī grāfa Fosko un viņa sievas labprāt sniegtie paskaidrojumi misteru Kirlu pilnīgi apmierināja. Viņš varēja vienīgi secināt, ka mis Helkūmas dziļās sāpes par māsas zaudējumu diemžēl ir atstājušas ārkārtīgi nelabvēlīgu iespaidu uz viņas veselo saprātu, un viņš aizrakstīja viņai, ka viņas izteiktajām briesmīgajām aizdomām, viņaprāt, nav gluži nekāda pamata. Ar to arī sākās un beidzās Gilmora kompanjona izdarītā izmeklēšana.

Pa to laiku mis Helkūma bija atgriezusies Limridžas muižā un savākusi tur papildu ziņas, cik nu tādas bija iespējams dabūt.

Misters Fērlijs bija saņēmis pirmo vēsti par brāļameitas nāvi no savas māsas Fosko kundzes; arī šajā vēstulē nekādi noteikti datumi nebija minēti. Viņš bija piekritis māsas ierosinājumam apbedīt nelaiķi blakus viņas mātei Limridžas kapsētā. Grāfs Fosko bija pavadījis lēdijas mirstīgās atliekas līdz Kamberlendai un piedalījies bērēs Limridžā, kuras notika 30. jūlijā. Parādīt lēdijai pēdējo godu bija ieradušies visi ciema un tā apkaimes iedzīvotāji Nākamajā dienā kapakmenī tika iegravēts uzraksts

(kā stāstīja, to sacerējusi mirušās lēdijas krustmāte un apstiprinājis viņas brālis misters Fērlijs).

Bēru dienā un vēl dienu pēc tam grāfs bija viesojies Limridžā, taču ar misteru Fērliju netika runājis, jo Fērlijs nebija vēlējies ar viņu tikties. Vini bija sazinājušies ar vēstulēm, un šādā veidā grāfs Fosko bija sniedzis misteram Fērlijam tuvākas ziņas par viņa brāļameitas neseno slimību un nāvi. Vēstulē, kurā par to bija stāstīts, nekādi jauni fakti bez jau zināmajiem nebija minēti, taču beigās bija pierakstīta piebilde, kas pelnīja īpašu uzmanību. Tā attiecās uz Annu Keteriku.

Sās piebildes saturs bija šāds.

Sākumā misteram Fērlijam tika pavēstīts, ka Annai Keterikai (par kuru viņš varēšot sīkāk uzzināt no mis Helkūmas, kad viņa ieradīšoties Limridžā) sekots un atklāts, ka vina apmetusies netālu no Blekvoterparkas; pēc tam viņa atkal nodota ārsta uzraudzībā psihiski slimo pansionātā, no kura viņai reiz izdevies izbēgt.

Tā bija piezīmes pirmā daja. Otrajā daļā misters Fērlijs tika brīdināts, ka Annas Keterikas psihiskā slimība progresējusi, jo viņa ilgu laiku nav bijusi ārsta kontrolē, un ka joprojām pastāvot viņas neprātīgais naids un dīvainās aizdomas pret seru Persivalu Glaidu, kas jau agrāk stipri izpaudušās kā slimīga mānija, bet tagad izpaužoties citādi. Pēdējā iedoma, kas radusies šīs nelaimīgās sievietes galvā attiecībā uz seru Persivalu, esot tāda, ka viņa visādi cenšoties vajāt un sāpināt seru un izcelt pati sevi pārējo slimnieku un kopēju acīs, apgalvodama, ka esot sera mirusī sieva; šī ideja viņai acīmredzot radusies pēc tam, kad viņa slepus sarunājusies ar lēdiju Glaidu un šīs tikšanās laikā ievērojusi ārkārtīgo nejaušo līdzību starp tagad mirušo lēdiju Un sevi. Iespēja vēl otrreiz izbēgt no trako nama viņai nekādā ziņā vairs neradīšoties, taču neesot izslēgts, ka viņa varētu atrast dažādas iespējas, kā apgrūtināt mirušās lēdijas Glaidas piederīgos ar vēstulēm; tāpēc misters Fērlijs tagad tiekot brīdināts, kā rīkoties, ja tas notiktu.

Šo tādā stilā uzrakstīto piebildi parādīja mis Helkūmai, kad viņa ieradās Limridžā. Viņai atdeva arī lēdijas Glaidas drānas un citus piederumus, ko viņa bija paņēmusi līdzi, dodamās pie savas krustmātes. Grāfiene Fosko bija visas šis lietas rūpīgi salikusi un nosūtījusi uz Kamberlendu.

Tāda bija situācija, kad mis Helkūma septembra sākumā atbrauca uz Limridžu.

Drīz pēc tam viņa tika ieslēgta savas istabas četrās sienās, jo slimība uzbruka no jauna: jaunās sievietes novājinātos fiziskos spēkus galīgi sagrāva smaga garīgā krīze, kas viņu tagad mocīja. Mēneša laikā, kamēr mis Helkūma pamazām atspirga, nebūt neizgaisa viņas jau iepriekš minētās aizdomas par apstākļiem, kādos mirusi māsa. Pa šc laiku viņa nebija neko dzirdējusi par seru Persivalu Glaidu, bet bija saņēmusi grāfienes Fosko sūtītās vēstules, kurās šī dāma savā un sava vīra vārdā sevišķi sirsnīgi apvaicājās par mis Helkūmas veselību. Mis Helkūma nevis atbildēja uz šim vēstulēm, bet pieņēma privātdetektīvu, kuram lika novērot gan māju Sentdžonsvudā, gan arī šīs mājas iemītniekus.

Nekas aizdomīgs netika atklāts. Tādi paši rezultāti bija arī nākamajam pasākumam — misis Rūbellas novērošanai. Viņa kopā ar Vīru apmēram pirms sešiem mēnešiem bija ieradusies Londonā. Abi bija atbraukuši no Lionas un noīrējuši māju Lesterskvēra tuvumā; šeit viņi bija nodomājuši iekārtot mēbelētas istabas ārzemniekiem, kas, kā varēja sagaidīt, lielā skaitā ieradīsies Anglijā, lai apmeklētu 1851. gada izstādi. Kaimiņi nevarēja pastāstīt nekā aizdomīga nedz par vīru, nedz par sievu. Šis pāris visu laiku bija dzīvojis klusu un atbilstoši saviem līdzekļiem. Pēdējā bija aptauja par seru Persivalu Glaidu. Viņš bija apmeties Parīzē un dzīvoja tur klusu, satikdamies tikai ar nedaudziem angļiem vai frančiem, saviem draugiem.

Cietusi neveiksmi visos pasākumos, bet ar to vēl nesamierinājusies, mis Helkūma nolēma aiziet uz garīgi slimo cilvēku pansionātu, kurā, kā viņai likās, Anna Keterika ievietoto otrreiz Šī sieviete jau agrāk bija viņu īpaši interesējusi, turklāt tagad viņas uzmanību saistīja divi jautājumi: pirmkārt, gribējās pārliecināties, vai patiesi Anna Keterika apgalvo, ka viņa ir lēdija Glaida, un, otrkārt (ja tas izrādīsies taisnība), vajadzēja izdibināt, kāda iemesla pēc ši nožēlojamā būtne grib visus apmānīt.

Kaut arī grāfa Fosko vēstulē misteram Fērlijam pansionāta adrese nebija minēta, šī noklusējuma dēļ tomēr mis Helkūmai nopietnas grūtības neradās. Toreiz, kad misters Hārtraits bija saticies ar Annu Keteriku Limridžā, viņa bija pastāstījusi, kur atrodas pansionāts, un mis

Helkūma šīs ziņas, kā ari visu pārējo, ko bija uzzinājusi no Hārtraita par šc sarunu, precīzi vārdu pa vārdam bija pierakstījusi savā dienasgrāmatā. Tā nu viņa sameklēja attiecīgo ierakstu, atzīmēja adresi, paņēma līdzi vēl misteram Fērlijam rakstīto grāfa vēstuli, kas varbūt varētu noderēt pilnvaras vietā, un vienpadsmitajā oktobri devās ceļā uz pansionātu

Nakti viņa pavadīja Londonā. Viņa bija nodomājusi pārnakšņot pie lēdijas Glaidas vecās guvernantes, taču misis Vēzija, ieraudzījusi savas mirušās skolnieces tuvāko un mīļāko draudzeni, bija tik satraukta un nobēdājusies, ka mis Helkūma smalkjūtīgi nolēma ilgāk vairs neuztraukt večiņu ar savu klātbūtni un apmetās turpat blakus kādā solīdā pansijā, kuru viņai ieteica misis Vēzi jas precētā māsa. Nākamajā dienā mis Helkūma devās uz attiecīgo iestādi, kas atradās Londonas tuvumā uz ziemeļiem no galvaspilsētas.

Viņu tūdaļ aizveda pie pansionāta īpašnieka.

Sākumā likās, ka viņš kategoriski noraidīs lūgumu tikties ar slimnieci. Taču, kad viešņa, parādīja piebildi grāfa Fosko rakstītajā vēstulē un pateica, ka viņa pati ir tā mis Helkūma, kas tur pieminēta, un turklāt ir mirušās lēdijas Glaidas tuva radiniece, kas, gluži dabiski, ģimenes interesēs vēlas pārliecināties, kādu pakāpi sasniegusi Annas Keterikas iedomu mānija, kuras dēļ šī sieviete iztēlojas sevi par dieva mierā aizgājušo nelaiķi, — pansionāta īpašnieks sāka runāt un izturēties citādi un vairs neiebilda. Viņš droši vien nojauta, ka ilgi pretoties šādā situācijā būtu ne vien nepieklājīgi, bet tas varētu radīt arī priekšstatu, ka viņa iestādē nav tāda kārtība, lai ar to ļautu iepazīties augstdzimušiem svešiniekiem.

Mis Helkūmai radās iespaids, ka pansionāta īpašniekam nav zināmi sera Persivala un grāfa noslēpumi. Par to liecināja, pirmkārt, tas, ka viņš vispār atļāva apmeklēt savu pacienti, un, otrkārt, par pierādījumu vēl varēja noderēt viņa izteikumi, kas bija tik vaļsirdīgi, ka no nozieguma līdzvaininieka mutes tādi gan noteikti nevarētu nākt.

Tā, piemēram, sarunā ar mis Helkūmu viņš pašā sākumā pastāstīja, ka Annu Keteriku līdz ar nepieciešamo norīkojumu un ārsta izziņu grāfs Fosko atvedis atpakaļ pie viņa divdesmit septītajā jūlijā; grāfs arī parādījis sera

Persivala Glaida parakstītu vēstuli ar dažādiem paskaidrojumiem un norādījumiem.

Pansionāta īpašnieks apgalvoja, ka, saņemot savu Iemītnieci atpakaļ, viņš tajā ievērojis dažas dīvainas pārmaiņas. Ka ar garīgi slimiem cilvēkiem šādas pārmaiņas var notikt, to viņam savā ilgajā praksē jau, bez šaubām, bija gadījies redzēt, Šādi slimnieki bieži vien laiku pa laikam kļūst pavisam citādi gan ārēji, gan iekšēji, viņu psihiskā stāvokļa periodiskā uzlabošanās un pasliktināšanās neizbēgami ietekmē arī ārējo izskatu. Viņš šajās pārmaiņās nesaskatīja nekā aizdomīga, tāpat nebrīnījās par Annas Keterikas. jauno māniju, kas, bez šaubām, ietekmēja arī viņas izturēšanos un runas veidu. Taču brīžiem viņam šķita neizprotama noteikta atšķirība, kas bija samanāma viņa pacientē, ja salīdzināja to, kāda šī sieviete bija bijusi pirms aizbēgšanas un kāda viņa bija pārvesta atpakaļ. Šī atšķirība izpaudās dažādos sīkumos, tā ka to pat nebija iespējams precīzi raksturot. Protams, viņš nevarēja teikt, ka manāmi būtu mainījies slimnieces auguma garums vai apmēri, tāpat sejas, matu vai acu krāsa, kā ari viņas sejas vaibsti, — šī atšķirība bija vairāk jūtama nekā redzama. Vārdu sakot, šis gadījums jau pašā sākumā bija bijis visai sarežģīts, un tagad tas bija kļuvis vēl mīklaināks.

Nevar teikt, ka šī saruna kaut vai daļēji būtu sagatavojusi mis Helkūmu uz to, kas sekoja pēc tam. Tomēr tā viņu ļoti dziļi iespaidoja. Viņa bija tik satraukta, ka pagāja labs brīdis, līdz viņa nomierinājās tiktāl, ka varēja doties līdzi pansionāta īpašniekam uz to ēkas spārnu, kurā atradās slimnieki.

Pajautājusi pēc Annas Keterikas, viņa uzzināja, ka slimniece patlaban pastaigājas parkā, kas pletās ap iestādi. Viena no māsām piedāvājās aizvest viešņu uz turieni, bet pansionāta īpašnieks, apsolījis mis Helkūmai, ka pēc tam uzmeklēs viņu parkā, dažas minūtes vēl palika iekšā, lai apraudzītu kādu slimnieci, kurai šai brīdī bija nepieciešama viņa palīdzība.

Māsa .aizveda mis Helkūmu uz skaisti izveidotā parka attālu nostūri; brīdi pavērojusi apkārtni, viņa iegriezās kādā negrantētā alejā, kuru no abām pusēm apēnoja krūmi. Kad viņas bija nogājušas apmēram pusceļu, pretī lēnām nāca divas sievietes. Māsa norādīja uz viņām un sacīja;

— Tur ir Anna Keterika, kundze, un tā otra ir viņas kopēja, kas viņu uzrauga. Kopēja atbildēs uz visiem jautājumiem, kas jūs interesē. — To pateikusi, māsa aizgāja, lai atgrieztos pie saviem pienākumiem pansionāta ēkā.

Attālums starp mis Helkūmu un abām pretimnākošajām sievietēm arvien samazinājās. Kad starp viņām l ija palikuši apmēram desmit soļi, viena no abām sievietēm uz mirkli apstājās, vērīgi paskatījās uz nepazīstamo sievieti, atbrīvojās no kopējas rokas un jau nākamajā mirklī metās mis Helkūmas apkampienos. Tai pašā brīdī mis Helkūma pazina savu māsu — pazina sievieti, kas gulēja kapsētā un tomēr bija dzīva.

Par laimi, šai brīdī nebija klāt neviena cita kā tikai kopēja, un tas nodrošināja turpmāko pasākumu izdošanos. Kopēja bija jauna sieviete, un notikušais viņu tā pārsteidza, ka viņa sākumā nespēja ne pakustēties. Kad viņa attapās, viņai vispirms nācās palīdzēt mis Helkū-

mai, kas bija sajimusi no pārmērīgās piepūles saglabāt skaidru prātu pēc spējā trieciena, kuru sagādāja atklājums. Kad mis Helkūma dažas minūtes bija atpūtusies spirgtajā gaisā un vēsajā paēna, viņai piemītošā enerģija un drosme deva jaunus spēkus un viņa, juzdama, ka nelaimīgās māsas dēj jāliek lietā visa sava gudrība, drīz vien alguvās.

Viņa dabūja atjauju parunāt ar slimnieci vienatnē, taču ar noteikumu, ka viņām abām visu laiku jāpaliek kopējas uzraudzībā. Uzdot jautājumus nebija laika — mis Helkūma paguva tikai cieši piekodināt nelaimīgajai lēdijai, cik nepieciešams ir pastāvīgi sevi kontrolēt, un pārliecināt viņu, ka "viņai nekavējoties tiks sniegta palīdzība un viņa tiks atbrīvota, ja vien izturēsies tā, kā norādīts. Ar to, ka dotas cerības izbēgt no pansionāta, ja vien viņa ievēros māsas padomus, pilnīgi pietika, lai nomierinātu lēdiju Glaidu un liktu viņai saprast, kas no viņas tiek prasīts. Pēc tam mis Helkūma atgriezās pie kopējas, atdeva viņai visu zelta naudu, cik vien bija paņēmusi līdzi (pavisam trīs soverēnus), un pajautāja, kad un kur varētu parunāt ar viņu vienatnē.

Sākumā šī sieviete bija pārsteigta un aizdomu pilna. Taču, kad mis Helkūma paskaidroja, ka viņa vēlas tikai uzdot dažus jautājumus, jo patlaban ir pārāk satraukta, lai to darītu, un ka viņai nebūt nav nodoma pierunāt kopēju kaut kādā ziņā atsacīties no savu pienākumu pildīšanas, kopēja paņēma naudu un pateica, ka saruna varētu notikt nākamajā dienā pulksten trijos. Pēc tam kad slimnieces būs paēdušas, viņa varētu uz pusstundu izskriet laukā un satikties ar lēdiju klusākā nostūri — ziemeļu pusē aiz augstā žoga, kas apjož iestādes parku. Mis Helkūma vēl paguva, tikai pateikt, ka viņa tam piekrīt, un pačukstēt savai māsai, lai nākamajā dienā gaida no viņas kādu ziņu, un tad jau arī pienāca klāt pansionāta īpašnieks. Viņš tūdaļ pamanīja viešņas uzbudinājumu, taču mis Helkūma pasteidzās paskaidrot, ka saruna ar Annu Keteriku viņu mazliet satraukusi. Pēc tam viņa atvadījās, cik vien drīz varēdama, tas ir, cik ātri vien spēja sakopot gribasspēku un piespiest sevi aiziet no nelaimīgās māsas.

Kad mis Helkūma atkal atguva spēju apsvērt notikušo, viņai nebija ilgi jādomā, lai saprastu, ka jebkurš mēģinājums identificēt lēdiju Glaidu un atbrīvot viņu likumīgā ce]ā, pat tad, ja tas izdotos, zināmā mērā novilcinātu šo pasākumu un varētu ļoti kaitēt māsas psihiskajam stāvoklim, kuru jau tagad bija iedragājis izmisums par to, ka viņa spiesta atrasties šādos apstākļos. Braukdama atpakaļ uz Londonu, mis Helkūma izlēma organizēt lēdijas Glaidas bēgšanu slepeni, ar kopējas palīdzību.

Viņa tūdaļ devās pie sava biržas māklera, pārvērta naudā visu savu nelielo īpašumu, kas viņai bija vērtspapīros, un saņēma skaidrā naudā nepilnas septiņi simti mārciņas. Nolēmusi nepieciešamības gadījumā atdot par māsas atbrīvošanu pat savu pēdējo grasi, viņa nākamajā dienā paņēma līdzi banknotēs visu iegūto summu un devās uz norunāto satikšanos aiz pansionāta mūra žoga.

Kopēja viņu jau gaidīja. Mis Helkūma centās ļoti piesardzīgi ievadīt sarunu par pašu galveno, iepriekš uzdodama dažus nenozīmīgus jautājumus. Bez citām sīkākām ziņām viņa izdibināja arī to, ka kopēja, kuras pārziņā agrāk atradusies īstā Anna Keterika, saņēmusi asus pārmetumus par to, ka ļāvusi slimniecei izbēgt (kaut arī viņa pie tā nemaz nav bijusi vainīga), un beigās atlaista no darba. Kopēja vēl. piebilda, ka tāds pats sods sagaidot personu, kas patlaban sarunājoties ar mis Helkūmu, ja Anna Keterika nozudīs otrreiz, turklāt šoreiz kopējai esot īpaši jāsargās zaudēt savu vietu. Viņa esot saderinājusies, taču viņa ar savu nākamo vīru gaidot, līdz abi kopā sakrāšot kādus divus vai trīs simtus mārciņu sterliņu, lai varētu atvērt nelielu veikaliņu. Kopēja saņēma labu algu, stingri ievērojot taupību un iekrātajai naudai arvien pievienojot savu nelielo daļu, viņa cerēja vajadzīgo summu sakrāt divos gados.

Mis Helkūma turpināja sarunu, paturēdama vērā šo apstākli. Viņa teica, ka šķietamā Anna Keterika ir viņas tuva radiniece un tikai liktenīgas kļūdas dēļ ievietota šajā pansionātā, tādējādi kopēja izdarītu labu un dievam patīkamu darbu, ja palīdzētu viņām abām atgūt vienai otru. Pirms vēl kopēja paguva kaut ko iebilst, mis Helkūma izņēma no savas kabatas grāmatiņas četras simt- mārciņu banknotes un pasniedza tās jaunajai sievietei, tādējādi atlīdzinādama viņai par risku, kas viņai jāuzņemas, un par darba zaudēšanu.

Kopēja vilcinājās, jo bija ārkārtīgi pārsteigta, un šaubījās, vai var svešajai dāmai ticēt. Mis Helkūma neatlaidīgi turpināja viņu pierunāt.

—    Jūs izdarīsiet labu darbu, — viņa atkārtoja, — jūs palīdzēsiet sievietei, kurai daudz nodarīts pāri un kura ir visnelaimīgākā visā pasaulē. Par atlīdzību saņemsiet naudu, kas jums nepieciešama, lai varētu apprecēties. Vediet viņu droši šurp pie manis, un es ielikšu šīs četras banknotes jūsu rokā, pirms viņu aizvedīšu sev līdzi.

—   Vai jūs man neiedotu vēstuli, kurā jūsu vārdi būtu rakstiski apstiprināti, lai es to varu iedot savam līgavainim, ja viņš jautās, kur esmu ņēmusi naudu? — kopēja lūdza.

—    Es uzrakstīšu vēstuli kārtīgi un atnesīšu to ar visu parakstu, — mis Helkūma atbildēja.

—   Tad es riskēšu, — kopēja sacīja.

—    Kad?

—    Rīt.

Viņas abas steigšus norunāja, ka mis Helkūma atnāks nākamajā rītā agri un, lai neviens viņu neredzētu, gaidīs koku paēnā, turēdamās tuvāk klusajam nostūrim parka ziemeļu pusē aiz žoga. Kopēja nevarēja precīzi pateikt, kad viņa ieradīsies, — piesardzība prasīja, lai viņa nogaidītu un rīkotos atbilstoši apstākļiem. Šādi vienojušās, abas sievietes šķīrās.

Paņēmusi līdzi apsolīto vēstuli un naudu, mis Helkūma ieradās norunātajā vietā nākamajā rītā pirms pulksten desmitiem. Viņa nogaidīja vairāk nekā pusotras stundas. Kad šis laiks bija pagājis, pie žoga stūra parādījās kopēja, kas nāca žigliem soļiem, vezdama aiz rokas lēdiju Glaidu. Kad viņas satikās, mis Helkūma iespieda jaunajai sievietei rokā naudu un vēstuli, — un abas māsas atkal bija atguvušas viena otru.

Būdama ārkārtīgi apdomīga, kopēja bija ietērpusi lēdiju Glaidu pati savā cepurē, plīvurā un šallē. Mis Helkūma vienīgi aizkavēja viņu vēl brītiņu, lai dotu padomu, ka tad, kad slimnieces aizbēgšana pansionātā būs atklāta, jācenšas meklētājus novirzīt uz nepareiza ceļa. Kopējai vajadzēja doties atpakaļ uz pansionāta ēku un, citām slimnieku kopējām dzirdot, ieminēties, ka Anna Keterika nesen vaicājusi, cik tālu ir no Londonas līdz Hempšīrai; vajadzēja nogaidīt līdz pēdējam brīdim, kamēr vien iespējams notikušo paturēt slepenībā, un pēc tam celt trauksmi, ka Anna Keterika pazudusi. Kad pansionāta īpašnieks uzzinās, ka slimniece pieminējusi, ceļu uz Hempšīru, viņš nodomās, ka viņa, būdama savas

mānijas varā, kas viņai liek iztēlot sevi par lēdija Glaidu. atgriezusies Blek- voterparkā, tāpēc jācer, ka meklēšana vispirms tiks izdarīta šajā virzienā.

Kopēja apsolīja izpildīt šo norādījumu — vēl jo vairāk tāpēc, ka tas dotu iespēju nodrošināt sevi pret vēl Jaunākām sekām nekā darba zaudējums, jo, palikdama pansionātā, viņa varētu radīt priekšstatu, ka nav vainojama šajā notikumā. Viņa tūdaļ atgriezās pie slimniekiem, un mis Helkūma ar savu māsu steigšus devās atpakaļ uz Londonu. Viņas tai pašā dienā vēl paguva tikt uz pēcpusdienas vilcienu, kas gāja uz KārJailu, un tā abas bez jebkādiem sarežģījumiem un grūtībām jau naktī sasniedza Lim- ridžu.

Brauciena pēdējā posmā abas sievietes vagonā atradās vienas pašas, un mis Helkūmai bija izdevība uzzināt par nesenās pagātnes notikumiem tik daudz, cik nu māsa ar savu neskaidro un novājināto atmiņu spēja atcerēties. Viņa noklausījās drausmīgu stāstu par sazvērestību pret lēdiju, taču stāstījums bija saraustīts, stipri nesakarīgs un ar daudziem izlaidumiem. Kaut arī noslēpums netika atklāts pilnīgi, mums par to šeit tomēr jāpavēstī, pirms pārejam pie šī informatīvā izklāsta beigu daļas — stāstījuma par to, kas nākamajā dienā notika Limridžā.

Lēdijas Glaidas atmiņas par notikumiem pēc viņas aizbraukšanas no Blekvoterparkas sākās ar viņas iebraukšanu Londonā, dienvidrietumu dzelzceļa galastacijā. Viņai nebija ienācis prātā iepriekš atzīmēt, kurā dienā viņa

devusies ceļā. Tādējādi uz visiem laikiem vajadzēja atteikties no cerībām uzzināt šo svarīgo datumu ar pašas lēdijas vai arī ar misis Mičelsones palīdzību.

Kad vilciens apstājās pie perona, lēdija Glaida ieraudzīja grāfu Fosko, kas viņu jau gaidīja. Viņš piesteidzās pie vagona durvīm, tiklīdz vagona pavadonis paguva tās atvērt. Vilciens bija neparasti pārpildīts, tāpēc, kad pasažieri sleidzās saņemt bagāžu, radās liela drūzma. Kāds cilvēks, kuru grāfs Fosko bija atvedis sev līdzi, parūpējās par lēdijas Glaidas bagāžu. Uz viņas mantām bija uzrakstīts viņas vārds. Lēdija aizbrauca divatā ar grāfu karietē, kuras izskatu viņa precīzi nebija iegaumējusi.

Ejot laukā no stacijas, lēdija vispirms apjautājās par mis Helkūmu. Grāfs pastāstīja, ka mis Helkūma vēl nav aizbraukusi uz Kamberlendu; vairākkārt pārdomājot, viņam radušās šaubas, vai būs prātīgi darīts, ja viņa dosies tik tālā ceļā, pirms tam dažas dienas neatpūtusies.

Pēc tam lēdija jautāja, vai māsa apmetusies grāfa mājā. Viņa tagad vairs īsti neatcerējās, ko viņš toreiz atbildējis, taču lēdijai skaidri bija palicis prātā tas, ka grāfs apgalvojis, it kā patlaban vedot viņu ciemos pie mis Helkūmas. Lēdija Glaida tik maz pazina Londonu, ka tagad vairs nevarēja pateikt, pa kādām ielām viņi braukuši. Taču viņu ceļš ne reizes nebija vedis laukā no pilsētas vai arī garām kādiem dārziem vai kokiem. Kad pajūgs apstājās, viņi izkāpa šaurā ieliņā aiz kāda ļaužu pilna laukuma, kura malās atradās veikali un sabiedriskās ēkas. Spriežot pēc šīm ziņām (par kuru patiesumu lēdija Glaida nešaubījās), likās pilnīgi skaidrs, ka grāfs Fosko nav viņu vedis uz savu mājokli Sentdžonsvudas priekšpilsētā.

Viņi iegāja namā un devās augšup pa kāpnēm uz kādu blakus telpu otrajā vai trešajā stāvā. Arī lēdijas mantas

kārtīgi sanesa iekšā. Durvis atvēra kalpotāja, un vestibilā viņus sagaidīja vīrietis ar tumšu bārdu, pēc visa spriežot, ārzemnieks; viņš Joti pieklājīgi parādīja viņiem ceļu augšup pa kāpnēm. Uz lēdijas Glaidas jautājumu grāfs atbildēja, ka mis HeJkūma esot mājās un viņai tūdaļ tikšot paziņots par māsas ierašanos. Tad viņš kopā ar svešo vīrieti aizgāja un atstāja lēdiju istabā vienu pašu. Tā bija diezgan nabadzīgi iekārtota viesistaba, un tās logi atradās mājas aizmugurē.

Visā māja valdīja apbrīnojams klusums, arī pa kāpnēm neviens nestaigāja vienīgi stāvu zemāk bija dzirdamas neskaidras, dobjas vīriešu balsis. Pēc neilga laika atgriezās grāfs un paziņoja, ka mis Helkūma patlaban atpūšoties, tāpēc kādu brīdi viņu vēl nevarēšot traucēt. Viņam līdzi istabā ienāca kāds džentlmenis (tas bija anglis), kuru grāfs, palūdzis atļauju stādīt viņu priekšā, dēvēja par savu draugu.

Pēc visai dīvainās iepazīstināšanas, kurā, cik lēdija Glaida varēja atcerēties, nelika minēts nedz viesa, nedz viņas vārds, grāfs viņu atstāja divatā ar svešo vīrieti. Viņš bija ļoti pieklājīgs, taču lēdiju pārsteidza un mulsināja savādā maniere, kādā šis cilvēks sāka viņu iztaujāt, un skatiens, ar kādu viņš viņu vēroja sarunas laikā. Brīdi uzkavējies, viņš aizgāja, un pēc vienas vai divām minūtēm ienāca kāds cits nepazīstams vīrietis, kas arī bija anglis. Šis cilvēks sacīja, ka viņš arī esot grāfa Fosko draugs, un savukārt visai neizprotamā veidā sāka lēdiju aplūkot un uzdot viņai dīvainus jautājumus, taču, cik viņa varēja atcerēties, ne reizi neuzrunāja viņu vārdā; arī šis, tāpat kā iepriekšējais vīrietis, diezgan drīz aizgāja. Pa to laiku lēdiju arvien vairāk sagrāba bailes, turklāt viņai bija visai nemierīgs prāts par māsu, tāpēc viņa nolēma atgriezties apakšstāvā un meklēt palīdzību un mierinājumu pie vienīgās šai mājā redzētās sievietes — pie kalpotājas, kas bija atvērusi durvis.

Kad viņa bija piecēlusies no krēsla, istabā ienāca grāfs.

Viņa tūdaļ uzbudināta vaicāja, cik ilgi vēl būs jāgaida, līdz vina varēs sastapt māsu. Vispirms viņš kaut ko izvairīgi nomurmināja, bet, kad lēdija neatlaidās un jautāja vēlreiz, viņš ar acīm redzamu' nepatiku atzinās, ka mis Helkūma nemaz tik labi nejūtas, kā viņš līdz šim stāstījis. Veids un tonis, kādā viņš to pateica, tik ļoti satrauca lēdiju Glaidu jeb, pareizāk sakot, tā sakāpināja

iekšējo nemieiu, kuru viņa bija izjutusi abu svešinieku klātbūtnē, ka viņai pēkšņi uznāca vājums un viņa bija spiesta lūgt glāzi ūdens. Pavēris durvis, grāfs lika atnest ūdeni un pudelīti ožamās sāls. Tos atnesa bārdainais vīrietis, kas izskatījās pēc ārzemnieka. Lēdija iedzēra dažus malkus, taču ūdenim bija tik savāda garša, ka viņai no tā kļuva vēl sliktāk un viņa steidzīgi paņēma no grāfa Fosko rokas pudelīti ar ožamo sāli un paoda to. Pēkšņi viņai noreiba galva. Grāfs saķēra pudelīti, kas izkrita viņai no rokas, un pēdējais, ko lēdija sajuta, pirms zaudēja samaņu, bija tas, ka viņš atkal tur pudelīti viņai pie deguna.

Tas. kas bija norisinājies tālāk, viņas atmiņās bija saglabājies tik neskaidri un fragmentāri, ka bija gaužām grūti radīt kaut cik pieņemamu priekšstatu par turpmāko notikumu gaitu.

Viņai pašai šķita, ka viņa atguvusi samaņu vakarā, tad arī aizbraukusi no šī nama, devusies (kā jau iepriekš Blekvoterparkā bija nolēmusi) pie misis Vēzijas, tur dzērusi tēju un pavadījusi nakti misis Vēzijas mājās. Taču viņa nekādi nespēja pastāstīt, kādā veidā, kad un ar ko kopā atstājusi namu, kurā grāfs Fosko viņu bija ievedis. Lēdija tomēr noteikti apgalvoja, ka bijusi pie misis Vēzijas un, kas likās vēl pārsteidzošāk, ka viņai palīdzējusi izģērbties un aiziet gulēt misis Rūbella! Viņa nespēja atcerēties, kas pie misis Vēzijas runāts, vai viņa bez šīs lēdijas sastapusi tur vēl kādu cilvēku un kāpēc misis Rūbella atradusies šajā mājā, lai viņai palīdzētu.

Atmiņas par to, kas noticis nākamajā rītā, bija vēl neskaidrākas un juceklīgākas.

Viņai bija palicis miglains priekšstats par kaut kādu braucienu kopā ar grāfu Fosko (cikos tas noticis, to viņa nezināja); līdzi bijusi arī misis Rūbella, kuras pienākums bijis aprūpēt lēdiju. Taču kad un kāpēc viņi atstājuši misis Vēzijas māju, to viņa nevarēja pateikt, tāpat arī nebija iespējams izdibināt, kādā virzienā pajūgs devies, kur viņi apstājušies un vai grāfs un misis Rūbella visu laiku bijuši kopā ar lēdiju Glaidu. Šī vieta viņas drūmajā stāstā bija tīta pilnīgā neziņā. Nebija saglabājušās pat vissīkākās atmiņu drumslas — viņai nebija ne jausmas, vai līdz tam brīdim, kad viņa pēkšņi atguvās kādā dīvainā vietā vairāku pilnīgi nepazīstamu sieviešu vidū, bija pagājusi viena vai ari vairākas dienas.

Šī vieta bija garīgi slimo cilvēku pansionāts. Šeit viņā pirmoreiz izdzirdēja saucam sevi par Annu Keteriku, un šeit lēdija pati savām acīm varēja pārliecināties, ka viņai mugurā ir Annas Keterikas drānas; šis tad an bija visinteresantākais fakts stāstā par sazvērestību, kas bijusi organizēta pret lēdiju Glaidu. Pirmajā vakarā pansionātā

slimnieku kopēja, lēdijai izģērbjoties, bija parādījusi vārdu, kas bija uzrakstīts uz viņas veļas gabaliem, un pavisam mierīgi un laipni teikusi: «Paskatieties, šis ir jūsu īstais vārds, un šīs ir jūsu drānas, un lieciet mums mieru ar savām iedomām, ka esat lēdija Glaida. Viņa ir mirusi un apbedīta, bet jūs esat sveika un vesela. Nu, paskatieties taču uz savām drēbēm! Redziet, te ir skaidri salasāms melns uz balta: «Anna Keterika» — un šo atzīmi jūs atradīsiet uz visām savām agrākajām mantam, kuras esam šeit saglabājuši.» Vakarā, kad abas māsas ieradās Limridžā, arī mis Helkūma ieraudzīja šo atzīmi uz savas māsas veļas.

Šīs nenoteiktās un dažkārt preLrunīgās ziņas arī bija viss, kas bija saglabājies lēdijas Glaidas atmiņā un ko, uzmanīgi iztaujājot, izdevās izdibināt pa ceļam uz Kam- berlendu. Mis Helkūma sargājās apgrūtināt māsu ar jautājumiem par dzīvi pansionātā, jo bija acīm redzams, ka viņas psihiskais stāvoklis šādai nopratināšanai nav piemērots. Pēc vājprātīgo nama īpašnieka brīvprātīgi sniegtā paskaidrojuma bija zināms, ka lēdija Glaida tur ievesta divdesmit septītajā jūlijā. No šīs dienas līdz pat piecpadsmitajam oktobrim (kad viņu atbrīvoja) viņa bija atradusies ieslodzījumā, un tur nemitīgi tika apgalvots, ka viņa ir Anna Keterika, un būtībā no paša pirmā līdz pat pēdējam brīdim apstrīdēts, ka viņa ir vesela. Dzīve tik smagos apstākļos sagādātu ciešanas pat jebkuram cilvēkam ar mazāk jūtīgu nervu sistēmu un robustāku ķermeņa uzbūvi. Neviens nespētu to visu pārdzīvot, nemaz nepārvēršoties savā būtībā.

Piecpadsmitajā datumā vēlu vakarā ieradusies Lim- iidžā, mis Helkūma ļoti saprātīgi izlēma neuzsākt cīņu par lēdijas Glaidas personības pierādīšanu ātrāk kā nākamajā dienā

No rīta viņa vispirms devās uz mistera Fērlija istabu; uzmanīgi ievadījusi sarunu un iepriekš viņu sagatavojusi, mis Helkūma beidzot sīki jo sīki pastāstīja, kas noticis. Tiklīdz mistera Fērlija pirmais pārsteigums un satraukums bija norimis, viņš dusmīgi izsaucās, ka mis Helkūma ļāvusi Annai Keterikai sevi piemuļķot. Viņš atgādināja to, kas bija rakstīts grāfa Fosko vēstulē, kā arī to, ko mis Helkūma pati bija stāstījusi par neparasto

līdzību starp Annu un viņa mirušo brāļameitu; viņš kategoriski atteicās kaut vai tikai uz minūti tikties ar šo vājprātīgo sievieti, kuras ievešana viņa mājā jau pati par sevi esot rupjš pārkāpums un apvainojums viņam.

Mis Helkūma izgāja no mistera Fērlija istabas un brīdi pagaidīja, lai mazliet norimst viņas sašutums; pamatīgāk apsvērusi, viņa nosprieda, ka misteram Fērlijam kaut vai vienkāršas cilvēcības dēļ jāredz sava brāļameita, pirms viņai gluži kā svešiniecei tiek slēgtas šī nama durvis, tāpēc viņa aizveda lēdiju Glaidu uz tēvoča istabu, misteru Fērliju iepriekš nebrīdinājusi. Pie durvīm bija nostādīts kalpotājs, lai neļautu viņām iekļūt šajā istabā, taču mis Helkūma kategoriski pieprasīja ielaist viņas un iegāja pie mistera Fērlija, vezdama savu māsu pie rokas.

Kaut arī skandāls, kas tagad sekoja, ilga tikai dažas minūtes, tas bija pārāk nepatīkams, lai to šeit attēlotu — arī pali mis Helkūma nevēlējās par to sīkāk stāstīt. Pietiks, ja pateiksim, ka misters Fērlijs pilnīgi noteikti paziņojis, ka viņš nepazīstot šo sievieti, kas ievesta viņa istabā, ka viņas vaibstos un izturēšanās veidā neesot itin nekā tāda, kas viņam kaut vai mirkli liktu šaubīties par to, ka viņa brāļameita guļ Limridžas kapsētā, un, beidzot, ka viņam būšot jāmeklē likuma aizsardzība, ja līdz vakaram šī persona nebūšot aizgādāta prom no viņa mājas.

Kaut arī mēs, pazīdami mistera Fērlija patmīlību, kūtrību un cilvēcisku jūtu nabadzību, domātu par viņu visļaunāko, tomēr tāds zemiskums, ka viņš patiesībā būtu pazinis sava brāļa bērnu, bet atklāti to noliegtu, nav iedomājams. Spriezdama visai cilvēcīgi un saprātīgi, mis Helkūma pieļāva iespēju, ka šīs rīcības cēlonis bijis uzbudinājums un aizspriedumi, kuru dēļ tēvocis nav spējis pareizi saskatīt, kas īsti stāv viņa priekšā, tātad viņa pieļāva vienīgi šādu izskaidrojumu. Taču, kad viņa vēlāk pārbaudīja kalpotājus un atklāja, ka viņi visi bez izņēmuma, saudzīgi izsakoties, šaubās, vai lēdija, kas tiek viņiem stādīta priekšā, ir viņu jaunā kundze vai arī Anna Keterika, par kuras līdzību ar lēdiju Glaidu viņi viši bija dzirdējuši, — viņai gribot negribot vajadzēja nonākt pie bēdīgā secinājuma, ka pārmaiņas, kas radušās lēdijas Glaidas sejā un izturēšanās veidā kopš viņas ieslodzījuma pansionātā, ir daudz lielākas, nekā mis Helkūmai sākumā bija licies. Nekrietno blēdību, kuras dēļ šī sieviete bija izsludināta par mirušu, nemaz nebija tik viegli atmaskot pat tai namā, kur viņa bija dzimusi, un ļaudīs, kas bija dzīvojuši ar viņu kopā.

Taču vēl tagad stāvoklis nebija tik bezcerīgs, ka būtu jāatsakās no jebkura tālāka mēģinājuma.

Tā, piemēram, pēc divām dienām vajadzēja atgriezties kalponei Fanijai, kas patlaban neatradās Limridžā; tā kā viņa ar savu kundzi bija bijusi kopā daudz,ilgāk un bija pieķērusies viņai daudz vairāk nekā citi kalpotāji, tad varēja sagaidīt, ka viņa spēs apliecināt lēdijas Glaidas personību. Turklāt lēdiju pagaidām vajadzēja slepeni paturēt vai nu tepat mājās, vai arī ciematā, lai nogaidītu, līdz viņas veselība mazliet uzlabosies un viņas psihiskais stāvoklis atkal nostabilizēsies. Kad lēdija vairāk spēs paļauties uz savu atmiņu, tad, protams, viņa varēs runāt par cilvēkiem un notikumiem, kas saistīti ar viņas pagātni, tik droši un brīvi, kā to nespētu neviena krāpniece, un, tā kā pēc viņas ārējā izskata lēdijas personība nebija pierādīta, tad šo faktu vajadzēs pārbaudīt vēlāk, kad talkā nāks laiks un arī viņas izteikumi liecinās viņai par labu.

Taču apstākļi, kādos jaunā dāma bija atguvusi brīvību, padarīja šādu līdzekļu lietošanu praktiski neiespējamu. Uzsāktā meklēšana, kuru pansionāta vadība pagaidām izdarīja Hempšīras virzienā, pēc kāda laika noteikti tiks turpināta Kamberlendā. Cilvēki, kuriem bija uzdots bēgli atrast, varēja ierasties Limridžā jau pēc dažām stundām, un, ievērojot mistera Fērlija pašreizējo noskaņojumu, bija jārēķinās ar to, ka viņš netaupīs pūļu un nekavējoties liks lietā visu savu ietekmi un autoritāti, lai viņiem palīdzētu. Vispusīgi apsverot, kā nogādāt lēdiju Glaidu drošībā, mis Helkūma bija spiesta atzīt, ka pašreiz jāatsakās no cīņas par viņas tiesībām un nekavējoties jāved māsa prom no viņas pašas mājas un tās tuvākās apkaimes, jo šeit viņai šobrīd bi ja visbīstamāk uzturēties.

Viņai šķita, ka pats gudrākais un drošākais līdzeklis būtu tūlītēja atgriešanās Londonā. Lielajā pilsēlā varētu visātrāk un vispilnīgāk izdzēst visas pēdas. Nekāda sagatavošanās ceļam nebija vajadzīga, tāpat arī sirsnīgi atvadu vārdi nevienam nebija jāsaka. Šīs svaiīgās dienas, tas ir, sešpadsmitā oktobra, pēcpusdienā mis Helkūma mudināja māsu vēl pēdējoreiz saņemt drosmi, un, kad viņas divas vien devās pasaulē un uz visiem laikiem

atstāja Limridžu, nebija manāma neviena dziva dvēsele, kas novēlētu abām sievietēm laimīgu ceļu.

Kad viņām aiz muguras bija palicis uzkalns, kas atradās aiz kapsētas, lēdija Glaida loti lūdza griezties atpakaļ, lai vēl pēdējoreiz aizietu pie mātes kapa. Mis Helkūma mēģināja viņu atrunāt, taču šoreiz tas nekādi neizdevās. Lēdija nebija pārliecināma. Viņas blāvās acis pēkšņi iekvēlojās, un skatiena dzelstīgā liesma urbās cauri plīvuram, ar kuru bija aizsegta seja; viņas vājie pirksti arvien ciešāk sažņaudza draudzīgo roku, pie kuras tie līdz tam brīdim bija slābani turējušies. Es svēti ticu tam, ka dieva roka rādīja viņām ceļu atpakaļ, un visšķīstākā un nelaimīgākā būtne zemes virsū bija šai liktenīgajā brīdī izraudzīta, lai to saredzētu.

Viņas devās atpakaļ uz kapsētu, un šī rīcība savienoja mūsu turpmākos dzīves ceļus.

III

Tas bija viss, ko mēs varējām uzzināt par notikumiem, kas bija risinājušies līdz šim brīdim.

Kad noklausījos šo pagātnes stāstu, man radās divi pilnīgi skaidri secinājumi. Pirmkārt, es jau aptuveni nojautu, kāda bijusi šī sazvērestība: cik rūpīgi meklēta katra izdevība un kā izmantoti apstākli, lai iegūtu pilnīgu garantiju, ka šis pārdrošais un sarežģīti izplānotais noziegums paliks nesodīts. Kaut arī detaļās šis nodarījums man pagaidām bija īsta mikla, es ne mirkli nešaubījos, ka šai neģēlīgajā pasākumā izmantota baltajā tērpā ģērbtās sievietes un lēdijas Glaidas lielā ārējā līdzība. Bija skaidrs, ka lēdijas Glaidas vietā grāfa Fosko mājā ievesta Anna Keterika, tāpat arī tas, ka lēdija Glaida ieņēmusi mirušās sievietes vietu garīgi slimo pansionātā, turklāt šī apmaiņa izdarīta tā, lai nevainīgus cilvēkus (katrā ziņā jau ārstu un abas kalpotājas un, iespējams, arī vājprātīgo nama īpašnieku) padarītu par nozieguma līdzdalībniekiem.

Otrs secinājums dabiski izrietēja no pirmā. Mums trim nebija ko gaidīt žēlastību no grāfa Fosko un sera Persi- vala Glaida. Veiksmīgi noorganizētā sazvērestība šiem diviem vīriem bija devusi skaidrus ienākumus trīsdesmit tūkstošu mārciņu sterliņu apjomā — divdesmit tūkstošus

vienam, desmit tūkstošus otram, kas šo naudu ieguva pateicoties savai sievai. Gan šī, gan citu iemeslu dēl viņi bija ieinteresēti gādāt, lai viņu nodarījums netiktu atklāts, un viņi izmeklēs malu malas, izmēģinās visus iespējamos līdzekļus, neatteiksies ne no kādas- nodevības, lai tikai uzzinātu, kurā vieta paslēpts viņu upuris, un lai šķirtu to no vienīgajiem draugiem, kas šai būtnei visā pasaulē vēl palikuši, — no Marionas Helkūmas un manis.

Apziņa, ka mums draud tik nopietnas briesmas — briesmas, kas ik dienu, ik brīdi var tuvoties mums arvien vairāk un vairāk, lika man meklēt vietu, kas varētu noderēt mums par patvērumu. Es to atradu Londonas austrumu daļā, kur bija mazāk dīkdienīgu ļaužu, kas parasti nodarbojas ar mēles kulstīšanu un apkārtējo māju iedzīvotāju novērošanu. Es to izraudzījos nabadzīgā un biezi apdzīvotā kvartālā, spriezdams tā: jo sīvāk par savu eksistenci būs spiesti cīnīties ļaudis, kas dzīvo mūsu apkaimē, jo mazāk laika un pūlu tie varēs veltīt, lai ievērotu svešiniekus, kas tiem nejauši gadīsies ceļā. Sīs bija lielākās priekšrocības, kuras es meklēju, taču mūsu apkārtne mums bija labs ieguvums arī kādā citā, ne mazāk nozīmīgā ziņā. Mēs varējām pieticīgi dzīvot ar to naudu, kuru es diendienā nopelnīju pats savām rokām, un varējām taupīt katru fārtingu, lai iespējami ātrāk sasniegtu savu mērķi — savu taisnīgo mērķi, par kuru es nepārtraukti domāju, sākot no paša pirmā brīža, un kuram vajadzēja izlīdzināt nekrietno pārestību.

Nedēļas laikā mēs ar Marionu Helkūmu noteicām režīmu, kādā turpmāk jānorit mūsu jaunajai dzīvei.

Citu īrnieku šai mājā nebija, un mēs varējām iziet no dzīvokļa un atkal atgriezties, neejot cauri veikalam. Mēs norunājām, ka vismaz pagaidām nedz Mariona, nedz Lora bez manis nespers ne soli ārpus mājas un ka manā prombūtnē viņas nevienu nelaidīs iekšā dzīvoklī, vienalga, kādu iemeslu atnācējs minētu. Stingri to piekodinājis, es aizgāju pie kāda drauga, kuru pazinu no agrākiem laikiem un kurš bija kokdzelējs ar lielu praksi; es viņam lūdzu darbu un tai pašā laikā pastāstīju, ka dažu iemeslu dēļ vēlos, lai neizpauž manu vārdu.

Pēc tā viņš tūdaļ secināja, ka esmu iestidzis parādos, izteica savu nožēlu, kā jau pieņemts, un pēc tam apsolīja darīt visu, ko spēs, lai man palīdzētu. Es nemēģināju izkliedēt viņa nepareizo priekšstatu un pieņēmu darbu, kuru viņš man deva. Viņš zināja, ka var pajauties uz manu pieredzi un darba mīlestību. Man piemita tas, ko viņš vēlējās, — nosvērtība un izveicība, un, kaut arī mana izpeļņa bija neliela, tās tomēr pietika, lai apmierinātu mūsu vajadzības. Tiklīdz bijām droši par saviem ienākumiem, mēs ar Marionu Helkūmu salikām kopā savu mantību. Viņai pēc sava īpašuma pārdošanas bija palicis apmēram divi līdz trīs simti mārciņu sterliņu, un man bija pataupījies apmēram tikpat daudz no tās naudas, kuru pirms aizbiaukšanas no Anglijas saņēmu kā samaksu par savu zīmēšanas skolotāja praksi. Par abiem kopā mums bija vairāk nekā četri simti mārciņu sterliņu. Es šo nelielo summu noguldīju bankā, lai pietaupītu izdevumiem, kas būs nepieciešami slepenām aptaujām un faktu izpētei, kuru tagad biļu nolēmis sākt, kā arī lai varētu turpināt darbu viens pats, ja nebūs iespējams atrast sev nevienu palīgu. Mēs aprēķinājām izdevumus katrai nedēļai līdz pat pēdējam fārtingam un nekad neaizskārām mūsu nelielo noguldījumu, izņemot tos gadījumus, kad tas bija nepieciešams Loras interesēs un viņas labā.

Mājas darbus, kurus varētu padarīt kalpotāja, ja vien mums nebūtu jābaidās ielaist savā dzīvoklī svešu cilvēku, no pašas pirmās dienas gluži kā pašu par sevi saprotamu pienākumu uzņēmās Mariona Helkūma. «Kam vien sievietes rokas ir piemērotas,» viņa sacīja, «to visu paveiks manējās, strādājot no agra rīta līdz vēlam vakaram.» Viņa pastiepa uz priekšu savas drebošās rokas. Piesardzības labad viņa tagad valkāja vienkāršu, nabadzīgu tērpu, un, kad Mariona uzrotīja šī tērpa piedurknes, viņas izdēdējušās rokas itin kā stāstīja drūmo stāstu par pagātni; taču vēl joprojām šai sievietē dzirkstīja viņas možais gars. Kad viņa uz mani paskatījās, es redzēju, ka viņas acīs sariešas lielas asaras un lēnām norit pār vaigiem. Mariona noslaucīja tās ar žiglu kustību, kas liecināja par viņas agrāko enerģiju, un viņas smaidā vāji atplaiksnījās kādreizējā vienmēr labā garastāvokļa atblāzma.

— Nešaubieties par manu drosmi, Volter, — viņa lūdza. — Es tagad raudu ne jau aiz savas gribas, bet gan aiz sava vājuma. Ja es to nespēšu uzvarēt, to izdarīs mājas darbi.

Un viņa turēja vārdu: kad mēs vakarā atkal satikāmies

un Mariona apsēdās, lai atpūstos, viņa bija savu vājumu pārvarējusi. Viņa raudzījās manī, un viņas lielajās, tumšajās un vērīgajās acīs iegailējās seno dienu skaidrais, noteiktais skatiens

— Es neesmu vēl gluži salauzta, — viņa sacīja. — Es pelnu, lai arī man uzticētu savu dalu darba. — Pirms es paguvu atbildēt, viņa vēl čukstus piemetināja: — Un pelnu, lai man uzticētu aii kādu dalu no riska un briesmām. Atcerieties to, kad pienāks laiks!

Es atcerējos to, kad pienāca laiks.

Jau oktobra beigās mūsu ikdienas dzīve bija ievirzījusies noteiktā gultnē, un mēs visi trīs savā jaunajā miteklī jutāmies tik pilnīgi izolēti no apkārtnes, it kā mūsu māja būtu vientuļa sala un plašais ielu tīkls, kā arī tūkstošiem cilvēku mums visapkārt būtu neizmērojams jūras plašums. Tagad man šad tad atlika pa mierīgākam brīdim un līdz ar to radās iespēja apsvērt savu turpmāko rīcības plānu, kā arī padomāt, kā jau sākumā varētu iespējami labāk apbruņoties gaidāmajai cīņai ar seru Persivalu un grafu.

Es atteicos no visām cerībām pierādīt Loras personību ar to, ka mēs abi ar Marionu esam viņu pazinuši. Ja mēs viņu tik ļoti nemīlētu, ja instinkts, kas balstījās uz šo

mīlestību, nebūtu bijis daudz pārliecinošāks par jebkuriem prāta apsvērumiem, ja mēs uz to nebūtu paļāvušies vairāk nekā uz savām novērošanas spējām, tad pat rnēs, iespējams, būtu šaubījušies, viņu pirmoreiz atkal ieraugot.

Pārmaiņas, kas viņas izskatā bija radušās aiz pārdzīvotajām ciešanām un šausmām, bija bīstami, pat nenovēršami pastiprinājušas viņas fatālo līdzību ar Annu Keteriku. Savā stāstījumā par notikumiem, kas norisinājās tolaik, kad es vēl uzturējos Limridžā, es, balstīdamies uz saviem novērojumiem, jau pieminēju, ka šī līdzība, kas pirmajā brīdī visus ļoti pārsteidza, vairs nebija tik liela, ja iedziļinājās vairākos svarīgos sīkumos. Ja tais pagājušajās dienās kāds redzētu šīs abas sievietes stāvam blakus, neviens pat uz mirkli viņas nesajauktu, kā tas

bieži atgadās ar dvīņiem. Tagad es to nevaru sacīt. Bēdas un ciešanas, kuras es pat domās sargājos kaut vai uz mirkli saistīt ar Loras Fērlijas nākotni, tomēr bija uzspiedušas viņas jaunavīgajai un skaistajai sejai savu nelabvēlīgo zīmogut un liktenīgā līdzība, kuru es reiz biju redzējis un kas man bija likusi nodrebēt šausmās, kad tā vēl bija tikai šķietama, tagad bija kjuvusi par reālu un patiesu līdzību, kas neļāva sevi apstrīdēt. Ja pirmajās dienās pēc atgriešanās no pansionāta Lora būtu parādīta svešiem cilvēkiem, paziņām, pat draugiem, kas nespēj uz viņu lūkoties tā kā mēs, tad viņi būtu varējuši šaubīties, vai tā ir tā pati Lora Fērlija, kuru viņi kādreiz redzējuši, un šiem cilvēkiem to nevarētu pārmest.

No vienas iespējas, kas vēl atlika un par kuru es sākumā domāju, ka varēsim to izmantot, — tas ir, no varbūtības, ka viņa atcerēsies persoras un notikumus, kas nevarētu būt zināmi citai sievietei, ja tā uzdotos viņas vārdā, diemžēl bija pilnīgi jāatsakās, kā tas vēlāk, mums par lielu apbēdinājumu, pierādījās praksē. Katrs vispiesardzīgākais mēģinājums, kuru mēs ar Marionu izdarījām, katra niecīgākā zāļu doza, kuru mēs Lorai devām, lai pamazām spēcinātu un nostabilizētu viņas novājināto un satricināto psihi, mums likās itin kā brīdinājums, ka mēs ar to riskējam garīgi iegrūst viņu atpakaļ ciešanu pilnajā, drausmīgajā pagātnē.

Vienīgie aizgājušo dienu notikumi, kurus mēs uzdrošinājāmies viņai atgādināt, bija nenozīmīgi ikdienas dzīves sīkumi, kas bija atgadījušies Limridžā tai laimīgajā laikā, kad es tur ierados pirmoreiz un mācīju Lorai zīmēt. Tai dienā, kad es pamodināju šīs atmiņas, parādīdams viņai mazās lapenes skici, no kuras es nekad nebiju šķīries un kuru viņa man bija iedevusi mūsu atvadu dienas rītā, mums pirmoreiz atplaiksnīja cerības stars. Vāri un gausi viņaš atmiņā atausa senās pastaigas un izbraukumi; viņas gurdenās, lūdzošās aciS vērās Marionā un manī ar pēkšņi pamodušos interesi, un tajās iegailējās vārgi mirgojošas domu dzirkstis, kuras mēs kopš tā mirkļa centāmies nosargāt un uzpūst spožākas. Es viņai nopirku nelielu krāsu kastīti un skiču burtnīcu, kas bija līdzīga vecajai burtnīcai, kuru biju redzējis viņas rokās tai rītā, kad mēs pirmoreiz satikāmies. Atkal no jauna — ak dievs! — atkal no jauna es nedaudzajās no darba brīvajās stundās sēdēju viņai blakus nabadzīgajā Londonas istabā, kurā iespīdēja nespodrā Londonas gaisma, laboju nedroši uzvilktās līnijas un vadīju viņas drebošo roku. Diendienā es centos arvien vairāk un vairāk modināt šo jaunatdzi- mušo interesi, līdz beidzot tā ieņēma noteiktu vietu viņas tukšajā dzīvē, — līdz viņa varēja domāt un runāt par savām zīmēšanas nodarbībām, kā arī pati saviem spēkiem pacietīgi vingrināties un jūsmot par maniem uzmundrinājuma vārdiem un par saviem augošajiem panākumiem ar nevainīgu prieku, kas šķita itin kā vāja atblāzma no tām jūtām, kuras piederēja tagad zudušajai aizgājušo dienu dzīvei un laimei.

Ar šiem vienkāršajiem līdzekļiem mēs palīdzējām pamazām atraisīties viņas domām; kad bija labs laiks, mēs kopā ar Loru devāmies pastaigās uz vecu, klusu pilsētas skvēru, kas atradās turpat netālu un kur nekas viņu nevarēja izbiedēt vai uztraukt; mēs izlietojām nedaudz mārciņu sterliņu no bankā noguldītās naudas un pirkām viņai vīnu un labu. spēcinošu ēdienu, kas viņai bija nepieciešams; vakaros mēs viņu izklaidējām, spēlēdami dažādas bērnišķīgas kāršu spēles, kā arī skatīdamies reprodukciju albumus, kurus es aizņēmos no grafiķa, kas man deva darbu: ar šādām un citām līdzīgām nenogurdinošām nodarbībām mēs viņu nomierinājām un nostiprinājām viņas garīgo līdzsvaru, bet paši sev centāmies saglabāt možu garastāvokli un joprojām cerējām, ka Lorai palīdzēs laiks, mūsu gādība un mūsu mīlestība, kas ne mirkli neļāva mums izturēties pret viņu nevērīgi vai arī krist izmisumā. Taču pat viņas pašas interesēs mēs neuzdrošinājāmies nežēlīgi izraut Loru no viņas netraucētās vientulības, likt viņai satikties ar svešiem cilvēkiem vai ar nejaušiem paziņām, atdzīvināt mokošos pagātnes iespaidus, kurus tik rūpīgi bijām centušies atvairīt. Lai kādus upurus tas prasītu, lai cik ilgu laiku arī nāktos aizvadīt nogurdinošās un mokošās gaidās, to ļaunumu, kas bija viņai nodarīts, vajadzēja vērst par labu, viņai pašai nezinot un bez viņas līdzdalības, ja vien šai saulē to bija iespējams izdarīt.

Kad tas bija nolemts, vajadzēja izšķirties, kādu risku uzņemties vispirms un ko uzsākt vispirms.

Apspriedies ar Marionu, es nolāmu iesākumā savākt tik daudz faktu, cik vien būs iespējams sadabūt, un pēc tam lūgt padomu misteram Kirlam (kuram, kā mēs zinājām, varēja uzticēties) un uzzināt no viņa, vai varam paļauties uz to, ka sasniegsim savu mērķi likumīgā ceļā, Loras intereses prasīja, lai es neriskētu ar visu viņas nākotni un nedarbotos pilnīgi uz savu roku, kamēr vien bija kaut vismazākās izredzes atrast kādu uzticamu palīgu un tādējādi nostiprināt mūsu pozīcijas.

Pirmais informācijas avots, kuru es izlietoju, bija Marionas Helkūmas dienasgrāmata, ko viņa bija rakstījusi Blekvoterparkā. Tur bija arī ieraksti, kas attiecās uz mani un kurus viņa negribēja man rādīt. Tādēļ viņa lasīja man priekšā, un es sev atzīmēju to, kas man šķita noderīgs. Sai nodarbībai mēs varējām atlicināt laiku, vienīgi palikdami nomodā līdz pat vēlai naktij. Tam tika veltītas trīs naktis, un ar to pietika, lai es uzzinātu visu, ko Mariona varēja pastāstīt.

Mans nākamais uzdevums bija savākt tik daudz papildu liecību, cik vien es varēju iegūt no citiem ļaudīm, nemodinot viņos aizdomas. Es aizbraucu pie misis Vēzijas, lai pārliecinātos, vai Loras atmiņas par to, ka viņa tur nakšņojusi, atbilst patiesībai. Šai gadījumā misis Vēzijas vecuma un vājās veselības dēļ, bet visos pārējos gadījumos piesardzības dēļ es patiesību neizpaudu un vienmēr uzmanīgi pieminēju nevis Loru, bet «nelaiķi lēdiju Glaidu».

Misis Vēzijas atbildes uz maniem jautājumiem tikai apstiprināja manus iepriekšējos pieņēmumus. Lora patiešām bija rakstījusi, ka pavadīs nakti savas vecās draudzenes mājā, taču īstenībā nebija tur iegriezusies.

Šai gadījumā un, kā jau es baidījos, arī citos līdzīgos gadījumos Loras apziņā fakti bija sajaukušies, un tas, ko viņa bija tikai nodomājusi darīt, viņai šķita patiesibā noticis. Šo neapzināto realitātes un iedomu jaukšanu bija viegli izskaidrot, taču tā varēja radīt nopietnas sekas. Tā jau pašā sākumā varēja kļūt par klupšanas akmeni, tās dēļ viņas liecībās varēja ieviesties kļūdas, kuru dēļ mūsu pasākums draudēja liktenīgā kārtā pavērsties pret mums pašiem.

Kad es apjautājos par vēstuli, kuru Lora bija rakstījusi misis Vēzijai no Blekvoterparkas, vecā dāma pasniedza to bez aploksnes, kas bija iesviesta papīrgrozā un jau sen iznīcināta. Pašā vēstulē nebija norādīts nedz datums, nedz nedēļas diena. Tajā bija vienīgi šādas rindas: «Dārgā misis Vēzija, man patlaban uzbrukušas lielas bēdas un raizes, un pastāv iespēja, ka es rītvakar ieradīšos pie Jums un lūgšu naktsmājas. Šajā vēstulē nevaru Jums pastāstit. kas noticis, — rakstu vienās bailēs, ka tikai kāds to neuzzina, tāpēc galīgi nespēju koncentrēt domas. Ļoti lūdzu, esiet mājās un sagaidiet mani! Tad es Jūs sirsnīgi skūpstīšu un visu izstāstīšu. Jūsu mīlošā Lora.» Ko man varēja līdzēt šīs rindiņas? Itin neko.

Atgriezies no misis Vēzijas, es palūdzu Marionu, lai viņa aizraksta misis Mičelsonei (ievērojot tādu pašu piesardzību, kādu ievēroju es). Marionai savā vēstulē vajadzēja izteikt dažas aizdomas sakarā ar grāfa Fosko izturēšanos un lūgt, lai saimniecības vadītāja vaļsirdīgi apraksta visu, kas tajās dienās bija noticis, jo tas palīdzētu noskaidrot patiesību. Kamēr mēs gaidījām atbildi, kas pienāca pēc nedēļas., es aizbraucu uz Sentdžonsvudu pie ārsta un sacīju, ka mani sūtījusi mis Helkūma ar uzdevumu ievākt cik vien iespējams sīkas ziņas par viņas māsas pēdējo slimību, jo misters Kirls laika trūkuma dēļ to nav varējis izdarīt. Ar mistera Gudrika palīdzību es dabūju miršanas apliecības kopiju, viņš man sagādāja arī iespēju parunāt ar sievieti (viņu sauca Džeina Gulda), kas bijusi pieņemta līķa iezārkošanai. Viņa man savukārt pastāstīja, kā es varētu satikt kalponi Hesteri Pinhornu. Viņa nesen bija aizgājusi no darba, jo nebija varējusi saprasties ar savu saimnieci, un dzīvoja turpat netālu pie cilvēkiem, kurus misis Gulda pazina. Saimniecības vadītājas, ārsta, Džeinas Guldas un Hesteres Pinhornas liecības tādā veidā, kādā tās tika sniegtas, ir atrodamas šais lappusēs.

Apgādājies ar papildu liecībām, kas bija ietvertas šais dokumentos, es nospriedu, ka esmu pietiekami sagatavojies, lai konsultētos ar misteru Kirlu, tādēļ Mariona viņam par to aizrakstīja, minot dienu un stundu, kad es lūdzu pieņemt mani personiskā lietā.

No rīta man bija pietiekami daudz laika, lai, kā parasti, pavaditu Loru pastaigā un vēlāk noskatītos, kā viņa klusi sēž un zīmē. Kad es piecēlos, lai dotos prom, viņa uz mani paskatījās, un viņas acīs atkal pavīdēja bailes, bet viņas pirksti gluži tāpat kā agrāk sāka bezmērķīgi darboties ar otām un zīmuļiem, kas atradās uz galda.

-— Vai es jums vēl neesmu apnikusi? — viņa jautāja. — Vai tikai jūs neejat prom tāpēc, ka esmu jums apnikusi? Es pacentīšos būt labāka — centīšos izveseļoties. Vai jūs mani mīlat vēl tāpat kā agrāk, Volter? Es taču tagad esmu tik bāla un vāja, un man tik vāji padodas zīmēšana.

Viņa runāja gluži kā bērns un gluži kā bērns atklāti izteica savas domas. Es uzkavējos vēl dažas minūtes, lai pateiktu, ka tagad viņa man ir dārgāka, nekā bijusi jebkad agrāk.

—    Pacentieties izveseļoties, — es sacīju, stiprinādams viņā ticību nākotnei, jo redzēju, ka tā viņā iegailējusies no jauna, — pacentieties drīzāk izveseļoties par prieku Marionai un man.

—    Jā, — viņa pie sevis noteica, atkal pievērsdamās zīmējumam. — Man tas jādara, jo viņi abi mani tik loti mīl. — Pēkšņi viņa atkal pacēla acis. — Nepalieciet ilgi prom! Man nemaz neveicas zīmēšana, ja jūs neesat šeit un man nepalīdzat, Volter.

—   Es drīz būšu atpakaļ, dārgā, drīz būšu atpakaļ, lai redzētu, ko esat paveikusi.

Kaut arī centos to slēpt, mana balss tomēr mazliet drebēja. Es piespiedu sevi iziet no istabas. Tagad nebija īstais brīdis pārbaudīt savu savaldīšanās spēju, jo tā vēl tai pašā dienā man varēja būt ārkārtīgi nepieciešama.

Vērdams durvis, es pamāju Marionai, lai viņa iznāk man līdzi kāpņu telpā. Bija nepieciešams brīdināt viņu, kādas sekas agri vai vēlu, kā es nojautu, var būt tam, ka es tik atklāti rādos ielās.

—    Ļoti iespējams, ka atgriezīšos pēc dažām stundām, — es sacīju, — bet jūs esiet uzmanīga un, kā parasti, manas prombūtnes laikā nelaidiet nevienu iekšā. Ja tomēr kaut kas gādītos .

—    Kas tad var gadīties? — viņa ātri mani pārtrauca. — Ja draud kādas briesmas, tad sakiet man atklāti, Volter, un es zināšu, kā man rīkoties.

—    Vienīgās briesmas ir tās, — es atbildēju, — ka sers Persivals Glaids var būt saņēmis ziņu par Loras izbēgšanu un atgriezies Londonā. Kā jums zināms, līdz manai aizbraukšanai no Anglijas viņš mani uzmanīja, un ir ļoti iespējams, ka viņš mani pēc izskata pazīst, kaut arī es ar viņu nekad neesmu ticies.

Viņa uzlika roku man uz pleca un baiļu pilnām acīm klusēdama vērās mani. Redzēju, ka viņa saprot, cik nopietnas briesmas mums draud.

—    Nedomāju, — es sacīju, — ka vai nu pats sers Persivals, vai arī kāds no viņa rokaspuišiem Londonā tik

drīz ieraudzīs mani. Tomēr nav izslēgts, ka tas var notikt. Tādā gadījumā neuztraucieties, ja es šovakar neatgriežos; ja Lora jautā, kur es esmu, izdomājiet man kāda labu aizbildinājumu, lai viņu nomierinātu. Ja man radīsies kaut mazākās aizdomas, ka mani novēro, es parūpēšos, lai atpakaļceļā neviens spiegs neizsekotu mani un neatklātu, ka dzīvojam šeit. Lai cik ilgi es aizkavētos, nešaubieties, ka atgriezīšos, Mariona, un nebaidieties ne no kā!

— Es nebaidīšos! — viņa droši atbildēja. — Jums nebūs jānožēlo, Volter, ka jums nav cita palīga kā tikai viena pati sieviete. — Viņa apklusa un vēl brīdi aizturēja mani. — Esiet uzmanīgs! — viņa sacīja un noraizējusies cieši saspieda man roku. — Esiet uzmanīgs!

Mēs šķīrāmies, un es devos prom pa tumšo un bīstamo ceļu, kas sākās pie juristu kantora durvīm, lai radītu priekšnoteikumus nozieguma atklāšanai.

IV

Nekādi kaut cik ievērojami notikumi manā ceļā uz misteru Gilmora un Kirla kantori Čānserileinā negadījās.

Kamēr manu vizītkarti ienesa iekšā, lai nodotu misteram Kirlam, man prātā ienāca kāda doma, kas lika dziļi nožēlot, ka neesmu par to ieprātojies agrāk. Spriežot pēc ziņām, kuras sniedza Marionas dienasgrāmata, likās pilnīgi skaidrs, ka grāfs Fosko atplēsis viņas pirmo vēstuli, kas bija rakstīta misteram Kirlam no Blekvoterparkas, un ar savas sievas palīdzību aizturējis arī otro. Tātad viņš ļoti labi zināja šī kantora adresi un, gluži dabiski, varēja paredzēt, ka pēc Loras izbēgšanas no pansionāta Mariona vēlreiz lūgs padomu misteram Kirlam, ja viņai būs vajadzīgs padoms un atbalsts. Tātad ļoti iespējams, ka kantoris Čānserileinā būs pati pirmā vieta, kuru grāfs un sers Persivals liks novērot, un, ja šim nolūkam izraudzīti tie paši cilvēki, kas bija nolīgti, lai sekotu man pirms aizbraukšanas no Anglijas, tad ziņa par manu atgriešanos droši vien tiks nodota jau tai pašā dienā. Līdz šim es galvenokārt biju domājis par varbūtibu, ka mani kāds var pazīt u/ ielas, bet man nekad vēl nebija ienācis prātā, cik bīstami ir apmeklēt šo kantori. Taču tagad bija par vēlu labot kļūdu, kas nelaimīgā kārtā bija

pieļauta aiz piesardzības trūkuma, — par vēlu bija vēlēties, kaut es ar juristu iepriekš būtu sarunājis tiktieskadā citā vietā. Es varēju vienīgi censties būt piesardzīgs, ejot prom no Čānscrileinas, un nekādā ziņā nedoties taisnā ceļā uz mājām.

Pēc tam kad dažas minūtes biju pagaidījis, mani ieveda mistera Kirla kabinetā. Viņš bija vājš, bāls, kluss un nosvērts cilvēks ar ļoti vērīgu skatienu, ļoti zemu balsi un ļoti atturīgām manierēm, ne sevišķi labvēlīgi (kā man šķita) noskaņots pret ārzemniekiem; turklāt nekādā ziņā nebija viegli panākt, lai šis vīrs zaudētu savu profesionālo savaldību. Piemērotāku cilvēku man diezin vai būtu iespējams atrast. Ja viņš vispār apņemsies mums palīdzēt, tad no tā brīža, kad šis lēmums tiks pieņemts, varēsim būt pārliecināti, ka mūsu lietai ir tikpat kā nodrošināts labvēlīgs iznākums.

—    Pirms es sāku runāt ar jums par jautājumiem, kuru dēļ esmu šeit ieradies, — es sacīju, — man jūs jābrīdina, mister Kirl, ka mans stāstījums, lai cik īsi es mēģinātu izteikties, tomēr aizņems diezgan ilgu laiku.

—    Es labprāt ziedoju savu laiku mis Helkūmas labā, — viņš atbildēja. — Visos gadījumos, kad ir aizskartas viņas intereses, es aizstāju savu kolēģi gan personiski, gan arī juridiski. Kad viņš pārtrauca aktīvu juridisko praksi, viņš mani lūdza to darīt.

—    Atļaujiet man' pavaicāt: vai misters Gilmors vēl dzīvo Anglijā?

—    Nē, viņš ir apmeties pie saviem radiem Vācijā. Viņa veselība ir uzlabojusies, bet, kad viņš atgriezīsies, nav īsti zināms.

Kamēr vēl nebijām nonākuši pie sarunas galvenā temata, misters Kirls rakņājās pa dokumentiem, kas atradās uz galda, un beidzot izvilka no tiem kādu aizzīmogotu vēstuli. Es jau nodomāju, ka viņš grib pasniegt šo vēstuli man, taču viņš, acīmredzot atteicies no šī nodoma, nolika vēstuli sev priekšā uz galda, iesēdās ērtāk krēslā un klusēdams sāka gaidīt, ko es teikšu.

Netērēdams laiku ievada vārdiem, es sāku savu stāstījumu un sīki iepazīstināju viņu ar notikumiem, kas jau izklāstīti iepriekšējās lappusēs.

Lai arī viņš caur un cauri bija jurists un nekad neatkāpās no sava amata pārstāvju vispārējiem principiem, mans stāstījums viņu tomēr ietekmēja tik dziļi, ka viņš zaudēja savu profesionālo nosvērtību. Kamēr es vēl runāju, viņš mani vairākas reizes pārtrauca, nespēdams apslēpt savas šaubas un izbrīnu. Es tomēr izturēju līdz galam un, kad biju beidzis, drosmīgi uzdevu pašu galveno jautājumu:

—    Ko jūs par to domājat, mister Kirl?

Viņš bija pārāk piesardzīgs, lai atbildētu uz manu jautājumu, ar vēsu prātu visu iepriekš rūpīgi neapsvēris.

—    Atvainojiet, bet, pirms es izteikšu jums savu viedokli, — viņš sacīja, — gribu uzdot vēl dažus jautājumus, lai noskaidrotu pašu lietas būtību.

Viņa jautājumi bija nesaudzīgi, šaubu un aizdomu pilni, un, ņemot vērā secību, kādā tie tika uzdoti, man kļuva skaidrs: viņš domā, ka esmu mānijas upuris; ja mis Helkūma savā vēstulē nebūtu bildusi tik daudz labu vārdu par mani, viņam droši vien būtu radies priekšstats, ka esmu veikli nomaskējies blēdis.

—    Vai jūs nešaubāties par to, ka esmu runājis visīs-, tāko patiesību, mister Kirl? — es pajautāju viņam, kad viņš bija beidzis mani pratināt.

—    Ja es varētu noticēt jūsu vārdiem, tad man būtu jāsaka, ka jūs runājat patiesību, — viņš atbildēja. — Es loti cienu mis Helkūmu, un tāpēc man nav pamata necienīt džentlmeni, kuram viņa uzticas tik svarīgā jautājumā. Tas vēl nav viss, — ja jūs vēlaties, tad pieklājības pēc un lai izvairītos no strīda, varu vēl piebilst: man būtu jātic mis Helkūmas un jūsu pierādījumiem, ka lēdija Glaida ir dzīva. Bet jūs esat ieradies pie manis pēc juridiska padoma. Tā kā esmu advokāts, tad mans pienākums ir paziņot jums, mister Hārtrait, ka jums tomēr nav nekādu īstu pierādījumu.

—    Tas ir par stipru teikts, mister Kirl.

—    Mēģināšu izteikties vienkāršāk. Liecības par lēdijas Glaidas nāvi jau no pirmā acu uzmetiena ir pilnīgi skaidras, un nav nekāda iemesla tās apšaubīt. Šeit ir viņas krustmātes liecība, kas apstiprina, ka lēdija Glaida ieradusies grāfa Fosko mājās, ka Viņa tur saslimusi un nomirusi. Šeit ir ārsta izdotā miršanas apliecība, kurā norādīts, ka nāve iestājusies dabiskos apstākļos. Ir zināms arī, ka viņas bēres notikušas Limridžā, un pats pēdējais pierādījums ir uzraksts uz kapakmens. Visus šos faktus jūs gribat apstrīdēt. Kā jūs varat pierādīt savu apgalvojumu, ka persona, kas nomirusi un tikusi apbedīta, nav lēdija Glaida? Pārbaudīsim visus galvenos pun- Ktus jūsu paziņojumā un paskatīsimies, ciktāl tie atbilst patiesībai. Mis Helkūma aizbrauc uz privātu garā slimo pansionātu un ierauga tur kādu sieviešu kārtas slimnieci. .Mums ir zināms, ka sieviete, kuras vārds ir Anna Keterika un kura" ir ārkārtīgi līdzīga lēdijai Glaidai, izbēgusi no šis iestādes; mums ir zināms, ka sieviete, kuru jūlijā otrreiz ievietoja pansionātā, ir tā pati izbēgusi Anna Keterika; mums ir zināms, ka šai vājprātīgajai piemīt tieksme uzdoties par savu mirušo līdzinieci; mums ir zināms arī, ka viņa patiešām šajā pansionātā (kur neviens viņai netic) nemitīgi uzdodas par lēdiju Glaidu. Tie visi ir fakti. Kā jūs varat tos atspēkot? Vai ar to, ka mis Helkūma pazinusi šajā sievietē savu māsu, — lai ari turpmākie notikumi runā pretim šim apgalvojumam un parāda, cik tas nenozīmīgs? Vai mis Helkūma ir paziņojusi iestādes īpašniekam, ka viņa it kā pazinusi savu māsu, un mēģinājusi likumīgā ceļā aizvest viņu no turienes? Nē, viņa slepus piekukuļo kādu slimnieku kopēju un pati noorganizē bēgšanu. Un tad, kad paciente bija atbrīvota šādā pavisam nelikumīgā veidā un aizvesta pie mistera Fērlija, — vai viņš pazinis šo sievieti? Vai viņš kaut īsu brīdi ir šaubījies par savas brāļameitas nāvi? Nē. Vai kalpotāji viņu ir pazinuši? Nē. Vai viņai ir dota iespēja kādu laiku padzīvot Limridžas muižas tuvumā, lai viņa pati varētu panākt sava vārda un tiesību atzīšanu, izturot pārbaudi un sniedzot vēl citus pierādījumus? Nē. Viņu slepus aizved uz Londonu. Šajā laikā arī jūs sastapāties ar šo sievieti un pazināt viņā lēdiju Glaidu, taču jūs neesat viņas radinieks, jūs pat nepiederat pie šīs ģimenes veciem draugiem. Kalpotāju liecības nesaskan ar jūsu liecību, un mistera Fērlija liecība nesaskan ar mis Helkūmas liecību, un šķietamā lēdija Glaida sniedz vispretrunīgākos apgalvojumus. Viņa paziņo, ka pavadījusi nakti kādā viņai zināmā mājā. Bet jūs sakāt, ka viņa tur nekad nav iegriezusies. Turklāt jūs apgalvojat, ka viņas psihiskais stāvoklis neatļaujot pakļaut viņu kaut kādai tiesas izmeklēšanai un dot iespēju viņai pašai pierādīt savu taisnību. Lai mēs abi veltīgi nezaudētu laiku, es nedomāju pakavēties pie atsevišķiem sīkumiem, gribu vēl tikai uzdot jums vienu jautājumu: ja šī lieta tiktu nodota tiesai un tālāk zvērinātajiem, kuru pienākums ir halstī- ties vienīgi uz pārbaudītiem faktiem, — kādus pierādījumus jūs tad varētu sniegt?

Iekams atbildēju, es biju spiests brīdi klusēt un visu labi apsvērt. Pirmoreiz Loras un Marionas dzīves stāsts tika aplūkots 110 sveša cilvēka redzes viedokļa; pirmoreiz es pavisam skaidri apjautu, cik daudz milzīgu šķēršļu atrodas mūsu ceļā.

—    Nemaz nešaubos, — es sacīju, — ka fakti, ja tos izklāsta tā kā jūs to darījāt, runā pret mums, taču . ..

—    Taču jūs domājat, ka šos faktus var izskaidrot arī citādi, — misters Kirls piebilda. — Atļaujiet jums pateikt, kāda man šajā ziņā ir pieredze. Kad Anglijas zvērināto tiesai jāizšķiras starp vienkāršu, skaidri saskatāmu faktu un garu, sarežģītu šī fakta izklāstu, priekšroka vienmēr tiek dota faktam un nevis garajam paskaidrojumam. Piemēram, lēdija Glaida (lai mums nebūtu jāstrīdas, es tā saucu dāmu, par kuru jūs man stāstījāt) apgalvo, ka viņa pārgulējusi kādā viņai zināmā mājā, bet ir pierādīts, ka viņa šajā mājā nav pārnakšņojusi. Mēģinot to izskaidrot, jūs atsaucaties uz to, ka viņai ir psihiski traucējumi, un tādējādi nonākat pie gluži metafi- ziskiem secinājumiem. Negribu apgalvot, ka jūsu secinājumi ir pilnīgi aplami, es vienīgi vēlos pasacīt jums, lūk, ko: zvērināto tiesa dos priekšroku faktam, ka viņas izteikumi nesaskan ar patiesību, un nemaz neklausīsies jūsu paskaidrojumos.

—    Bet vai tad nav iespējams, — es neatlaidos, — krietni pacenšoties un netaupot pūliņus, savākt jaunus pierādījumus? Mis Helkūmai un man ir daži simti mārciņu sterliņu ..

Viņš palūkojās uz mani ar vāji slēptu līdzjūtību un papurināja galvu.

—    Apsveriet šo jautājumu, mister Hārtrait, no sava redzes viedokļa, — viņš teica. — Ja attiecībā uz seru Persivalu Glaidu un grāfu Fosko jums ir taisnība (ievērojiet, ka es jums nebūt nepiekritu), tad jūsu ceļā tiks likti visi iespējamie šķēršļi, lai jūs nevarētu savākt jaunus pierādījumus. Jums nemitīgi nāksies sadurties ar tiesiskiem kavēkļiem, katrs punkts jūsu sūdzībā vienmēr tiks apstrīdēts, un, kaut arī pa to laiku mēs būsim iztērējuši ne tikai simtus, bet pat tūkstošus, rezultāts tomēr droši vien nebūs mums labvēlīgs. Tādi identitātes noteikšanas gadījumi, kur ir runa par loti līdzīgām personām,

p.r'il par sevi jau ir vissarežģītākie no visiem un ļoti «hili izšķirami pat tad, ja tajos nav tāda jucekļa kā mūsu ci|> ipriežamajā jautājumā. Es patiesi neredzu iespējas radīt šajā ārkārtējā notikumā kādu skaidrību. Ja sieviete, k is apbedīta Limridžas kapsētā, arī nav lēdija Glaida, tad tomēr, kā jūs pats atzīstat, viņa, dzīva būdama, ir bijusi tik lidzīga lēdijai, ka mēs neko neiegūtu pat tādā gadījuma, ja lūgtu attiecīgajām iestādēm atļauju izrakt līķi. V.irdu sakot, jums nav pamata ierosināt sūdzību, mister Il.irtrait, jums tiešām nav pamata.

i Es biju pārliecināts, ka šāds pamats tomēr ir, tāpēc nolēmu aplūkot šo jautājumu no citas puses un uzrunāju viņu vēlreiz.

I — Vai bez identificēšanas nevarētu izmantot vēl kādus citus pierādījumus? — es jautāju.

—    Tikai ne jūsu gadījumā, — viņš atbildēja. — Visvienkāršākais un pārliecinošākais pierādījums varētu būt datumu salīdzinājums, bet šādu ziņu, cik es saprotu, jūsu rīcībā nav. Ja jūs varētu pierādīt neatbilstību starp datumu, kad ārsts izrakstījis miršanas apliecību, un datumu, kad lēdija Glaida ieradusies Londonā, tad šī lieta varētu pavērsties gluži citā virzienā, un es būtu pats pirmais, kas jums sacītu: «Tagad mēs varam turpināt.»

—    Šo datumu vēl varētu noskaidrot, mister Kirl.

—    Tai dienā, kad tas tiks noskaidrots, mister Hārtrait, jūs būsiet ieguvis pierādījumu. Ja jums patlaban ir padomā kāds plāns, kā to varētu izdarīt, tad izstāstiet man to, un pēc tam paskatīsimies, vai es jums nevaru dot kādu padomu.

Es sāku apsvērt. Saimniecības vadītāja nevarēja mums palīdzēt, tāpat ari Lora vai Mariona. Pēc visa spriežot, vienīgie cilvēki, kas zināja šo datumu, bija sers Persivals un grāfs.

—   Nevaru iedomāties, kā mēs šobrīd varētu noskaidrot šo datumu, — es sacīju, — jo, izņemot grāfu Fosko un seru Persivalu Glaidu, es nezinu neviena cita cilvēka, kcis to droši varētu pateikt.

Mistera Kirla nekustīgie un vērīgie vaibsti pirmoreiz savilkās smaidā.

; — Spriežot pēc jūsu uzskatiem par abu šo džentlmeņu i/.turēšanos, — viņš iebilda, — jūs taču negaidāt, ka viņi jums palīdzēs, tā man šķiet. Ja viņi ir izprātojuši, kā var izkrāpt lielu naudas summu, tad viņi nekāda ziņā neatzīsies.

—    Viņus var piespiest atzīties, mister Kirl.

—   Kas to izdarīs?

—   Es.

Mēs piecēlāmies. Viņš uzmanīgi vērās man sejā, un viņa interese par mani bija kļuvusi daudz lielāka nekā sākumā. Redzēju, ka esmu viņu mazliet samulsinājis.

—    Jūsu apņēmība ir ļoti stingra, — viņš teica. — Jūsu rīcībai, bez šaubām, ir personiski iemesli, par kuriem man nav tiesību jūs izjautāt. Ja varēsiet sagādāt kādus pierādījumus, tad varu vienīgi sacīt, ka labprāt būšu ar mieru jums pakalpot. Tai pašā laikā man jūs jābrīdina, ka tiesas procesi nekad nav pilnīgi nošķirami no naudas darījumiem, tādēļ ir maz cerību, ka lēdija Glaida varētu atgūt savu īpašumu, kaut jums arī pilnīgi izdotos pierādīt faktu, ka viņa ir dzīva. Ārzemnieks droši vien aizceļos, pirms prāva būs sākusies, bet sera Persivala naudas grūtības ir pietiekami lielas un viņa apstākļi diezgan spaidīgi, lai gandrīz viss kapitāls, kas viņam varētu piederēt, drīz vien nonāktu viņa kreditoru rokās. Jūs, protams, apzināties …

Es viņu pārtraucu.

—    Nerunāsim, lūdzu, par lēdijas Glaidas naudas lietām, — es sacīju. — Par tām es nekad neko neesmu zinājis agrāk un nezinu arī tagad — izņemot vienīgi to, ka viņas īpašums ir zaudēts. Jūs pareizi noprotat, ka man ir personiski iemesli, kas liek man sīkāk pētīt šos notikumus. Taču es vēlētos, kaut šie iemesli vienmēr paliktu tikpat nesavtīgi, kādi tie ir tagad…

Viņš mēģināja kaut ko iebilst un paskaidrot. Taču es, manīdams, ka viņš šaubījies par maniem nolūkiem, jutos mazliet aizskarts un spītīgi turpināju, nemaz neklausīdamies viņā.

—    Vēlēdamies izdarīt lēdijai Glaidai šo pakalpojumu,— es saciju, — nedomāju nedz par naudu, nedz par kādu citu atalgojumu. Gluži kā svešiniece viņa ir izdzīta no savas dzimtās mājas, uz viņas mātes kapa pieminekļa ir rakstīti meli, kas vēstī par viņas nāvi, bet vēl joprojām nesodīti dzīvo divi cilvēki, kas par to atbildīgi. Taču šī māja atkal atvērs savas durvis un uzņems viņu, un tas notiks visu to ļaužu klātbūtnē, kuri piedalījās neīstajā bēru gājienā un pavadīja viņu uz kapsētu; kapakmenī

iekaltie meli tiks publiski izdzēsti, un to izdarīs pats ģimenes galva, un tie divi vīri atbildēs man par saviem noziegumiem, tāpēc ka taisnība, kas sēž tribunāla krēslos, ir bezspēcīga pret viņiem un nespēj viņus sodīt. Šim mērķim es ziedošu visu savu dzīvi, un es to sasniegšu viens pats, kā es te stāvu, ja vien dievs man palīdzēs.

Viņš pagājās atpakaļ uz galda pusi un neko neteica. Viņa sejas izteiksme nepārprotami rādija, ka, pēc viņa domam, es esmu nokļuvis maldīgu priekšstatu varā un ka nav nekādas nozīmes dot man vēl kādus padomus.

—    Paliksim katrs pie savām domām, mister Kirl, — es sacīju, — un pagaidīsim, līdz nākotnes notikumi parādīs, kuram bijusi taisnība. Pagaidām ļoti pateicos jums par uzmanību, ar kādu jūs uzklausījāt manu stāstījumu. Jūs man parādījāt, ka ar likuma palīdzību mēs nekādā ziņa neko nespēsim panākt. Mēs nevaram sagādāt juridiskus pierādījumus, un mēs neesam pietiekami bagāti, lai varētu samaksāt tiesas izdevumus. Esmu ieguvis krietni daudz jau ar to vien, ka esmu to uzzinājis.

Es paklanījos un devos uz durvīm. Viņš pasauca mani atpakaļ un iedeva man vēstuli, kuru, kā es redzēju, viņš mūsu sarunas sākumā nolika sev priekšā uz galda.

—   Tā pienāca pa pastu pirms dažām dienām, — viņš sacīja. — Varbūt jūs neatteiktos nodot to adresātam? Lūdzu, izsakiet pie viena mis Helkūmai manu patieso nožēlu, ka pagaidām nespēju viņai palīdzēt ne ar ko citu kā vienīgi ar padomu, kas gan, kā es baidos, nespēs viņu iepriecināt vairāk kā jūs.

Kamēr viņš runāja, es aplūkoju vēstuli. Uz aploksnes bija adrese: «Mis Helkūmai. Čānserileinā, ar misteru Gilmora un Kirla kantora starpniecību.» Rokraksts man bija pilnīgi nepazīstams.

Iedams laukā no istabas, es vēl uzdevu pēdējo jautājumu.

—    Vai jūs nezināt, — es sacīju, — vai sers Persivals Glaids vēl joprojām atrodas Parīzē?

—    Viņš ir atgriezies Londona, — misters Kiils atbildēja. — Vismaz es tā dzirdēju no viņa advokāta, kuru vakar satiku.

Saņēmis šo atbildi, es aizgāju.

Kad devos prom no kantora, pirmais piesardzības pasākums, kuru es veicu, lai izvairītos no novērošanas, bija tas, ka gāju neapstādamies un neskatījos apkārt, jo

cerēju, ka tad man nepievērsīs u/manību. Es soļoju uz lielajiem skvēriem Holbornas ziemeļu pusē un grasījos ieiet vienā no klusākajiem nostūriem, bet tad pēkšņi apstājos un pagriezos atpakaļ pret garo ietves gabalu, kuru biju atstājis aiz muguras.

Skvēra stūrī divi vīri arī apstājās un stāvēja sarunādamies. Brīdi padomājis, es griezos atpakaļ, lai paietu viņiem garām. Kad es tuvojos, viens no viņiem sāka iet uz priekšu un nogriezās ap skvēra stūri, aiz kura sākās iela. Otrs palika uz vietas. Iedams garām, es paskatījos uz viņu un uzreiz pazinu viņā vienu no tiem vīriešiem,

kas bija mani izsekojuši līdz manai aizbraukšanai no

es varētu brīvi rikoties pēc sava acumirkļa noskaņojuma, es droši vien būtu uzsācis ar viņu sarunu un pec tam pamatīgi viņam iezvēlis. Tacu man vajadzeja reķi nāties ar sekām. Ja es kaut reizi ļaušu sevi publiski sakompromitēt, līdz ar to ielikšu sera Persivala rokās ieroci. Neatlika nekas cits kā pret viltību cīnīties ar viltību. Es iegriezos ielā, pa kuru bija aizgājis otrs vīrietis, un, iedams garām, ievēroju, ka viņš ieslēpies kāda nama durvīs un gaida mani. So cilvēku es nepazinu, tāpēc biju priecīgs, ka tagad varu viņu apskatīt, jo tas man varētu noderēt turpmākās sadursmēs. Pēc tam es atkal devos ziemeļu virzienā, līdz sasniedzu Nūroudu. Tur es pagriezos uz rietumiem (turklāt abi spiegi visu laiku man sekoja) un apstājos netālu no kādas ormaņu stāvvietas, gaidīdams, kad garām brauks tukši ormaņa rati. Pajūgs tuvojās pēc pāris minūtēm. Es ielēcu ratos un pateicu vedējam, lai žigli brauc uz Haidparku. Otru ormaņa ratu, kas varētu uzņemt spiegus, aizmugurē nebija. Es redzēju, ka viņi pārmetas pāri ielai, nolēmuši man sekot skriešus, līdz garām brauks kāds pajūgs vai pa ceļam gadīsies ormaņa stāvvieta. Taču es biju jau labu gabalu priekšā, un, kad liku ormanim apstāties un izkāpu, viņi nekur vairs nebija saredzami. Es izgāju cauri Haidpar- kam un, nokļuvis atklātā vietā, pārliecinājos, ka man neviens neseko. Kad beidzot sāku iet mājup, bija jau pagājušas daudzas stundas un bija jau satumsis.

Mariona viena pati gaidīja mani mūsu mazajā istabiņā. Viņa bija pierunājusi Loru doties pie miera, apsolīdama vispirms, ka parādīs man Loras zīmējumu, tiklīdz es atgriezīšos. Nožēlojamā nelielā skice, kas bija zīmēta ar nedrošu roku un pati par sevi bija visai nenozīmīga, taču modināja manī aizkustinošas atmiņas, bija atbalstīta pret divām grāmatām un rūpīgi novietota uz galda tā, lai vienīgā svece, kuru mēs atļāvāmies dedzināt, ar savu blāvo gaismu to vislabāk apspīdētu. Es apsēdos, lai aplūkotu zīmējumu un čukstus pastāstītu Marionai, kas bija noticis. Šķērssiena, kas mūs šķīra no blakus istabas, bija tik plāna, ka varējām dzirdēt Loru elpojam, un, ja mēs sāktu runāt skaļi, tad uzmodinātu viņu.

Kamēr es stāstīju par savu sarunu ar misteru Kirlu, Mariona klausījās manī ļoti mierīgi. Taču, tiklīdz sāku runāt par abiem vīriešiem, kas man sekoja jau no juristu kantora, un pavēstīju viņai par sera Persivala atgriešanos, viņas sejā iezīmējās satraukums.

— Sliktas ziņas, Volter, — viņa teica. — Vissliktākās,

kādas vien jūs varējāt atnest. Vai vairāk nekā jums nav ko pastāstīt?

—    Man jums kaut kas jānodod, — es atbildēju un pasniedzu viņai vēstuli, kuru misters Kirls bija man uzticējis.

Viņa paskatījās uz adresi un tūdaļ pazina rokrakstu.

—    Vai jūs zināt, kas jums raksta? — es jautāju.

—    Ļoti labi zinu, — viņa atbildēja. — Tas ir grāfs Fosko.

To pateikusi, Mariona atvēra aploksni. Lasot viņas seja tumši pietvīka, un, kad viņa sniedza vēstuli man, lai ari es to varētu izdarīt, viņas acis zibsnīja dusmās.

Vēstules saturs bija šāds:

«Patiesas apbrīnas pamudināts, kas dara godu gan man, gan ari Jums, es rakstu Jums, lieliskā Mariona, lai Jūsu dvēseles līdzsvara labā teiktu Jums dažus mierinošus vārdus.

Nebaidieties nekā!

Paļaujieties uz savu izsmalcināto dabisko intuīciju, kas Jums liek turēties nomaļus! Dārgā un apbrīnojamā sieviete, nemeklējiet bīstamu atbalstu sabiedrībā! Atteikšanās ir cildena — palieciet pie tās! Pieticīgais mājas miers vienmēr dara labu — baudiet to! Dzīves vētras pārskries pāri vientulības ielejai, to neskardamas, — neatstājiet šo ieleju, dārgā lēdija!

Dariet tā, un es galvoju, ka Jums ne no kā nebūs jābaidās. Nekādas jaunas bēdas vairs neplosīs Jūsu jūtīgo sirdi — šo sirdi, kas man ir tikpat dārga kā manējā. Neviens Jūs vairs neapgrūtinās, neviens vairs nevajās Jūsu jauko draudzeni, ar kuru kopā Jūs vadāt savas dienas vientulībā. Viņa ir atradusi jaunu patvērumu Jūsu sirdī. Brīnišķīgu patvērumu! Es viņu apskaužu un ļauju viņai palikt tur.

Vēl pēdējais tēvišķais brīdinājuma vārds, kas nāk no skaidras sirds, un es atteikšos no patīkamā vilinājuma turpināt sarunu ar Jums, — es pielikšu punktu šīm kvēlajām rindām.

Neejiet vairs tālāk, nekā esat gājusi līdz šim; nekom- promitējiet nevienu, kas ir patiesi ieinteresēts, nedraudiet nevienam! Lūdzu Jūs — nepiespiediet mani sākt rīkoties, mani, kas prot rīkoties, jo mana karstākā vēlēšanās ir palikt malā un Jūsu dēļ iegrožot savu pāri plūstošo enerģiju un darbošanās dziņu. Ja Jums ir pārsteidzīgi draugi, tad apvaldiet viņu nožēlojamo dedzību! Ja misters Hārtraits atgriezīsies Anglijā, tad nesatiecieties ar viņu. Es eju savu ceļu, un sers Persivals seko manās pēdās. Tai dienā, kad misters Hārtraits šķērsos šo ceļu, viņš būs pazudis cilvēks.»

Vienīgais paraksts zem šīm rindām bija sarežģītiem apļiem izgreznots iniciālis F. Juzdams dziļu nicinājumu pret šo vēstuli, es nometu to uz galda.

—    Viņš mēģina jūs iebiedēt, — es sacīju. — Tā ir droša pazīme, ka viņš pats ir nobijies.

Viņa bija pārāk sievišķīga, lai izturētos pret šo vēstuli tikpat vienkārši kā es. Grāfa izteikumu nekaunīgais un familiārais tonis bija ārkārtīgi saniknojis Marionu. Kad viņa palūkojās uz mani pāri galdam, viņas klēpī saliktās rokas bija sažņaugtas dūrēs un viņas piesarkušie vaigi un dusmās gailošās acis liecināja, ka atkal pamodusies viņas agrāko gadu ātrā, nesavaldīgā daba.

—    Volter, — viņa teica, — ja šie divi kādreiz nonāks jūsu rokās un jūs būsiet spiests vienu no viņiem pažēlot, tad grāfu gan, lūdzu, netaupiet nekādā ziņā!

—   Es saglabāšu šo vēstuli, Mariona, lai tad, kad pienāks laiks, atcerētos jūsu lūgumu.

Kad ieliku vēstuli savā kabatas portfelī, viņa vērīgi paskatījās uz mani.

—    Kad pienāks laiks? — viņa atkārtoja. — Vai esat tik pārliecināts, ka tas noteikti pienāks? Arī pēc visa tā, ko jūs esat uzzinājis mistera Kirla kantorī, un pēc visa tā, ko jums nācās piedzīvot šodien?

—    So dienu es neskaitu, Mariona. Šodien mans vienīgais nolūks bija lūgt citu cilvēku rīkoties manā vietā. Es sakšu skaitīt rīt…

—    Kāpēc rīt?

—   Tāpēc ka rīt es sākšu rīkoties pats.

—   Ko jūs darīsiet?

—    Jau ar pirmo vilcienu došos uz Blekvoteru un ceru atgriezties vēlu vakarā.

—   Jūs brauksiet uz Blekvoteru?

—    Jā. Kopš tā brīža, kad es atstāju mistera Kirla kantori, man ir bijis pietiekami daudz laika visu pamatīgi pārdomāt. Vienā punktā viņa viedoklis saskan ar manējo.

Mums par katru cenu jācenšas uzzināt datumu, kurā Lora aizbrauca no Blekvoterparkas. Vienīgi tad, ja mums izdosies to noskaidrot, mēs varēsim atklāt sazvērestību, kurā šim datumam ir būtiska nozīme, un acīmredzot pierādīt arī, ka Lora ir dzīvs cilvēks.

—    Tātad jūs gribat pierādīt, — Mariona sacīja, — ka Lora aizbraukusi no Blekvoterparkas tikai pēc tam, kad ārsts jau bija izrakstījis miršanas apliecību? Kas jūs vedina uz domām, ka tas noticis pēc tam? Lora pati nevar mums neko sīkāk pastāstīt par to dienu, kad viņa ieradusies Londonā.

—    Bet vājprātīgo iestādes īpašnieks taču jums pateica, ka viņa atkal uzņemta pansionātā divdesmit septītajā jūlijā. Šaubos, vai grāfs Fosko būtu spējis noturēt viņu Londonā ilgāk par vienu nakti tādā stāvokli, kad viņa nemaz neapjauta, kas ar viņu notiek. Tādā gadījumā viņa ir izbraukusi divdesmit sestajā un ieradusies Londonā vienu dienu pēc tam, kad ārsts izrakstījis apliecību par viņas nāvi. Ja mums izdosies to pierādīt, tad mēs būsim pierādījuši arī savu taisnību prāvā pret seru Persivalu un grāfu.

—   Jā, jā, es saprotu. Bet kā lai dabū šo pierādījumu?

—    Misis Mičelsones liecība ir uzvedinājusi mani uz domām, ka ir divi ceļi, kā to varētu iegūt. Viens no šiem ceļiem — izjautāt ārstu misteru Dousonu, kuram būtu jāzina, kurā datumā viņš atkal sācis apmeklēt Blekvoter- parku pēc tam, kad Lora jau bija aizbraukusi. Otrs cejš — ievākt ziņas viesnīcā, kurai sers Persivals naktī braucis garām. Mēs zinām, ka viņš aizbrauca tikai dažas stundas vēlāk nekā Lora, un tādējādi mēs varam noskaidrot šo datumu. Vismaz ir vērts pamēģināt, un esmu nolēmis darīt to jau rīt.

—    Un ja nu tas neizdodas — es tagad domāju par ļaunāko variantu, Volter, bet neatmetīšu cerības arī tad, ja sākumā mēs piedzīvosim vilšanos —, ja neviens nespēs jums Blekvoterā palīdzēt?

—    Londonā dzīvo divi cilvēki, kas spēj palīdzēt un kas arī palīdzēs man, — es domāju seru Persivalu un grāfu. Nevainīgi ļaudis var aizmirst datumu, taču šie divi ir vainīgi, un viņi to nav aizmirsuši. Ja man neizdosies iegūt nekādas ziņas, esmu nolēmis piespiest atzīties vienu no viņiem vai arī abus divus, kad tas būs nepieciešams.

Kad Mariona sāka atkal runāt, no jauna kjuva redzamas viņas sievišķīgās rakstura īpašības.

—    Sāciet ar grāfu! — viņa dedzīgi čukstēja. — Dariet to manis dēj, sāciet ar grāfu!

—    Mums vispirms jādarbojas Loras labad un jāmeklē iespējas, kā gūt vislabākos panākumus, — es iebildu.

Sārtums atkal izzuda no viņas sejas, un viņa skumji pašūpoja galvu.

—    Jā, — viņa sacīja, — jums taisnība — tas, ko es teicu, bija zemiski un nožēlojami. Es centīšos būt pacietīga, Volter; man tas tagad izdodas labāk nekā agrākajās laimīgajās dienās. Taču kaut kas no manas vecās dabas vēl ir saglabājies, un tas kļūst manāms tad, kad es domāju par grāfu!

—    Pienāks ari viņa kārta, — es sacīju. — Taču iegaumējiet: viņa biogrāfijā mēs vēl neesam atraduši nevienu tumšu traipu. — Es brīdi pagaidīju, līdz viņa atkal būs pilnīgi atguvusi pašsavaldīšanos, un pēc tam pateicu šos izšķirošos vārdus: — Mariona! Toties mēs abi zinām kādu tumšu traipu sera Persivala biogrāfijā …

—    Viņa noslēpumu!

—    Jā, viņa noslēpumu! Tas ir visspēcīgākais ierocis, kuru varam izmantot cīņā pret viņu. Tikai atklājot šo noslēpumu, es varu panākt, ka viņš zaudē pamatu zem kājām un tiek atmaskots gaišā dienas laikā. Es nezinu, kādi ir bijuši grāfa rīcības motīvi, taču esmu pārliecināts, ka sers Persivals ir bijis ar mieru piedalīties sazvērestībā pret Loru ne tikai tādēļ, ka cerējis iegūt daudz naudas. Vai tad jūs pati neesat dzirdējusi, kā viņš žēlojās grāfam.. ka viņa sieva zinot pietiekami daudz, lai varētu viņu pazudināt? Vai tad jūs pati neesat dzirdējusi viņu sakām, ka viņš ir pazudis, ja Anna Keterika izstāstīs kādam noslēpumu?

—   Jā, jā! Es atceros.

—    Tātad, Mariona, ja visas mūsu iespējas būs izsmeltas un mēs neko nebūsim panākuši, es mēģināšu atklāt viņa noslēpumu. Mana senā nojauta nav izzudusi. Es vēlreiz gribu atkārtot, ka sieviete baltā, kaut arī vairs nav dzīva, vēl šodien ietekmē gan Loras, gan arī jūsu un manu likteni. Mūsu mērķis ir skaidrs; mēs tuvojamies šim mērķim, un Anna Keterika no sava kapa joprojām rāda mums ceļu.

Lai izstāstītu, kā es ievācu pirmās ziņas Hempšīrā, man daudz laika nevajadzēs.

Tā kā es aizbraucu no Londonas agri no rīta, tad jau priekšpusdienā ierados mistera Dousona mājā. Mans apciemojums bija neveiksmīgs, jo sarunā ar ārstu neko. jaunu neuzzināju.

Ieraksti mistera Dousona pacientu grāmatā neapšaubāmi parādīja, kad ārsts sācis apmeklēt mis Helkūmu, kas toreiz dzīvoja Blekvoterparkā, taču ar tādu pašu precizitāti pēc šiem ierakstiem aprēķināt kādu citu iepriekšēju datumu varētu vienīgi ar misis Mičelsones palīdzību, un, cik man bija zināms, viņa šādas ziņas nespēja sniegt. Viņa nevarēja no galvas atcerēties (un kurš gan viņas vietā to varētu?), cik daudz laika pagājis no lēdijas Glaidas aizbraukšanas līdz tai dienai, kad ārsts atkal bija ieradies Blekvoterparkā, lai no jauna izmeklētu savu pacienti. Misis Mičelsone bija gandrīz pilnīgi pārliecināta, ka pastāstījusi mis Helkūmai par lēdijas aizbraukšanu jau nākamajā dienā pēc šī notikuma, bet tagad viņa vairs nevarēja atcerēties tās dienas datumu, tāpat kā nevarēja atminēties, kāds datums bijis dienu iepriekš, kad lēdija Glaida devusies uz Londonu. Viņa nevarēja arī kaut vai aptuveni aprēķināt, cik dienu pēc viņas saimnieces aizbraukšanas saņemta grāfienes Fosko vēstule, kas bijusi bez datuma. Un, beidzot, šīm daudzajām grūtībām klāt nāca vēl tas, ka ārsts, kas tajā laikā bija slimojis, nebija izdarījis ierakstus savā grāmatā un nebija arī atzīmējis attiecīgo mēneša un nedēļas dienu, kad pie viņa no Blekvoterparkas atnācis dārznieks, lai nodotu misis Mičelsones uzaicinājumu.

Sapratis, ka no mistera Dousona nekāda palīdzība nav gaidāma, es nolēmu pamēģināt, vai man neizdosies noskaidrot datumu, kad sers Persivals ieradies Noulsberijā. Tā vien šķita, ka liktenis met sprunguļus manā ceļā. Kad aizbraucu uz Noulsberiju, krogs bija aiznaglots un, kā liecināja sludinājumi uz sienas, tas bija pārdodams. Man pastāstīja, ka kopš tā laika, kad uzbūvēts dzelzceļš, kroga finansiālais stāvoklis kļuvis ļoti grūts. Jaunā viesnīca stacijas tuvumā to pamazām izkonkurējusi, un vecais krogs (kurā, kā mēs zinām, sers Persivals pārnakšņojis) pirms diviem mēnešiem slēgts. Tā īpašnieks aizbraucis no

pilsētiņas ar visu savu iedzīvi, un neviens man nevarēja noteikti pastāstīt, uz kurieni viņš devies. Es izjautāju četrus cilvēkus, un katram bija sava versija par kroga īpašnieka nodomiem un iecerēm, aizbraucot no Noulsbe- rijas.

Līdz pēdējā vilciena atiešanai uz Londonu bija atlikušas vēl dažas stundas. Noīrējis vienzirga ekipāžu, es no Noulsberijas stacijas vēlreiz devos uz Blekvoterparkā, lai izprašņātu dārznieku un vārtu sargu. Ja arī viņi nespēs man palīdzēt, es acīmredzot neko citu vairs nevarēšu izdomāt un man vajadzēs atgriezties Londonā.

Es izkāpu no ekipāžas kādu jūdzi no muižas un, saņēmis no važoņa norādījumus, pa kuru ceļu jāiet, devos tālāk kājām.

Kad biju nogriezies no lielceļa, es ieraudzīju kādu vīrieti, kas man pa priekšu ar ceļasomu rokā ātriem soļiem devās pa taciņu vārtu sarga mājiņas virzienā. Viņš bija maza auguma, ģērbies melnā, novalkātā uzvalkā, un galvā viņam bija neparasti liela platmale. Man likās, ka viņš varētu būt (spriežot pēc ārējām pazīmēm) kāda advokātu kantora ierēdnis, un es tūdaļ palēnināju gaitu, lai palielinātu attālumu starp mums abiem. Viņš nebija dzirdējis manus soļus un, ne reizi nepalūkojies atpakaļ, izzuda manam skatienam. Kad es pēc kāda brīža iegāju pa vārtiem, viņš nekur nebija manāms — acīmredzot .viņš jau atradās mājā.

Vārtu sarga mājiņā es sastapu divas sievietes. Viena no viņām bija krietni gados, bet otru — jaunāko — es tūdaļ pazinu pēc Marionas apraksta — tā bija Margarita Porčere.

Es vispirms apvaicājos, vai sers Persivals atrodas muižas teritorijā, un, saņēmis noraidošu atbildi, pēc tam jautāju, kad viņš to atstājis. Neviena no abām sievietēm nevarēja man pateikt neko vairāk kā vienīgi to, ka viņš aizbraucis jau vasarā. Kamēr es ar viņām sarunājos, Margarita Porčere tikai muļķīgi smaidīja un visu laiku kratīja galvu. Vecākā sieviete bija mazliet saprātīgāka. Man izdevās panākt, lai viņa pastāsta, kā sers Persivals izturējies, prom braucot, un arī to, kā sers viņu nobiedējis; viņa atcerējās, kā viņš lādējies un draudējis viņai, bet, 1 kā pati vaļsirdīgi atzina, viņai neesot tik laba atmiņa, lai šodien pateiktu datumu, kad tas noticis.

Izgājis no mājiņas, es ieraudzīju dārznieku, kas turpat netālu strādāja. Sākumā, kad viņu uzrunāju, viņš palūkojās uz mani diezgan neuzticīgi, bet, kad es labvēlīgi atsaucos par misis Mičelsoni un arī par viņu pašu, viņš ielaidās ar mani sarunā visai labprāt. Nav nekādas vajadzības sīki aprakstīt, par ko mēs runājām, jo visi mani mēģinājumi uzzināt kādu noteiktu datumu beidzās ar tādu pašu neveiksmi, ar kādu tie bija beigušies līdz tam, Dārznieks atcerējās vienīgi to, ka viņa saimnieks aizbraucis naktī un ka tas esot noticis «kaut kad jūlijā — mēneša otrajā pusē, vai pat kādā no mēneša pēdējām desmit dienām».

Kamēr mēs sarunājāmies, es pamanīju cilvēku melnajā uzvalkā un ar lielo platmali galvā; viņš bija iznācis no mājas un, nostājies nelielā attālumā no mums, novēroja mūs.

Viņa parādīšanās Blekvoterparkā jau bija radījusi manī zināmas aizdomas. Tagad tās vēl pastiprinājās, tāpēc ka dārznieks nevarēja (vai arī negribēja) man par šo cilvēku neko pastāstīt, un es nolēmu pārbaudīt savas aizdomas, mēģinot uzsākt, ja vien izdosies, ar viņu sarunu. Tā kā mēs viens otru nepazinām, tad es viņam varētu apjautāties tikai par to, vai viesi šajā mājā tiek pieņemti. Es tūdaļ piegāju šim vīram klāt un uzdevu šo jautājumu.

Viņa skatiens un izturēšanās nodeva viņu, un man bija skaidrs, ka viņš zina, kas es esmu, un labprāt uzsāktu ķildu ar mani. Viņa atbilde bija diezgan nekaunīga, un es droši vien arī būtu sācis ar viņu strīdēties, ja vien nebūtu jau iepriekš nolēmis savaldīties. Tāpēc es tagad runāju ar viņu ļoti pieklājīgi; es atvainojos par savu netīšo uzbāšanos (kuru viņš nosauca par «ielaušanos svešā teritorijā») un devos prom. Viss noritēja taisni tā, kā biju iedomājies. Es biju pazīts jau tad, kad izgāju no mistera Kirla kantora, par ko acīmredzot paziņots seram Persivalam, un šis cilvēks melnajā uzvalkā ir ticis atsūtīts uz Blekvoterparku, paredzot, ka es te vai arī kaut kur kaimiņos mēģināšu ievākt ziņas. Ja vien es būtu devis viņam kaut mazāko ieganstu izvirzīt pret mani juridiski pamatotu apsūdzību, tad neapšaubāmi iejauktos vietējie varas orgāni un es, protams, tiktu šķirts no Marionas un Loras vismaz uz dažām dienām.

Es biju sagatavojies, ka man sekos, kamēr atradīšos cejā no Blekvoterparkas uz staciju, kā jau bija noticis iepriekšējā dienā Londonā. Bet šoreiz es nemanīju neko tādu, kas ļautu secināt, ka man patiešām seko. Var jau būt, ka cilvēkam melnajā uzvalkā bija kādi īpaši, man nezināmi paņēmieni vai līdzekļi, kā mani izspiegot, taču par viņu pašu es varu droši sacīt, ka viņš nebija redzams ne ceļā uz staciju, ne arī pēc tam, kad vakarā izkāpu no vilciena Londonā. No stacijas es devos tālāk kājām; ievērodams piesardzību, gāju pa visklusākajām sāņielām un laiku pa laikam apstājos un atskatījos, lai pārbaudītu, vai kāds mani neizspiego, un tikai tad vēru mūsu mājas durvis. Centrālās Amerikas džungļos es šo viltību lietoju, ja man bija radušās aizdomas par nodevību, un tagad es tāda paša iemesla dēļ atkal rīkojos tāpat, tikai šoreiz biju vēl daudz uzmanīgāks, un tas man bija jādara pašā civilizētās Londonas sirdī!

Nebija noticis nekas tāds, kas manas prombūtnes laikā būtu varējis Marionu satraukt. Viņa Joti vēlējās uzzināt, vai manam braucienam ir bijuši kādi panākumi. Kad stāstīju, kā man veicies, viņa neslēpa savu izbrīnu par to, ka es pret savām neveiksmēm esmu tik vienaldzīgs.

Atklāti sakot, mani nemaz neuztrauca tas, ka mana aptauja nebija devusi nekādus rezultātus. Es biju tā rīkojies tāpēc, ka tas bija mans pienākums, taču uz panākumiem nemaz nebiju cerējis. Tāda stāvoklī, kādā atrados toreiz, es biju drīzāk priecīgs, ka mana cīņa ar seru Persivalu Glaidu vairāk atgādina mūsu abu izturības pārbaudi. Manām daudz cildenākajām jūtām bija piebiedrojušās atriebības jūtas, un, jāatzīst, es biju Joti apmierināts, ka man atlicis vairs tikai viens cejš — lai palīdzētu Lorai, man jāstiprina sava griba un jāatmasko ļaundaris, kas viņu apprecējis.

Atzīstu, ka man nebija pietiekami daudz spēka, lai apslāpētu sevī šo atriebības dziņu, taču gribas vēl atklāti piebilst, ka man piemita arī labas īpašības. Nekad neesmu lolojis kaut kādus zemiskus nodomus attiecibā uz Loru, tāpat mans nolūks nekad nav bijis prasīt no sera Persivala piekāpšanos manā labā, ja viņš kādreiz nokļūtu manās rokās. Es nekad neesmu sacījis sev: «Ja panākšu to, ko vēlos, tad izmantošu savu uzvaru tā, lai viņas vīram vairs nebūtu nekādu iespēju atņemt viņu man.» Skatoties uz Loru un domājot par nākotni, man nekad nav nākuši prātā tamlīdzīgi apsvērumi. Lora bija ļoti pārvērtusies un izskatījās tik nomākta, ka manu mīlestību pret viņu pārņēma tāds maigums un lidzjūtība, kādu viņai būtu varējis parādīt tikai tēvs vai brālis, un, dievs mans liecinieks, mana visdedzīgākā vēlēšanās bija vienīgi palīdzēt viņai. Ar vislielāko nepacietību es tagad gaidīju dienu, kad viņa būs atkal vesela. Kaut tikai viņa ātrāk atspirgtu un spētu atkal priecāties, kaut tikai viņa atkal varētu paskatīties uz mani tā, kā bija skatījusies kādreiz, — vienīgi ar to tagad saistījās manas viskvēlākās domas un vislielākās cerības.

Rakstu to visu ne jau tāpēc, lai nodarbotos ar tukšu pašapceri. Drīz vien pastāstīšu par notikumiem, kas dos iespēju spriest par manas rīcības pareizību. Bet līdz tam ir nepieciešams, lai viss, kas manī labs vai slikts, tiktu godīgi izsvērts.

Nākamajā rītā pēc atgriešanās no Hempšīras es uzaicināju Marionu uznākt augšā manā darbistabā un tur izklāstīju viņai savu plānu, kā vislabāk atklāt vienu no vistumšākajiem traipiem sera Persivala Glaida biogrāfijā.

Lai izdibinātu šo noslēpumu, vispirms vajadzēja uzzināt kaut ko vairāk par sievieti baltā, kuras dzīve līdz šim mums visiem bija neatrisināta mīkla. Taču, lai piekļūtu šim noslēpumam, savukārt bija nepieciešama Annas Keterikas mātes palīdzība. Bet tas, vai es varēšu panākt, lai misis Keterika sāktu runāt un kļūtu pret mums atklāta, visvairāk bija atkarīgs no tā, ko man izdosies noskaidrot par viņu un viņas ģimenes apstākļiem, pirmām kārtām izjautājot misis Klementsu. Visu ļoti rūpīgi pārdomājis, es sapratu, ka varēšu sākt jaunus meklējumus vienīgi tad, ja būšu nodibinājis sakarus ar šo Annas Keterikas uzticamo draudzeni un labvēli.

Tātad, kaut arī tas nemaz nebija viegli izdarāms, vispirms vajadzēja atrast misis Klementsu.

Es biju ļoti pateicīgs Marionai, ka viņa ātri izprata šo nepieciešamību un deva man ļoti vērtīgu un labu padomu. Viņa ierosināja aizrakstīt uz Toda fermu, kas atradās netālu no Limridžas, un apvaicāties, vai misis Toda pēdējo mēnešu laikā nav sazinājusies ar misis Klementsu. Mēs nezinājām, kādā veidā misis Klementsa un Anna ir tikušas izšķirtas, bet pēc tam, kad tas bija noticis, misis Klementsai droši vien būs ienācis prātā ievākt ziņas par savu pazudušo draudzeni, aprunājoties Limridžas tuvākajā apkārtnē ar visiem tiem cilvēkiem, ar kuriem Anna visvairāk sagājusies. Es uzreiz sapratu, ka, paklausot Marionas padomam, mums ir izredzes gūt labus panākumus, tāpēc es viņai ļāvu jau tai pašā dienā nosūtīt vēstuli misis Todai,

Kamēr mēs gaidījām atbildi, centos izdibināt no Marionas visu, ko viņa zina par sera Persivala ģimeni un viņa jaunības dienām. Viņa varēja pastāstīt man tikai to, ko savukārt bija dzirdējusi no citiem, taču bija pilnīgi pārliecināta, ka šie skopie fakti ir patiesi.

Sers Persivals ģimenē bija vienīgais bērns. Viņa tēvs sers Fēlikss Glaids ļoti cieta sava iedzimtā un neārstējamā kropluma dēļ un jau agrā jaunībā vairījās no jebkuras sabiedribas. Vienīgo prieku viņam sagādāja mūzika, un viņš apprecēja lēdiju, kurai bija tāda pati slie- cība un kura bija pazīstama kā izcila mūziķe. Viņš mantoja Blekvoterparkas muižu, kad vēl bija pavisam jauns. Pēc tam kad muiža bija pārgājusi viņa īpašumā, ne viņš, ne viņa sieva necentās iemantot tuvākajā apkaimē draugus, un neviens savukārt nemēģināja traucēt viņu noslēgtību, izņemot draudzes mācītāju, kas arī atnesa viņiem lielu postu.

Mācītājs bija visļaunākais un viscentīgākais no visiem nejēgām, kas jaucas citu darīšanās. Viņš bija dzirdējis, ka sers Fēlikss jau koledžā iemantojis bēdīgo ateista un revolucionāru atbalstītāja slavu, un, gluži dabiski, secināja, ka viņa neatliekams pienākums ir pieprasīt, lai lords, kuram pieder muiža, apmeklētu baznīcu un, klausoties veselīgos uzskatus, kas tiek pausti sprediķos, atgrieztos uz pareizā ceļa. Sers Fēlikss ārkārtīgi pārskaitās par šo labi domāto, bet pārāk kategorisko iejaukšanos un publiski apvainoja garīdznieku, turklāt darīja to tik rupji, ka kaimiņu muižnieki sūtīja vēstules, kurās izteica savu protestu un visdziļāko sašutumu; pat Blekvoterparkas muižas nomnieki uzdrošinājās paust vislielāko neapmierinātību ar lorda rīcību. Baronets, kurām nebija nekādas patikas dzīvot uz laukiem un kurš nebija pieķēries nedz īpašumam, nedz arī kādam no savas muižas ļaudīm, paziņoja, ka Blekvoterparkas kaimiņiem turpmāk nebūs vairs iespējas traucēt viņu, un nekavējoties devās uz visiem laikiem prom no šīs vietas.

Pēc neilgas uzkavēšanās Londonā viņš aizbrauca uz kontinentu un Anglijā nekad vairs neatgriezās. Viņi abi ar sievu apmetās uz dzīvi vispirms Francijā, bet vēlāk Vācijā un, tāpat kā agrāk, stingri vairījās no saskarsmes ar apkārtējo sabiedrību, jo sers Fēlikss ļoti slimīgi pārdzīvoja savu kroplumu. Viņu dēls Persivals piedzima ārzemēs un ieguva izglītību, mācoties pie privātskolotājiem. Pirmo no abiem vecākiem viņš zaudēja māti. Viņa tēvs nomira dažus gadus vēlāk, 1825. vai 1826. gadā. Pirms tam sers Persivals, vēl būdams jauneklis, Angliju bija apmeklējis kādas pāris reizes, bet ar nelaiķi misteru Fērliju bija iepazinies tikai pēc tēva nāves. Viņi drīz vien kļuva labi draugi, kaut arī nav zināms, vai sers Persivals tai laikā vispār apmeklējis Limridžas muižu. Iespējams, ka misters Frederiks Fērlijs dažkārt sastapis viņu mistera Filipa Fērlija sabiedrībā, taču viņam toreiz nav bijusi izdevība tuvāk iepazīties ar seru Persivalu. Vienīgais no Fērliju ģimenes locekļiem, ar kuru sers Persivals sadraudzējies ciešāk, ir bijis Loras tēvs.

Misis Todas atbildes vēstule (kas saskaņā ar norunu bija sūtīta uz tuvāko pasta kantori) jau gaidīja mani, kad es aizgāju apvaicāties par to. Ja līdz šim laime mums vienmēr bija aizgājusi garām, tad šoreiz varēju teikt, ka esam jau guvuši zināmus panākumus. Misis Todas vēstulē bija pirmās ziņas, kas varēja sekmēt mūsu tālākos meklējumus.

Izrādījās, ka misis Klementsa (kā jau mēs bijām paredzējuši) ir rakstījusi uz Toda fermu, lai, pirmkārt, lūgtu piedošanu par to, ka viņas abas ar Annu tik pēkšņi aizbraukušas (tas noticis tai pašā rītā, kad es Limridžas kapsētā biju saticis sievieti baltajās drānās), un, otrkārt, paziņotu par Annas pazušanu, kā arī lūgtu misis Todu uzzināt no apkārtējiem iedzīvotājiem, vai Anna nav manīta klīstam kaut kur Limridžas apkaimē. Reizē ar šiem jautājumiem misis Klementsa nebija aizmirsusi norādīt adresi, pēc kuras viņu vienmēr varot atrast, un šo adresi misis Toda tagad nosūtīja Marionai. Misis Klementsa dzīvoja Londonā, pusstundas gājumā no mūsu mājām.

Es nolēmu, kā teikts sakāmvārdā, kalt dzelzi, kamēr tā vēl karsta. Nākamajā rītā devos pie misis Klementsas ievākt sīkākas ziņas. Tas bija mans pirmais solis ceļā uz tālākiem meklējumiem. No šī brīža sākas stāsts par maniem izmisīgajiem mēģinājumiem atklāt sera Persivala noslēpumu.

Pēc misis Todas uzdotās adreses es nonācu pie pansionāta, kas atradās savrupā ielā netālu no Greizinroudas.

Kad es pieklauvēju, durvis atvēra pati misis Klementsa. Viņa, liekas, vairs neatcerējās mani un jautāja, ko es vēlos. Es atgādināju viņai mūsu tikšanos Limridžas kapsētā, kur toreiz atradās ari sieviete baltā, īpaši pūlēdamies atgādināt, ka es biju tas cilvēks, kas palīdzēja Annai Keterikai (kā Anna pati bija apliecinājusi) aizbēgt no garīgi slimo pansionāta. Tikai šādā veidā varēju izpelnīties misis Klementsas uzticību. Viņa atcerējās šo notikumu, tiklīdz es biju sācis par to runāt, un, ieaicinājusi mani viesistabā, joti norūpējusies tūdaļ apvaicājās, vai man nav kādas jaunas ziņas par Annu.

Es nedrīkstēju stāstīt viņai visu patiesību, jo tad man būtu jāmin arī atsevišķi sīkumi, kas attiecās uz mūsu plāniem, un uzticēt tos svešam cilvēkam būtu bīstami. Runājot ļoti piesardzīgi un nemodinot liekas cerības, es centos vienīgi ieskaidrot viņai, ka mana apciemojuma galvenais iemesls ir izdibināt, kuri cilvēki ir tieši vainojami Annas pazušanā. Lai vēlāk mani nemocītu sirdsapziņas pārmetumi, es vēl piebildu, ka neloloju cerības sadzīt Annai pēdas un ka, manuprāt, mēs viņu dzīvu nekad vairs neredzēsim, tādēļ esmu cieši nolēmis panākt, lai tiktu saukti pie atbildības divi cilvēki, kurus es turu aizdomās par piedalīšanos Annas nolaupīšanā un kuru ļaundarību dēļ man un dažiem maniem vistuvākajiem draugiem ir nodarīta milzīga pārestība. Sniegdams misis Kle- mentsai šos paskaidrojumus, es ļāvu viņai pašai atbildēt uz jautājumu, vai tad mēs neesam vienādi ieinteresēti (vienalga, cik atšķirīgi arī būtu mūsu rīcības motīvi) nozieguma atklāšanā un vai tas viņai dotu kādu labumu, ja viņa neizstāstītu man visu, ko zina par manu meklējumu objektu, un tādējādi kavētu mani tuvoties nospraustajam mērķim.

Nabaga sieviete bija tik ļoti apmulsusi un uzbudināta, ka sākumā nemaz īsti labi neaptvēra, ko es viņai saku. Viņa spēja man vienīgi atbildēt, ka pateicībā par manu laipno izturēšanos pret Annu viņa ar vislielāko prieku pastāstīšot man visu, kas vien viņai zināms. Tā kā viņai sarunā ar svešiem valoda parasti visai labi neraisoties, viņa lūdzot mani piepalīdzēt un pasacīt priekšā, ar ko sākt. Zināju pēc savas pieredzes, ka ļaudīm, kuri nav raduši pietiekami veikli orientēties dažādos domu labirintos, stāstījuma pavediens visvieglāk raisās tad, ja var iesākt ar notikumiem, kas risinājušies vispirms, un ja netiek prasītas nekādas atkāpes, tāpēc arī lūdzu misis Klementsu, lai viņa man pastāsta, kas noticis pēc tam, kad viņa atstājusi Limridžu, un tad uzdevu jautājumu pēc jautājuma, vērīgi sekodams viņas atbildēm, līdz mēs nonācām pie paša svarīgākā notikuma — Annas mīklainās nozušanas.

Tagad varu jums īsumā pastāstīt, ko es uzzināju, izprašņādams misis Klementsu.

Aizbraukušas no Toda fermas, misis Klementsa un Anna tai pašā dienā sasniedza Dārbiju un Annas dēļ palika tur kādu nedēļu. Pēc tam abas devās uz Londonu un apmēram mēnesi dzīvoja misis Klementsas noīrētajās istabās, līdz kaut kādi apstākļi, kas bija saistīti ar māju un tās īpašnieku, lika viņām mainīt apmešanās vietu. Annas bailes, ka viņu kāds varētu atklāt tais reizēs, kad viņas abas uzdrošinājās doties pastaigā pa Londonu vai tās apkārtni, pamazām pielipa arī misis Klementsai, un viņa nolēma pārcelties uz Grimsbiju Linkolnšīrā — vienu no visnomaļākajām Anglijas pilsētiņām, kurā viņas mirušais vīrs bija pavadījis savu bērnibu un jaunību. Vīra radinieki, kas dzīvoja pilsētiņā, bija godājami ļaudis; viņi bija vienmēr bijuši ļoti laipni pret misis Klementsu, tāpēc viņa tagad sprieda, ka vislabākā izeja būtu doties uz turieni un lūgt viņiem padomu. Anna pat dzirdēt negribēja par atgriešanos Velmingemā. jo no turienes viņa bija aizvesta uz vājprātīgo pansionātu un sers Persivals, kas droši vien vispirms dosies turp, varētu viņu atkal atrast. Misis Klementsa uzskatīja, ka Annas iebildumi ir pilnīgi pamatoti un nebūtu saprātīgi tos neievērot.

Grimsbijā Annai parādījās pirmie nopietnākie slimības simptomi. Anna sasirga pēc tam, kad vēsts par lēdijas Glaidas salaulāšanos bija ievietota avīzēs un tādējādi ari viņa bija to uzzinājusi.

Ārsts, kuru uzaicināja izmeklēt Annu, tūdaļ atklāja, ka viņai ir nopietna sirds slimība. Viņa slimoja ilgi un kļuva ļoti vārga, un arī vēlāk sirdslēkmes laiku pa laikam atkārtojās, lai arī nebija vairs tik smagas kā sākumā. Šī iemesla dēļ abas sievietes bija spiestas palikt Grimsbijā visu nākamā gada pirmo pusi, un viņas droši vien būtu dzīvojušas tur vēl daudz ilgāk, ja Anna pēkšņi nebūtu pieņēmusi pārdrošu lēmumu doties atpakaļ uz Hempšīru, lai personiski tiktos ar lēdiju Glaidu.

Misis Klementsa pretojās šim riskantajam un grūti attaisnojamam nodomam, cik vien bija viņas spēkos. Anna neko tuvāk nepaskaidroja, vienīgi pateica, ka viņas miršanas stunda, šķiet, neesot vairs tālu un ka viņai, lai notiktu kas notikdams, esot jāpaziņo lēdijai Glaidai kaut kas tāds, ko neviens cits nedrīkst, zināt. Viņa bija tik cieši apņēmusies to izdarīt, ka bija pat ar mieru doties uz Hempšīru viena, ja misis Klementsa nevēlētos viņu pavadīt. Ārsts, kuram misis Klementsa lūdza padomu, izteica bažas, ka nopietna pretošanās varētu pasliktināt Annas slimību un pat novest viņu kapā; tad misis Klementsa paklausīja šim padomam un ļāva Annai rīkoties pēc sava prāta, kaut ari viņai bija ļauna priekšnojauta, ka brauciens var beigties bēdīgi.

Ceļā no Londonas uz Hempšīru misis Klementsa atklāja, ka viens no pasažieriem, kas atradās tajā pašā kupejā, labi pazīst Blekvoteru un tās apkārtni un var sniegt viņām visas nepieciešamās ziņas. Tādējādi viņa noskaidroja, ka vienīgā vieta, kur viņas varētu apmesties, ir Sendona, diezgan biezi apdzīvots ciems, kas vismaz neatradās bīstami tuvu sera Persivala muižai. Attālums no ciema līdz Blekvoterparkai bija trīs vai četras jūdzes, un šis ceļa gabals Annai bija jānostaigā katru reizi, kad viņa parādījās ezera apkaimē.

Dažas dienas pēc ierašanās Sendonā, kamēr viņas vēl neviens nepazina, misis Klementsa kopā ar Annu dzīvoja ciema tuvumā kotedžā pTe kādas laipnas atraitnes, kas viņām bija izīrējusi istabu un kuru misis Klementsa bija mīļi lūgusi klusēt par viņu atbraukšanu vismaz pirmo nedēļu. Misis Klementsa bija pūlējusies arī pārliecināt Annu, lai viņa vispirms aizraksta lēdijai Glaidai. Taču iepriekšējā neveiksme ar anonīmo vēstuli, kuru Anna bija sūtījusi uz Limridžu, lai brīdinātu lēdiju, bija stiprinājusi Annas apņēmību šoreiz tikties ar lēdiju personiski, tāpēc, par spīti visiem brīdinājumiem, viņa gribēja izpildīt savu apņemšanos un devās ceļā viena pati.

Tomēr katru reizi, kad Anna gāja uz ezermalu, misis Klementsa slepus sekoja viņai, — protams, neuzdrošinādamās pieiet pārāk tuvu klāt lapenei, lai nebūtu jānoklausās citu sarunās. Kad Anna pēdējoreiz atgriezās no turienes, kur viņai ik bridi varēja draudēt briesmas, šīs kārtējās pastaigas, viņas spēkiem nepiemēroti garie attālumi un daudzie uztraukumi bija viņu tā nogurdinājuši un izmocījuši, ka notika tas, no kā misis Klementsa jau sen bija baidījusies. Sāpes sirdī un citi Grimsbijā pārciestās slimības simptomi parādījās no jauna un saistīja Annu Sendonas kotedžā pie gultas.

Misis Klementsa zināja no savas pieredzes, ka pats galvenais šai gadījumā ir mēģināt izkliedēt satraukumu, tāpēc nākamajā dienā krietnā sieviete pati devās uz ezermalu, lai sameklētu lēdiju Glaidu (kas, kā Anna bija stāstījusi, katru dienu ieradās lapenē) un pierunātu viņu atnākt līdzi, nevienam gan par to nestāstot, uz kotedžu Sendonas nomalē. Sasniegusi parku, misis Klementsa pēkšņi pavisam nejauši sastapa nevis lēdiju Glaidu, bet gan pavecāku gara auguma korpulentu vīrieti ar grāmatu rokā — citiem vārdiem, grāfu Fosko.

Ļoti uzmanīgi pavērojis viņu, grāfs apjautājās, vai viņa šeit kādu negaidot, un, pirms misis Klementsa paguva atbildēt, piebilda, ka viņš te ieradies lēdijas Glaidas uzdevumā, bet neesot pilnīgi pārliecināts, vai persona, kas patlaban stāvot viņa priekšā, pēc savām ārējām pazīmēm atbilstot tai personai, ar kuru viņam jārunā.

Tad misis Klementsa tūdaļ pastāstija, kādā sakarā šeit ieradusies, un lūdza grāfu palīdzēt nomierināt Annu un uzticēt viņai ziņu, kas nododama Annai. Grāfs ļoti laipni atbildēja, ka esot ar mieru izpildīt viņas lūgumu. Ziņa, kas viņam jānodod, esot ārkārtīgi svarīga. Lēdija Glaida lūdzot Annu un viņas labo draudzeni nekavējoties atgriezties Londonā, jo lēdija esot pārliecināta, ka sers Persivals noteikti atklās viņu apmešanās vietu, ja viņas vēl ilgāk uzturēsies Blekvoterparkas apkaimē. Lēdija Glaida pati visdrīzākajā laikā braukšot uz Londonu, un, ja misis Klementsa un Anna ieradīšoties tur pirmās un paziņošot lēdijai savu adresi, tad saņemšot no lēdijas ziņu un varēšot tikties ar viņu pēc apmēram divām nedēļām. Grāfs vēl piemetināja, ka arī viņš pats jau esot mēģinājis draudzīgi brīdināt Annu, bet viņa, ieraugot svešu vīrieti, tik loti izbijusies, ka neesot ļāvusi viņam pat pieiet viņai klāt un parunāties. '

Misis Klementsa, kuru grāfa vārdi bija ļoti satraukuši un izbiedējuši, atbildēja, ka viņa arī pati labprāt vēlētos nogādāt Annu sveiku un veselu Londonā, bet patlaban neesot iespējams aizvest viņu prom no šis bīstamās vietas, jo Anna guļot mājās slima. Grāfs apjautājās, vai misis Klementsa ir izsaukusi ārstu, un, saņēmis atbildi, ka viņa līdz šim vilcinājusies to darīt, jo baidījusies darīt citiem zināmu viņu uzturēšanos šai ciemā, pastāstīja, ka viņš pats esot mācīts mediķis un varētu, ja vien viņa vēlētos, tūdaļ aiziet viņai līdzi un paskatīties, kas būtu darāms Annas labā. Misis Klementsa (kas nemaz nešaubījās par grāfa vārdu patiesīgumu, jo arī lēdija Glaida taču bija uzticējusies viņam) ar pateicību pieņēma viņa piedāvājumu, un abi kopā devās uz kotedžu.

Kad viņi iegāja istabā, Anna gulēja. Palūkojies uz viņu, grāfs satrūkās (acīmredzot viņu pārsteidza Annas līdzība ar lēdiju Glaidu). Nabaga misis Klementsa nodomāja, ka viņš ir ļoti satriekts, redzot, cik Anna slima. Viņš neatjāva Annu modināt, bet apmierinājās ar to, ka iztaujāja misis Klementsu par slimības simptomiem, vērīgi skatījās uz Annu un viegli taustīja viņai pulsu. Sen- dona bija diezgan liels ciems, un tajā atradās pārtikas un aptiekas preču veikals; grāfs devās uz turieni, lai izrakstītu recepti un liktu pagatavot zāles. Viņš pats atnesa tās un paskaidroja misis Klementsai, ka šīs zāles esot Joti stipras un iedarbīgas un noteikti došot Annai spēku, tā ka viņa varēšot piecelties no slimības gultas un izturēt nogurdinošo braucienu uz Londonu, kas gan ilgstot tikai dažas stundas. Zāles esot jādod noteiktās stundās tai pašā dienā un vēl nākamajā dienā. Trešajā dienā slimniece būšot jau tiktāl atspirgusi, ka varēšot doties ceļā; grāfs apsolījās sagaidīt misis Klementsu un Annu Blekvoteras stacijā un iesēdināt viņas vilcienā, kas atiet ap pusdienas laiku. Ja viņas nebūšot ieradušās, tad grāfs sapratīšot, ka Annai kļuvis sliktāk, un tūdaļ steigšoties uz kotedžu.

Nekas ļauns tomēr nenotika.

Zāles patiešām iedarbojās spēcīgi un deva ļoti labus rezultātus, turklāt Annas veselības stāvokli palīdzēja uzlabot misis Klementsas apgalvojums, ka Anna driz vien varēšot satikties ar lēdiju Glaidu Londonā. Noteiktajā dienā (kad vēl nebija pagājusi nedēļa, kopš viņas dzīvoja Hempšīrā) misis Klementsa un Anna ieradās stacijā. Grāfs viņas tur jau gaidīja un sarunājās ar kādu pavecu lēdiju, kas, kā izrādījās, arī gatavojās braukt uz Londonu. Viņš ļoti laipni palīdzēja abām sievietēm iekāpt vagonā un lūdza misis Klementsu neaizmirst atsūtīt lēdijai

Glaidai savu adresi. Pavecā lēdija nebrauca ar viņām vienā kupejā, un viņas arī neredzēja, kur šī lēdija palika, kad vilciens pienāca Londonas stacijā. Misis Klementsa noīrēja istabu klusā, nomajā rajonā un tad, kā bija norunāts, aizsūtīja lēdijai Glaidai savu adresi.

Pagāja vairāk nekā divas nedēļas, taču atbildes nebija.

Pēc divām nedējām kāda lēdija (tā pati gados pavecā dāma, kuru viņas bija redzējušas stacijā) piebrauca pie viņu mājas ormaņa pajūgā un sacīja, ka viņu sūtot lēdija Glaida, kas esot apmetusies vienā no Londonas viesnīcām un vēloties sastapt misis Klementsu, lai sarunātu tikšanos ar Annu. Misis Klementsa bija ar mieru braukt pie

lēdijas Glaidas (Anna tobrīd atradās turpat līdzās un lūdza viņu to darīt), lai pasteidzinātu gaidāmo tikšanos, un nebaidījās arī atstāt Annu mājās vienu, jo lēdija apsolīja, ka misis Klementsa būšot atpakaļ jau pēc pusstundas. Tad misis Klementsa un pavecā lēdija (tagad kļuva pilnīgi skaidrs, ka tā bijusi grāfiene Fosko) ar to pašu ormani aizbrauca. Kad viņas bija nobraukušas kādu gabalu, ceļā pagadījās veikals, un lēdija lika ormanim apstāties; viņa paskaidroja misis Klementsai, ka esot aizmirsusi kaut ko nopirkt, un lūdza viņu dažas minūtes pagaidīt, lai pēc tam abas varētu doties tālāk uz viesnīcu.

Lēdija iegāja veikalā un vairs neatgriezās.

Misis Klementsa kādu laiku gaidīja, bet, tā kā lēdija nenāca, sāka ļoti uztraukties un lika ormanim braukt atpakaļ uz mājām. Kad misis Klementsa atgriezās savā dzīvoklī, bija pagājusi jau vairāk nekā pusstunda un Annu viņa nesastapa.

No visiem mājas iemītniekiem kaut ko pastāstīt varēja vienīgi durvju sardze. Viņa ielaidusi kādu izsūtāmo zēnu, kas atstājis vēstuli jaunajai sievietei, kura dzīvojot pirmajā stāvā (šai mājas daļā atradās misis Klementsas dzīvoklis). Durvju sardze nodevusi vēstuli, nonākusi atkal lejā un pēc piecām minūtēm redzējusi, ka Anna, ietinusies lakatā un uzlikusi galvā savu aubīti, atvērusi parādes durvis un izgājusi uz ielas. Viņa acīmredzot bija paņēmusi vēstuli līdzi, jo tā nebija vairs atrodama, tāpēc nebija iespējams pateikt, kas viņu pamudinājis atstāt dzīvokli. Laikam iemesls ir bijis ļoti svarīgs, jo citādi viņa nebūtu uzdrošinājusies viena pati iziet Londonā uz ielas. Neviens taču nebūtu varējis piespiest misis Klementsu kāpt ormaņa ratos un kaut vai uz pusstundu aizbraukt prom, ja viņa pēc pieredzes nebūtu zinājusi, ka Anna nekur neies.

Kad misis Klementsa atkal bija spējīga visu labi apsvērt, viņai, gluži dabiski, ienāca prātā doma doties uz garīgi slimo pansionātu un ievākt tur ziņas, jo viņa baidījās, ka Anna var būt no jauna ievietota šai iestādē.

Anna pati bija viņai pastāstījusi, kur atrodas pansionāts, un misis Klementsa nākamajā dienā devās uz turieni. Viņa saņēma atbildi (tas droši vien bija vienu vai divas dienas pirms tam, kad šajā pansionātā tika ieslodzīta neīstā Anna Keterika), ka neviena sieviete ar šādu vārdu un uzvārdu nav uz šejieni atpakaļ atvesta. Tad

misis Klementsa aizrakstīja misis Keterikai uz Velmin- gemu, lai uzzinātu, vai vipa nav redzējusi savu meitu vai arī kaut ko dzirdējusi par viņu, taču atbilde bija noraidoša. Saņēmusi šo vēstuli, misis Klementsa bija galīgi izmisusi un nevarēja vairs iedomāties, kam vēl varētu jautāt vai arī ko vēl varētu darīt. No tā laika līdz pat šim brīdim misis Klementsa palikusi pilnīgā neziņā par to, kur Anna pazudusi un kas ar viņu noticis tālāk.

VII

Pagaidām gan ziņām, kuras es biju saņēmis no misis Klementsas, — kaut arī es par šiem notikumiem līdz šim nebiju informēts — nebija izšķirīga nozīme, un tās man varēja noderēt vienīgi tālākiem meklējumiem.

Man nebija šaubu, ka daudzajās blēdībās, ar kuru palīdzību Anna Keterika aizmānīta uz Londonu un tur atšķirta no misis Klementsas, vainojami vienīgi grāfs un grāfiene Fosko, bet jautājums par to, vai šais vīra un sievas izdarībās var saskatīt likuma pārkāpumu, acīmredzot kjūs skaidrs nākotnē. Taču es biju nodomājis darboties pavisam citā virzienā. Biju ieradies pie misis Klementsas galvenokārt tādēļ, lai mēģinātu izdibināt kaut ko tādu, kas man palīdzētu atklāt sera Persivala noslēpumu; taču misis Klementsa pateica vienīgi to, ko arī jūs tagad zināt, un tā nu es nebiju pavirzījies ne soli tuvāk savam mērķim. Man gribējās panākt, lai viņa atcerētos vēl citas pagātnes dienas, citus cilvēkus un notikumus, kas patlaban viņai vairs nebija prātā; atkal sācis runāt, es centos ievirzīt sarunu sev vēlamajā gultnē.

—    Es būtu Joti laimīgs, ja varētu jums kaut ko līdzēt jūsu lielajās bēdās, — es sacīju. — Taču patlaban varu jums izteikt vienīgi visdziļāko līdzjūtību. Man šķiet, misis Klementsa, pat Annas māte nebūtu spējusi ziedoties viņas labā vairāk, nekā jūs to esat darījusi.

—    Tas nu gan nav nekāds sevišķais nopelns, ser, — misis Klementsa iebilda. — Anna, nabadzīte, jau bija tikpat kā mans bērns. Es pati viņu izauklēju, ser, es pati mākslīgi baroju viņu, un cik grūti bija bieži cilāt bērnu, lai pārmainītu autiņus! Es Joti pārdzīvoju viņas zaudējumu, jo es taču šuvu viņai pirmās drēbītes un mācīju viņai spert pirmos solīšus. Vienmēr esmu teikusi:

liktenis sūtījis šo meiteni, lai atsvērtu to, ka man pašai nav sava mazulīša, sava bērniņa. Un tagad, kad esmu viņu pazaudējusi, man pastāvīgi nāk prātā senās dienas un, lai arī esmu jau veca, es joprojām leju asaras par viņu, es visu laiku leju asaras, ser!

Es pagaidīju brītiņu, lai ļautu misis Klementsai nomierināties. Vai tagad, klausoties šīs krietnās sievietes atmiņu stāstu par Annas bērnību, man no tālienes neatspīdēja cerību stariņš, kuru es tik sen biju ilgojies ieraudzīt?

—    Vai jūs pazināt misis Keteriku jau pirms Annas piedzimšanas? — es ievaicājos.

—    Es ar^ viņu iepazinos tikai neilgi pirms tam, tikai pirms kādiem četriem mēnešiem. Mēs toreiz tikāmies diezgan bieži, taču tā īsti sadraudzējušās nebijām.

Kad misis Klementsa atbildēja uz šo jautājumu, viņas balsī vairs nemanīja iepriekšējo satraukumu. Pārāk ilgi misis Klementsu bija nomākušas nesen pārdzīvotās bēdas, tāpēc, lai cik sāpīgas bija atmiņas, viņa tomēr, kā man šķita, sajuta gandrīz vai atvieglojumu, ka viņai gluži nevilšus tiek dota iespēja atcerēties sen aizmirstās pagātnes raizes.

—    Vai jūs un misis Keterika dzīvojāt kaimiņos? — es jautāju tālāk, mēģinādams atsaukt viņas atmiņā agrākos notikumus.

—    Jā, mēs dzīvojām kaimiņos vecajā Velmingemā.

—    Vecajā Velmingemā? Vai tad Hempšīrā ir divas apdzīvotas vietas ar šādu nosaukumu?

—    Jā, ser, tā bija toreiz — pirms divdesmit trim gadiem. Divas jūdzes tālāk, ļoti izdevīgā vietā upes krastā, uzbūvēja jauno pilsētu, un vecajā Velmingemā, kas jau agrāk atgādināja tikai nelielu ciematu, drīz vien iedzīvotāju skaits ievērojami samazinājās. Tagad par Velmin- gemu sauc vielu, kur toreiz uzcēla jauno pilsētu, vienīgi draudzes baznīca atrodas turpat, kur agrāk. Tā stāv pavisam vientuļa, jo apkārtējās mājas ir vai nu nojauktas, vai pašas sabrukušas. Esmu pieredzējusi daudz bēdīgu pārmaiņu. Manā laikā tā bija brīnum jauka pilsētiņa.

—    Vai jūs, misis Klementsa, dzīvojāt tur jau pirms jūsu apprecēšanās?

—    Nē, ser, es esmu no Norfolkas. Tā nebija ari mana vīra dzimtā puse. Mans vīrs, kā jau jums stāstīju, ir nO Grimsbijas, un tur viņš pavadījis arī savus mācekļa gadus. Bet, tā kā viņam bija draugi dienvidos un viņš bija dzirdējis, ka radusies iespēja atvērt veikalu Sauthemp- tonā, viņš devās uz turieni. Veikaliņš bija pavisam mazs, taču viņš nopelnīja pietiekami labi, lai, taupīgi dzīvojot, varētu iekrāt naudu, un pēc tam pārcēlās uz dzīvi Vec- velmingemā. Mēs devāmies uz turieni pēc kāzām. Mēs vairs nebijām jauni, taču dzīvojām laimīgi — daudz laimīgāk nekā mūsu kaimiņš misters Keteriks ar savu sievu, kad viņi gadu vai divus gadus pēc mums ieradās Vecvelmingemā.

—    Vai jūsu vīrs viņus pazina jau agrāk?

—    Jā, ser, misteru Keteriku mans vīrs pazina, bet misis Keteriku gan ne. Neviens no mums abiem viņu nepa-, zina. Kāds džentlmenis bija parūpējies, lai Keteriks dabūtu ķestera vietu Velmingemas baznīcā, un šai sakarā viņš ari apmetās mums kaimiņos. Viņš bija tikko apprecējies un atbraucis kopā ar savu jauno sievu; pēc kāda laika mēs uzzinājām, ka viņa sieva agrāk kalpojusi par istabeni kādā ģimenē, kas dzīvoja Vārnekholā, netālu no Sauthemptonas. Viņa bijusi ļoti augstprātīga, un Keteri- kam bijis krietni jāpiepūlas, lai pierunātu viņu apprecēties. Viņš savu iecerēto bildinājis vairākas reizes un tad, redzēdams, cik viņa nelokāma, beidzis viņu lūgties. Bet, kad tas noticis, viņa sākusi izturēties pavisam citādi un bez kāda īpaša iemesla ieradusies pie Keterika, lai pati to bildinātu. Mans nelaiķa vīrs vienmēr sacīja, ka toreiz vajadzējis viņu pārmācīt. Bet Keteriks bija pārāk iemīlējies, lai darītu kaut ko tamlīdzīgu; viņš gan pirms, gan arī pēc apprecēšanās vienmēr izpildīja visas viņas vēlēšanās. Viņš ātri aizrāvās un brīžiem ļāva savām jūtām par daudz lielu vaļu, un, ja vien misis Keterikas vietā viņam būtu laimējies apprecēt labāku sievu, viņš būtu spējis izlutināt arī to. Man nepatīk stāstīt neko sliktu par citiem cilvēkiem, bet par misis Keteriku gan jāsaka, ka viņa bija ļoti cietsirdīga sieviete, kas par katru cenu centās uzspiest pārējiem savu gribu; viņai patika labi ģērbties un patika, ka viņu skaļi apbrīno, un viņa necentās parādīt Keterikam pat pienācīgu ārēju cieņu, lai arī viņš vienmēr izturējās pret sievu tik mīļi un uzmanīgi. Jau tad, kad viņi tikko kā bija apmetušies mums kaimiņos, mans vīrs sacīja, ka tas viss labi nebeigsies, un šie vārdi arī piepildījās. Nebija pagājuši vēl ne četri mēneši, kopš mēs dzīvojām blakus viens otram, kad mūsu kaimiņu ģimenē notika šausmīgs skandāls, kas beidzās ar viņu laulības sairšanu. Vainīgi bija abi un vienādā mērā, kā man šķiet.

—    Jūs gribat teikt — gan vīrs, gan sieva?

—    Ai nē, ser! Es nerunāju par Keteriku — viņam var vienīgi just līdzi. Es runāju par viņa sievu un to cilvēku …

—    Un to cilvēku, kura dēļ izcēlās šis skandāls?

—    Jā, ser. Viņš bija izglītots un labi audzināts džentlmenis, kuram gan būtu vajadzējis rādīt citiem labāku piemēru. Jūs pazīstat viņu, ser, un mana nabaga mīļā Anna arī viņu pazina, turklāt pat pārāk labi.

—   Jūs runājat par seru Persivalu Glaidu?

—    Jā, tas bija sers Persivals Glaids.

Mana sirds sāka strauji sist, man likās, ka noslēpuma atslēga jau ir manās rokās. Cik maz gan toreiz vēl pazinu šo labirintu, pa kuru man tik ilgi vajadzēja maldīties!

—    Vai sers Persivals Glaids tai laikā dzīvoja kaut kur jūsu tuvumā?

—    Nē, ser. Kad viņš ieradās pie mums, mēs neviens viņu nepazinām. Viņa tēvs neilgi pirms tam bija miris svešumā. Es atceros, ka jaunais kungs bija sēru drānās. Viņš apmetās nelielā viesnīciņā pie upes (tagad tā jau sen nojaukta), kurā džentlmeņi, kas atbrauca pie mums, mēdza makšķerēt. Kad viņš ieradās, neviens viņam nepievērsa nekādu lielu uzmanību — mēs bijām pieraduši, ka džentlmeņi no visām Anglijas malām sabrauc pie mums, lai makšķerētu mūsu upē.

—    Vai viņš parādījās pilsētiņā pirms Annas piedzimšanas?

—    Jā, ser. Anna piedzima tūkstoš astoņi simti divdesmit septītā gada jūnijā, bet viņš ieradās, ja nemaldos, aprīļa beigās vai ari maija sākumā.

—    Tātad neviens no jums viņu iepriekš nebija pazinis? Vai arī misis Keterika viņu nepazina, tāpat kā visi pārējie?

—    Sākumā mēs tā domājām, ser. Bat, kad izcēlās šis skandāls, neviens vairs neticēja, ka viņi agrāk nav sagājušies. Es atceros to tik labi, it kā tas būtu noticis vakar. Keteriks kādu nakti ienāca dārzā, pagrāba no celiņa sauju grants un, iesviedis to mūsu logā, pamodināja, mūs. Pati savām ausīm dzirdēju, cik dedzīgi viņš lūdza manu vīru nokāpt lejā un uzklausīt viņu. Pēc tam vini ilgi sarunājās uz lieveņa. Kad mans virs atkal uznāca augšā, viņš trīcēja pie visam miesām. Viņš apsēdās uz gultas malas un sacīja man: «Lizija! Es vienmēr esmu tev teicis, ka viņa ir pavisam nekrietna sieviete, un esmu sacījis arī, ka ar viņu nekāds labais gals nav sagaidāms, un tagad, man liekas, tas ir piepildījies. Keteriks atradis savas sievas kumodē noslēptu veselu lēveni mežģīņu kabatas lakatiņu, divus skaistus gredzenus un jaunu zelta pulksteni ar važiņu — mantas, kas piestāvētu vienīgi augstdzimušai lēdijai, turklāt sieva nav teikusi, kur viņa tās ņēmusi.» — «Vai viņš domā, ka viņa tās nozagusi?» es vaicāju. «Nē,» viņš atbildēja. «Tas, protams, būtu slikti, ja viņa tās būtu zagusi. Bet patiesībā ir vēl ļaunāk, — viņai nav bijusi nekāda iespēja nozagt tamlīdzīgas mantas, un viņa taču nepieder pie tādām sievietēm, kas to būtu darījušas pat tad, ja šāda iespēja rastos. Tās, Lizija, ir dāvanas: pulkstenī ir iegravēti viņas iniciāļi, un Keteriks pats redzējis, ka viņa uzvedusies tā, kā nebūtu darijusi neviena precēta sieviete, — viņa slepus sačukstējusies un flirtējusi ar to džentlmeni sēru drānās, ar seru Persivalu Glaidu. Es tevi lūdzu nevienam neko nestāstīt, arī Keteriks apsolījās kādu laiciņu klusēt. Es pierunāju viņu turēt mēli aiz zobiem un acis un ausis vaļā un pagaidīt pāris dienas, lidz viņš visu būs noskaidrojis.» — «Man šķiet, jūs abi kļūdāties,» es sacīju. «Negribas ticēt, ka misis Keterika, kurai šeit ir tik laba dzīve un cienījams stāvoklis, varētu stāties sakaros ar nepazīs- tamu caurbraucēju, ar svešinieku, kāds ir sers Persivals Glaids.» — «Bet ja nu viņš nav viņai svešs?» mans vīrs iejautājās. «Tu esi aizmirsusi, ka šī sieviete ieradās pie Keterika, lai pati bildinātu viņu. Viņa ieradās pie Keterika pēc tam, kad viņš iepriekš bija atkal un atkal no jauna lūdzis viņas roku un viņa katru reizi teikusi «nē». Līdz šim jau pietiekami daudz dzirdēts par šādām samaitātām sievietēm, kas izmanto godīgus un mīlošus vīriešus, lai glābtu savu reputāciju, un man ir lielas aizdomas, ka misis Keterika ir viena no vissamaitātākajām.»

«Gan redzēsim,» mans vīrs piebilda, «gan jau drīz redzēsim.» Pagāja tikai divas dienas, un mēs redzējām ari.

Misis Klementsa kādu brīdi klusēja un tad stāstīja tālāk. Bet es pa to laiku sāku šaubīties, vai ar šo atslēgu, kuru es, kā man likās, biju atradis, spēšu galu galā atslēgt sarežģītā labirinta galvenās un visnoslēpumainākās ejas durvis. Diezin vai šis parastais, šis tik loti parastais stāsts par vīrieša nodevību un sievietes morālo nelīdzsvarotību varēja palīdzēt man izdibināt noslēpumu, kas visu mūžu kā smags slogs nospiedis seru Persivalu Glaidu?

—    Tātad Keteriks, ser, paklausīja mana vīra padomam un gaidīja, kas notiks tālāk, — misis Klementsa turpināja. — Un, kā jau teicu, ilgi viņam nebija jāgaida.Otra dienā Keteriks atrada savu sievu un seru Persivalu sa- kristejā, kur viņi bija ielīduši mīlināties. Acīmredzot viņi domāja, ka sakristeja ir visdrošākā vieta pasaulē un ka te viņus neviens nemeklēs, taču, lai kā tas būtu, viņi tika pieķerti. Sers Persivals, galīgi apjucis un satriekts, mēģināja attaisnoties, taču viņam bija tik vainīgs izskats, ka Keteriks, nabadziņš (jūs jau zināt, cik viņš bija liels karstgalvis), nevarēdams paciest tādu apkaunojumu, k)uva vai traks aiz dusmām un iesita seram Persivalam. Viņš nevarēja mēroties spēkiem (man diemžēl tas jums jāsaka) ar šo vīru, kas bija nodarījis viņam pāri, un, pirms vēl kaimiņi, izdzirdējuši troksni, ieradās tur, lai mestos starpā un viņus izšķirtu, Keteriks jau bija nežēlīgi piekauts. Tas notika pievakarē, un, kad mans vīrs dziļā krēslā ieradās pie Keterika, mājās viņš nebija sastopams un neviens nezināja arī, kur viņš palicis. Neviens no pilsētiņas iedzīvotājiem nav viņu pēc tam vairs redzējis. Keteriks toreiz laikam pietiekami labi saprata, cik neģēlīgi rīkojusies viņa sieva, apprecēdamās ar viņu, un ļoti pārdzīvoja savu kaunu un negodu, it īpaši pēc tam, kad sers Persivals bija viņu piekāvis. Draudzes mācītājs ievietoja avīzē sludinājumu, kura aicināja viņu atgriezties un apsolīja, ka viņa vieta netiks aizņemta un arī draugi viņu nepametīs. Taču Keteriks bija par daudz lepns un iecirtīgs, kā daži sacīja, un ari par daudz jūtīgs, kā man šķiet, lai atkal skatītos acīs saviem paziņām, kas vienmēr atcerēsies viņa negodu. Keteriks atrakstīja manam vīram, kad devās prom no Anglijas, un vēl otrreiz, kad viņam bija jau laimējies iekārtoties uz dzīvi Amerikā. Cik man zināms, Keteriks vēl joprojām dzīvo tur, un iespējams, ka viņš nekad vairs neatgriezīsies dzimtenē un nevienam — it sevišķi jau nu viņa netikumīgajai sievai — vairs neizdosies viņu redzēt.

—    Kas pēc tam notika ar seru Persivalu? — es jautāju. — Vai viņš palika jūsu pilsētiņā?

—   Nē, ser. Viņam te bija kļuvis par karstu. Tai pašā nakti, kad notika šis skandāls, ļaudis dzirdējuši, ka viņam bijusi asa vārdu pārmaiņa ar misis Keteriku, un nākamajā rītā viņš aizbraucis.

—   Un misis Keterika? Arī viņa droši vien vairs nepalika pilsētiņā, kur ikviens zināja viņas negodu.

—    Viņa tomēr palika, ser. Viņa bija tik nejūtīga un tik stipra savā garā, ka savu kaimiņu domām un uzskatiem nepievērsa galīgi nekādu uzmanību. Viņa visiem, arī mācītājam, centās iestāstīt, ka viņa esot šausmīgas kļūdas upuris un ka nevienam mēlnesim neizdošoties piespiest viņu aizbraukt no šejienes, jo viņa esot pilnīgi nevainīga. Visus tos gadus, kamēr es dzīvoju Vecvelmin- gemā, arī viņa dzīvoja tai pilsētiņā, un, kad pēc manas aizbraukšanas sāka būvēt jauno pilsētu un turīgākie ļaudis pārcēlās uz turieni, arī viņa devās turp, itin kā būtu nolēmusi līdz pat savai pēdējai stundai uzturēties viņu vidū un pūst viņiem visu laiku miglu acīs. Viņa dzīvo Velmingemā vēl šobaltdien un dzīvos tur par spīti visam un visiem līdz pat sava mūža beigām.

—    Bet kā viņa visus šos gadus iztikusi? — es jautāju. — Vai viņas vīrs spēja un gribēja viņai palīdzēt?

—    Jā, gan spēja, gan bija ar mieru palīdzēt, — misis Klementsa atbildēja. — Savā otrajā vēstulē Keteriks rakstīja manam mīļajam vīram, ka viņš nevarot ļaut šai sievietei ciest badu un nespējot izdzīt viņu kā ubadzi uz ielas, lai cik samaitāta viņa būtu, jo viņa nesot viņa vārdu un dzīvojot viņa mājā. Viņš varot atļauties regulāri izmaksāt viņai nelielu summu, kura ik gada ceturksni jāizņemot Londonas bankā. <

—   Vai viņa pieņēma šo pabalstu?

—    No šīs naudas viņa neņēma ne fārtinga, ser. Viņa sacīja, ka negribot palikt Keterikam parādā un nepieņemšot nevienu grasi pat tad, ja viņai būšot lemts dzīvot simts gadu. Un viņa turēja doto vārdu. Kad nomira mans nabaga mīļais vīrs, kas bija novēlējis visu mantu man, un kopā ar citām lietām manās rokās nonāca arī Keterika vēstule, es sacīju viņai, lai tūdaļ paziņo man, ja viņai rodas naudas grūtības. «Es stāstišu, ka ciešu trūkumu, drīzāk visai Anglijai,» viņa man atbildēja, «nekā Keterikam vai viņa draugiem. Tāda ir mana atbilde jums, un pasakiet to arī viņam, ja viņš vēl kādreiz atraksta.»

—     Vai jūs domājat, ka viņai bija pašai savi iztikas 1 līdzekli?

—      Ja arī bija, tad loti niecīgi, ser. Tā runāja, un, man šķiet, tur nekas nebija samelots, ka naudu viņa slepus saņēma no sera Persivala Glaida.

Pēc šiem vārdiem es brīdi klusēju, apsvērdams dzirdēto. Ja tas, ko man stāstīja, bija patiesība, tad man tagad kļuva skaidrs, ka tam visam nav nekāda tieša vai netieša sakara ar noslēpumu, kuru es tiecos atklāt, un ka, dzīdamies pa pēdām nozieguma vaininiekam, esmu atkal piedzīvojis vislielāko neveiksmi, kas varēja iedragāt manu drosmi turpināt meklējumus.

Vēlreiz pārdomādams misis Klementsas stāstu, es tomēr sāku šaubīties, vai tajā viss atbilst absolūtai patiesībai un vai aiz notikumu ārējās čaulas neslēpjas kaut kas vēl neizpētīts.

Es, piemēram, nevarēju saprast, kāpēc ķestera nekrietnā sieva palikusi dzīvot pilsētiņā, kur ikviens zināja par viņas kaunu un negodu. Mani neapmierināja pašas misis Keterikas paziņojums, ka viņa tik dīvaini rīkojusies tāpēc, lai pierādītu savu nevainību. Man drīzāk gribējās ticēt, ka viņa savā rīcībā nemaz nav tik neatkarīga kā viņa apgalvoja. Kurš tādā gadījumā bijis tas cilvēks, kas spējis piespiest viņu palikt Velmingemā? Bez šaubām, tas, no kura viņa saņēmusi iztikas līdzekļus. Viņa bija atteikusies pieņemt palīdzību no sava vīra, viņai pašai arī nekādas naudas nebija: tātad no kura cita gan viņa varēja saņemt līdzekļus (kā ļaudis pilnīgi pareizi bija sprieduši), ja ne no sera Persivala Glaida?

Izdarīdams šos secinājumus un visu laiku paturēdams prātā iespēju, ka misis Keterika ir zinājusi sera Pērsi- i vaļa noslēpumu, es drīz vien sapratu: tieši sers Persivals i ir bijis visvairāk ieinteresēts, lai misis Keterika paliktu ! Velmingemā, jo, labi pazīdams viņas raksturu, bija pār- ļ liecināts, ka viņa neielaidīsies nekādās darīšanās ar sie- , viešu kārtas paziņām un viņai tur nebūs arī nevienas sirdsdraudzenes, kurai atklātības brīžos, aizmirsdama piesardzību, viņa varētu kaut ko izpļāpāt. Bet kas tad galu galā tas bija par noslēpumu, kuru tik rūpīgi slēpa? Ne jau sera Persivala apkaunojošās attiecības ar netikumīgo misis Keteriku, jo par tām taču zināja ne tikai vistuvākie kaimiņi vien. Nekāds noslēpums nebija arī tas, ka viņš varētu būt Annas tēvs, jo Velmingemā bija tieši tā vieta,

kur šādas aizdomas pilnīgi pamatoti varēja rasties. Ja ari es tikpat nešaubīgi kā visi pārējie noticētu, ka vaina meklējama viņu savstarpējās attiecībās, un ja arī es izdarītu tikpat paviršus secinājumus kā misters Keteriks un viņa kaimiņi, tad kur lai es šai stāstā atrodu norādījumu par sera Persivala un misis Keterikas bīstamo noslēpumu, kas ticis rūpīgi glabāts visu laiku līdz pat šai dienai?

Un tomēr noslēpuma atslēga meklējama intīmajās sarunās, kas bija risinājušās starp ķestera sievu un «sēru drānās tērpto džentlmeni», kad tie abi slepšus satikās.

Varbūt es šoreiz visu laiku esmu meklējis vienā virzienā, kaut arī īstenībā vajadzēja meklēt gluži citā, man nezināmā virzienā? Varbūt misis Keterika runāja patiesību, apgalvodama, ka viņa ir šausmīga pārpratuma upuris? Vai arī varbūt, pieņemot, ka tā patiešām bijusi kļūda, sera Persivala un misis Keterikas attiecības jānovērtē pavisam citādi, nekā tas ir darīts? Vai tikai sers Persivals nav izmantojis negaidīti radušās aizdomas, kurām īstenībā nav bijis nekāda pamata, lai novērstu aizdomas. kurām varētu būt daudz nopietnāks iemesls? Tātad, ja es spētu rast atbildes uz šiem jautājumiem, man droši vien izdotos tuvoties noslēpumam, kura izdibināšanai man acīmredzot visai maz noderēs nupat dzirdētais stāsts.

Tālāk es uzdevu dažus jautājumus, lai noskaidrotu, vai misters Keteriks patiešām bijis pārliecināts par savas sievas netikumīgo rīcību. Misis Klementsas atbildes nedeva nekādu iemeslu šaubīties par to. Esot skaidri pierādīts, ka misis Keterika pirms kāzām sabojājusi savu labo slavu, saiedamās ar kādu nepazīstamu vīrieti, un apprecējusies tikai tāpēc, lai glābtu savu godu. Ar faktiem, kas attiecoties uz laiku un vietu un kuros man neesot nekādas vajadzības sīkāk iedziļināties, esot arī pilnīgi apstiprināts, ka meita, kura ieguvusi viņas vīra uzvārdu, nemaz neesot viņas vīra bērns. | Daudz grūtāk bija noskaidrot jautājumu, vai sers Persivals patiešām ir Annas tēvs. Pēc manām domām, vislabākos rezultātus varētu gūt, ja mēģinātu uzzināt, vai viņi ir vai nav ārēji līdzīgi viens otram.

— Jūs droši vien bieži redzējāt seru Persivala, kad viņš uzturējās jūsu pilsētiņā? — es vaicāju.

—   Jā, ser, ļoti bieži, — misis Klementsa atbildēja.

—   Vai jums nelikās, ka Anna ir līdzīga viņam?

—   Nē, Anna nepavisam nebija līdzīga viņam, ser.

—   Vai tad viņa bija līdzīga savai mātei?

—   Nē, viņa nebija līdzīga arī savai mātei, ser. Misis Keterika bija brunete, ar apaļīgu seju.

Tātad Anna nav bijusi līdzīga ne savai mātei, ne arī savam varbūtējam tēvam. Es zināju, ka nevar paļauties vienīgi uz līdzību izskatā, taču nemaz nepievērst tai uzmanību arī nebūtu pareizi. Varbūt lielāka skaidrība rastos, ja izdotos iegūt vienu otru svarīgu faktu par misis Keterikas un sera Persivala iepriekšējās dzīves posmu, par tiem laikiem, kad viņi vēl nebija ieradušies Vecvel- mingemā? Uzdodot nākamos jautājumus, es centos pavērst sarunu šajā virzienā.

—    Vai toreiz, kad sers Persivals pirmoreiz parādījās jūsu pilsētiņā, — es jautāju, — jūs zinājāt, no kurienes viņš ieradies?

—    Nē, ser. Citi sacīja, ka no Blekvoterparkas, citi — ka no Skotijas, bet neviens neko noteiktu nezināja.

—    Vai misis Keterika kalpoja pie kāda, kad pirms apprecēšanās vēl dzīvoja Vārnekholā?

—    Jā, ser.

—   Un vai viņa ilgi nostrādāja šai vietā?

—   Trīs vai četrus gadus, ser. Pilnīgi precīzi neatceros.

—   Vai jūs zināt, kā sauca džentlmeni, kuram toreiz piederēja Vārnekholas muiža?

—   Jā, ser. Tas bija majors Dontorns.

—    Vai misters Keteriks vai arī kāds cits nav jums kādreiz stāstījis, ka sers Persivals un majors Dontorns bijuši labi paziņas, vai arī ka sers Persivals reizēm redzēts Vārnekholas apkaimē?

—    Nē, ser, nedz Keteriks, nedz kāds cits, cik atceros, nekad nav runājis par to.

Es pierakstīju majora Dontorna uzvārdu un adresi, lai tādā gadījumā, ja viņš vēl būtu dzīvs un man noderīgs, varētu ievākt no viņa ziņas. Es tagad nebūt vairs nedomāju tāpat kā tie, kas sprieda, ka sers Persivals ir Annas tēvs, un, pēc manas visciešākās pārliecības, viņa slepenās sarunas ar misis Keteriku nekādā ziņā nevarēja dot iemeslu secināt, ka tieši tādēļ viņa apkaunojusi sava vīra labo slavu. Es nespēju vairs izdomāt nevienu jautājumu, ko uzdot misis Klementsai, lai apstiprinātu savu spriedumu pareizību, tāpēc vienīgi lūdzu viņu pastāstīt man par Annas bērnību, jo cerēju tādā veidā uzzināt kādu faktu, kas apliecinātu, ka neesmu kļūdījies.

—    Jūs, misis Klementsa, neesat man vēl pastāstījusi,— es sacīju, — kā šis nabaga bērns, piedzimis tik nožēlo jamos un bēdīgos apstākļos, nonāca jūsu gādībā.

—    Toreiz nebija neviena, ser, kas gribētu rūpēties par kuslo radībiņu, — misis Klementsa atbildēja. — Es biju pārliecināta, ka š> samaitātā māte sākusi nīst bērnu — it kā nabaga mazulītis būtu vainīgs! — jau kopš viņa dzimšanas. Man sirds sažņaudzās, to redzot, un es apņēmos kopt un audzināt viņu tikpat pašaizliedzīgi kā savu bērnu.

—    Vai kopš tā laika vienīgi jūs aprūpējāt Annu?

—    Nē, gluži tā nebija, ser. Misis Keterikai brīžiem uznāca visādas kaprīzes un iegribas, un tādās reizēs viņa atprasīja man bērnu, it kā gribēdama atriebties par to, ka es viņu audzinu. Taču šie šķietamās mīlestības uzplūdi nebija ilgi. Mazo, mīļo Anniņu vienmēr no jauna atdeva man, un viņa bija priecīga, ka var atkal atgriezties pie manis, lai arī viņa loti garlaikojās, jo mūsu mājā nebija neviena bērna, ar ko parotaļāties. Visilgāk mēs bijām šķirtas tad, kad māte aizveda viņu uz Limridžu. Toreiz, drīz pēc viņu aizbraukšanas, nomira mans vīrs, un es pat biju laimīga, ka meitenes šai bēdu brīdī nav mājās. Annai tad bija kādi desmit vai vienpadsmit gadi, un, kaut arī viņai bija grūta galva un viņa nebija tik sprigana kā citi bērni, viņa tomēr bija tikpat piemīlīga kā visas mazas meitenītes, kad jūs esat kopā ar viņām. Es pagaidīju, kamēr māte atvedīs Annu atpakaļ, un pēc tam piesolījos ņemt viņu līdzi uz Londonu — atklāti sakot, ser, pēc vīra nāves man nebija nekādas patikas palikt Vecvelmingemā, kur viss man likās gluži svešāds un nekas vairs negāja pie sirds.

—    Un misis Keterika piekrita jūsu priekšlikumam?

—    Nē, ser. Misis Keterika atgriezās no ziemeļu provinces vēl vairāk nocietinājusies un vēl skarbāka nekā pirms tam. Ļaudis runāja, ka viņai, lai varētu doties ceļā, vispirms bijusi jālūdz sera Persivala atļauja un ka viņa braukusi pie savas mirstošās māsas uz Limiidžu, tāpēc ka cerējusi saņemt mantojumu, bet patiesībā ar māsas iekrāto naudu tikko pieticis, lai segtu apbedīšanas izdevumus. Tas viss acīmredzot bija sarūgtinājis misis

Keteriku, taču, lai kāds ari būtu īstais iemesls, viņa negribēja ne dzirdēt par to, ka es ņemtu bērnu līdzi. Likās, viņai pat patika, ka gaidāmā šķiršanās sagādā mums abām lielas ciešanas. Es varēju vienīgi iedot Annai savu adresi un, nevienam citam par to nesakot, uzaicināt viņu braukt pie manis, tiklīdz viņai klāsies slikti. Taču pagāja daudzi gadi, līdz viņa varēja ierasties manā mājā. Es savu mīļo Annu atkal ieraudzīju tikai tai naktī, kad viņa izbēga no vājprātīgo nama.

—    Vai jūs, misis Klementsa, zināt, kāpēc sers Persivals Glaids viņu tur ievietoja?

—    Es zinu vienīgi to, ko man stāstīja Anna. Taču viņa, nabadzīte, vienmēr runāja ļoti nesakarīgi un murgaini. Anna sacīja, ka viņas mātei esot jāglabā kāds sera Persivala noslēpums. Kad bijis pagājis jau ilgāks laiks, kopš es vairs nedzīvoju Hempšīrā, māte viņai uzticējusi šo noslēpumu, — un tad sers Persivals to uzzinājis un ievietojis viņu trako namā. Tomēr katru reizi, kad es viņai jautāju par to, viņa man neko nevarēja pastāstīt. Viņa spēja tikai pateikt, ka viņas māte, ja vien gribētu, varētu izputināt un pazudināt seru Persivalu. Bet var jau ari būt, ka misis Keterika nav viņai neko vairāk izpaudusi. Esmu pārliecināta, ka Anna būtu man visu izstāstījusi, ja būtu zinājusi šo noslēpumu, kā to pati bija iedomājusies, taču iespējams, ka tas, ko viņa, nabadzīte, iedomājās, bija tikai fantāzijas murgi.

Šī doma man ienāca prātā ne reizi vien. Es jau toreiz biju izteicis Marionai savas šaubas par to, vai Lora patiešām bija jau tuvu svarīgam atklājumam, kad viņa ar Annu Keteriku sarunājās lapenē un grāfs Fosko viņas iztraucēja. Pamatojoties uz neskaidrām aizdomām, kas varēja rasties, kad Annas māte viņas klātbūtnē neuzmanīgi bija izteikusi dažas piezīmes, Anna jau iedomājās, ka zina sera Persivala noslēpumu, un tas bija ļoti raksturīgi viņas ierobežotajām gara spējām. Sera Persivala netīrā sirdsapziņa acīmredzot bija novedusi viņu līdz kļūdainam secinājumam, ka Anna no savas mātes uzzinājusi visu patiesību, gluži tāpat kā vēlāk viņš netika vaļā no nedibinātām aizdomām, ka Anna visu izstāstījusi viņa sievai.

Aizritēja rīta stundas, un pamazām tuvojās pusdienas laiks. Es šaubījos, vai tad, ja vēl ilgāk palikšu pie misis Klementsas, es dzirdēšu kaut ko vairāk, kaut ko tādu, kas varētu noderēt mana mērķa sasniegšanai. Biju jau paguvis uzzināt par misis Keterikas dzīvi visu, ko gribēju noskaidrot, un biju nonācis pie dažiem pilnīgi jauniem secinājumiem, kas varētu man ārkārtīgi daudz palīdzēt manos tālākos meklējumos. Es piecēlos, lai atvaditos un pateiktos misis Klementsai par lielo atsaucību, kuru viņa bija parādījusi, uzticot man savas atmiņas.

—    Jūs gan laikam nodomājāt, ka esmu ļoti ziņkārīgs, — es sacīju. — Es apgrūtināju jūs ar tik daudziem jautājumiem, ka dažam labam citam jūsu vietā jau sen būtu apnicis uz tiem atbildēt.

—    Es labprāt stāstu jums, ser, visu, ko vien zinu, — misis Klementsa man paskaidroja. Tad viņa brīdi klusēja, domīgi nolūkodamās manī. — Bet es ļoti vēlētos,— krietnā sieviete piebilda, — lai jūs man pastāstītu par Annu mazliet vairāk. Kad jūs ienācāt manā istabā, es pamanīju jūsu sejā izteiksmi, kas vedināja mani uz domām, ka jūs to varat. Jūs laikam nespējat iedomāties, cik smagi ir tad, ja nav pat zināms, vai viņa ir dzīva vai mirusi. Es justos daudz labāk, ja skaidri zinātu, kas ar viņu noticis. Jūs teicāt, ka mums vairs nav nekādu cerību redzēt viņu vēl kādreiz dzīvu. Vai jūs zināt, ser, vai jūs zināt pavisam noteikti, ka dievam ir labpaticies ņemt viņu pie sevis?

Es nespēju pretoties viņas lūgumam. Būtu patiešām zemiski un cietsirdīgi, ja es censtos slēpt no viņas patiesību.

—    Man jums diemžēl jāsaka, ka tas patiešām ir noticis, — es saudzīgi atbildēju. — Esmu pilnīgi pārliecināts, ka viņas ciešanas šai saulē ir beigušās.

Nabadzīte dziļi iegrima krēslā un novērsa no manis acis.

—    Ak, ser, — viņa sacīja. — Kā jūs to zināt? Kas jums to pateica?

—    Neviens man nav teicis, misis Klementsa. Bet man ir iemesls būt drošam par to, iemesls, kuru apsolu darīt zināmu arī jums, tiklīdz drīkstēšu. Esmu pārliecināts, ka viņa nav bijusi pamesta viena savas dzīves pēdējos brīžos; esmu pārliecināts, ka tā pati sirds slimība, kas viņu tik ļoti mocīja, bija arī viņas nāves cēlonis. Drīz vien jūs vairs nešaubīsieties, tāpat kā es vairs nešaubos, un drīzumā jūs uzzināsiet arī, ka Anna ir apbedīta vientuļā lauku kapsētā, jaukā, klusā nostūrī, kādu arī jūs droši vien būtu viņai izvēlējusies.

—    Mirusi! — misis Klementsa skumīgi sacīja. — Mirusi tik jauna — un es vēl esmu dzīva, un man tas jādzird! Es šuvu viņai pirmās drēbītes. Es mācīju viņai spert pirmos solišus. Kad viņa pirmo reizi izrunāja vārdu «mamma», viņa teica to man — un tagad es esmu dzīva, bet Anna ir mirusi. Vai jūs sacījāt, ser, — nelaimīgā sieviete turpināja, atņemdama mutautiņu no acīm un pirmoreiz atkal paskatīdamās uz mani, — vai jūs sacījāt, ka viņa ir apbedīta skaisti? Vai bēres bija tādas, kādas es viņai būtu rīkojusi, ja viņa būtu bijusi mans bērns?

Es apliecināju, ka bēres patiešām bijušas jaukas. Likās, ka mana atbilde viņu loti iepriecina un mazliet remdē viņas bēdas: to droši vien nebūtu spējuši pat vissirsnīgākie līdzjūtības apliecinājumi.

—    Man ļoti sāpētu sirds, — viņa neliekuļoti sacīja,

—    ja Anna nebūtu skaisti apbedīta. Bet kā jūs to zināt, ser? Kas jums to teica?

Es vēlreiz lūdzu viņu paciesties līdz tam brīdim, kad varēšu runāt pilnigi atklāti.

—    Jūs mani atkal redzēsiet pēc divām vai trim dienām, — es teicu, — jo man ir jālūdz jūs izdarīt man kādu pakalpojumu, kad būsiet mazliet nomierinājusies.

—    Manis dēļ jums nav jāgaida, ser, — misis Klementsa piebilda. — Es vairs neraudāšu, ja varēšu būt jums noderīga. Ja jums ir man kaut kas sakāms, ser, tad sakiet to, lūdzu, tūdaļ.

—    Es tikai gribēju uzdot jums vēl vienu jautājumu, — es teicu. — Gribēju palūgt no jums misis Keterikas adresi Velmingemā.

Misis Klementsu tik ļoti pārsteidza mans lūgums, ka, likās, viņa uz mirkli pat pārstāja domāt par Annas nāvi. Asaras uz viņas vaigiem bija pēkšņi nožuvušas, un viņa raudzījās manī ar ārkārtīgu izbrīnu.

—    Dieva dēļ, ser! — viņa iesaucās. — Kas jums vajadzīgs no misis Keterikas?

—   Gribu uzzināt, misis Klementsa, — es atbildēju,

—    ko misis Keterika runājusi ar seru Persivalu Glaidu, kad viņi abi slepus satikās. Šīs sievietes toreizējā izturēšanās un viņas attiecības ar šo vīrieti, par kurām jūs man stāstījāt, nav nemaz tik vienkārši izskaidrojamas, kā jūs vai jūsu kaimiņi domājat. Viņus abus saista kāds

noslēpums, kuru neviens no mums līdz šim vēl nav atminējis, un es došos pie misis Keterikas, lai to noskaidrotu.

—      Es lūdzu jūs labi pārdomāt šo lēmumu, ser, — misis Klementsa, pienākusi klāt un satvērusi mani aiz elkoņa, pavisam nopietni brīdināja. — Viņa ir šausmīga; jūs jau viņu nepazīstat, bet man ir bijušas darīšanas ar šo sievieti. Padomājiet vēlreiz, pirms dodaties cejā!

—      Es nešaubos, ka jūs vēlat man tikai labu, misis Klementsa. Bet esmu nolēmis viņu satikt, lai notiktu kas notikdams.

Misis Klementsa bažīgi nolūkojās manī.

—      Es redzu, ka nekas vairs nevar jūs atturēt, ser, — viņa sacīja. — Es došu jums adresi.

Es pierakstīju to savā piezīmju grāmatiņā un pēc tam atvadoties paspiedu viņai roku.

—      Drīz vien es jūs atkal apciemošu, — es teicu, — un tad, kā jau solīju, jūs visu uzzināsiet.

Misis Klementsa nopūtās un neticīgi pašūpoja galvu.

—      Vecas sievietes padomu kādreiz der uzklausīt, ser, — viņa vēlreiz brīdināja mani. — Labi pārdomājiet, pirms braucat uz Velmingemu!

VIII

Kad pēc sarunas ar misis Klementsu atgriezos mājās, es uzreiz ievēroju, ka Lora ir ļoti pārvērtusies.

Likās, ka tādas Lorai tik raksturīgas īpašības kā piemīlība un pacietība, kas ilgajās ciešanās bija bargi pārbaudītas, bet nekad tomēr nebija viņu pametušas, tagad pēkšņi viņai vairs nepiemita. Marionas mēģinājumiem viņu nomierināt un izklaidēt nebija nekādu panākumu, un Lora tagad sēdēja pie galda, atstūmusi nost nepabeigtu zīmējumu; nolaidusi rokas klēpī, viņa visu laiku žņaudzīja pirkstus, un viņas acis spītīgi urbās" grīdā. Kad es iegāju istabā, Mariona piecēlās un viņas seja pauda mēmu izmisumu; pagaidījusi kādu brīdi, lai redzētu, vai Lora nepacels acis un nepaskatīsies uz manu pusi, Mariona pačukstēja man pie auss: «Varbūt vienīgi jums izdosies viņu uzmundrināt,» — un izgāja ārā.

Es apsēdos brīvajā krēslā, atlocīju Loras vājos, cieši sažņaugtos pirkstus, cik maigi vien varēdams, un saņēmu abas viņas plaukstas savās rokās.

—    Par ko jūs domājat, Lora? Pastāstiet man, dārgā, nebaidieties un pastāstiet, kas jūs patlaban nomāc.

Varēja manīt, ka Lora cenšas saņemties, un tad viņa pacēla acis un palūkojās uz mani.

—    Es jūtos tik nelaimīga, — viņa sacīja. — Mani visu laiku nomoka doma, ka . ..

Viņa apklusa, mazliet paliecās uz priekšu un uzlika galvu man uz pleca, un šai brīdī viņa man šķita tik ārkārtīgi nevarīga, ka mana sirds sažņaudzās.

—    Pastāstiet man, — es vēlreiz maigi atkārtoju, — mēģiniet pastāstīt, kāpēc jūs jūtaties tik nelaimīga.

—    Es nevienam neesmu vajadzīga, esmu jums abiem tikai par nastu, — viņa atbildēja, smagi un bezcerīgi nopūzdamās. — Jūs strādājat, Volter, un pelnāt naudu, un Mariona palīdz jums. Kāpēc man neļauj neko darīt? Viss beigsies ar to, ka Mariona jums patiks labāk nekā es — un tas tiešām tā būs, jo es taču nekam nederu! Es jūs ļoti, ļoti lūdzu, neizturieties pret mani kā pret bērnu!

Es pacēlu Loras galvu no sava pleca, atglaudu izrisušos matus, kas aizsedza viņas seju, un noskūpstīju viņu — savu mīļo, novītušo ziediņu, savu izmisušo un dziļu bēdu nomākto māsiņu!

—    Es jums, Lora, došu iespēju palīdzēt mums, — es sacīju, — un tas notiks jau šodien pat, mana dārgā.

Viņa skatījās manī ar tik koncentrētu uzmanību, ar tik alkatīgu interesi, ka asinis sāka straujāk ritēt manās dzīslās, redzot, cik liels spēks ir bijis dažiem maniem vārdiem, kas atmodinājuši viņu atkal dzīvei un devuši viņai jaunas cerības.

Es piecēlos, sakārtoju viņas zīmēšanas piederumus un noliku tos viņai pa rokai.

—    Jūs taču zināt, ka es strādāju un pelnu naudu ar zīmēšanu, — es sacīju. — Tā kā esat bijusi ļoti centīga un tagad zīmējat jau pavisam labi, tad arī jūs varat sākt strādāt un pelnīt naudu. Pamēģiniet izveidot no šīs nelielās skices jauku zīmējumu. Kad zīmējums būs pabeigts, es paņemšu to līdzi, un tas pats cilvēks, kas pērk manus darbus, nopirks ari jūsējo. Jūs varēsiet glabāt savu algu savā makā, un Mariona nāks pie jums, lai dabūtu naudu iepirkumiem, tāpat kā viņa nāk pie manis. Padomājiet tikai, cik jūs tad būsiet noderīga un vajadzīga mums abiem, un drīz vien, Lora, tas sagādās jums īstu prieku.

Loras acis iemirdzējās un seja atplauka smaidā. Tai brīdī, kad viņa pasmaidīja un ķērās pie zīmujiem, kas jau bija nolikti sāņus, viņa man gandrīz atkal atgādināja agrāko laiku Loru.

Es nebiju kļūdījies, pamanīdams Loras garīgās atveseļošanās pirmās pazīmes, kuras izpaudās tādējādi, ka viņa bija sākusi interesēties par savas māsas un manu nodarbošanos, kas taču bija mūsu dzīves galvenais saturs. Mariona (kad biju viņai pastāstījis par notikušo), tāpat kā es, saprata, ka Lora vēlas ieņemt noteiktu vietu dzīvē un kļūt kaut mazliet neatkarīga, kā arī iegūt atkal vērtību gan savās, gan mūsu acīs, un kopš šīs dienas mēs uzmanīgi atbalstījām viņas centienus, jo tagad bija radušās cerības uz viņas pilnīgu izveseļošanos, uz to, ka nākotnē viņa būs laimīgāka nekā līdz šim un ka šī nākotne vairs nav aiz kalniem. Loras zīmējumi, kad tie bija pabeigti vai arī tad, kad viņa domāja, ka tie ir pabeigti, nokļuva manās rokās; es savukārt iedevu zīmējumus Marionai, un viņa tos rūpīgi noslēpa; ik nedēļu es noliku sāņus nelielu summu no saviem kārtējiem ienākumiem un pasniedzu to viņai kā šķietamu, vienīgi man zināmu pircēju atsūtītu atlīdzību par viņas darbiem, kas bija vāji, mazvērtīgi un nemākslinieciski un kurus īstenībā biju nopircis es. Dažkārt mēs tikai ar pūlēm varējām savaldīties, lai neatklātu šos nevainīgos melus, it īpaši tais reizēs, kad viņa lepni izņēma no sava maciņa naudu, lai iedotu mums arī savu daļu saimniecības izdevumiem, un ļoti nopietni painteresējās, kurš no mums abiem — viņa vai es — šai nedēļā nopelnījis vairāk. Visi šie zīmējumi, kurus toreiz slēpa, vēl joprojām atrodas pie manis, — tie ir dārgumi, kuru vērtība nav nemaz nosakāma, mīļas atmiņas, kuras es glabāju un glabāšu visu mūžu, draugi, ar kuriem kopā esmu pārcietis nebaltas dienas, no kuriem mana sirds nekad nešķirsies un kurus es vienmēr mīlēšu.

Vai tikai es patlaban veltīgi neizšķiežu laiku un nenovirzos no sava mērķa? Vai es par daudz netīksminos ar laimīgo nākotni, kas manā stāstījumā vēl nav sasniegta? Jā, tas tiesa. Man jāatgriežas atpakaļ un jāstāsta vēl par to manas dzīves posmu, kad mani māca šaubas un nemiers, kad es cīnījos pats ar sevi, lai nezaudētu možumu šai mūžīgās neziņas ledainajā klusumā. Es tikai uz brīdi apstājos un atpūtos, lai pēc tam atkal turpinātu. Bet, ja mani draugi, kas lasa šīs lappuses, būs izmantojuši šo atkāpi manā stāstījumā un arī atpūtušies, tad, man šķiet, laiks nebūs veltīgi zaudēts.

Es izmantoju pirmo izdevību, lai parunātos ar Marionu divatā un pastāstītu viņai, kādus rezultātus esmu guvis, no rīta apciemojot un iztaujājot misis Klementsu. Izrādījās, ka viņa ir tādās pašās domās kā misis Klementsa un neiesaka man doties uz Velmingemu.

—    Man šķiet, Volter, — viņa teica, — ka jūs vēl pietiekami nepazīstat misis Keteriku, lai varētu cerēt uz viņas atklātību. Vai ir saprātīgi sava mērķa sasniegšanai uzņemties tādu risku, pirms nav izmēģināti daudz vienkāršāki un drošāki līdzekli? Kad jūs man stāstījāt, ka sers Persivals un grāfs Fosko esot vienīgie cilvēki pasaulē, kas precīzi zinot Loras aizbraukšanas datumu, jūs aizmirsāt un arī es aizmirsu trešo cilvēku, kuram tas droši vien ari ir zināms, proti, misis Rūbellu. Vai nebūtu daudz vienkāršāk un mazāk bīstami, ja jūs panāktu viņas atzīšanos, nevis mēģinātu piespiest seru Persivalu?

—    Tas, protams, būtu daudz vieglāk, — es atbildēju, — taču mēs nemaz nezinām, cik lielā mērā misis Rūbella iejaukta šajā sazvērestībā un vai viņa vispār ir par to sīkāk informēta, tāpēc mēs nevaram arī droši apgalvot, ka šis datums ir saglabājies viņas atmiņā tikpat labi, kā to noteikti atceras sers Persivals un grāfs Fosko. Patlaban neatmaksājas tērēt laiku, nodarbojoties ar misis Rū- bellas nopratināšanu, kad mums tik Joti nepieciešams atklāt šo vārīgo vietu sera Persivala biogrāfijā. Vai jūs, Mariona, mazliet nepārspīlējat, domādama, ka mans brauciens uz Hempšīru ir saistīts ar lielu risku? Vai arī jūs sākat šaubīties par to, vai esmu seram Persivalam Glai- dam cienīgs pretinieks?

—    Jūs esat viņam pietiekami cienīgs pretinieks, — viņa atbildēja bez jebkādas vilcināšanās, — tāpēc, ka viņam līdzās tagad nestāvēs tāds bīstams un viltīgs ļaundaris, kāds ir grāfs.

—    Kāpēc jūs tā domājat? — es visai pārsteigts iejautājos.

—    Tāpēc, ka es pazīstu sera Persivala spītīgo raksturu un zinu, cik nelabprāt viņš uzklausa grāfa padomus, — viņa paskaidroja. — Es domāju, ka viņš vēlēsies tikties ar jums viens pats, zem četrām acīm, gluži tāpat kā viņš gribēja rīkoties pats uz savu galvu toreiz Blekvoterparkā. Grāfs iejauksies tikai tad, kad sers Persivals pilnīgi būs jūsu rokās. Tādā gadījumā būs apdraudētas arī grāfa intereses un viņš rīkosies, Volter, lai aizstāvētu pats sevi, un tad lai dievs jums ir žēlīgs!

—    Mēs varam atbruņot viņu jau iepriekš, — es sacīju.

—   Mēs varam izmantot pret viņu dažus no tiem faktiem, par kuriem mani informējusi misis Klementsa, un vēl citas ziņas, kas ir mūsu rīcībā un liecina viņam par sliktu. Es atceros kādu epizodi no misis Mičelsones stāstījuma, kas rāda, ka grāfs atzinis par nepieciešamu tikties ar misteru Fērliju; iespējams, ka arī šai apstāklī mēs atradīsim kaut ko tādu, kas varētu viņu kompromitēt. Kamēr būšu prom, aizrakstiet, Mariona, misteram Fērlijam un palūdziet, lai viņš jums savā atbildes vēstulē sīki izstāsta par tikšanos ar grāfu, tāpat arī visu, kas viņam zināms par viņa brāļameitu. Pasakiet viņam, ka šī liecība, kas jums ir vajadzīga, tik un tā agri vai vēlu tiks no viņa pieprasīta, ja viņš nevēlas to sniegt tagad labprātīgi.

—    Labi, Volter, es aizrakstīšu. Bet vai jūs patiešām esat nolēmis braukt uz Velmingemu?

—    Jā, esmu cieši nolēmis to darīt. Nākamās divas dienas es strādāšu un centīšos nopelnīt tik daudz, cik nepieciešams, lai iztiktu kādu nedēļu, un pēc tam došos uz Hempšīru.

Pēc divām dienām es biju sagatavojies ceļojumam.

Rēķinādamies ar iespēju, ka man varbūt vajadzēs uzturēties kādu laiku Hempšīrā, mēs ar Marionu norunājām rakstīt viens otram katru dienu. Ja es regulāri saņemtu no viņas ziņas, tad varētu būt drošs, ka viss ir kārtībā. Bet, ja kādu rītu man nepienāktu vēstule no viņas, tad es, protams, tūdaļ pat ar pirmo vilcienu atgrieztos Londonā. Es centos panākt, lai Lora neuztrauktos par manu prombūtni, un iestāstīju viņai, ka izbraukšu ārpus pilsētas, kur man jāatrod jauni pircēji gan viņas, gan arī maniem zīmējumiem, tāpēc, kad devos prom, viņa nemaz nebija noskumusi un cītīgi strādāja. Mariona pavadīja mani lejā līdz pat parādes durvīm.

—    Neaizmirstiet, ka jūs šeit gaidīs divas mīlošas sievietes, — viņa čukstēja, kad mēs abi atradāmies gaitenī.

—    Neaizmirstiet, ka jums noteikti jāatgriežas mājās sveikam un veselam, jo ar jums taču saistās visas mūsu cerības. Ja šajā laikā ar jums atgadīsies kaut kas slikts, ja jūs sastapsieties ar seru Persivalu …

—      Kāpēc jūs domājat, ka mēs sastapsimies? — es jautāju.

—      Nezinu… Man pa galvu jaucas visādas nelabas domas, un es ļoti baiļojos par jums, lai ari nemaz īsti nezinu, kāpēc. Varat smieties, Volter, par manām iedomām, ja vēlaties, taču, tiekoties ar šo cilvēku, centieties gan, dieva dēļ, savaldīties!

—      Nebaidieties, Mariona! Varu galvot, ka nezaudēšu savaldīšanos.

Tā mēs šķīrāmies.

Es žigli devos uz staciju. Mani spārnoja cerības, un manī arvien vairāk nostiprinājās pārliecība, ka šis ceļojums nebūs veltīgs. Bija jauks, skaidrs un vēss rīts; mani nervi bija sasprindzināti līdz pēdējam, un es gluži fiziski izjutu, cik stipri manī kvēl vēlēšanās ātrāk piepildīt savus nodomus.

Kad izgāju U2 perona un lūkojos visapkārt, vai ļaužu pūlī neieraudzīšu kādu pazīstamu seju, es iedomājos, ka pirms braukšanas uz Hempšīru varbūt vajadzēja pārģērbties un nomaskēties. Taču šī doma man likās tik pretīga un zemiska, ka es tūdaļ savā iztēlē skatīju visparastākos spiegus un denuncētājus, kas arī izmanto tamlīdzīgus paņēmienus, un izmetu no galvas šo iedomu tikpat ātri, cik ātri tā bija iešāvusies man prātā. Bija jāšaubās arī, vai šāda maskēšanās būtu bijusi lietderīga. Ja es būtu mēģinājis pārģērbties mājās, mūsu mājas saimnieks agri vai vēlu atmaskotu mani un viņam tūdaļ rastos kaut kādas aizdomas. Bet, ja es būtu reizēm mēģinājis pārģērbies iziet uz ielas, gan jau atrastos kāds cilvēks, kas drīz vien pavisam nejauši to ievērotu, un es tāpat nokļūtu aizdomās, lai arī mana vislielākā vēlēšanās bija izvairīties no tām. Līdz šim es nekad nebiju izmantojis tādu paņēmienu kā pārģērbšanās un biju cieši nolēmis nekad to nedarīt arī turpmāk.

Ap pusdienas laiku vilciens piestāja Velmingemā.

Diezin vai pat visklajākos Arābijas smilšu tuksnešus vai ari vispamestākās drupas kaut kur Palestīnā var salīdzināt ar to acīm netīkamo un sirdi nomācošo ainavu, kas vērojama jebkurā Anglijas mazpilsētiņā gan tās pastāvēšanas sākuma posmā, gan tad, kad tā jau sasniegusi zināmu labklājības līmeni? Es uzdevu sev šo jautājumu,

ejot pa tīrajām, glītajām un tomēr tik vientulīgajām un pretīgajām, uzsvērti tukšajām Velmingemas ieliņām. Gan tirgoņi, kas nolūkojās man pakaļ pa savu maz apmeklēto veikaliņu logiem, gan koki, kas, spiesti nīkuļot sīko dārziņu un skvēru izkaltušajā zemē, bija nespēcīgi nokāruši zarus, gan sastingušās māju fasādes, kas veltīgi gaidīja, līdz kāda cilvēciska būtne iedvesīs tām dzīvibu, — ikviens radījums, ko es redzēju, ikviens priekšmets vai lieta, kam es pagāju garām, likās, atbildēja man vienā balsi: Arābijas tuksneši nav tik vientuļi kā mūsu civilizētie tuksneši, Palestīnas drupas nav tik pamestas kā mūsu jaunās un tomēr tik drūmās mazpilsētiņas!

Iztaujādams ceļā sastaptos cilvēkus, es meklēju rajonu, kurā dzīvoja misis Keterika, un, kad to atradu, izrādījās, ka esmu nokļuvis nelielā laukumā, kuru no visām pusēm ietvēra mazi vienstāva nameļi. Tā vidū atradās kails zemes gabaliņš, kas vietām bija apaudzis tikai ar nožēlojami sīku zālīti un apjozts ar vienkāršu stiepļu žogu. Laukumiņa stūrī stāvēja vecīga aukle un divi bērni un nolūkojās uz valgā piesietu izkāmējušu kazu, kas plūca zāli. Skvēra vienā pusē divi vientuļi gājēji bija apstājušies uz ietves kādas mājas priekšā un sarunājās, bet otrā pusē kūtrs zēns garlaikodamies veda pie saites tikpat kūtru šuneli. Dzirdēju kādu kaut kur tālumā nemākulīgi bungojam klavieres, kuru skaņas saplūda ar nemitīgiem vesera klaudzieniem tepat tuvumā. Tas, ko es redzēju un dzirdēju, nonācis šai laukumā, arī bija vienīgais, kas liecināja, ka te vēl mīt kaut kāda dzīvība.

Es bez kavēšanās devos uz trīspadsmito namu, kurā dzīvoja misis Keterika, un pieklauvēju pie durvīm, iepriekš nedomādams, kā labāk stādīties priekšā, kad būšu iegājis dzīvoklī. Patlaban degu nepacietībā iespējami ātrāk tikties ar misis Keteriku. Pēc tam atkarībā no apstākļiem es varētu apsvērt, kā, ievērojot vislielāko piesardzību, labāk sasniegt sava apciemojuma mērķi.

Durvis atvēra melanholiska izskata kalpone vidējos gados. Es pasniedzu viņai savu vizītkarti un apjautājos, vai varu satikt misis Keteriku. Kalpone ienesa vizītkarti priekšistabā un atgriezās, lai pavaicātu man, kādās darīšanās esmu ieradies.

— Pasakiet, lūdzu, ka esmu ieradies, lai noskaidrotu dažus jautājumus, kas attiecas uz misis Keterikas meitu,— es atbildēju. Ja jau man bija jāpasaka sava apmeklējuma iegansts, tad šis iegansts šķita pats labākais, ko ātrumā varēju izdomāt.

Kalpone atkal iegāja priekšistabā, pēc tam atgriezās un, paskatījusies manī ar drūmu izbrīnu, šoreiz lūdza mani sekot.

Es iegāju mazā istabiņā, kuras sienas bija noklātas ar bezgaumīgi košām, raibām tapetēm. Krēsli un galdi, sek- reters un sofa — visas mēbeles, pārvilktas ar spilgtu, bezgaumīgu polsterējumu, spīdēja un laistījās vien. Uz lielākā galda, kas atradās istabas vidū, pašā centrā uz dzelteniem un sarkaniem dzīpariem austas sedziņas bija nolikta grezni iesieta bībele; pie galdiņa loga pusē sēdēja melnā zīda kleitā tērpusies paveca sieviete, kurai galvā bija melna tīkla cepurīte un rokās zilganpelēki diegu cimdi; klēpī viņa turēja mazu rokdarbu groziņu, un viņai pie kājām pieglaudies gulēja vecs, izkāmējis spaniels ar blāvām acīm. Viņas tēraudpelēkie, ar lenti apsietie biezie mati platā lokā ietvēra seju un tumšās acis vērās uz priekšu bargi, izaicinoši un nesamierināmi. Viņai bija apaļīgi četrstūraini vaigi, iegarens, stingrs zods un biezas, juteklīgas, bezkrāsainas lūpas. Viņas augums bija korpulents un spēcīgs, izturēšanās uzsvērti pašapzinīga. Tā bija misis Keterika.

—    Jūs esat ieradies parunāties ar mani par manu meitu? — viņa uzrunāja mani, pirms es biju paguvis bilst kādu vārdu. — Esiet tik laipns un sakiet, ko jūs vēlaties.

Viņas tonis bija tikpat skarbs, izaicinošs un nesamierināms kā viņas skatiens. Viņa norādīja man uz krēslu un, kamēr es tuvojos tam, lai apsēstos, vērīgi nopētīja mani no galvas līdz kājām. Es sapratu, ka man neatliek nekas cits kā runāt ar šo sievieti gluži tādā pašā tonī, kādā runā viņa, un jau pašā sākumā izturēties tikpat nelokāmi kā viņa.

—   Vai jums ir zināms, — es jautāju, — ka jūsu meita pazudusi?

—    Jā, gluži labi.

—    Vai jūs neesat padomājusi par to, ka šai nelaimei var būt sekojusi vēl lielāka nelaime — viņas nāve?

—    Esmu. Vai jūs esat atbraucis, lai paziņotu man, ka viņa ir mirusi?

—    Uzminējāt.

—    Un kāpēc jums radusies šāda vēlēšanās?

Viņa uzdeva man šo jautājumu tādā pašā tonī kā

iepriekš, un arī viņas sejas izteiksme un attieksme pret mani nebija mainījusies ne par mata tiesu. Man šķiet, ja es būtu viņai pastāstījis, ka ārā uz laukuma nosprāgusi kaza, viņa nebūtu spējusi izturēties vēl vienaldzīgāk.

—         Kāpēc? — es atkārtoju. — Jūs man jautājat, kāpēc esmu ieradies, lai paziņotu jums par jūsu meitas nāvi?

—        Jā. Kas jums liek interesēties par mani vai par viņu? Un kā jums izdevies kaut ko uzzināt par manu meitu?

—        To es jums paskaidrošu. Es viņu sastapu tai naktī, kad viņa bija aizbēgusi no ārstniecības iestādes, un es palīdzēju viņai paslēpties.

—    Ļoti slikti, ka jūs to darījāt.

—    Šausmīgi, ka tā runā viņas māte.

—        Jā, tā runā viņas māte. Kā jūs zināt, ka viņa ir mirusi?

—        Pagaidām es nedrīkstu sacīt, kā esmu to uzzinājis, taču es to zinu.

—    Bet vai jūs drīkstat man sacīt, kā esat dabūjis manu adresi?

—    Protams. Jūsu adresi es dabūju no misis Klementsas.

—    Misis Klementsa ir muļķe. Vai viņa jūs pierunāja braukt šurp?

—    Nē, tas nav viņas ierosinājums.

—    Tad man jums vēlreiz jājautā, kāpēc jūs esat šeit ieradies.

Tā kā viņa par katru cenu gribēja uzzināt mana apciemojuma iemeslu, tad es ari atbildēju viņai pavisam vaļsirdīgi.

—    Esmu atbraucis, — es sacīju, — domādams, ka Annas Keterikas māte taču neapšaubāmi gribēs zināt, vai viņas meita ir dzīva vai mirusi.

—    Ak tā gan, — misis Keterika sacīja, un viņas izturēšanās pauda vēl nesatricināmāku mieru nekā līdz tam. — Un jums nebija nekāda cita iemesla?

Es vilcinājos. Nebija viegli acumirklī atrast uz šo jautājumu vispiemērotāko atbildi.

—    Ja jums nav cita iemesla, — viņa turpināja, nesteidzīgi novilkdama savus zilganpelēkos cimdus un salikdama tos kopā, — tad man atliek tikai pateikties par jūsu vizīti un pasacīt, ka es jūs ilgāk vairs šeit neaizturu. Jūsu atvestajai ziņai būtu bijusi daudz lielākā vērtība, ja jūs būtu gribējis man paskaidrot, kā esat ticis pie tās. Tomēr šī vēsts katrā ziņā dos man tiesības tērpties sēru drānās. Kā redzat, man nevajadzēs izdarīt manā apģērbā nekādas lielas izmaiņas. Kad uzvilkšu citus cimdus, es būšu pilnīgi tērpusies melnā.

Viņa iebāza roku kleitas kabatā, izņēma no tās melnus mežģīņu cimdus, bargi un nelokāmi raudzīdamās manī, uzvilka tos un pēc tam mierīgi salika rokas klēpī.

—    Tātad atļaujiet man atvadīties no jums, — viņa sacīja.

Viņas vēsā un nicinošā izturēšanās aizdeva man dusmas, un es biju spiests atzīt, ka mana apciemojuma mērķis joprojām nav sasniegts.

—    Manam braucienam uz šejieni ir vēl viens iemesls, — es sacīju.

—    Nu, protams! Tā jau es domāju, — misis Keterika iesaucās.

—    Jūsu meitas nāve …

—    Kāds bija viņas nāves cēlonis?

—    Sirds slimība.

—    Jā, turpiniet.

—        Jūsu meitas nāve ii devusi iespēju nodarīt lielas sāpes cilvēkam, kas man ir joti dārgs. Un šai ļaundarībā vainojami, cik man zināms, divi cilvēki. Viens no viņiem ir sers Persivals Glaids.

—    Patiešām?

Es uzmanīgi vēroju misis Keteriku, lai redzētu, vai viņa nenodrebēs, man pēkšņi pieminot šo vārdu. Taču viņas sejā nepakustējās ne vaibsts, un viņas acis joprojām raudzījās tikpat bargi, izaicinoši un nelokāmi,

—        Jūs droši vien interesē, — es turpināju, — kā jūsu meitas nāve varējusi nodarīt lielu Jaunumu citam cilvēkam.

—         Nē, — misis Keterika sacīja, — mani tas nemaz neinteresē. Tas attiecas vienīgi uz jums. Jūs jaucaties manās darīšanās. Es jūsu darīšanās nejaucos.

—        Bet vai jūs nevēlaties zināt, — es neatlaidos, — kāpēc es pieminu šo faktu jūsu klātbūtnē?

—    Jā. To gan es vēlos zināt.

—        Es to pieminu tāpēc, ka esmu apņēmies saukt seru Persivalu Glaidu pie atbildības par viņa izdarīto noziegumu.

—    Un kāda man daja gar jūsu apņemšanos?

—        Es jums izstāstīšu. Sera Persivala pagātnē ir bijuši daži notikumi, ar kuriem man nepieciešams iepazīties tuvāk. Jums tie ir zināmi, un šī iemesla dēļ esmu ieradies pie jums.

—    Par kādiem notikumiem jūs runājat?

—        Par notikumiem, kas risinājušies pirms jūsu meitas piedzimšanas Vecvelmingemā. Toreiz, kad jūsu vīrs bija šīs draudzes baznīcas ķesteris.

Beidzot es biju pārvarējis to neizprotamo noslēgtības valni, kuru misis Keterika bija mēģinājusi uzcelt starp mums. Es redzēju, kā viņas acis iedegas naidā un rokas, kas līdz tam, cieši kopā saliktas, bija mierīgi dusējušas klēpī, sāk neapzināti gludināt kleitas krokas uz ceļiem.

—    Ko jūs zināt par šiem notikumiem? — viņa jautāja.

—        Visu, ko misis Klementsa varēja man par tiem pastāstīt, — es atbildēju.

Misis Keterikas saspringtā stūrainā seja uz brīdi pietvīka un nervozās roku kustības pierima, it kā iepriekš vēstot dusmu uzliesmojumu, kas izsitīs viņu no līdzsvara.

Taču nē — viņa apvaldīja augošo uzbudinājumu, atspiedās ar muguru pret krēsla atzveltni, sakrustoja rokas uz savām lielajām krūtīm un, savilkusi gaļīgās lūpas briesmīgi sarkastiskā smīnā, lūkojās man acīs tikpat nesatricināmi kā iepriekš.

—      Ahā! Tagad es sāku visu saprast, — viņa sacīja, un viņas rūpīgi apslēptās dusmas izpaudās vienīgi ņirdzīgajā tonī un izturēšanās veidā. — Jūs turat ļaunu prātu uz seru Persivalu Glaidu un esat nolēmis viņam atriebties, izmantojot manu palīdzību. Jūs gribat, lai es jums tagad stāstu par seru Persivalu un arī pati par sevi gan šo, gan to, gan vēl kaut ko, vai ne? Kā tad! Jūs bāžat degunu manā dzīvē. Jūs iedomājaties, ka esat atradis sievieti ar sliktu reputāciju, sievieti, kuras klātbūtni šai pilsētiņā tikko pacieš, un ka tāpēc varēsiet darīt, kas vien jums ienāks prātā, un viņa izpildīs ikvienu jūsu prasību, baidīdamās, ka jūs viņu nenomelnojat apkārtējo ļaužu acīs. Es redzu jums cauri un ļoti labi saprotu, ko nozīmē jūsu maskētie apsvērumi. Tieši tā! Un tas mani uzjautrina. Ha-ha-ha!

Viņa uz brīdi apklusa, tad savilka ciešāk uz krūtīm sakrustotās rokas un iesmējās griezīgi, skarbi un ļauni.

—      Jūs nemaz nezināt, kāda ir bijusi mana dzīve šai pilsētiņā un ko es esmu šeit darījusi, mister Kālaijūs- sauc, — viņa turpināja. — Es jums to pastāstīšu, pirms ķeršos pie zvana un izmetīšu jūs ārā. Es ierados šeit apkaunota un pazemota, ierados šeit, zaudējusi savu labo slavu un cieši vēlēdamās to atkal atgūt. Esmu pūlējusies gadiem ilgi un esmu to atguvusi. Esmu vienmēr labi satikusi ar mūsu pilsētiņas cienījamākajiem cilvēkiem un centusies tiem līdzināties. Ja tagad mani vēl kāds aprunā, tad tas notiek aizmuguriski, jo viņi nevar neko pateikt, viņi neuzdrīkstas neko pateikt atklāti. Mana reputācija šai pilsētiņā ir pietiekami laba, un jums neizdosies to sagraut. Mācītājs sveicina mani. Nu jā, jūs jau, braucot uz šejieni, nebijāt ar to rēķinājies. Aizejiet uz baznīcu un apvaicājieties par mani — jūs uzzināsiet, ka misis Keterikai tāpat kā visiem citiem ir baznīcā sava vieta un viņa kārtīgi maksā par to. Aizejiet uz rātsnamu. Tur jūs izlasīsiet petīciju, mūsu cienījamo pilsoņu parakstīto petīciju, kurā viņi prasa aizliegt cirka trupai uzstāties mūsu pilsētā, lai nesabojātu mūsu morāles principus. Jā, mūsu morāles principus. Arī es šorīt parakstīju šo petīciju Aizejiet uz grāmatu veikalu. Tur var parakstīties uz mūsu mācītāja trešdienas vakaru sprediķu krājumu «Ticībā ir mūsu spēks un patvērums» — arī mans uzvārds ir atrodams šai sarakstā. Kad pēdējoreiz baznīcā vāca ziedojumus labdarības mērķiem, ārsta sieva ielika upur- traukā tikai šiliņu — es nežēloju veselu puskronu. Upur- trauku turēja pats draudzes vecākais, misters Souvods, un viņš man pateicās. Bet pirms desmit gadiem viņš teica aptiekaram Pigramam, ka mani vajagot piesiet ratu pakaļā un ar pātagu izdzīt no pilsētas. Vai jūsu māte ir dzīva? Vai uz viņas galda atrodas greznāka bībele par manējo? Vai veikalnieki, pie kuriem viņa iepērkas, izturas pret viņu ar lielāku cieņu, nekā mūsu pilsētiņas tirgotāji izturas pret mani? Vai viņa vienmēr ir pratusi iztikt ar saviem ienākumiem? Es vienmēr to esmu pratusi. Lūk, tur pāri laukumam patlaban nāk mūsu mācītājs. Paskatieties, mister Kālaijūssauc, paskatieties, lūdzu!

Viņa pielēca kājās strauji kā jauna sieviete, piegāja pie loga, pagaidīja, lidz mācītājs būs nonācis līdz viņas logam, un cēli paklanījās viņam. Mācītājs, iedams garām, svinīgi pacēla cepuri. Misis Keterika apsēdās atkal savā krēslā un palūkojās manī ar vēl lielāku sarkasmu nekā iepriekš.

—      Nu? — viņa mani uzrunāja. — Ko jūs domājat par sievieti ar slikto reputāciju? Uz ko tagad balstās jūsu apsvērumi?

Savādie paņēmieni, kurus viņa bija izvēlējusies, lai attaisnotu sevi, un neparastie praktiskie pierādījumi, kurus viņa izmantoja, lai apliecinātu, kā izmainījies viņas stāvoklis šai pilsētiņā, tā samulsināja mani, ka es klausījos viņā ar mēmu izbrīnu. Tomēr tas nemazināja manu apņemšanos par katru cenu panākt, lai viņa aizmirstu jebkuru piesardzību. Ja tikai man izdotos izsist šo sievieti no līdzsvara, tad ļoti iespējams, ka, iedegusies dusmās pret mani, viņa pateiktu arī kaut ko tādu, kas ieliktu man rokās noslēpuma atslēgu.

—      Nu, tātad, uz ko tagad balstās jūsu apsvērumi? — viņa atkārtoja.

—      Uz to pašu, uz ko tie balstījās, kad es ienācu jūsu mājā, — es atbildēju. — Nešaubos, ka esat ieguvusi labu slavu šai pilsētiņā, un nemēģināšu to sabojāt pat tad, ja es to spētu. Esmu ieradies šeit, cieši pārliecināts, ka sers Persivals Glaids ir tiklab jūsu, kā mans ienaidnieks. Man ir iemesls turēt ļaunu prātu uz viņu, un ari jums ir šāds iemesls. Jūs varat to noliegt, ja vēlaties, jūs varat man neticēt, ja gribat, jūs varat ienīst mani, ja jums tik, taču jūs esat vienīgā sieviete Anglijā, kura, ja vien jūs protat novērtēt, kas ir taisnība un netaisnība, spētu man palīdzēt iznīcināt šo cilvēku.

—      Iznīciniet vien pats viņu, — misis Keterika sacīja, — bet pēc tam atnāciet pie manis, un tad jūs redzēsiet, ko es jums pateikšu. ļ

Viņa runāja tādā toni, kādā līdz šim vēl nebija runājusi, — ļoti ātri, dedzīgi, atriebīgi. Es biju izdzinis no alas gadiem ilgi krāta naida čūsku, bet tikai uz bridi. Kad misis Keterika paliecās uz to pusi, kur es sēdēju, man bija tāda sajūta, itin kā šis naids kā viltīgs rāpulis uzglūnētu man. Un, kad viņa pēkšņi ieņēma krēslā savu iepriekšējo stāvokli, tas kā viltīgs rāpulis atkal paslēpās savā alā.

—     Jūs man neuzticaties? — es jautāju.

—     Jā.

—     Jūs baidāties?

—     Vai mana izturēšanās liecina par to?

—     Jums ir bail no sera Persivala Glaida?

—     Vai jums tā šķiet?

Viņas sejā ielija sārtums, un rokas sāka atkal nemierīgi kustēties, gludinādamas kleitas krokas. Es neatlaidīgi turpināju uzbrukt, lai nedotu viņai ne brīdi atelpas.

—      Sers Persivals ieņem augstu stāvokli sabiedrībā, — es sacīju, — un nemaz nebūtu jābrīnās, ka jums ir bail no viņa. Sers Persivals ir ievērojams cilvēks — baronets, lielas muižas īpašnieks, dižciltīgas dzimtas atvase …

Misis Keterika ārkārtīgi pārsteidza mani, šai brīdī pēkšņi skaļi iesmiedamās.

—      Jā, jā, — viņa ar dziļu sarūgtinājumu un ļoti nicinoši atkārtoja manus vārdus, — baronets, lielas muižas īpašnieks, dižciltīgas dzimtas atvase. Nu, protams! Dižciltīga dzimta — sevišķi no mātes puses.

Man nebija laika apsvērt šos vārdus, kas nupat bija izlauzušies pār viņas lūpām, taču es jutu, ka par tiem vajadzēs vēl padomāt, kad jau būšu atstājis šo māju.

—      Neesmu ieradies šeit apspriesties ar jums par viņa ģimeni, — es sacīju. — Es neko nezinu par viņa māti. ..

—      Un tikpat maz zināt par pašu seru Persivalu, — misis Keterika strupi pārtrauca mani.

—             Iesaku jums nebūt tik pārliecinātai par to, — es iebildu. — Es tomēr šo to zinu par viņu, turklāt man radušās arī noteiktas aizdomas.

—      Par ko tarl jūs viņu turat aizdomās?

—            Pateikšu jums labāk, par ko man nav aizdomu. Man nav aizdomu par to, ka viņš varētu būt Annas tēvs.

Viņa pielēca kājās un, saniknota līdz ārprātam, nostājās man pretī.

—             Kā jūs uzdrošināties runāt ar mani par Annas tēvu! Kā jūs uzdrošināties runāt par to, kurš bijis vai kurš nav bijis Annas tēvs! — viņa kliedza aiz dusmām pārvērstā balsī, un viņas seja raustījās.

—             Noslēpums, kas jūs saista ar seru Persivalu, nav meklējams šai apstāklī, — es neatlaidos. — Noslēpumam, kas aptumšo sera Persivala dzīvi, nav nekāda sakara ne ar jūsu meitas piedzimšanu, ne ar viņas nāvi.

Misis Keterika pakāpās kādu soli atpakaļ.

—            Ārā! — viņa uzkliedza, ar valdonīgi izstieptu roku norādīdama uz durvīm.

—             Ne jūsu, ne arī viņa sirdi nebija dzimusi doma par bērnu, — es turpināju, nolēmis piespiest viņu galīgi pie sienas. — Ne jau neatjauta mīlestība saistīja jūs abus, kad jūs toreiz slepus tikāties, ne jau tāpēc abi bijāt nolīduši baznīcas sakristejā un sačukstējāties, kad jūsu vīrs jūs tur atrada.

Kamēr es runāju, viņa pēkšņi nolaida savu izstiepto roku, un viņas vaigi, kas līdz tam bija stipri sasārtuši aiz dusmām, tagad atkal nobālēja. Es pamanīju šo pārmaiņu,- es redzēju, kā šī skarbā, nelokāmā, bezbailīgā un nosvērtā sieviete nodreb aiz bailēm, nespēdama vairs izlikties, kad es pieminēju sakristeju.

Pāris minūtes mēs abi klusēdami raudzījāmies viens otram acīs. Es pirmais sāku atkal runāt.

—      Vai jūs vēl joprojām neuzticaties man?

Sārtums viņas vaigos vairs neparādījās, taču savu balsi viņa bija paguvusi atkal nocietināt un atbildēja man tikpat nicinoši un aukstasinīgi kā iepriekš.

—      Jā, es neuzticos jums.

—      Vai jūs vēl joprojām dzenat mani ārā?

—             Jā. Ejiet prom — un lai nekad es vairs jūs šeit neredzētu.

Es aizgāju līdz durvīm, kādu brīdi pagaidīju un, pirms atvēru durvis, pagriezos atpakaļ, lai velreiz paskatītos uz viņu.

—      Bet, ja es iegūšu kādas negaidītas ziņas par seru Persivalu, kuras varētu jūs interesēt, — es sacīju, — tādā gadījumā es tomēr atgriezīšos.

—      Mani neinteresē nekādas negaidītas ziņas par seru Persivalu, izņemot, izņemot…

Misis Keterika apklusa, viņas bālajā sejā atkal ielija sārtums, un viņa zaglīgiem kaķa soļiem aizlavījās atpakaļ līdz savam krēslam.

—      Izņemot vienīgi ziņu par viņa nāvi, — viņa sacīja, atkal apsēzdamās, un viņas cietsirdīgās lūpas savilkās ņirdzīgā smīnā un spītīgo acu dzīlēs uzliesmoja un nodzisa naids.

Kad es atvēru durvis, lai dotos prom, viņa uzmeta man žiglu skatienu. Viņas lūpas lēni pavērās Jaunā smaidā, viņa nopētīja mani no galvas līdz kājām ar neizdibināmi dīvainu interesi, un viņas niknajā sejā atspoguļojās nepacietīgas gaidas. Varbūt viņa sirds dziļumos cerēja uz manu jaunību un spēku, uz manu taisnības izjūtu un nesavaldīgo raksturu, varbūt apsvēra, kādas varētu būt sekas, ja seram Persivalam un man kādreiz gadītos sastapties? Pārliecība, ka viņa patlaban tā domā, spieda mani tūdaļ aiziet, un pat parastie atvadu vārdi sastinga uz manām lūpām. Mēs viens otram vairs neko neteicām, un es devos prom.

Atvēris ārdurvis, es ieraudzīju to pašu garīdznieku, kas jau vienreiz bija pagājis garām šai mājai un tagad acīmredzot gāja pa šo ceļu atpakaļ, lai pēc tam šķērsotu atkal laukumu. Es nolēmu pagaidīt uz kāpnītēm, līdz viņš būs pagājis garām, un šai brīdī paskatījos uz dzīvojamās istabas logu

Misis Keterika bija saklausījusi klusajā ieliņā viņa soļus un atkal piesteigusies pie loga, lai sagaidītu viņu. Pat kaislību vētra, kuru es biju sacēlis šīs sievietes sirdī, nespēja mazināt viņas izmisīgo vēlēšanos saglabāt vienu no tiem sabiedriskās cieņas apliecinājumiem, par kuriem viņa gadiem ilgi bija tik nemitīgi cīnījusies. Nebija pagājusi vēl ne minūte, kopš mēs šķīrāmies, un viņa jau atkal tīši bija nostājusies pie loga tā, ka garīdzniekam, lai ievērotu elementārās pieklājības noteikumus, vajadzēja viņu sveicināt otrreiz. Mācītājs vēlreiz pacēla cepuri. Es redzēju, kā aiz loga atmaigst viņas bālie, skarbie

vaibsti un tajos atplaukst prieks un lepnums; redzēju ari, ka viņas galva ar drūmo, melno cepurīti ceremoniāli palocās, atbildot sveicienam. Mācītājs bija parādījis viņai cieņu — jau otrreiz šai dienā, turklāt manā klātbūtnē!

IX

Aiziedams no misis Keterikas mājas, es nodomāju, ka viņa, pati nemaz negribēdama, ir palīdzējusi man spert vienu soli tuvāk mērķim Pirms biju sasniedzis ieliņu, kas veda prom no laukuma, es pēkšņi sadzirdēju, ka man kaut kur aiz muguras ar troksni aizcērtas durvis. Es atskatījos atpakaļ un ieraudzīju melnā uzvalkā ģērbušos neliela auguma vīrieti, kurš, ja nemaldos, bija stāvējis pie tās misis Keterikas kaimiņu mājas, kas atradās tuvāk man. Tad šis cilvēks pēkšņi sāka nākt uz manu pusi. Es viņā uzreiz pazinu advokātu kantora ierēdni, kas bija pagājis man garām toreiz, kad devos uz Blekvoterparku, un bija gribējis uzsākt ķildu ar mani, kad es viņam pajautāju, vai drīkstu apskatīt muižu.

Es paliku stāvam uz vietas, jo domāju, ka šis jocīgais vīrelis varbūt grib atkal nākt man klāt un uzsākt sarunas. Man par lielu izbrīnu, viņš tomēr, nesacīdams ne vārda, ātri pagāja garām un pat nepaskatījās uz mani. Šādu izturēšanos es šai gadījumā patiešām nebiju gaidījis un, aiz ziņkāres vai, drīzāk, noteiktu aizdomu mudināts, nolēmu neizlaist viņu no acīm un noskaidrot, kāda iemesla dēļ viņš atkal parādījies manā tuvumā. Nebažīdamies par to, vai viņš mani redz vai ne, es sekoju viņam. Vīrelis ne reizi neatskatījās un veda mani pa pilsētiņas ielām taisni uz dzelzceļa staciju.

Vilcienam vajadzēja kuru katru brīdi atiet, un daži nokavējušies pasažieri drūzmējās ap mazu lodziņu, pa kuru izsniedza biļetes. Es pievienojos viņiem un skaidri dzirdēju, ka advokātu kantora ierēdnis pērk biļeti līdz Blekvoteras stacijai. Es atstāju staciju tikai tad, kad biju pārliecināts, ka viņš tiešām aizbrauc ar šo vilcienu.

Tam, ko es nupat biju redzējis un dzirdējis, varēja būt tikai viens izskaidrojums. Nebija nekādu šaubu, ka šis vīrelis bija iznācis no mājas, kas atradās cieši līdzās misis Keterikas mājoklim. Acīmredzot pēc sera Persivala norādījumiem viņš tur bija noīrējis istabu, gaidīdams, ka

es, turpinādams savus meklējumus, agri vai vēlu ieradīšos pie misis Keterikas. Viņš neapšaubāmi bija redzējis mani gan ieejot šai mājā, gan iznākot no tās un jau ar pirmo vilcienu bija steidzies atpakaļ, lai paziņotu par to Blekvoterparkā, kur šai laikā noteikti būs ieradies ari sers Persivals (viņš acīmredzot bija labi informēts par manām gaitām), lai būtu uz vietas, ja es gadījumā atgrieztos Hempšīrā. Tātad bija iespējams, ka es jau visai drīz tikšos ar viņu.

Apņēmos, lai notiktu kas notikdams, ne par matu neatkāpties no sava nospraustā mērķa un nepieļaut, ka sers Persivals vai kāds cits aptur mani vai arī novirza sāņus. Kamēr atrados Hempšīrā, es biju atbrīvots no smagās atbildības nastas, kas gūlās uz maniem pleciem Londonā, kur man vajadzēja rūpīgi pārdomāt katru soli, lai tikai kāds, sekojot man pa pēdām, neatklātu Loras paslēptuvi. Velmingemā es varēju doties, kurp vien vēlējos, jo sekas par to, ka es nebūšu ievērojis nepieciešamo piesardzību, skars vienīgi mani.

Kad devos prom no stacijas, pār pilsētu jau sāka nolaisties ziemas vakara krēsla. Nebija nozīmes nepazīstamā vietā turpināt kaut kādus meklējumus pēc tumsas iestāšanās. Tāpēc es aizgāju uz tuvāko viesnīcu un noīrēju tur istabu un pasūtīju pusdienas. Pēc tam uzrakstīju Marionai vēstuli un pastāstīju, ka esmu sveiks un vesels un ka man ir diezgan labas izredzes uz panākumiem. Kad es izbraucu no Londonas, mēs norunājām ar Marionu, ka pirmo vēstuli (es cerēju to saņemt nākamajā rītā) viņa rakstīs uz šādu adresi: «Velmingemas pastā, uz pieprasījumu»; tagad es lūdzu viņu, lai arī otru vēstuli, kuru viņa nosūtīs dienu vēlāk, raksta uz šo pašu adresi. Ja gadītos, ka es būtu aizbraucis no pilsētas tai laikā, kad pienāk viņas vēstule, es tomēr to saņemtu, jo varēju taču pieprasīt pasta priekšniekam, lai man vēstuli pārsūta.

Tā kā bija vēls vakars, tad viesnīcas ēdamzālē nebija neviena cilvēka. Es varēju gluži kā savās mājās, neviena netraucēts, pārdomāt, ko biju piedzīvojis pēcpusdienā. Pirms gulētiešanas rūpīgi apsvēru katru vārdu, ko misis Keterika bija sacījusi mūsu neparastās sarunas laikā, un, tā kā man nebija nekā cita, ar ko nodarboties šajā vaJas brīdī, es vēlreiz pakavējos pie secinājumiem, kurus pārāk steidzīgi biju izdarījis rīta pusē.

Vecvelmingemas baznīcas sakristeja bija galvenais izejas punkts, no kura es savās domās lēnām devos atpakaļ pagātnē, lai atcerētos visu, ko misis Keterika man sacīja, un arī to, kā viņa izturējās, stāstot par šiem notikumiem.

Kad ciemojos pie misis Klementsas un viņa pirmoreiz mūsu sarunas laikā pieminēja sakristeju, es toreiz nodomāju, ka tā nu gan nav vislabākā un vispiemērotākā vieta, kuru sers Persivals būtu varējis izvēlēties, lai slepus tiktos ar ķestera sievu. Tā man šķita viena no vislielākajām dīvainībām visā šajā stāstā, un man tas tūdaļ ienāca prātā, tiekoties ar misis Keteriku; tāpēc vienīgi šī un neviena cita iemesla dēļ es ieminējos viņai par «baznīcas sakristeju». Biju sagatavojies, ka viņa atbildēs man samulsusi vai nikna, taču nekādā ziņā nebiju gaidījis, ka, izdzirdot šos vārdus, viņu pārņems tādas šausmas. Es jau sen pirms tam biju iedomājies, ka sera Persivala noslēpums ir saistīts ar kādu lielu noziegumu, par kuru zina arī misis Keterika, taču tālākus secinājumus nebiju izdarījis. Tagad šīs sievietes šausmīgais izbīlis parādīja, ka noziegumam ir tiešs vai netiešs sakars ar sakristeju, un man kļuva pilnīgi skaidrs: viņa bijusi ne tikai šī nozieguma lieciniece — viņa neapšaubāmi bijusi arī līdzdalībniece.

Kāds noziegums tas galu galā bijis? Tas noteikti nav bijis tikai bīstams vien, tas izraisījis misis Keterikā arī lielu pretīgumu, jo vai gan citādi viņa manus vārdus par sera Persivala augsto stāvokli sabiedrībā būtu atkārtojusi ar tik nepārprotamu nicinājumu. Tātad noziegums bijis ne tikai bīstams, bet arī apkaunojošs; viņa ir tā līdzdalībniece, un tas ir saistīts ar baznīcas sakristeju.

Rūpīgi apsvēris šos apstākļus, es nonācu pie tālākiem secinājumiem.

Misis Keterikas nicinošā attieksme skaidri izpaudās tiklab pret seru Persivalu, kā arī pret viņa māti. Viņa ar rūgtu ironiju bija pieminējusi dižciltīgo dzimtu, no kuras viņš cēlies, — «sevišķi no mātes puses». Ko tas nozīmēja? Te varēja būt tikai divi pieņēmumi. Vai nu viņa māte bija cēlusies no zemas kārtas ļaudīm, vai arī viņas biogrāfijā bija kāds tumšs traips, par kuru zināja gan misis Keterika, gan sers Persivals. Es varēju pārbaudīt vienīgi pirmo pieņēmumu, noskaidrojot, kas ierakstīts grāmatā, kurā reģistrēta viņas laulība; uzzinājis, kāds bi

jis viņas uzvārds pirms laulībām un kas bijuši viņas vecāki, es līdz ar to varētu sagatavoties tālākiem meklējumiem.

Ja tomēr pareizs izrādītos otrs pieņēmums, — tad kas gan tas ir par traipu, kas sabojājis viņas biogrāfiju? Atcerēdamies, ko Mariona man bija stāstījusi par sera Persivala tēvu un māti, un arī to, ka viņi nezin kāpēc dzīvojuši loti noslēgti un norobežojušies no apkārtējās sabiedrības, es tagad jautāju sev, vai nevarētu būt tā, ka sera Persivala māte nemaz nav bijusi precējusies. Taču arī šai gadījumā dzimtsarakstu grāmata varētu rakstiski apliecināt, ka viņa ir bijusi precējusies un ka es esmu maldījies. Bet kur lai atrod šo dzimtsarakstu grāmatu? Es atgriezos pie agrākajiem secinājumiem, un, gluži tāpat kā manu smadzeņu darbības rezultātā bija atklāta rūpīgi slēptā nozieguma vieta, tā arī tagad manas smadzenes pateica man priekšā, ka šī grāmata meklējama Vecvel- mingemas baznīcas sakristejā.

To visu man bija devusi saruna ar misis Keteriku, un visi dažādie apsvērumi saplūda vienā noteiktā punktā, no kura es nākamajā dienā varēju turpināt meklējumus.

Rīts bija apmācies un drūms, taču lietus nelija. Es atstāju savu ceļasomu viesnīcā uzglabāšanai un, pavaicājis ceļu, kājām devos uz Vecvelmingemas baznīcu.

Man bija jānoiet vairāk nekā divas jūdzes, turklāt ceļš visu laiku veda kalnup.

Pašā kalna galā pacēlās baznīca — sena, laika zoba sagrauzta celtne ar smagiem balstiem abos ēkas spārnos un smagnēju četrstūrainu torni centrā. Sakristeja, kas atradās aizmugurē un likās tikpat veca un sadrupusi, piekļāvās galvenajai ēkai, taču ieeja tajā bija atsevišķa. Visapkārt baznīcai vietām bija saglabājušās vecā ciema māju paliekas: tas bija tas pats ciems, kurā kādreiz bija dzīvojusi misis Klementsa kopā ar savu vīru, ciems, kura. iedzīvotāji jau sen bija pārcēlušies uz jauno pilsētu. Dažas mājas bija nojauktas, un bija saglabājušās tikai to ārējās sienas; dažas bija atstātas likteņa varā, un tās pamazām sabruka pašas no sevis, bet dažās vēl dzīvoja cilvēki — acīmredzot visnabadzīgākie ļaudis. Tas bija bēdīgs skats, tomēr pamestais ciems, kaut arī te visur bija redzamas drupas, man nelikās tik drūms kā modernā

pilsēta, no kuras es tikko biju ieradies. Visapkārt pletās rūsgani lauki, kas tikami veldzēja acis, un koki, kaut arī lapas tiem jau bija nobirušas, atdzīvināja vienmuļo apvidu un mudināja domās apcerēt nākamo vasaru un jauko atpūtu biezo lapotņu ēnā.

Kad es biju apgājis apkārt baznīcai un devos tālāk garām pamestajām mājām, meklēdams kādu cilvēku, kas varētu parādīt man, kur dzīvo ķesteris, ieraudzīju divus vīriešus iznākam man pretī no kādas sagruvušas mājas aizmugures. Garāko no viņiem — spēcīgu, muskuļainu vīrieti mežsarga apģērbā — es nekad agrāk nebiju redzējis. Otrs vīrietis bija viens no tiem, kas bija sekojuši man Londonā tai dienā, kad es iznācu no mistera Kirla kantora. Es toreiz biju centies iegaumēt viņa izskatu un tagad biju pilnīgi pārliecināts, ka viņš ir tieši tas puisis.

Ne viņš, ne arī viņa ceļabiedrs neizrādīja nekādu vēlēšanos uzrunāt mani, un abi turējās no manis pietiekamā attālumā, taču es pilnīgi skaidri apjautu, kāpēc viņi grozās baznīcas tuvumā. Bija tieši tā, kā es biju domājis, — sers Persivals bija sagatavojies, ka es te ieradīšos. Iepriekšējā vakarā viņam acīmredzot paziņots, ka esmu apmeklējis misis Keteriku, un tagad šie divi vīri bija nolikti sardzē pie baznīcas, lai sagaidītu mani ierodamies Vecvelmingemā. Ja man būtu vajadzīgi vēl kādi pierādījumi, ka es beidzot darbojos pareizā virzienā, tad sers Persivals, kas bija izstrādājis plānu, kā mani novērot, tagad sniedza šos pierādījumus.

Es arvien vairāk attālinājos no baznīcas, līdz sasniedzu vienu no apdzīvotajām mājām; pie tās atradās neliels sakņu dārziņš, kurā patlaban rakņājās kāds cilvēks. Viņš parādīja man ķestera mājokli — nelielu vientuļu namiņu, kas bija uzcelts pamestā ciema nomalē. Ķesteri sastapu mājās brīdī, kad viņš vilka mugurā mēteli. Ķesteris bija laipns, mundrs un pļāpīgs večuks, kas ļoti nicinoši izteicās (kā es drīz vien nomanīju) par ciemu, kurā viņš dzīvoja, un priecīgi pavēstīja man, ka jūtoties krietni pārāks pār saviem kaimiņiem, jo esot vienreiz bijis Londonā.

— Tas ir labi, ka jūs atnācāt tik agri, ser, — večuks sacīja, kad biju viņam minējis sava apciemojuma iemeslu. — Pēc desmit minūtēm jūs mani vairs nebūtu sastapis mājās. Jākārto draudzes lietas, ser, un cilvēkam manos gados ir ko noskrieties, kamēr visu padara. Taču, paldies dievam, kājas man vēl stipras! Kamēr cilvēks turas uz kājām, viņš var strādāt. Vai jūs ari tā domājat, ser?

To sacīdams, viņš paņēma atslēgas, kas karājās uz kāša pie pavarda, un aizslēdza namiņa durvis, kad bijām izgājuši ārā.

—      Nav neviena, kas apkoptu mājas soli, — ķesteris priecīgs piebilda, un, kā likās, viņš bija ļoti laimīgs, ka pilnīgi atbrīvojies no jebkādām ģimenes rūpēm. — Mana sieva atdusas tur, tai kapsētā, un visi mani bērni ir precējušies. Gauži bēdīga nomale, vai ne, ser? Bet draudze ir liela, ne katrs manā vietā tiktu galā ar visām šīm darīšanām. Lūk, ko nozīmē izglītība, arī man ticis no tās savs labums un pat vairāk, nekā man nepieciešams. Es protu runāt labā, karaliskā angļu valodā (lai dievs svētī karalieni!), un to neprot gandrīz neviens no apkārtnes iedzīvotājiem. Jūs, ser, laikam esat no Londonas? Es biju Londonā pirms kādiem divdesmit pieciem gadiem. Kas jauns tur pa šo laiku noticis, ser?

Visu laiku pļāpādams kaut kādas blēņas, viņš aizveda mani atpakaļ līdz sakristejai. Es uzmanīgi palūkojos visapkārt, lai redzētu, vai abi spiegi vēl neatrodas kaut kur tuvumā. Taču tie nebija manāmi. Pārliecinājušies, ka esmu devies pie ķestera, viņi droši vien bija paslēpušies tādā vietā, no kuras varētu pilnīgi netraucēti novērot, ko es darīšu tālāk.

Sakristejas durvis bija vecas, taču darinātas no stipriem ozolkoka dēļiem un sastiprinātas ar lielām naglām, un, kad ķesteris iebāza milzīgo, smago atslēgu caurumā, viņš atgādināja cilvēku, kas zina, ar kādām grūtībām viņam nāksies sastapties, tikai nezina, vai izdosies tikt ar tām galā.

—        Esmu spiests ievest jūs pa šīm durvīm, ser, — viņš sacīja, — tāpēc ka durvis, pa kurām no sakristejas var iekļūt baznīcā, ir aizbultētas no sakristejas puses. Ja tā nebūtu, mēs varētu iet caur baznīcu. Šī ir visdraņķīgākā atslēga, kādu vien esmu redzējis. Tā ir tik liela, ka drīzāk noderētu cietuma durvju slēgšanai; ar to vienmēr bries- .mīgi daudz jānoņemas, un to jau sen vajadzēja apmainīt pret citu. Vismaz piecdesmit reižu esmu runājis ar draudzes vecāko, bet viņš tikai vienmēr saka: «Būs kaut kas jādara,» — un tomēr nedara neko. Te nu gan ir aizlaists nostūris. Nemaz nevar salīdzināt ar Londonu, vai

ne, ser? Ak dievs, mēs te visi dzīvojam gluži kā aizmiguši! Mēs neejam laikam līdzi.

Kad ķesteris bija pagrozījis slēdzeni gan uz vienu, gan uz otru pusi, atslēga beidzot padevās, un viņš varēja atvērt durvis.

Sakristeja bija lielāka, nekā varētu iedomāties, skatoties no ārpuses. Tā bija krēslaina, piepelējusi, drūma, veca telpa ar zemiem griestiem un kailām sijām. Gar divām sienām netālu no ieejas baznīcā stāvēja smagi, ķirmju sagrauzti un no vecuma saplaisājuši skapji. Vienā no šiem skapjiem iekšējā stūrī uz naglām bija uzkarināti vairāki stihāriji, kas skapja apakšpusē pavisam necienīgi bija izlīduši ārā un izskatījās pēc vienkāršiem apputējušiem drānu baķiem — tiem tikai vēl vajadzētu pielikt kājas, un tad varētu pat iztēloties, ka te vesels bars nolaidīgu garīdznieku kopīgi izdarījuši pašnāvību. Zem stihārijiem uz grīdas bija novietotas trīs kastes — dajēji aizvāko- tas, daļēji bez vākiem —, un pa to daudzajām plaisām un spraugām uz visām pusēm bija izspraukušies ārā salmi. Aiz kastēm kaktā atradās vesela kaudze apputējušu papīru: daži no tiem bija lieli un kārtīgi saritināti, gluži kā arhitektu plāni, bet citi bija sasieti vaļīgi un atgādināja rēķinu vai kādu citu dokumentu komplektus. Pa nelielu sānu lodziņu telpā kādreiz, bija iespīdējusi gaisma, bet tagad lodziņš bija aizmūrēts ar ķieģeļiem un to aizvietoja lūka griestos. Gaiss telpā bija sasmacis un oda pēc pelējuma, bet durvis, kas savienoja sakristeju ar baznīcu, bija cieši aizvērtas. Šīs durvis, kas arī bija darinātas no smagiem ozolkoka dēļiem, bija no iekšpuses noslēgtas ar divām bultām — vienu augšā, otru apakšā.

— Vairāk kārtības te nenāktu par ļaunu, vai ne, ser? — mundrais večuks sacīja. — Bet ko cilvēks var iz

darīt šādā pamestā nostūri? Nu, paskatieties tagad kaut vai uz šim kastēm! Pirms apmēram gada tās te stāvēja, sagatavotas nosūtīšanai uz Londonu, un tās, nekārtigi izmētātas, stāv te vēl tagad un stāvēs tik ilgi, kamēr vien naglas tās turēs kopā. Es jums teikšu, ser, to pašu, ko jau sacīju: te nav Londona. Mēs te visi esam kā aizmiguši. Jā, patiešām, mēs neejam laikam līdzi.

—      Kas šais kastēs atrodas?

—      Atliekas no seniem kokgriezumiem, kas kādreiz rotājuši kanceli, altāra paneļu gabali un skulptūras, kas atradušās ērģeļu un kora telpā, — ķesteris paskaidroja. — Divpadsmit kokā griezti apustuļu portreti, un visi bez deguniem. Tie ir salauzti un tārpu sagrauzti, atsevišķas daļas kuru katru bridi var sabirzt putekļos, turklāt šie priekšmeti ir trausli kā māls, ser, un tikpat veci kā ši baznīca, ja ne vēl vecāki.

—      Kāpēc tos gribēja nosūtīt uz Londonu? Vai tāpēc, lai restaurētu?

—      Jūs uzminējāt, ser. Lai restaurētu un lai tos, kurus vairs nevar restaurēt, izmantotu jaunu kopiju izgatavošanai veselā kokā. Taču, ak dievs, tara nepietika naudas, un tur nu tie mētāsies, kamēr savāks naudu, bet nav jau neviena, kas naudu dotu. Pirms gada likās, ka viss ir nokārtots, ser. Seši džentlmeņi ēda pusdienas jaunās pilsētas viesnīcā un sprieda par to. Viņi turēja runas un pieņēma lēmumus, parakstījās un iespieda tūkstošiem sludinājumu. Skaistus sludinājumus, kas bija izgreznoti ar sarkaniem gotu burtiem, un tajos bija teikts, ka būtu kauns un negods, ja neizdotos atjaunot baznīcu, restaurēt vērtīgos kokgriezumus, un tā tālāk. Tagad šie sludinājumi, kas nevienu neinteresēja, gul šai kaktā aiz kastēm, sasviesti vienā kaudzē kopā ar arhitektu plāniem un tāmēm, par kurām visi strīdējās tik ilgi, kamēr nonāca gandrīz līdz kautiņam. Pašā sākumā tika saņemti kaut kādi nelieli ziedojumi, taču uz ko gan var cerēt šajā nomalē, te jau nav Londona. Līdzekļu, ziniet, pietika tikai tam, lai iesaiņotu salauztos kokgriezumus, sastādītu tāmes un samaksātu par sludinājumu iespiešanu, — un pēc tam vairs nebija palicis pāri ne plika graša. Un tur nu tas viss mētājas, kā jau es sacīju. Nekur citur nav kur tos likt, un jaunajā pilsētā neviens ir nedomā par mums rūpēties, — mēs atrodamies pamestā nostūrī, un te, šai sakris- tejā, valda šausmīga nekārtība. Vai tiešām nav neviena, kas spētu mums palīdzēt, — lūk, ko es gribētu zināt.

Es degu nepacietībā drīzāk ieskatīties laulibu reģistrācijas grāmatā, tāpēc man nebija nekādas lielas patikas klausīties mundrā večuka runas plūdos. Es piekritu ķesterim, ka uz palīdzību nav ko cerēt, tāpat kā nav ari nekādu iespēju savest kārtībā šo sakristeju, un tad ieminējos, ka vajadzētu beidzot ķerties pie mūsu lietas.

—      Jā, jā, pareizi, tagad jāsameklē laulību reģistrācijas grāmata, — ķesteris sacīja, izņemdams no kabatas nelielu atslēgu saišķi. — Kāds gads jūs tieši interesē, ser?

Kad mēs ar Marionu pirmoreiz runājām par Loras saderināšanos, viņa man minēja sera Persivala vecumu. Mariona toreiz teica, ka viņam esot četrdesmit pieci gadi. Izdarot attiecīgus aprēķinus un ņemot vērā vēl to, ka no tā brīža, kad biju ieguvis šo informāciju, bija pagājis apmēram gads, es secināju, ka viņš acīmredzot ir dzimis tūkstoš astoņi simti ceturtajā gadā un ka jāmeklē reģistrācijas grāmatā ieraksti, kas attiecas uz šo laiku.

—      Es gribu sākt ar tūkstoš astoņi simti cetuito gadu,— es sacīju.

—      Un pēc tam, ser? — ķesteris apjautājās. — Vai skatīsieties tālākos vai arī iepriekšējos ierakstus?

—      Pēc tam būs jāpašķir atpakaļ un jāpārbauda daži gadi pirms tūkstoš astoņi simti ceturtā.

Ķesteris atslēdza kāda skapja durvis — pie tās pašas sienas atradās skapis, kurā bija sakārti stihāriji, — un izņēma no tā lielu grāmatu brūnos ādas vākos, kas šais ilgajos gados bija galīgi nolietoti un kļuvuši pavisam taukaini. Es biju pārsteigts, ka grāmata glabāta šai vietā, kur ikviens varēja tai viegli piekļūt. Skapja durvis no vecuma bija saliekušās un saplaisājušas, un atslēga bija neliela un ļoti vienkāršas konstrukcijas. Es tās būtu varējis viegli atvērt pat ar savu spieķi, kas man vienmēr bija pie rokas.

—      Vai tad nevienam nav ienācis prātā, ka šī nu gan nav pietiekami droša vieta reģistrācijas grāmatu glabāšanai? — es jautāju. — Tik vērtīgu grāmatu taču noteikti vajadzētu turēt aiz drošākas atslēgas; es domāju, ka vispiemērotākā vieta tai būtu seifs.

—      Tas nu gan ir interesanti! — večuks teica, atkal aizvēra grāmatu, kuru nupat tikai bija atvēris, un līksmi papliķēja ar plaukstu tās vāku. — Tieši to pašu sacīja mans kādreizējais saimnieks pirms daudziem, daudziem gadiem, kad es vēl biju zēns. «Kāpēc šo grāmatu (ar to viņš domāja grāmatu, kuru es patlaban turu rokās), kāpēc šo reģistrācijas grāmatu neglabā seifā?» Viņš to sacīja ne tikai vienu vien, bet simtiem reižu. Viņš toreiz strādāja par advokātu, un viņu ievēlēja arī par šīs draudzes sekretāru. Tas bija ļoti jauks un sirsnīgs džentlmenis jau krietni gados, un es nezinu nevienu cilvēku, kas būtu bijis vēl akurātāks par viņu. Kamēr viņš vēl bija dzīvs, šīs grāmatas dublikāts glabājās viņa kantorī, Nouls- berijā, un viņš regulāri pārbaudīja ierakstus savā grāmatā, salīdzinādams tos ar ierakstiem oriģinālā. Varat ticēt vai neticēt, bet noteiktās dienās vienu vai divas reizes ceturksni viņš atjāja uz šo baznīcu ar savu veco, balto poniju, lai pārbaudītu ierakstus pats savām acīm. «Kā citādi lai es pārliecinos (tā viņš mēdza sacīt), kā citādi lai es pārliecinos, ka reģistrācijas grāmata, kas glabājas šai sakristejā, nav nozagta vai iznīcināta? Kāpēc to netur seifā? Kāpēc man neizdodas panākt, lai citi cilvēki būtu tikpat kārtīgi kā es? Kādu dienu taču var nejauši kaut kas atgadīties, un, ja īstā reģistrācijas grāmata būs pazudusi, tikai tad draudze sapratīs, cik liela vērtība ir manam dublikātam.» Pēc tam viņš parasti paņēma šķipsnu tabakas, iešņauca to un gluži kā īsts lords lepni palūkojās visapkārt. Ek, tādu cilvēku, kas tik lieliski prastu izturēties šādos gadījumos, tagad ne ar uguni nesameklēsi. Jūs varat braukt uz Londonu un meklēt, un pat tur jūs tādu neatradīsiet. Kādu gadu jūs nosaucāt, ser? Tūkstoš astoņi simti un …

—     Tūkstoš astoņi simti ceturto, — es atbildēju, klusībā nodomādams, ka nedrīkst vairs ļaut večukam pļāpāt, pirms nav pārbaudīti ieraksti.

Ķesteris uzlika brilles un sāka šķirstīt grāmatu, pēc katras otrās lappuses rūpīgi apslapinādams rādītājpirkstu un īkšķi ar siekalām.

—     Te tas ii, — viņš sacīja, atkal priecīgi papliķēdams atvērto grāmatu. — Te ir tas gads, kas jums vajadzīgs.

Tā kā es nezināju, kurā mēnesī sers Persivals dzimis, tad es šķīru atpakaļ, lai meklētu līdz pat gada sākumam. Reģistrācijas grāmata bija pavisam vecmodīga, neviens ieraksts nebija pārnests citā lappusē, rakstīts bija ar roku, un pāri visai lappusei ar tinti bija novilktas līnijas, kas atdalīja vienu ierakstu no otra.

Es jau biju nonācis līdz tūkstoš astoņi simti ceturtā gada sākumam, tomēr vēl nebiju atradis sera Persivala laulības ierakstu; tad es pāršķirstīju tūkstoš astoņi simti trešā gada decembri, pēc tam novembri, oktobri…

Nē, visu septembri man nenācās šķirstīt. Šai mēnesī es tomēr atradu laulības ierakstu.

Es to izlasīju ļoti uzmanīgi. Ieraksts atradās pašās lappuses beigās, un, tā kā nebija bijis vietas, kur tālāk rakstīt, tas bija saspiests daudz ciešāk nekā citi. Vispirms manu uzmanību saistīja iepriekš reģistrētā laulība, jo līgavainim bija tāds pats vārds kā man. Arī ieraksts, kas sekoja (nākamās lappuses sākumā) sera Persivala laulības ierakstam, bija ievērības cienīgs un atšķīrās no citiem ar to, ka aizņēma daudz vietas; šai gadījumā interesants bija fakts, ka divi brāļi laulājušies vienā un tai pašā dienā. Sera Fēliksa Glaida laulības ieraksts ne ar ko īpašu neizcēlās, izņemot to, ka tam bija atlicis maz vietas un tas atradās lappuses beigās. Viņa sievas dati neatšķīrās no datiem, kādus parasti uzdod, reģistrējot laulību. Ieraksts bija šāds: «Sesilija Džeina Elstera no Park- vjūkotidžas Noulsberijā, bijušā Batas muižas īpašnieka nelaiķa eskvaira Patrika Elstera vienīgā meita.» I Es pierakstīju šos datus savā piezīmju grāmatiņā, juzdamies visai vīlies un vairs īsti nezinādams, ko darīt tālāk. Ja līdz šim biju pārliecināts, ka kuru katru brīdi atklāšu sera Persivala noslēpumu, tad tagad, kā man šķita, biju tālāk no sava mērķa nekā jebkad.

Ko man beigu beigās bija devis sakristejas apmeklējums, un kādas jaunas ziņas es biju ieguvis, lai atminētu šo neizprotamo mīklu? Man likās, ka es neko neesmu ieguvis. Vai biju uzzinājis kādus jaunus faktus, kas pierādītu manas aizdomas par sera Persivala mātes sabojāto reputāciju? Ieraksts laulību reģistrācijas grāmatā liecināja, ka manām aizdomām nav nekāda pamata. Tātad nākotnē mani atkal gaidīja bezgalīgi daudz jaunu meklējumu, jaunu grūtību un jaunu kavēkļu. Bet ko es varēju iesākt patlaban? Viena iespēja tomēr vēl atlika. Man vajadzētu ievākt ziņas par «mis Elsteru no Noulsberijas», lai, tuvojoties savu meklējumu galvenajam objektam, vispirms mēģinātu noskaidrot, kāpēc misis Keterika tik nievājoši izteicās par sera Persivala māti.

— Vai jūs atradāt to, ko meklējāt, ser? — ķesteris vaicāja, kad es aizvēru reģistrācijas grāmatu.

—      Jā, — es atbildēju, — bet man vēl šis tas jānoskaidro. Droši vien mācītājs, kas noturēja dievkalpojumus šai baznīcā tūkstoš astoņi simti trešajā gadā, sen jau ir miris.

—      Jā, ser. Viņš bija miris trīs vai četrus gadus pirms tam, kad es šeit ierados, un tas bija divdesmit septītajā gadā. Es dabūju šo vietu, ser, — mans pļāpīgais sarunu biedrs turpināja, — kad ķesteris, kas bija kalpojis te pirms manis, bija to pametis un aizbraucis. Ļaudis runā, ka viņš bija spiests atstāt mājas un darbu sievas dēļ, bet viņa līdz šai dienai dzīvojot jaunajā pilsētā. Es nezinu, cik patiess ir šis nostāsts, zinu tikai to, kā es dabūju šo vietu. To man sagādāja misters Vonsboro — mana kādreizējā saimnieka, par kuru es jums jau stāstīju, dēls. Viņš ir visvienkāršākais un visjaukākais džentlmenis, kādu es jebkad esmu pazinis, labprāt dodas medībās, audzē medību suņus un tamlīdzīgi. Tagad viņš sava tēva vietā te izpilda draudzes sekretāra pienākumus.

—      Vai jūs man neteicāt, ka jūsu agrākais saimnieks dzīvojis Noulsberijā? — es jautāju, atcerēdamies, ka pirms reģistrācijas grāmatas atvēršanas mans pļāpīgais sarunu biedrs bija tik gari un plaši stāstījis par šo vecmodīgo, akurāto džentlmeni, ka mana pacietība jau bija galīgi izsīkusi.

—      Jā, jums taisnība, ser, — ķesteris atbildēja. — Vecais misters Vonsboro dzīvoja Noulsberijā, un jaunais misters Vonsboro dzīvo turpat.

—      Jūs nupat sacījāt, ka viņš ir draudzes sekretārs, tātad mantojis šo amatu no sava tēva. Es īsti nezinu, kādi pienākumi ir draudzes sekretāram.

—      Patiešām, ser? Bet jūs taču esat atbraucis no Londonas! Katrai draudzei, iegaumējiet, lūdzu, ir ķesteris un sekretārs. Ķesterim jādara apmēram tas pats, kas man (tikai es esmu daudz izglītotāks nekā lielākā daļa no viņiem, lai arī es ar to nelielos). Par draudzes sekretāriem parasti ieceļ juristus, un, ja vajag kārtot kādas draudzes darīšanas, tad viņi arī kārto tās. Tāpat kā Londonā. Katrai draudzes baznīcai tur ir savs draudzes sekretārs, un, jūs varat to pārbaudīt, visi viņi noteikti ir juristi.

—      Vai tas nozīmē, ka arī jaunais misters Vonsboro ir jurists?

—      Nu, protams, ser! Viņam Noulsberijā ir advokātu kantoris, kas atrodas Haistrītā, — tas pats kantoris, kuru

pārzināja viņa tēvs. Cik reižu esmu bijis šai kantorī un cik reižu esmu redzējis, kā vecais džentlmenis jāj pa ielu uz sava baltā ponija, lepni skatīdamies gan pa labi, gan pa kreisi un sasveicinādamies ar saviem paziņām. Ja jūs zinātu, cik viņš bija sabiedrisks — arī Londonā viņš ātri izpelnītos ievērību.

—      Cik tālu ir no šejienes līdz Noulsberijai?

—      Diezgan tālu, ser, — ķesteris atbildēja, un varēja manīt, ka viņš, kā jau parasti mēdz būt ar visiem lauciniekiem, neprot pareizi noteikt attālumu un pārspīlē to, kā arī ļoti baidās no grūtībām, kas varētu rasties, ceļojot no vienas vietas uz otru. — Turpat vai piecas jūdzes, man jums jāsaka!

Patlaban vēl bija rīts. Tāpēc man bija pietiekami daudz laika, lai es varētu aiziet līdz Noulsberijai un pagūtu vēl atgriezties Velmingemā; es biju cieši pārliecināts, ka par sera Persivala mātes uzvedību un stāvokli sabiedrībā pirms viņas apprecēšanās mani vislabāk informēs šīs pilsētiņas advokāts. Nolēmis tūdaļ pat kājām doties uz Noulsberiju, es gāju ārā no sakristejas.

—       Pateicos jums no visas sirds, ser, — ķesteris sacīja, kad biju ielicis viņam saujā dažas monētas. — Vai jūs patiešām esat nolēmis noiet tādu ceļa gabalu — līdz Noulsberijai un atpakaļ? Nu jā, jums vēl stipras kājas, — tā ir īsta dieva dāvana, vai ne? Redziet, tur ir ceļš; pa to ejot, jūs nomaldīties nevarat. Es labprāt ietu kopā ar jums — ir taču tik patīkami šādā pamestā nostūrī tikties ar īstu džentlmeni no Londonas. Var uzzināt kaut ko jaunu. Novēlu jums laimīgu ceļu, ser, un vēlreiz sirsnīgi pateicos.

Mēs šķīrāmies. Kad baznīca bija palikusi aizmugurē, es atskatījos un atkal ieraudzīju uz ceļa tos pašus divus spiegus, kurus biju jau redzējis, tikai tagad viņiem bija piebiedrojies vēl trešais; šis trešais bija melni ģērbtais vīrelis, kuru es biju redzējis stacijā pērkam biļeti uz Blekvoterparku.

Visi trīs vīrieši bija apstājušies un īsu brīdi par kaut ko apspriedās, pēc tam izšķīrās. Vīrelis melnajā uzvalkā viens pats aizgāja atpakaļ uz Velmingemu; abi pārējie palika kopā un acīmredzot bija nolēmuši man sekot, tiklīdz es turpināšu ceļu.

Es devos tālāk, izlikdamies, ka nepievēršu viņiem īpašu uzmanību. Sai brīdī nejutu pret viņiem nekādas

dusmas, drīzāk otiādi — viņi atkal bija pamodinājuši manī cerības. Vīlies par to, ka biju atradis laulību reģistrācijas grāmatā ierakstu, es jau biju aizmirsis, kādu secinājumu izdarīju, pirmoreiz ieraugot abus aizdomīgos vīriešus slaistāmies sakristejas tuvumā. Tātad sers Per- sivals, kā es secināju no viņu parādīšanās, acīmredzot ir nojautis, ka pēc sarunas ar misis Keteriku es noteikti apmeklēšu Vecvelmingemas baznīcu, citādi viņš nekādā ziņā nebūtu sūtījis uz turieni savus spiegus, lai tie mani gaidītu. Kaut arī es sakiistejā nebiju pieredzējis neko ārkārtēju un neparastu, taču aiz šī miera un klusuma slēpās kāds noziegums vai likuma pārkāpums — laulību reģistrācijas grāmatā tomēr bija ierakstīts kaut kas tāds, ko es vēl nebiju atklājis.

X

Kad baznīca bija izzudusi manam skatienam, es sāku žiglā gaitā soļot uz Noulsberiju.

Ceļš gandrīz visā tā garumā bija taisns un līdzens. Lai kad es atskatījos, es redzēju abus spiegus visu laiku man sekojam. Lielākoties viņi turējās pieklājīgā attālumā. Taču vienu vai divas reizes viņi pielika soli, it kā gribēdami mani panākt, bet tad atkal apstājās, apspriedās un, tāpat kā iepriekš, gāja kādu gabalu aiz manis. Viņiem laikam bija prātā kaut kas īpašs, tāpēc viņi brīžiem steidzās, bet brīžiem palika uzticīgi savam vecajam paņēmienam, nezinādami, kā labāk realizēt savu nodomu. Es nespēju uzminēt, ko viņi īsti grib, taču mani māca bažas, ka ceļā uz Noulsberiju notiks kāds starpgadījums. M^nas bažas piepildījās.

Ceļš, pa kuru es patlaban gāju, šai posmā virzījās cauri neapdzīvotam apvidum, un priekšā bija straujš pagrieziens; es tikko biju nospriedis (aprēķinot ceļā pavadīto laiku), ka līdz pilsētai vairs nevar būt tālu, kad pēkšņi aiz muguras izdzirdēju solus.

Pirms es paguvu paraudzīties apkārt, viens no spiegiem (tas, kas bija man sekojis Londonā) ātri pienāca klāt un pagrūda mani ar labo plecu. Es līdz tam pats nemaz nebiju īsti apjautis, cik ļoti esmu sašutis par to, ka viņš un viņa sabiedrotais visu ceļu sekojuši man pa pēdām, tāpēc

diemžēl pamatīgi iebelzu viņam ar savu veselo roku. Viņš tūdaļ sauca palīgā. Viņa sabiedrotais, garais vīrs mežsarga formā, pielēca man klāt no otras puses, un pēc brīža abi nelieši turēja mani ceļa vidū stingri aiz rokām.

Es apzinājos, ka man bijuši sagatavoti slazdi un ka patlaban esmu tajos iekritis, un tas laimīgā kārtā atturēja mani no nevienlīdzīgas cīņas ar diviem vīriešiem, no kuriem viens, ļoti iespējams, būtu daudz stiprāks par mani, jo man bija tikai viena vesela roka; tādā gadījumā mans stāvoklis būtu tikai pasliktinājies. Es savaldījos un necentos vairs atbrīvoties no viņiem, lai gan sākumā, gluži dabiski, biju mēģinājis to darīt, tikai palūkojos visapkārt, cerēdams ieraudzīt tuvumā kādu cilvēku, kuram varētu lūgt palīdzību.

Kāds cilvēks patiešām strādāja uz lauka netālu no ceļa un droši vien bija visu redzējis, tāpēc es lūdzu viņu nākt mums līdzi uz pilsētu. Bet viņš tikai flegmātiskā mierā papurināja galvu un aizgāja uz savu mājiņu, kas atradās diezgan tālu no šī lielceļa. Tai pašā laikā vīrieši, kas turēja mani aiz rokām, paziņoja man par savu nodomu apsūdzēt mani vardarbībā. Taču es biju pietiekami aukstasinīgs un saprātīgs, lai neuzsāktu ar viņiem strīdu.

— Neturiet mani, es tāpat iešu ar jums uz pilsētu, — es sacīju.

Vīrietis mežsarga formā rupji atraidīja manu lūgumu. Taču mazākais no viņiem bija pietiekami attapīgs, lai saprastu,* kādas tam varētu būt sekas, un neļāva savam biedram sakompromitēt sevi ar nevajadzīgu spēka pielietošanu. Viņš pamāja garajam vīrietim, un tālāk es soļoju starp abiem ar brīvām rokām.

Mēs nonācām līdz ceļa pagriezienam, un mūsu acu priekšā pavērās Noulsberijas nomales. Kāds no vietējiem policistiem gāja pa taciņu līdzās lielceļam. Abi vīrieši tūdaļ uzrunāja viņu. Policists atbildēja, ka miertiesnesi patlaban varot sastapt rātsnamā, un ieteica mums nekavējoties doties uz turieni.

Mēs gājām uz rātsnamu. Ierēdnis izpildīja* tiesas pavēsti, un pret mani tika izvirzīta apsūdzība ar parastajiem pārspīlējumiem un īstenības izkropļojumiem, kas vienmēr tik raksturīgi šādos gadījumos. Miertiesnesis (īgns vīrs, kas ļauni priecājās par savu visspēcību) jautāja, vai uz ceļa vai ceļa tuvumā nav bijis kāds cilvēks, kas varētu liecināt par šo vardarbību; man par lielu pārsteigumu, sūdzētājs pieminēja cilvēku, kas bija strādājis uz lauka. Pēc miertiesneša turpmākajiem vārdiem man kļuva skaidrs, kāpēc tas darīts. Tiesnesis pavēlēja turēt mani ieslodzījumā, līdz būs sameklēts liecinieks, un tomēr tai pašā laikā bija ar mieru atbrīvot mani pret galvojumu, ja es varēšot atrast atbilstošu galvotāju. Viņš paļautos pat uz manu solījumu, ja mani šai pilsētā pazītu, bet, tā kā es te bij.u svešinieks, tad bija nepieciešams, lai kāds galvotu par mani.

Tagad man pilnīgi' atklājās manu pretinieku viltīgais plāns. Acīmredzot bija izdomāts, kā panākt, lai mani ieslodzītu cietumā, jo šeit mani neviens nepazina un tāpēc man nebija nekādu cerību atbrīvoties no ieslodzījuma pret galvojumu. Man cietumā diezin vai vajadzēs pavadīt vairāk nekā trīs dienas, līdz miertiesas nākamajai sēdei. Bet tai laikā, kamēr es atradīšos apcietinājumā, sers Persivals varēs izmantot jebkurus līdzekļus un paņēmienus, kādi vien viņam ienāktu prātā, lai aizkavētu manus turpmākos meklējumus; varbūt viņam pat izdotos pilnīgi izvairīties no atmaskošanas, nemaz nebaidoties, ka es spētu likt viņam šķēršļus ceļā. Pēc trim dienām es, bez šaubām, tikšu atbrīvots no apcietinājuma, un liecinieka uzaicināšanai vairs nebūs nekādas būtiskas nozīmes.

Es biju ļoti sašutis, gandrīz vai jāsaka, izmisis par šo viltīgi izdomāto šķērsli, kas pagaidām kavēja mani piepildīt manus nodomus un bija tik zemisks un muļķīgs, bet savu iespējamo seku dēļ tomēr tik bīstams, ka pirmajā brīdī es nespēju izdomāt, kā atrisināt šo patlaban radušos dilemmu. Tā kā ātrumā man nekas labāks prātā neienāca, es pieprasīju rakstāmpiederumus, lai rakstiski izskaidrotu miertiesnesim, kāds patiesībā ir mans stāvoklis. Es jau biju paguvis uzrakstīt dažus teikumus, tomēr vēl nebiju aptvēris, cik mana rīcība ir bezjēdzīga un pārsteidzīga. Man kauns atzīties, ka šīs bezcerīgās situācijas dēļ es jau gandrīz pilnīgi biju zaudējis pašsavaldīšanos, bet tad pēkšņi es noliku papīra lapu sāņus, jo man bija iešāvusies prātā kāda jauna doma, kuru sers Persivals nekad nebūtu varējis nojaust un kuru realizējot es jau pēc dažām stundām varētu izkļūt brīvībā, Es nolēmu paziņot par situāciju, kādā es atrodos, misteram Dousonam Ouklodžā.

Kā jūs droši vien atceraties, es biju apmeklējis šo džentlmeni, kad, uzsākot izmeklēšanu sera Persivala lietā, pirmoreiz ierados Blekvoterparkā, lai nodotu viņam mis Helkūmas rakstīto ieteikumu, kurā viņa bija raksturojusi mani ar viscildinošākajiem vārdiem un lūgusi viņu man palīdzēt. Es tagad rakstīju viņam, atsaukdamies uz šo vēstuli, kā arī atgādināju, cik bīstams un delikāts ir jautājums, kuru esmu nolēmis atrisināt. Es toreiz nebiju atklājis viņam visu patiesību par Loru; es biju tikai pastāstījis, ka šis uzdevums ir ārkārtīgi svarīgs un tam ir tiešs sakars ar mis Helkūmas ģimenes lietām. Tagad es tikpat piesardzīgi izklāstīju viņam savu stāvokli Noulsberijā un devu iespēju ārstam pašam izšķirt,- vai man ir bijušas tiesības rakstīt viņam no šīs pilsētas, kurā es nevienu nepazīstu, un lūgt viņa palīdzību tāpēc vien, ka esmu kādreiz baudījis viņa viesmīlību un ka viņam labi pazīstama lēdija dāvājusi man savu uzticību.

Es saņēmu atjauju noīrēt ekipāžu, ar kuru kurjers varētu nekavējoties nogādāt adresātam manu vēstuli un tūdaļ atvest ārstu uz šejieni. Ouklodžā atradās netālu no Noulsberijas, pa ceļam uz Blekvoteru. Kurjers sacīja, ka viņš nonāks Ouklodžā pēc četrdesmit minūtēm un vēl četrdesmit minūtes paies, līdz viņš kopā ar misteru Dousonu atgriezīsies Noulsberijā. Es liku kurjeram sameklēt ārstu, kaut arī viņš šai laikā nebūtu mājās, un pēc tam sāku pacietīgi un ar vislielākajām cerībām gaidīt rezultātus.

Kad kurjers aizbrauca, vēl nebija pusdivi. Vēl nebija pusčetri, kad viņš atgriezās kopā ar ārstu. Mistera Dousona labsirdība un pašaizliedzība, kādu viņš bija parādījis, nekavējoties un bez kādas šaubīšanās steigdamies man palīgā, mani dziļi aizkustināja. Viņš iesniedza rakstisku galvojumu, un mani tūdaļ atbrīvoja. Ap pulksten četriem tai paša pēcpusdienā es Noulsberijā uz ielas jau kā brīvs cilvēks sirsnīgi spiedu roku sirmajam ārstam.

Misters Dousons viesmīlīgi lūdza mani doties viņam līdzi uz Ouklodžu un pārnakšņot viņa dzīvoklī. Es varēju viņam vienīgi atbildēt, ka mans laiks nepieder man pašam, un lūgt, lai viņš atļauj man apciemot viņu pēc dažām dienām, jo tad es varētu viņam vēlreiz pateikties par viņa palīdzību un sīkāk izskaidrot to, ko nespēju izskaidrot patlaban, bet ko viņam bija tiesības zināt. Mēs šķīrāmies, apliecinādami viens otram savu cieņu, un es devos taisnā ceļā uz mistera Vonsboro kantori Haistrītā.

Tagad bija svarīga katra minūte.

Biju pārliecināts, ka ziņa par manu atbrīvošanu pret galvojumu noteikti sasniegs seru Persivalu vēl pirms pusnakts. Ja man neizdosies tuvāko stundu laikā panākt, lai viņš patiesi izjustu bailes un saprastu, ka esmu piespiedis viņu pie sienas, tad, ļoti iespējams, es zaudēšu visu, ko līdz šim esmu izcīnījis, un nekad to vairs neatgūšu. Sis cilvēks bija pazīstams ar savu bezprincipialitāti, viņam bija ietekme zināmās aprindās, un, tā kā viņš bija kļuvis piesardzīgs, jo manīja, ka viņam draud lielas briesmas un viņu var atmaskot, tad man vajadzēja pasteigties, es nedrīkstēju zaudēt ne minūti, ja gribēju drīzāk atklāt viņa noslēpumu. Kamēr es gaidīju misteru Dousonu, manā rīcībā bija pietiekami ilgs laiks visu pamatīgi pārdomāt, un es ari biju centies šo laiku lietderīgi izmantot. Šis tas no manas sarunas ar veco, pļāpīgo ķesteri, kas toreiz likās tik apnicīgs, tagad atausa atmiņā un ieguva pavisam citu nozīmi; mani sāka urdīt neskaidras aizdomas, kas manī nebija vēl modušās tad, kad es atrados sakris- tejā. Ejot uz Noulsberiju, es domāju vienīgi par to, ka man jāiegūst no mistera Vonsboro papildu ziņas par sera Persivala māti. Tagad es biju nolēmis rūpīgi izpētīt Vec- velmingemas baznīcas laulību reģistrācijas grāmatas dublikātu.

Misters Vonsboro atradās kantorī, kad es tur ierados un apjautājos pēc viņa.

Viņš bija rosīgs cilvēks ar sārtiem vaigiem un izturējās ļoti brīvi un dabiski, tā ka drīzāk atgādināja skvairu nekā advokātu; likās, ka mans lūgums viņu gan pārsteidz, gan uzjautrina. Viņš bija dzirdējis par reģistrācijas grāmatu, kas piederējusi viņa tēvam, bet pats to nebija pat redzējis. Tā nekad viņam neesot prasīta un droši vien glabājoties seifā kopā ar citiem papīriem, kuriem pēc viņa tēva nāves neviens neesot pieskāries. Diemžēl (misters Vonsboro sacīja) vecais džentlmenis vairs neesot dzīvs un nedzirdot, ka beidzot kādam ievajadzējies viņa vērtīgā dublikāta. Tad tēvs droši vien būtu turpinājis šo savu vismīļāko nodarbību ar vēl lielāku prieku. Kas man esot stāstījis par šo dublikātu? Vai kāds no Noulsberijas pilsoņiem?

Es izvairījos no atbildes, kā vien varēdams. Patlaban vajadzēja būt ārkārtīgi piesardzīgam, un arī misters Vonsboro nedrīkstēja priekšlaikus uzzināt, ka esmu jau iepazinies ar grāmatas oriģinālu. Tāpēc es mēģināju iestāstīt viņam, ka gribu noskaidrot dažus jautājumus, kas attiecas uz manu ģimeni, un ka šai gadījumā man ļoti jāsteidzas. Es teicu, ka man jau šodien jānosūta dažas ziņas uz Londonu un ka mans lūgums būs apmierināts, ja man atļaus (protams, par attiecīgu samaksu) tikai nedaudz iemest acis dublikātā, jo tad man vairs nevajadzēs doties uz Vecvelmingemu. Es piebildu, ka, gadījumā ja man ail vēlāk kādreiz būs nepieciešams reģistrācijas grāmatas dublikāts, es lūgšu misteru Vonsboro izsniegt man šo dokumentu.

Pēc šī paskaidrojuma misters Vonsboro necēla nekādus iebildumus un bija ar mieru iedot man dublikātu. Kāds jaunāks ierēdnis tika aizsūtīts uz telpu, kurā atradās seifi, un pēc neilga laika atgriezās ar grāmatu. Dublikāts bija tieši tāda paša lieluma kā oriģināls, kas atradās sakristejā; tas atšķīrās vienīgi ar daudz greznāku iesējumu. Es paņēmu grāmatu un apsēdos pie kāda brīva rakstāmgalda. Man sāka trīcēt rokas un galva dega kā drudzī — es jutu, ka, pirms es uzdrošinos atvērt grāmatu, man jācenšas cik vien labi iespējams noslēpt savu uzbudinājumu no cilvēkiem, kas atradās šai telpā.

Vispirms es atšķīru reģistrācijas grāmatas pirmo lappusi, kurā ar tagad jau izbalējušu tinti bija ierakstītas dažas rindas. Lūk, kas tur bija lasāms:

«Velmingemas draudzes baznīcas laulību reģistrācijas grāmatas dublikāts, kas rakstīts pēc maniem norādījumiem un kura ierakstus esmu vēlāk pats salīdzinājis ar oriģinālu. Parakstījies: Roberts Vonsboro, draudzes sekretārs.» Zem paraksta ar pavisam citu roku bija pierakstīta klāt vēl viena rindiņa: «Iesākta 1800. gada 1. janvārī un turpināta līdz 1815. gada 30. jūnijam.»

Tad es sāku šķirstīt lappuses, kas attiecās uz tūkstoš astoņi simti trešo gadu. Es atradu tā cilvēka laulības ierakstu, kuram bija tāds pats vārds kā man. Atradu arī abu brāļu laulību ierakstus. Un starp šiem ierakstiem, lappuses apakšējā daļā …

Nebija nekā. Baznīcas reģistrācijas grāmatas dublikātā nebija nekādu pēdu no ieraksta, kas apstiprinātu sera Fēliksa Glaida un Sesilijas Džeinas Elsteres laulību!

Mana sirds sāka joņot kā neprātīga, un es gandrīz vai smaku nost aiz lielā satraukuma. Ieskatījies grāmatā vēlreiz, es neticēju savām acīm. Nē, es nebiju kļūdījies.

Laulības ieraksta te nebija. Grāmatas dublikātā ieraksti katrā lappusē bija gluži tais pašās vietās, kur oriģinālā. Pirmā lappuse beidzās ar ierakstu, kurā bija reģistrēta mana vārdabrāļa laulība. Zem tā atradās balts laukums, kas acīmredzot bija atstāts tāpēc, ka bija pietrūcis vietas, lai reģistrētu abas brāļu laulības, kuru ieraksti kā dublikātā, tā arī oriģinālā aizņēma nākamās lappuses sākumu. Sis neaizpildītais baltais laukums izteica visu! Baznīcas reģistrācijas grāmatā tas arī droši vien bija palicis neaizpildīts no tūkstoš astoņi simti trešā gada (kamēr slēgtas laulības, kas reģistrētas arī dublikātā) līdz tūkstoš astoņi simti divdesmit septītajam gadam, kad sers Persivals ieradies Vecvelmingemā. Šeit Noulsberijā man bija radusies iespēja grāmatas dublikātā atklāt viltojumu — šo viltojumu, kas bija izdarīts Vecvelmingemā, baznīcas reģistrācijas grāmatā!

Man galvā viss sagriezās; es pieturējos pie galda, iai nezaudētu līdzsvaru un nepakristu uz grīdas. Līdz šim es nebiju varējis pierādīt nevienas aizdomas, kas man bija radušās par šo briesmīgo cilvēku. Man nekad vēl nebija ienākusi prātā doma, ka viņš varbūt nemaz nav sers Persivals Glaids un ka viņam varbūt nemaz nav vairāk tiesību pretendēt uz baroneta titulu un Blekvoterparku kā jebkuram visnabadzīgākajam viņa muižas strādniekam. Sākumā biju domājis, ka viņš varētu būt Annas Keterikas tēvs; vēlāk es biju izprātojis, ka viņš varētu būt Annas Keterikas vīrs, taču patiesībā izrādījās, ka noziegums, par kuru viņam bija jānes atbildība, pārsniedza jebkādas manas fantāzijas robežas.

Šī krāpnieka zemiskums, šī noziedznieka izdarītās ļaundarības apmēri un viņa pārdrošība, kā arī drausmīgās sekas, kādas varēja būt viltojuma atklāšanai, — tas viss iedvesa man šausmas. Tagad kļuva saprotams šī nelieša briesmīgais satraukums un nemiers, izmisīgie nožēlojamas gļēvulības un pārdrošas varmācības uzliesmojumi, pārspīlētais un noziedzīgais aizdomīgums, kura dēļ viņš bija ieslodzījis Annu Keteriku vājprātīgo namā un izplānojis neģēlīgu sazvērestību pret savu sievu, tāpēc ka viņas abas it kā zinājušas viņa šausmīgo noziegumu. Ja šis noziegums būtu atklāts agrāk, viņš būtu pakārts; ja to atklātu tagad, viņu izsūtītu mūža katorgā. Un pat tādā gadījumā, ja viņa blēdību upuri pažēlotu viņu un nenodotu tiesai, pat tad, tiklīdz šis noslēpums nāktu gaismā, viņš uzreiz zaudētu savu vārdu, titulu, īpašumu, sabiedrisko stāvokli — visu, ko viņš ar krāpšanu piesavinājies. Tātad tāds bija viņa noslēpums, un tagad tas atradās manās rokās! Man vajadzētu bilst tikai vienu vārdu, — un viņš uz visiem laikiem zaudētu savu māju, savu īpašumu, savu baroneta titulu; man vajadzētu bilst tikai vienu vārdu, un viņš tiktu izstumts no sabiedrības un varētu klīst apkārt pa pasauli bez citu cilvēku atbalsta, bez draugiem, bez naudas un bez pajumtes. Visa šī cilvēka nākotne tagad bija atkarīga no tā, vai es klusēšu vai arī neklusēšu, — un viņš to zināja tikpat labi kā es.

Šī atziņa deva man jaunus spēkus. Citu, man dārgu cilvēku intereses, kas man bija daudz svarīgākas par paša labumu, tagad bija atkarīgas no tā, cik piesardzīgi es turpmāk veikšu katru pat visnenozīmīgāko pasākumu. Es nemaz nešaubījos, ka sers Persivals cīņai pret mani izmantos viszemiskākos līdzekļus. Lai glābtu sevi, viņš šai briesmu un izmisuma brīdī neatturēsies ne no kāda riska, nenovērsisies ne no-kāda nozieguma, neatteiksies burtiski ne no ka.

Es brīdi apsvēru, ko darīt tālāk. Vispirms bija nepieciešams saglabāt ārkārtīgi svarīgo pierādījumu, rakstiski izklāstīt nupat izdarīto atklājumu un parūpēties, lai šī liecība nenonāktu sera Persivala rokās, ja ar mani notiktu kāda nelaime. Par reģistrācijas grāmatas dublikātu es varēju neraizēties, jo tas atradās drošībā mistera Vonsboro seifā. Taču par grāmatas oriģināla turpmāko likteni es izjutu patiesas bažas, jo pats savām acīm biju pārliecinājies, kā sakristejā tiek glabāti dokumenti.

Tāpēc es nolēmu jau šovakar vēlreiz doties uz Vec- velmingemas baznīcu, lūgt atkal ķestera palīdzību, lai izdarītu nepieciešamo izrakstu no reģistrācijas grāmatas, un tikai tad atgriezties Noulsberijas viesnīcā, lai tur pārnakšņotu. Toreiz es vēl nezināju, ka ikviena liecība jāapstiprina pie notāra un pašrocīgs izraksts nevar noderēt par tiesisku pierādījumu. Es to nezināju un nevarēju arī izvaicāt nevienu cilvēku, lai iegūtu nepieciešamo informāciju, tāpēc ka biju cieši nolēmis nevienam n ©izpaust savus pašreizējos nodomus. Mana viskarstākā vēlēšanās bija iespējami ātrāk nokļūt Vecvelmingemā. Es centos, cik diplomātiski vien varēdams, izskaidrot misteram Vonsboro savu neparasto izskatu un dīvaino izturēšanos, kam viņš jau bija sācis pievērst uzmanību, noliku uz viņa

galda nepieciešamo nodevu, norunāju, ka rīt vai parīt atrakstīšu viņam, un izgāju leukā no kantora, juzdams, ka man galva griežas un sirds sit strauji kā drudža slimniekam.

Pār pilsētiņu jau nolaidās krēsla. Man ienāca prātā, ka man droši vien kāds atkal sekos un mēģinās uz lielceļa uzbrukt.

Mans pastaigas spieķis bija ļoti viegls un visai maz piemērots pašaizsardzībai. Pirms atstāju Noulsberiju, es iegāju veikalā un nopirku stipru nūju, kādu parasti lieto laucinieki, —• īsu un ar smagu galu. Man šķita, ka ar šo vienkāršo rīku es būšu cienīgs pretinieks ikvienam, kas tīkos man uzbrukt. Bet, ja uzbrucēji būs divi, nāksies paļauties uz savām žiglajām kājām. Skolas gados es biju labs skrējējs, un arī vēlāk, kad atrados Centrālajā Amerikā, man šai ziņā prakses netrūka.

Kad biju izgājis ārā no pilsētiņas, es sāku iet ātrāk un visu laiku turējos ceļa vidū.

Sijāja sīks lietutiņš, un pirmajā ceļa posmā man nebija iespējas pārliecināties, vai man kāds seko vai ne. Bet, kad es jau sāku tuvoties savam ceļa mērķim un man likās, ka līdz baznīcai atlikušas kādas divas jūdzes, es cauri lietus strūklām ieraudzīju, ka uz manu pusi skrien kāds cilvēks un kaut kur netālu no ceļa ar lielu troksni tiek aizvērti dārza vārtiņi. Es steidzos tālāk, satvēris nūju tā, lai tā būtu pa sitienam, un, turēdams acis un ausis vaļā, mēģināju ar vislielāko piepūli kaut ko saskatīt lietū un tumsā. Nebiju nogājis ne simt jardu, kad ceļa labajā pusē iečabējās dzīvžoga krūmi un uz lielceļa izskrēja trīs vīrieši.

Es tūdaļ nogriezos uz taciņas. Divi no vīriešiem neapstādamies paskrēja man garām. Bet trešais momentā attapās. Viņš apstājās un, pagriezies pret mani, iebelza man ar savu spieķi. Viņš bija notēmējis uz labu laimi, tāpēc sitiens nebija pārāk spēcīgs. Tas ķēra manu kreiso plecu. Es pacēlu savu nūju un spēcīgi iebelzu viņam pa galvu. Viņš sagrīļojās un uzgrūdās virsū saviem biedriem tieši tai brīdī, kad tie tuvojās man. Šis apstāklis deva man iespēju attapties, un es tūdaļ liku kājas pār pleciem. Es paskrēju viņiem garām un, nokļuvis atkal ceļa vidū, jozu prom, cik ātri vien varēdams.

Abi pārējie vīrieši turpināja man sekot. Viņi bija labi skrējēji, ceļš bija gluds un līdzens, un pēc minūtēm piecām es jutu, ka neizbēgšu no viņiem. Ilgāku laiku skriet tumsā bija bīstami. Es tikko spēju saredzēt neskaidrās žogu kontūras abpus ceļam, un, atdūries pret kādu šķērsli, es noteikti pakristu. Drīz vien pamanīju, ka ceļš kādā pagriezienā sāk iet lejup un tad atkal virzās kalnup. Kad skrējām no kalna lejā, abi vīrieši gandrīz jau mina man

uz papēžiem, bet, kad skrējām pret kalnu, attālums starp mums. sāka atkal palielināties. Viņu ātro soļu dipoņa gandrīz vairs nesasniedza manas ausis, un pēc tikko dzirdamā trokšņa es aprēķināju, ka esmu izrāvies pietiekami tālu priekšā, lai varētu nogriezties uz lauka; ja es to izdarītu, viņi tumsā mani nepamanītu un paskrietu garām. Drīzāk samanījis nekā ieraudzījis žogā kādu lielāku spraugu, es metos turp. Izrādījās, ka tie ir aizslēgti vārtiņi. Es pārrāpos tiem pāri un, sajuzdams, ka atrodos uz lauka, sāku iet pa to, pagriezis ceļam muguru. Dzirdēju, ka vajātāji paskrien garām vārtiņiem un ka pēc neliela brītiņa viens no viņiem pasauc otru, kas acīmredzot bija aizskrējis par tālu. Nebija svarīgi, ko viņi tagad dara; viņi vairs neredzēja mani un arī nedzirdēja manus soļus. Es gāju pāri laukam un, nonācis līdz tā malai, uz bridi apstājos, lai atvilktu elpu.

Es vairs neuzdrošinājos atgriezties uz ceļa, tomēr biju' nolēmis vēl tai pašā vakarā nokļūt Vecvelmingemā.

Pie debesīm nebija ne mēness, ne zvaigžņu, pēc kurām es varētu orientēties. Atcerējos vienīgi to, ka tad, kad biju atstājis Noulsberiju un sācis iet pa ceļu uz Vecvel- mingemu, vējš man pūta no muguras un arī lietus sijājās man uz muguras, — tātad, ja es arī tagad pagrieztos ar muguru pret vēju un lietu, es varētu būt drošs, ka eju pareizā virzienā.

To visu apsvēris, es gāju pa lauku tikai uz priekšu, sastapdams savā ceļā vienīgi tādus šķēršļus kā žogi, grāvji un biezi krūmāji, kas reizēm piespieda mani uz brīdi mainīt virzienu, līdz sasniedzu pauguru ar slīpu nogāzi. Nokāpis pa to lejā un izlīdis cauri žogam, es nokļuvu uz kāda vientuļa lauku ceļa. Nogājis no lielceļa, es biju nogriezies pa labi, bet tagad es nogriezos pa kreisi, lai atkal tuvotos tam maršrutam, no kura biju novirzījies. Kad vismaz desmit minūtes biju līkumojis un līdz ausīm notašķījies ar dubļiem, es beidzot ieraudzīju nelielu māju, kurai vienā logā dega uguns. Dārza vārtiņi ceļa pusē nebija aizslēgti, un es tūdaļ iegāju pa tiem, lai mēģinātu satikt kādu cilvēku un pajautātu, kur es atrodos.

Es vēl nebiju paspējis pieklauvēt, kad durvis pēkšņi atvērās un man pretī izskrēja cilvēks ar vējlukturi rokā. Mani ieraudzījis, viņš apstājās un pacēla vējlukturi. Paskatījušies viens uz otru, mēs abi satrūkāmiēs. Maldoties

apkārt pa šo apvidu, es biju nonācis līdz pašai vistālākajai Vecvelmingeraas nomalei. Tātad biju atgriezies tai vietā, kas man jau bija pazīstama, un cilvēks ar vējlukturi nebija neviens cits kā mans šārīta paziņa'— draudzes baznīcas ķesteris.

Kopš tā brīža kad es viņu pēdējoreiz biju redzējis, viņa izturēšanās, man par lielu izbrīnu, bija pilnīgi pārmainījusies. Viņš izskatījās apmulsis un aizdomu pilns; viņa sārtie vaigi bija tumši pietvīkuši, un pirmie vārdi, ar kuriem viņš mani uzrunāja, mani ļoti pārsteidza.

—      Kur ir atslēgas? — viņš vaicāja. — Vai jūs tās paņēmāt?

—      Kādas atslēgas? — es atjautāju. — Es nupat kā esmu ieradies no Noulsberijas. Par kādām atslēgām jūs runājat?

—      Par sakristejas atslēgām. Lai dievs man ir žēlīgs! Ko lai es tagad iesāku? Atslēgas ir pazudušas! Vai jūs dzirdat? — sirmgalvis klaigāja, uztraukumā šūpodams vējlukturi gar manu seju. — Atslēgas ir pazudušas!

—     Kā? Kad? Kas gan tās varējis paņemt?

—       Es nezinu, — ķesteris sacīja, bezmērķīgi raudzīdamies tumsā ar niknumā izvalbītām acīm. — Nupat kā at- -griezos no turienes. Es jau no rīta jums sacīju, ka šodien man būs daudz darba … Es aizslēdzu durvis un aizvēru logu … tagad tas ir vaļā, šis logs ir vaļā. Padomājiet tikai! Kāds ielīdis pa to iekšā un paņēmis atslēgas.

Viņš pagriezās pret savas mājas logu, lai parādītu man, cik plaši atvērts bijis sakristejas logs. Ķesteris tā sašū- poja vējlukturi, ka tā durtiņas atsprāga vaļā un vējš tūdaļ nopūta ^veci.

—      Aizdedziniet lukturi, — es sacīju, — un nekavējoties nāciet man līdzi uz sakristeju. Ātrāk! Ātrāk!

Es centos pasteidzināt viņu. Varbūt tieši šai brīdī notika ļaundarība, par kuru gan man vairs nebūtu jābrīnās, - bet kuras dēļ es varēju zaudēt visu, ko līdz šim biju ieguvis. Mana vēlēšanās nokļūt baznīcā bija tik liela, ka man pietrūka pacietības bezdarbīgi stāvēt un gaidīt, kamēr ķesteris atkal aizdedzinās vējlukturi. Es aizgāju pa dārza taciņu līdz vārtiņiem un devos prom pa ceļu.

Nebiju paspējis noiet ne desmit soļus, kad pa ceļu, kas . veda uz baznīcu, man tuvojās kāds vīrietis. Kad mēs sastapāmies, viņš ļoti pieklājīgi uzrunāja mani. Es nevarēju

saskatīt viņa seju, taču, spriežot pēc viņa balss, bija skaidrs, ka es viņu nepazīstu.

—      Es lūdzu mani atvainot, ser Persival, — svešais sacīja.

Es pārtraucu viņu un nejāvu runāt tālāk.

—      Jūs tumsā esat kļūdījies, — es teicu. — Es neesmu sers Persivals.

Vīrietis nekavējoties atkāpās kādu soli.

—      Es domāju, ka nāk mans saimnieks, — viņš pavisam apjucis neskaidri nomurmināja.

—     Jūs te gaidījāt savu saimnieku?

—      Man lika gaidīt uz šī ceļa.

To pateicis, viņš atkal pazuda tumsā. Es paskatījos atpakaļ uz dārza namiņu un redzēju, ka ķesteris iznāk pa savas mājas durvīm, nesdams no jauna iedegto vējlukturi, Lai vecais vīrs varētu paiet ātrāk, es paņēmu viņu aiz rokas. Mēs naski soļojām pa ceļu un pagājām garām svešiniekam, kas bija mani uzrunājis. Cik vējluktura blāvajā gaismā varēja samanīt, man likās, ka viņš ir sulainis, kaut arī nebija ģērbies livrejā.

—      Kas tas tāds? — ķesteris čukstēja. — Varbūt viņš kaut ko zina par atslēgām?

—      Viņu iztaujājot, mēs tikai zaudēsim laiku, — es atbildēju. — Steigsimies labāk vispirms uz baznīcu.

Pat dienā baznīcu varēja redzēt tikai no tās vietas, kur beidzās ceļš. Kad mēs, nonākuši ceļa galā, sākām kāpt kalnā, viens no ciema bērniem — tas bija zēns —, vējluktura pievilināts, pieskrēja mums klāt un tūdaj pazina ķesteri.

—      Hei, paklau, mister, — zēns sacīja, nepacietīgi paraustīdams ķesteri aiz svārkiem, — tur baznīcā viens ir. Es dzirdēj', ka atslēdz durvis, es dzirdēj', ka uzrauj sēr- kociņ'.

Ķesteris sāka trīcēt un cieši piespiedās man klāt.

—      Nāciet vien! Nav ko baidīties, — es centos viņu iedrošināt. — Mēs vēl neesam neko nokavējuši. Mēs viņu aizturēsim, lai kas arī viņš būtu. Turiet savu vējlukturi un sekojiet man, cik ātri vien spējat.

Es žigli uzskrēju kalnā. Vispirms samanīju baznīcas torņa siluetu, kas neskaidri iezīmējās pret tumšajām debesīm. Kad pagriezos, lai, apejot apkārt baznīcai, nonāktu līdz sakristejas durvīm, es dzirdēju sev aiz muguras smagus soļus. Ari sulainis bija uzkāpis kalnā un sekoja mums.

—      Man nav nekādu ļaunu nolūku, — viņš sacīja, kad es' pagriezos pret viņu, — es tikai meklēju savu saimnieku.

Viņa balsi ieskanējās neviltotas bailes. Es nelikos par viņu zinis un devos tālāk.

Tieši tai brīdī, kad pagriezos ap stūri un jau tuvojos sakristejai, es pamanīju, ka jumta lodziņā deg spoža uguns. Tā izstaroja žilbinošu gaismu pret drūmajām bez- zvaigžņu debesīm.

Pāri baznīcas pagalmam es skrēju pie durvīm.

Tuvodamies sakristejai, saodu savādu smaku, kas plūda no sakristejas un izplatījās drēgnajā nakts gaisā. Es dzirdēju, ka sakristejā kaut kas ar lielu troksni jūk un brūk, redzēju, ka gaisma jumta lodziņā kļūst arvien spožāka un žilbinošāka — bija izbiris loga stikls —, es pieskrēju pie durvīm un gribēju tās atvērt. Sakristeja dega! . -

Nebiju paguvis ne pakustēties, ne atvilkt elpu pēc šī atklājuma, kad mani sagrāba vēl lielākas šausmas: sakristejas iekšpusē kāds no visa spēka dauzīja durvis. Es dzirdēju, ka mežonīgās dusmās kāds mēģina tās atslēgt. Dzirdēju aiz durvīm vīrieša balsi — tur kāds spalgi kliedza, saukdams palīgā.

Sulainis, kas bija man sekojis, grīļodamies pakāpās atpakaļ un noslīga uz ceļiem.

—      Ak mans dievs, — viņš sacīja, — tas taču ir sers Persivals!

"Tai pašā brīdī mums pienāca klāt ķesteris, un atkal no jauna, vēl pēdējoreiz noskrapstēja atslēga.

—      Žēlīgais dievs, glāb jel viņa dvēseli! — vecais vīrs sacīja. — Viņš ir pagalam. Viņš salauzis atslēgu.

Es metos durvīs. Vienā mirklī no manas apziņas izgaisa mans galvenais dzīves mērķis, kas visu laiku bija nodarbinājis manu prātu un domas un noteicis visas manas līdzšinējās darbības motīvus. Viss, ko es atcerējos par šī cilvēka noziegumiem un nežēlīgajām pārestībām, par mīlestību, sirdsšķīsto skaidrību un laimi, kuru viņš bija tik nežēlīgi iznīcinājis, par zvērestu, kuru es biju pats sev klusībā devis, apņemdamies briesmīgi atriebties viņam par viņa nodarījumiem, — tas viss tagad izzuda no manas atmiņas kā sapnis. Šai brīdī es spēju domāt tikai par šausmīgo stāvokli, kādā viņš nokļuvis. Es tagad jutu vienīgi gluži cilvēcisku dziņu rīkoties, lai glābtu viņu no drausmīgās nāves.

—      Pamēģiniet atvērt otras durvis! — es kliedzu. — Pamēģiniet atvērt durvis uz baznīcu! Atslēga ir salūzusi. Jūs būsiet pagalam, ja vēl ilgāk vilcināsieties!

Kopš tā brīža, kad atslēga bija noskrapstējusi pēdējoreiz, saucieni pēc palīdzības vairs nebija dzirdami. Līdz mūsu ausīm nenokļuva arī nekādas citas skaņas, kas liecinātu, ka viņš vēl ir dzīvs. Es dzirdēju vienīgi, kā sprakšķ liesmas, strauji izplatīdamās pa sakristeju, un cik spalgi tinkšķ stikli, plīstot jumta lodziņu rūtīm.

Es paskatījos uz abiem saviem ceļabiedriem, kas bija te ieradušies kopā ar mani. Sulainis bija piecēlies kājās, paņēmis vējlukturi un, turēdams to izstieptā rokā, stulbi blenza uz durvīm. Likās, ka šausmas pārvērtušas viņu par pilnīgu idiotu; viņš pinās man pa kājām un ložņāja ap mani gluži kā suns. Ķesteris, sarāvies pavisam mazs no bailēm, tupēja uz viena no kapakmeņiem, drebinājās un klusi kunkstēja. Man pietika tikai paskatīties uz viņiem, lai kļūtu pilnīgi skaidrs, ka nekādu palīdzību no šiem te gaidīt nevaru.

īsti neaptverdams, ko daru, un aiz izmisuma rīkodamies gluži impulsīvi, es sagrābu sulaini un piegrūdu viņu pie sakristejas sienas.

—      Saliecieties! — es pavēlēju. — Un turieties pie akmeņiem! Es pakāpšos jums uz muguras, lai tiktu uz jumta un varētu izlauzt logu, tad viņš saņems mazliet gaisa!

Sulainis drebēja pie visām miesām, tomēr turējās diezgan stingri. Paņēmis zobos savu nūju, es uzrāpos viņam uz muguras, ar abām rokām pieķēros pie aizsargmargām un veikli uzrausos uz jumta. Trakā steiga un lielais satraukums šai nelaimes brīdi nebija ļāvis man pamatīgi visu apdomāt, un man nemaz nebija ienācis prātā, ka šādas rīcības rezultātā nevis telpās iekļūs svaigs gaiss, bet gan liesmām būs dota iespēja izlauzties uz āru. Es uzsitu pa logu, un saplaisājušo stiklu atliekas sabirza sīkās drumslās. Liesmas izšāvās ārā kā zvērs no sava midzeņa. Ja vējš būtu pūtis tās uz to pusi, kur es stāvēju, no manis droši vien neķas vairs nebūtu palicis pāri. Es pieplaku pie jumta, un dūmu un liesmu mutulis pārvēlās man pāri. Liesmām šaudoties man apkārt, es palūkojos lejup un spilgtajā uguns atblāzmā redzēju sulaini, kas joprojām stulbi blenza sienā, ķesteri, kas bija piecēlies kājās un stāvēja uz kapakmens, izmisīgi lauzīdams rokas, kā ari nabadzīgos ciema jaudis — apjukušus vīrus un pārbiedētas sievas, kas drūzmējās aiz baznīcas mūra žoga, — un viņi visi te parādījās žilbinošā gaismā, te pazuda smacīgos dūmu kamolos. Bet šis cilvēks tur lejā sakristejā, šis cilvēks patlaban nosmaka dūmos, sadega liesmās, gāja bojā turpat mums līdzās, un tomēr mēs nevarējām viņam piekļūt un nespējām viņam palīdzēt.

Eš gandrīz vai zaudēju prātu, to iedomājoties. Pieturēdamies ar rokām pie jumta aizsargmargām, es nolēcu lejā.

—      Dodiet baznīcas atslēgas! — es uzkliedzu ķesterim. — Mums jāpamēģina no tās puses — mēs vēl varam glābt viņu, ja izdosies uzlauzt iekšējās durvis.

—      Nē, nē! — večuks iesaucās. — Nav nekādu cerību! Baznīcas atslēgas ir vienā saišķi kopā ar sakristejas atslēgām, un tās atrodas tur iekšā! Nē, ser, viņu neviens vairs nespēj glābt — viņš ir jau sadedzis, pārvērties pelnos!

—      Ugunsgrēku ieraudzīs arī pilsētā, — ieteicās kāds no vīriešiem, kas stāvēja netālu no manis. — Un viņiem tur pilsētā ir ugunsdzēsēju rati. Viņi glābs baznīcu.

Es pamāju šim vīrietim — viņš vēl bija spējīgs aptvert notiekošo — un palūdzu viņu atnākt aprunāties ar mani. Pilsētas ugunsdzēsēju rati nevarēja ierasties te ātrāk kā pēc stundas ceturkšņa. Būtu pāri maniem spēkiem visu šo laiku stāvēt nolaistām rokām. Pretēji veselajam saprātam es mēģināju sev iegalvot, ka šis bojāejai nolemtais nelietis varbūt vēl nav miris, varbūt viņš vēl tikai guļ bez samaņas uz sakristejas grīdas. Ja mēs ielauztu durvis, varbūt izdotos viņu glābt? Es zināju, cik stipra ir masīvā atslēga, zināju, cik biezas ir ar dzelzi apkaltās ozolkoka durvis, zināju arī, cik bezcerīgi ir mēģināt tās salauzt ar parastajiem paņēmieniem. Bet sagruvušo mājiņu drupās, kas atrodas baznīcas tuvumā, droši vien taču atrodams vēl kāds baļķis? Ja nu mēs sameklētu baļķi un izmantotu to kā dragājamo ierīci durvju atvēršanai?

Šī doma ložņāja pa manām smadzenēm kā liesma, kas plandīja pa izsisto baznīcas jumta logu. Es uzrunāju vīru, kas pirmais bija ieteicies par pilsētas ugunsdzēsēju ratiem.

—      Vai jums ir cērte un lauznis?

—      Jā, man ir.

—      Un cirvis, zāģis un kāds virves gabals?

—      Jā, jā, jā!

Es ar vējlukturi rokā ieskrēju ciema iedzīvotāju pūlī.

—      Pieci šiliņi katram, kas man palīdzēs!

To izdzirdējuši, visi atdzīvojās. Nabadzības visbaigākais un vistuvākais pavadonis — naudas trūkums — lika tiem atmosties, un viņi sacēla lielu troksni, jo ikviens gribēja tūdaļ kaut ko darīt, lai varētu nopelnīt.

—     Divi lai dodas pēc vējlukturiem, ja mājās tādi ir! Divi — pēc cirvjiem un citiem darba rīkiem! Divi lai seko man un palīdz sameklēt baļķi!

Spalgās, bada izmocītās balsīs cilvēki atsaucās manam aicinājumam. Sievietes un bērni pakāpās sāņus. Pa kapsētas taciņu mēs lielā barā drāzāmies uz tuvāko pamesto māju. Vienīgi nabaga vecais ķesteris nenāca mums līdzi un palika stāvam uz kapakmens, skaļi elsodams un aprau- dādams baznīcu. Sulainis vēl vienmēr cieši sekoja man pa pēdām, un, kad mēs ieskrējām mājas pagalmā, es paraudzījos atpakaļ un redzēju, cik bāla, šausmu pārvērsta ir viņa seja un cik nevarīgs viņa skatiens. Vispirms mēs ieraudzījām, ka turpat zemē mētājas izjauktās grīdas balsti, taču tie bija par viegliem. Pāri mūsu galvām stiepās kāda sija, kuru mēs varējām aizsniegt gan,ar rokām, gan ar cirvjiem, sija, kuras abi gali bija stingri nostiprināti pussagruvušajās sienās, bet visi griesti un grīdas šai mājā bija izlauzti, un pa lielu caurumu jumtā varēja lūkoties debesīs. Mēs uzbrukām abiem sijas galiem reizē. Ak dievs, cik stipri sija turējās sienā un cik sīksti mums pretojās sienas ķieģeļi un kaļķu java, ar kuru tie bija samūrēti! Mēs kalām, lauzām un rāvām. Viens sijas gals beidzot padevās un nogāzās lejā kopā ar lielu mūra gabalu. Iespiedzās sievietes, kas bija sadrūzmējušās pie ieejas, lai paskatītos, kā mēs strādājam, iekliedzās vīrieši — divi bija pakrituši, taču ievainoti nebija. Tad vēlreiz rāva visi kopā, un sijas abi gali bija brīvi. Mēs pacēlām to uz pleciem un uzsaucām klātesošajiem, lai paiet nost no ceļa. Tagad steigšus pie darba! Jābrūk virsū durvīm! Liesmas ceļas pret debesīm, arvien gaišāk apspīdēdamas mums ceļu. Uzmanīgi jāiziet cauri kapsētai, uzmanīgi jāaiznes sija līdz galam un tad jātriecas durvīs. Viens, divi, trīs — stop! Skan atkal skaļas gaviles. Mēs jau esam izkustinājuši durvis; ja arī atslēga nepadosies, durvis izlēks no virām. Vēl vienu triecienu ar siju!

Viens, divi, trīs — stop! Tās jau ļogās! Liesmu mēles šaujas mums pretī pa durvju plaisām. Vēl vienu, vēl pēdējo belzienu! Durvis ar lielu troksni iegāžas. Mēs visi godbijīgi klusējam, mēs visi, elpu aizturējuši, ceram kaut ko ieraudzīt. Mēs ar acīm meklējam līķi. Neciešams karstums svilina mūsu sejas un piespiež mūs atkāpties; nekur šai telpā — ne augšā, ne apakšā —, nekur nekas nav redzams, nekas, izņemot dzīvu uguns sienu.

—      Kur viņš ir? — čukstēja sulainis, stulbi blenzdams liesmās.

—      Viņš ir sadedzis, pārvērties pelnos, — sacīja ķesteris. — Un grāmatas pārvērtušās pelnos, un — ak vai, ser! — arī no baznīcas drīz būs palikuši tikai pelni.

Šie divi bija vienīgie, kas kaut ko teica. Kad vjņi atkal apklusa, klusajā naktī bija dzirdams tikai, kā rūkdama plosās uguns.

Bet tad pēkšņi!

Tālumā atskanēja skaļa dārdoņa, pēc tam varēja saklausīt, kā dobji klaudz auļojošu zirgu pakavi, un beidzot visus iepriekšējos trokšņus pārspēja arvien pieaugoša rūkoņa — klaigāja un sasaucās simtiem cilvēku. Bija klāt ugunsdzēsēju rati.

Ļaudis, kas stāvēja man apkārt, pagriezuši muguras degošajai baznīcai, visi kā viens drāzās uz nogāzes pusi. Vecais ķesteris gribēja pievienoties pārējiem, taču viņa spēki bija galā. Es redzēju, ka viņš atbalstās pret kādu kapa pieminekli.

—      Glābiet baznīcu! — viņš sauca vārgā balsī, nemaz neapjauzdams, ka ugunsdzēsēji to nevar dzirdēt. — Glābiet baznīcu!

Vienīgais cilvēks, kas nemaz nepakustējās, bija sulainis. Viņš stāvēja, joprojām lūkodamies liesmās ar trulu, neizteiksmīgu skatienu. Es uzrunāju sulaini un sapurināju viņu, saņemdams aiz rokas. Taču nekas nespēja satricināt viņa apātisko mieru. Sulainis tikai vēlreiz nočukstēja:

— Kur viņš ir?

Pēc desmit minūtēm ugunsdzēsēju rati bija sagatavoti darbam; ūdens tika sūknēts no akas, kas atradās aiz baznīcas, un šļūteni aiznesa līdz sakristejas ieejai. Ja es būtu kādam nepieciešams, no manis gan šobrīd nebūtu nekāda labuma. Man nebija vairs nekādas vēlēšanās kaut ko darīt, mani spēki bija pilnīgi zuduši un enerģijas krājumi izsīkuši, — es tagad sapratu, ka viņš ir miris. Es stāvēju, rokas nolaidis, un domāju, ka nevienam vairs neesmu vajadzīgs, — tikai skatījos, acu nenovērsdams, skatījos uz degošo sakristeju.

Es redzēju, ka uguns tiek pamazām apslāpēta. Spožās liesmas kjuva arvien blāvākas, gaisā pacēlās balti dūmu mutuli, un cauri tiem uz grīdas varēja redzēt sarkanas un melnas jau plēnējošu ogju kaudzes. Kādu brīdi nekas nenotika, un, kad ugunsdzēsēji kopā ar policistiem, kas bija aplenkuši ieeju, sagāja sakristejā, varēja dzirdēt viņus sasaucamies; pēc tam divi cilvēki atdalījās no pārējiem un cauri pūlim gāja laukā no kapsētas. Pūlis mēmā klusumā pašķīrās, lai dotu viņiem ceļu.

Vēl pēc brīža pūlis saviļņojās un dzīvā siena atkal lēnām pavērās. Abi vīri izgāja cauri laužu biezoknim, nesdami kādas pamestas mājas durvis. Viņi aizstiepa tās līdz sakristejai un pēc tam iegāja iekšā. Policisti no jauna izveidoja loku visapkārt ieejai; no pūla nelielās grupiņās, pa diviem vai trim kopā, iznāca vīrieši un nostājās policistiem aiz muguras, lai pirmie redzētu, kas notiks tālāk. Citi drūzmējās turpat tuvumā, lai pirmie uzzinātu, kas noticis. Viņu vidū bija ari sievietes un bērni.

Vēstis no sakristejas ātri aplidoja pūli — tās gāja no mutes mutē, līdz sasniedza to vietu, kur biju nostājies es. Dzirdēju, ka cilvēki man visapkārt atkal un atkal no jauna uzdod ziņkārīgus jautājumus un paši klusās balsīs steigšus atbild uz tiem.

—      Vai šie viņu atraduši?

—      Jā.

—      Kur?

—      Pie duivīm. Viņš gulējis uz mutes.

—      Pie kurām durvīm?

—     Pie durvīm, pa kurām iet iekšā baznīcā. Viņa galva bijusi pagriezta uz baznīcas pusi, un viņš gulējis uz mutes.

—      Vai viņa seja sadegusi?

—      Nē.

—      Sadegusi gan.

—     Nē, tikai apsvilusi. Es jums jau sacīju, ka viņš gulējis uz mutes.

—      Bet kas viņš bija? Saka, ka lords.

—     Nē, viņš nebija lords. Viņš laikam esot bijis sers. Tas nozīmē, ka muižnieks.

—     Un baronets arī.

—      Nē.

'— Jā gan.

—      Un kas viņam te bija vajadzīgs?

—             Nekas labs jau nu viņam padomā nebija. ,To jūs varat man ticēt.

—      Vai viņš to darīja ar nolūku?

—      Jā, vai viņš tīšām sadedzinājās?

—      Es nejautāju par viņu, es domāju sakristeju.

—      Vai viņš izskatās briesmīgi?

—      Briesmīgi!

—      Vai tad seja arī, ko?

—      Nē, nē, seja nav pārāk daudz cietusi.

—      Vai kāds viņu pazīst?

—      Jā, te ir kāds, kas stāsta, ka pazīstot viņu.

—      Kurš tas ir?

—             Tas esot kāds sulainis. Bet viņš ir mazliet jucis, un policija viņam netic.

—      Vai neviens cits viņu nepazīst?

—      Cst! Klusu!

Kāda varas iestāžu pārstāvja skalā, skaidrā balss vienā mirklī apslāpēja kluso, dobjo murdoņu, kas bija dzirdama man visapkārt.

—             Kur ir džentlmenis, kas gribēja viņu glābt? — šis vīrs vaicāja.

—      Te, ser, te viņš ir!

Desmitiem satrauktu seju pavērsās pret mani, desmitiem darbīgu roku palīdzēja pašķirt pūlī ceļu. Ierēdnis ar vējlukturi rokā pienāca man klāt.

—      Lūdzu, ser, sekojiet man, — viņš klusu teica. .

Man nebija spēka viņam kaut ko sacīt; man nebija arī

spēka pretoties, kad viņš saņēma mani aiz rokas. Es gribēju sacīt, ka mirušo dzīvu nekad neesmu sastapis un ka nav nekādu cerību identificēt līķi, izmantojot tāda svešinieka palīdzību, kāds esmu es. Taču vārdi nenāca man pār lūpām. Es biju tuvu nemaņai un nevarīgi klusēju.

—      Vai jūs viņu pazīstat, ser?

Es stāvēju daudzu cilvēku lokā. Trīs vīrieši, kas atradās man iepreti, turēja lukturus zemu nolaistus. Viņu un arī visu pārējo acis mēmās gaidās cieši vērās manī. Es zināju, kas gul pie manām kājām, es zināju, kāpēc viņi tur lukturus tik zemu.

—      Vai jūs varat viņu identificēt, ser?

Es lēni nolaidu acis. Vispirms es saskatīju tikai rupja brezenta pārsegu. Lietus lāšu pakšķi bija skaidri sadzirdami mēmajā klusumā. Es uzmanīgāk paskatījos uz pārsegu un tā galā lukturu dzeltenajā gaismā ieraudzīju mirušā seju — tā bija ļauna, sastingusi un pavisam nomelnējusi.

Tā nu bija noticis, ka es redzēju viņu pirmo un pēdējo reizi. Dieva griba bija lēmusi mums sastapties šādos apstākļos.

XI

Dažu vietējo apstākļu dēļ izmeklētājs un pilsētas varas orgāni nolēma pasteidzināt izmeklēšanu. Tai vajadzēja notikt nākamajā pēcpusdienā. Ari man bija jāierodas tiesā kā vienam no lieciniekiem, lai palīdzētu noskaidrot ugunsgrēka cēloņus.

No rīta es vispirms aizgāju uz pastu apvaicāties, vai nav pienākusi vēstule, kuru gaidīju no Marionas. Nekas, pat ne ārkārtēji, neparedzēti notikumi, tomēr nedrīkstēja ietekmēt manus galvenos pienākumus tagad, kamēr atrados tālu no Londonas. Tā kā vienīgi Marionas vēstule varēja apliecināt, ka manas prombūtnes laikā nav notikusi nekāda nelaime, tad visas manas domas šai rītā saistījās ar to.

Es biju ļoti priecīgs, ka Marionas vēstule pastā mani jau gaida.

Nekas ļauns nebija noticis — viņas abas bija tikpat sveikas un veselas kā tai dienā, kad es aizbraucu. Lora sūtīja man sirsnīgus sveicienus un lūdza, lai paziņoju viņai par savu atgriešanos dienu iepriekš. Izskaidrojot man šo Loras vēlēšanos, Mariona piebilda, ka viņas māsa esot ietaupījusi no saviem personīgajiem ienākumiem «gandrīz veselu sovrinu» un pieprasījusi, lai viņai atļauj pagatavot pusdienas un uzklāt galdu un tādējādi atzīmēt manu atgriešanos, Bija jauks, saulains rīts, kad es lasīju par šiem mazajiem mājas noslēpumiem, bet manā atmiņā pavisam skaidri vēl bija saglabājušies "pagājušās nakts šausmīgie notikumi. Izlasījis vēstuli, es vispirms nodomāju, ka man noteikti jāparūpējas, lai Lora nejauši neuzzinātu par notikušo. Es nekavējoties rakstīju Mari- onai un pavēstīju viņai to, ko esmu jau izstāstījis šais lappusēs, izklāstīdams visus notikumus cik vien iespējams nesteidzīgi un uzmanīgi; es arī lūdzu viņu parūpēties, lai manas prombūtnes laikā Loras rokās nenokļūtu neviens laikraksts. Ja man būtu jāraksta kādai citai, ne tik drosmīgai un uzticamai sievietei, kāda bija Mariona, es laikam gan nebūtu uzdrošinājies atklāt visu patiesību.

Bet, kā jau zināju pēc savas pieredzes, es varēju Marionai droši uzticēties un paļauties uz viņu gluži tāpat, kā paļāvos pats uz sevi.

Mana vēstule iznāca ļoti gara. Es rakstīju visu priekšpusdienu, lidz tam brīdim, kad man bija jāiet uz tiesu.

Tiesas izmeklēšanu ļoti apgrūtināja dažādi sarežģījumi. Bija jānoskaidro ne tikai apstākļi, kādos nelaiķis aizgājis bojā, bet ari vesela virkne svarīgu jautājumu, kas attiecās uz ugunsgrēka izcelšanos, atslēgu nozagšanu un ari to, kāpēc tai laikā, kad sakristeja sākusi degt, tajā atradusies nepiederīga persona. Vēl nebija pabeigta pat līķa identificēšana. Tā kā sulainis bija zaudējis jebkādu sajēgu, tad policija neticēja, ka viņš varētu pazīt savu saimnieku. Jau iepriekšējā vakarā tika nosūtīts pieprasījums uz Noulsberiju, lai tur papūlētos sameklēt lieciniekus, kas varētu pateikt, kāds izskatījies sers Persivals Glaids, un jau 110 paša rīta bija nodibināti sakari ar Blek- voterparku. Šie pasākumi deva iespēju izmeklētājam un zvērinātajiem pilnīgi precīzi noskaidrot bojā gājušā personību un līdz ar to sulaiņa apgalvojuma pareizību; vairākas vērā ņemamas liecības un daži atsevišķi fakti apstiprinājās pēc tam, kad tika apskatīts nelaiķa pulkstenis. Tā vāciņa iekšpusē bija iegravēts ģerbonis un sera Persivala Glaida vārds.

Pēc tam sāka noskaidrot jautājumu par ugunsgrēka izcelšanos. Vispirms par lieciniekiem uzaicināja sulaini, mani un zēnu, kas bija dzirdējis, ka sakristejā kāds uzrauj sērkociņu. Zēna liecība bija pietiekami loģiska, turpretī sulainis vēl nebija atguvies pēc iepriekšējās nakts pārdzīvojumiem — no viņa atbildēm izmeklētājam ne- nebija nekāda labuma, un viņam atļāva iet.

Es biju priecīgs, ka mani nepratināja ilgi. Es nebiju pazinis nelaiķi, nekad nebiju viņu redzējis, nebiju zinājis, ka viņš ieradies Vecvelmingemā, un es nebiju arī atradies sakristejā, kad tur meklēja līķi. Es varēju pastāstīt tikai to, ka biju iegājis ķestera mājiņā pajautāt ceļu; ka no viņa biju uzzinājis par atslēgu pazušanu; ka biju gājis kopā ar viņu uz baznīcu, lai vajadzības gadījumā palīdzētu viņam; ka biju pamanījis ugunsgrēku; ka biju dzirdējis kādu nepazīstamu cilvēku veltīgi pūlamies atslēgt duvis, un ka biju, gluži cilvēcisku jūtu vadīts, darījis visu, kas bija manos spēkos, lai glābtu nepazīstamo vīrieti. Citiem lieciniekiem, kas bija pazinuši nelaiķi, pajautāja, vai viņi tic tam, ka sers Persivals Glaids varētu būt nozadzis atslēgas, un kādēļ, pēc viņu domām, sers atradies degošajā baznīcā. Izmeklētājs acīmredzot bija tādās domās, ka es, pavisam nepazīdams šo pilsētu un arī seru Persivalu Glaidu, gluži dabiski, nevaru šais divos jautājumos sniegt nekādu vērā ņemamu liecību.

Kad oficiālā nopratināšana bija beigusies, man bija pilnīgi skaidrs, kā izturēties turpmāk. Es neuzskatīju par nepieciešamu brīvprātīgi izteikt savus apsvērumus; pirmkārt, tam nebūtu nekādas praktiskas nozīmes, jo tagad taču visi pierādījumi, kas apstiprināja manus pieņēmumus, bija sadeguši kopā ar reģistrācijas grāmatu, otrkārt, ja es ari mēģinātu izteikt savas domas, kuras līdz šim vēl neviens nebija dzirdējis un atbalstījis, tad man taču nāktos arī izstāstīt visu, ko es zinu par sazvērestību pret Loru, bet izmeklētāju un zvērinātos tas droši vien spētu pārliecināt tikpat maz kā misteru Kirlu.

Turpretī tagad, kad aizritējis jau tik ilgs laiks, es varu šais lappusēs pilnīgi brīvi izteikt savus apsvērumus, un man vairs nav nepieciešama nekāda piesardzība un atturība. Pirms mana spalva sāks aprakstīt citus notikumus, es īsumā pastāstīšu, kā izveidojās mans paša viedoklis par atslēgu zādzību, par ugunsgrēku un par šī cilvēka nāvi.

Uzzinājis, ka esmu pret galvojumu atbrīvots no ieslodzījuma, sers Persivals acīmredzot nolēma ķerties pie pēdējā salmiņa. Viens no viņa galējiem līdzekļiem bija uzbrukums man uz ceļa, viņa nozieguma lietisko pierādījumu likvidēšana bija otrs pasākums, kuram viņš droši vien piešķīra daudz lielāku nozīmi un kuru varēja veikt vienīgi, izraujot no reģistrācijas grāmatas lapu ar viltoto ierakstu. Ja man nebūtu nekādu iespēju dabūt izrakstu no reģistrācijas grāmatas, kuru varētu salīdzināt ar ierakstiem Noulsberijas dublikātā/ tad līdz ar to manā rīcībā nebūtu vairs neviena cita pierādījuma, kas palīdzētu man viņu galīgi atmaskot. Lai izpildītu savu nodomu, viņam vajadzēja nemanītam iekļūt sakristejā, izraut no reģistrācijas grāmatas vajadzīgo lapu un pēc tam atkal aiziet no sakristejas tikpat slepus, kā viņš bija tur iegājis.

Tādā gadījumā viegli iedomāties, kāpēc viņam, lai realizētu savu nodomu, vispirms vajadzēja sagaidīt tumsas iestāšanos un kāpēc viņš izmantoja ķestera prombūtni, lai tiktu pie atslēgām. Lai atrastu īsto reģistrācijas grāmatu, viņam acīmredzot vajadzēja iedegt sakristejā uguni, un viņš aiz piesardzības aizslēdza durvis, lai viņu neiztraucētu kāds ziņkārīgs garāmgājējs vai arī lai viņš būtu nodrošināts pret mani, ja es tai brīdī nejauši parādītos baznīcas tuvumā.

Man negribas . ticēt, ka viņa nolūks būtu bijis tīšām aizdedzināt sakristeju un tādējādi iznīcināt reģistrācijas grāmatu. Ugunsgrēka gadījumā taču tūdaļ būtu varējuši ierasties ļaudis, kas izglābtu grāmatas, un, ja tas viņam kaut uz īsu bridi būtu ienācis prātā, viņš šo domu droši vien būtu izmetis no galvas. Bija taču jāņem vērā, ka sakristejā atradās ļoti daudz tādu viegli degošu materiālu kā salmi, papīri, kastes, dažādi izkaltuša koka priekšmeti, kā arī ķirmju izgrauzti skapji, un tas, manuprāt, drīzāk vedināja uz domām, ka ugunsgrēks izcēlies nejauši — viņš vai nu neuzmanīgi uzrāvis sērkociņu, ,vai arī netīšām apgāzis vējlukturi.

Ja mans pieņēmums ir pareizs, tad viņš vispirms, bez šaubām, centies apdzēst liesmas; tā kā tas nav izdevies, viņš pēc tam mēģinājis (nezinādams, kādā stāvokli ir atslēgas) izkļūt ārā pa tām pašām durvīm, pa kurām bija ienācis sakristejā. Kad es viņam uzsaucu, liesmas droši vien jau bija sasniegušas durvis, pa kurām varēja iekļūt baznīcā, aizdedzinājušas skapjus abpus durvīm un tuvojās citiem degošiem priekšmetiem. Acīmredzot viņš jau vairs, nespēja cīnīties ar liesmām un dūmiem (kas bija pārņēmuši visu sakristeju un nespēja atrast izeju no tās) un mēģināja glābties pa iekšējām durvīm. Kad es uzrāpos uz jumta, lai izsistu logu, viņš jau droši vien valstījās uz grīdas nāves agonijā tai vietā, kur viņu atrada. Pat ja mums būtu izdevies iekļūt baznīcā un uzlauzt durvis no otras puses, arī tad mēs būtu nokavējušies. Arī tad jau būtu bijis par vēlu un neviens viņu vairs nevarētu glābt. Mēs būtu vienīgi devuši liesmām iespēju iekļūt baznīcā; tagad baznīca bija palikusi neskarta, bet tad arī to būtu piemeklējis sakristejas liktenis.

Nemaz nešaubos — arī nevienam citam nevarētu rasties nekādas šaubas —, ka viņš bija miris jau tad, kad mēs visi devāmies uz pamesto māju un darījām visu, kas bija mūsu spēkos, lai izlauztu siju.

Apmēram tā no mana redzes viedokļa var izskaidrot

5)0

faktus, kuru liecinieki mēs visi bijām. Notikumi baznīcas ārpusē risinājās taisni tā, kā es tos esmu aprakstījis. Arī līķi atrada tādos apstākļos, kā es jums jau pastāstīju.

Tiesas izmeklēšana tika uz vienu dienu pārtraukta, jo ugunsgrēka izcelšanās apstākļi bija tik mīklaini, ka pagaidām varas orgāniem nebija izdevies neko noskaidrot.

Tika nolemts uzaicināt vēl citus lieciniekus, arī nelaiķa advokātu no Londonas. Ārstam lika pārbaudīt sulaiņa psihisko stāvokli un ziņot par to tiesai, jo patlaban viņš nebija spējīgs sniegt nekādu kaut cik nozīmīgu liecību. Viņš tikai pavisam nesakarīgi varēja pastāstīt, ka tai naktī, kad izcēlās ugunsgrēks, viņam bijis uzdots gaidīt kādu uz baznīcas ceļa un viņš nezinot neko vairāk kā vienīgi to, ka bojā gājušais bijis viņa saimnieks.

Man radās iespaids, ka sulainim iepriekšējā dienā vispirms bijis uzdots (viņš gan pats par sera Peisivala nodomiem neko noteiktu nav zinājis un tāpēc arī nebija vainojams šai lietā) pārliecināties, vai ķesteris patiešām neatrodas mājās, un pēc tam viņam pavēlēts uzturēties kaut kur baznīcas tuvumā (taču tā, lai no sakristejas puses neviens viņu nevarētu redzēt) un doties palīgā savam saimniekam tādā gadījumā, ja es būtu izbēdzis no tiem, kas man uzbruka uz ceļa, un notiktu sadursme starp seru Persivalu un mani. Taču jāpiebilst, ka sulainis nekad ne ar vienu liecību nav apstiprinājis šos manus pieņēmumus. Medicīniskajā ekspertīzē tika noskaidrots, ka šī cilvēka jau tā ierobežotās garīgās spējas ugunsgrēka naktī ievērojami satricinātas; nākamajā dienā notikušās tiesas sēdes laikā viņš neko saprātīgu nevarēja paskaidrot, un, cik man zināms, viņš vēl šodien nav atspirdzis no šī nervu satricinājuma.

Es atgriezos Velmingemas viesnīcā garīgi un fiziski tik izmocīts, tik noguris un nomākts pēc visa piedzīvotā, ka nemaz nespēju klausīties pārējo viesu tenkās par tiesas izmeklēšanu un atbildēt uz ziņkārīgo nenozīmīgajiem jautājumiem, kurus man uzdeva viesnīcas ēdamistabā. Paēdis pieticīgas pusdienas, es ar pēdējiem spēkiem aizvilkos uz savu bēniņu istabeli, lai mazliet atpūstos un, neviena netraucēts, padomātu par Loru un Marionu.

Ja man būtu bijis vairāk naudas, es tai pašā vakarā būtu aizbraucis uz Londonu un nomierinājis savu sa-

traukto prātu, kaut vai uz īsu brīdi palūkojoties uz abām man tik mīļajām un dārgajām sievietēm. Taču, pirmkārt, man vajadzēja būt gatavam uz to, ka nākamajā dienā mani var uzaicināt uz tiesu, ja tas būs nepieciešams, un, otrkārt, man bija jāatbild arī miertiesai Noulsberijā, kura mani bija atbrīvojusr pret galvojumu. Mūsu trūcīgie lidzekļi bija jau krietni sarukuši, un neziņa par nākotni, kas tagad biedēja mani vairāk nekā jebkad agrāk, neļāva man lieki tērēt mūsu iztikas līdzekļus un apmierināt savas iegribas, braucot uz Londonu un atpakaļ, lai arī otrās klases biļete nemaz tik dārgi nemaksāja.

Nākamo dienu pēc tiesas sēdes es varēju izmantot pilnīgi pēc savas patikas. Jau no paša rīta atkal aizgāju uz pastu apvaicāties, vai man nav vēstule no Marionas. Tāpat kā iepriekšējā rītā, vēstule jau gaidīja mani, un tā bija caurcaurēm moža un dzīvespriecīga. Es to lasīju, pateikdamies Marionai par uzmundrinošajiem vārdiem, un man bija tāda sajūta, itin kā akmens būtu novēlies no sirds, kad es devos uz Vecvelmingemu, lai paskatītos uz, ugunsgrēka vietu dienas gaismā.

Cik lielas pārmaiņas te bija notikušas manas neilgās prombūtnes laikā!

Ejot pa mūsu neizprotamās dzīves ceļiem, mums ik uz soļa nākas sastapties gan ar ikdienišķām, gan pavisam neikdienišķām parādībām. Pat visdrausmīgākās katastrofas saistītas arī ar visādiem smieklīgiem sīkumiem. Kad piegāju pie baznīcas, vienīgi nomīdītie kapsētas celiņi liecināja, ka nesen te pāri gājis ugunsgrēks un nāve. Sakristejas durvis bija pavirši aiznaglotas ar steigā sadabūtiem dēļiem. Uz tiem jau bija uzkricelēti dažādi bezkaunīgi zīmējumi, un ciema bērni klaigadami grūstījās pie aiznaglotajām sakristejas durvīm, cenzdamies izkarot sev labākās vietas pie spraugām, pa kurām varētu ielūkoties baznīcā. Tai pašā vietā, kur es biju stāvējis un dzirdējis, kā cilvēks no liesmu pārņemtās ēkas sauc palīgā, tai pašā vietā, kur sulainis šausmīgā izbīlī bija noslīdzis uz ceļiem, tagad uztrauktas skraidelēja vistas, cerēdamas pēc tikko nolijušā lietus atrast sliekas, un turpat uz zemes man pie kājām, kur bija atradušās durvis un uz tām noguldītais līķis, bija nolikta ar drāniņu aptīta dzeltena bļodiņa ar kāda strādnieka pusdienu maltīti, un šī cilvēka uzticīgais sargs — plušķains suns rēja uz mani, tāpēc ka es biju piegājis par tuvu viņa saimnieka ēdienam. Veco ķesteri, kas laiski noraudzījās strādniekos, kuri bez īpašas steigas bija sākuši remontdarbus, tagad interesēja vienīgi tas, kā pārliecināt citus, ka viņš nav vainojams notikušajā. Kāda ciema sieviete, kuras līķa bālo un baiļu pārvērsto seju biju ievērojis naktī, kad mēs lauzām laukā siju, un kura tad bija īsts šausmu iemiesojums, tagad, noliekusies pāi vecu veļas toveri, irgādamās pļāpāja ar citām sievām un simbolizēja īstu prāta aprobežotību. Cik nenopietni gan ir vienkāršie mirstīgie! Lai cik liela bija Zālamana slava, viņš tomēr bija tas pats Zālamans, kura sliktās īpašības bija rūpīgi noslēptas visās viņa drēbju vīlēs un visos viņa pils kaktos.

Kad devos prom no šīs vietas, man atkal uzmācās doma, ka manas cerības pierādīt Loras identitāti tagad, līdz ar sera Persivala nāvi, ir pilnīgi sabrukušas. Viņš bija miris, un reizē ar viņu bija zudušas izredzes sasniegt to, kas bija visu manu centienu un cerību galvenais mērķis.

Bet varbūt es varēju savu neveiksmi aplūkot no kāda cita, daudz pareizāka redzes viedokļa?

Pieņemsim, ka viņš vēl būtu dzīvs, — vai tādā gadījumā iznākums būtu citāds? Diezin vai es būtu daudz iemantojis, ja kaut vai tikai Loras dēļ būtu atklājis sera Persivala nozieguma galveno būtību — to, ka viņš piesavinājies otra cilvēka tiesības? Vai tad būtu bijis pareizi, ja es ar savu klusēšanu samaksātu viņam par viņa atzīšanos sazvērestībā pret Loru, zinot, ka klusēšanas rezultātā likumīgais mantinieks neatgūtu savu īpašumu un titulu? Nekādā ziņā! Ja sers Persivals vēl būtu dzīvs un ja es būtu atklājis viņa noslēpumu (kaut arī es nemaz neapjautu tā īsto būtību), tad, neraugoties uz to, ka ar šo noslēpumu bija saistījušās visas manas cerības, es tomēr nevarētu rīkoties pēc saviem ieskatiem un nevarētu arī to noklusēt vai darīt visiem zināmu pat tādā gadījumā, ja tas būtu nepieciešams, lai aizstāvētu Loras tiesības. Tāpēc vien, lai nezaudētu savu godu un reputāciju, man nekavējoties vajadzētu uzmeklēt cilvēku, kuram sers Persivals bija nolaupījis viņa mantoto īpašumu un titulu; man vajadzētu tūdaļ atteikties no savas uzvaras un bez jebkādiem iebildumiem nodot to sveša cilvēka rokās, un tad man atkal būtu jāsāk cīņa ar grūtībām, lai sasniegtu savas dzīves galveno mērķi, gluži tāpat kā patlaban, kad arī biju cieši apņēmies turpināt cīņu un pārvarēt visus kavēkļus savā ceļā!

Kad atgriezos Velmingemā, biju jau paguvis nomierināties un jutu, ka spēšu paļauties uz saviem spēkiem vēl vairāk nekā agrāk un ka mana apņēmība kļuvusi vēl nelokāmāka.

Ceļā uz viesnīcu pagāju garām laukuma stūrim, kur dzīvoja misis Keterika. Vai man nevajadzētu iegriezties viņas mājā un mēģināt vēlreiz viņu satikt? Nē. Viņa jau droši vien pirms vairākām stundām ir saņēmusi negaidīto ziņu par sera Persivala nāvi. Vietējā rīta avīze bija ievietojusi sīku aprakstu par tiesas izmeklēšanas gaitu, un es būtu varējis pastāstīt vienīgi to, ko viņa jau zināja. Mana vēlēšanās panākt, lai viņa sāktu runāt, bija jūtami mazinājusies. Es atcerējos, kā viņas acis bija iegailējušās naidā, kad viņa sacīja: «Mani neinteresē nekādas negaidītas ziņas par seru Persivalu, izņemot vienīgi ziņu par viņa nāvi.» Es atcerējos, kā viņa ar tikko jaušamu interesi bija palūkojusies uz mani pēc tam, kad bija izrunājusi šos vārdus. Kaut kāds instinkts dziļi manā sirdi ieteica man izvairīties no jaunas tikšanās ar viņu, un es jutu, ka tam jāpaklausa, tāpēc pagriezu muguru laukumam un pa vistaisnāko ceļu devos uz viesnīcu.

Dažas stundas vēlāk, kad es sēdēju ēdamistabā, viesmīlis man pasniedza vēstuli. Uz aploksnes bija mans uzvārds; es apvaicājos viesmīlim, kā vēstule nokļuvusi viņa rokās, un viņš man pastāstīja, ka pievakarē, īsi pirms tam, kad ielās tiek iededzinātas gāzes laternas, to bufetē atstājusi kāda sieviete. Viņa neko neesot paskaidrojusi un tūdaļ aizgājusi, tā ka neviens nav paguvis ar viņu aprunāties vai ari ievērot, kāda viņa izskatās.

Es atplēsu aploksni. Uz papīra lapiņas nebija ne datuma, ne paraksta, un bija skaidri redzams, ka rokraksts ir sagrozīts. Taču, pirms biju izlasījis pirmo rindiņu, es jau zināju, kas šo vēstuli rakstījis. Tā bija misis Keterika.

Jūs tūdaļ varēsiet izlasīt šo vēstuli, esmu to pārrakstījis vārdu pa vārdam.

STĀSTU TURPINA MISIS KETERIKA

Ser, Jūs sacījāt, ka vēlreiz apciemošot mani, taču savu solījumu neesat izpildījis. Bet es par to neuztraucos; zinu, kas ir noticis, un rakstu, lai Jums to pateiktu. Vai Jūs nepamanījāt manā sejā kaut ko īpašu, kad atvadījāties no manis? Es toreiz klusībā nodomāju, vai beidzot viņam nav pienācis gals un vai tikai Jūs neesat tas izredzētais, kas viņu nobeigs. Jūs tiešām tas bijāt, un Jūs ļesaf nobeidzis viņu.

Kā esmu dzirdējusi, Jūs bijāt tik mazdūšīgs un mēģinājāt viņu glābt. Ja tas Jums būtu izdevies, es Jūs uzskatītu par savu ienaidnieku. Bet, tā kā tas Jums nav izdevies, es uzlūkoju Jūs par savu draugu. Jūs vācāt ziņas un Ka sabiedējāt viņu, ka viņš naktī ielīda sakristejā; Jūsu aptauja, Jums nemaz to nezinot un negribot, atmodināja manas dziļi apslēptās naida jūtas, kas divdesmit trīs gadus bija alkušas pēc atriebības. Es pateicos Jums, kaut arī Jums mana pateicība nav vajadzīga.

Esmu parādā cilvēkam, kas to ir paveicis. Kā lai nolīdzinu savu parādu? Ja es vēl būtu jauna sieviete, es varētu sacīt: «Atnāciet pie manis, apskaujiet mani un noskūpstiet, ja vēlaties!» Jūs droši vien patiktu man gluži labi, un es būtu ar mieru aiziet pat tik tālu, un Jūs būtu pieņēmis manu uzaicinājumu — pirms divdesmit gadiem, ser, Jūs noteikti to būtu darījis! Taču tagad es jau esmu veca. Nu, lai tad notiek! Es apmierināšu Jūsu ziņkārību un nolīdzināšu Jums parādu šādā veidā. Kad ieradāties pie manis, Jūs ļoti vēlējāties uzzināt kaut ko tuvāk par manu privāto dzīvi, taču, lai cik gudri Jūs būtu uzdevis savus jautājumus, bez manas palīdzības Jūs neko nebūtu panācis, un Jūs neko neesat uzzinājis par manu privāto dzīvi pat vēl šodien. Tagad Jūs uzzināsiet to, ko vēlaties, Jūsu ziņkārība tiks apmierināta. Es darīšu visu, kas manos spēkos lai sagādātu Jums prieku, mans cienījamais jaunais draugs!

Tūkstoš astoņi simti divdesmit septītajā gadā Jūs droši vien vēl bijāt pavisam mazs zēns. Bet es tajā laikā biju jauna, skaista sieviete un dzīvoju Vecvelmingemā. Mans vīrs bija nožēlojams muļķis. Man bija arī tas gods būt pazīstamai (nav svarīgi, kādā veidā) ar kādu džentlmeni (nav svarīgi, kā viņu sauca). Es viņa vārdu neminēšu. Kāpēc lai es to darītu? Tas nebija viņa īstais vārds. Viņam jau nekad nav bijis vārda, — tagad Jūs to zināt tikpat labi kā es.

Es Jums labāk pastāstīšu, kā viņš centās iemantot manu labvēlību. Man vienmēr bijušas tādas iegribas kā īstai lēdijai, un viņš tās apmierināja. Citiem vārdiem sakot, viņš apbrīnoja mani un pirka man dāvanas. Neviena sieviete nespēj turēties pretī, ja viņu apbrīno un pasniedz viņai dāvanas, it īpaši tādas lietas, pēc kurām viņa ir ilgojusies. Viņš bija pietiekami apķērīgs, lai to saprastu, taču tādi jau ir visi vīrieši. Gluži dabiski, ka viņš, tāpat kā visi vīrieši, gribēja saņemt arī kaut ko pretī. Un vai Jūs varat iedomāties, kas tas bija? Tīrais sīkums. Tāds nieks kā sakristejas atslēga un arī sakristejas skapja atslēga, taču tās viņš gribēja saņemt no manām rokām tā, lai mans vīrs par to neko nezinātu. Viņš, protams, sameloja man, kad es viņam vaicāju, kāpēc viņš grib iegūt, šīs atslēgas paslepšus. Viņš būtu varējis arī nemelot, es tik un tā nebūtu viņam ticējusi. Taču man patika viņa dāvanas, un es gribēju tās saņemt arī turpmāk. Tāpēc es iedevu viņam atslēgas, vīram neko neteikdama, un sāku viņu novērot, viņam pašam to nezinot. Novēroju viņu vienu reizi, divas reizes, četras reizes, un piektajā reizē es viņu atmaskoju.

Es nekad nemēdzu bāzt degunu citu cilvēku darīšanās, un es nebiju pedantiski sīkumaina arī toreiz, kad viņš savu interešu labad viltoja ierakstu dzimtsarakstu grāmatā.

Es, protams, zināju, ka viņš nerīkojas likumīgi, bet mani tas neskāra, tāpēc arī nebija pietiekama pamata celt par to traci. Es jau biju dabūjusi no viņa zelta pulksteni

ar važiņu un ari otru tādu pašu, tikai vēl labāku, taču es kāroju vēl. Un dienu iepriekš viņš man bijasolijiesatvest no Londonas trešo — vislabāko. Ja es būtu zinājusi, kā no likuma viedokļa tiek aplūkots tamlīdzīgs noziegums un kāds sods par to pienākas, es būtu centusies glābt savu ādu un uz vietas atmaskojusi viņu. Taču es neko nezināju un sapņoju par zelta pulksteni. Es izvirzīju viņam tikai vienu noteikumu un prasīju, lai viņš uztic man savus noslēpumus un izstāsta visu. Man toreiz viņa darīšanas interesēja tāpat, kā tagad Jūs interesē mana dzīve. Viņš izpildīja manu prasību — kāpēc, to Jūs tūlīt uzzināsiet.

Tas, ko Jūs lasīsiet, ir īsumā viss, ko es dabūju dzirdēt no viņa, ,Viņš ļoti nelabprāt stāstīja man to, ko es tagad pastāstīšu Jums. Šo to es izvilku no viņa ar parastiem jautājumiem, šo to ar neatlaidīgu tincināšanu. Es biju cieši nolēmusi uzzināt visu patiesību, un šķiet, ka tas man ari izdevās.

Pirms savas mātes nāves viņš par tēva un mātes faktiskajām attiecībām nezināja neko vairāk kā citi cilvēki. Bet tad tēvs izsūdzēja viņam savus grēkus un apsolījās darīt dēla labā visu, kas vien būs viņa spēkos. Taču viņš nomira, neko neizdarījis — pat neatstājis testamentu. Dēls (kurš gan tāpēc var viņu vainot?) bija pietiekami gudrs un pacentās pats sevi nodrošināt. Viņš tūlīt ieradās Anglijā un pārņēma īpašumu savās rokās. Neviens viņu neturēja nekādās aizdomās, un neviens viņam arī neko neliedza. Viņa tēvs un māte bija vienmēr dzīvojuši kā vīrs un sieva, tāpēc neviens no tiem nedaudzajiem cilvēkiem, kas bija ar viņiem pazīstami, pat nenojauta, ka viņi nav salaulāti. Likumīgais mantinieks, kas varētu pretendēt uz atstāto īpašumu (ja būtu atklājusies patiesība), bija kāds attāls radinieks, kuram nebija ne jausmas, ka viņam pienākas mantojums, un kas tajā laikā, kad nomira īpašnieks, atradās tālās jūrās. Dēlam sākumā nebija jāsastopas ne ar kādām grūtībām — viņš pārņēma īpašumu kā savu likumīgo daļu. Taču viņš nevarēja ieķīlāt šo īpašumu un iegūt naudu, jo tas nemaz vairs nebija tik vienkārši. Lai viņš varētu to izdarīt, bija vajadzīgi divi dokumenti. Viens no tiem bija viņa dzimšanas apliecība, otrs — viņa vecāku laulības apliecība. Dzimšanas apliecību viņš būtu varējis uzrādīt tūlīt, jo viņš bija dzimis ārzemēs un tā atbilda visiem noteikumiem. Otru doku

mentu dabūt bija daudz grūtāk, un tapec viņš bija ieradies Vecvelmingemā.

Viņš gan labāk būtu braucis uz Noulsberiju, nevis uz Vecvelmingemu, ja vien nepastāvētu kāds apstāklis, kas viņam liedza to darīt.

Viņa māte tur bija dzīvojusi pirms iepazīšanās ar viņa tēvu — dzīvojusi tur, uzdodama savu meitas uzvārdu, bet patiesībā jau bijusi precēta sieva; viņa salaulājusies un agrāk dzīvojusi Īrijā, taču vīrs pret viņu slikti izturējies un vēlāk pametis viņu kādas citas sievietes dēļ. Par šo faktu Jums nav jāšaubās: sers Fēlikss stāstījis par to savam dēlam un teicis, ka šā iemesla dēļ viņš nav bijis precējies. Jūs droši vien brināties, kāpēc dēls, zinādams, ka viņa vecāki sapazinušies Noulsberijā, neizdarīja viltojumu turienes baznīcas dzimtsarakstu grāmatā, jo būtu daudz ticamāk, ka viņa tēvs un māte tur arī salaulājušies. Te nu man jāpaskaidro, ka mācītājs, kas bija Noulsberijas draudzes gans tūkstoš astoņi simti trešajā gadā (kad viņa vecākiem vajadzēja būt salaulātiem, lai viņu reģistrācijas gads atbilstu attiecīgam ierakstam viņa dzimšanas apliecībā), bija dzīvs arī vēl tūkstoš astoņi simti divdesmit septītā gada Jaungada dienā, kad šķietamais mantinieks ieradās pārņemt īpašumu. Šis nepatīkamais apstāklis tad arī spieda viņu meklēt mūsu apkārtnē iespēju realizēt savus nodomus. Te nekādas briesmas nedraudēja, jo iepriekšējais mūsu baznīcas mācītājs bija nomiris jau pirms vairākiem gadiem.

Vecvelmingemā bija tikpat piemērota viņa mērķiem kā Noulsberijā. Viņa tēvs bija aizvedis viņa māti no Noulsberijas un dzīvojis kopā ar viņu upes krastā kotedžā netālu no mūsu ciema. Ļaudis, kas zināja, cik vientuļi viņa tēvs dzīvojis, kad vēl bijis neprecējies, nemaz nebrīnījās, ka arī pēc apprecēšanās viņš nav atmetis savas agrākās paražas. Ja viņš nebūtu bijis pretīga izskata kroplis, viņa noslēgtā dzīve kopā ar jauno sievu būtu varējasi radīt zināmas aizdomas, taču nevienu nepārsteidza tas, ka viņš, lai slēptu no citu acīm savu pretīgo izskatu un kroplumu, stingri norobežojies no sabiedrības. Viņš dzīvoja mūsu ciema tuvumā līdz tam laikam, kad ieguva savā īpašumā Blekvoterparku. Kurš gan pēc tam, kad bija jau pagājuši divdesmit trīs vai divdesmit četri gadi (mācītājs taču bija miris), būtu varējis apgalvot, ka viņa laulības nav bijušas tikpat klusas kā visa viņa turpmākā dzīve un ka tās nav notikušas Vecvelminge- mas baznīcā?

Tāpēc dēls, kā jau Jums stāstīju, bija izvēlējies mūsu ciemu par drošāko vietu, kur savās interesēs varētu slepus izlabot radušos kļūdu. Jūs varbūt brīnīsieties, bet man Jums jāteic, ka viņš iepriekš nemaz nebija domājis izdarīt viltojumu laulību reģistrācijas grāmatā un ka tas viņam ienāca prātā pavisam pēkšņi un pilnīgi neapzināti.

Sākumā viņš vienkārši gribēja izplēst no grāmatas lapu (attiecīgā gada un mēneša ierakstu), slepšus iznīcināt to un pēc tam doties uz Londonu un, it kā pavisam nevainīgi norādot to datumu, kāds bijis ierakstīts lapā, kuras baznīcas grāmatā vairs nebija, lūgt turienes juristus sagādāt viņam nepieciešamo tēva laulības apliecību. Pēc tam nevienam vairs nebūtu radušās aizdomas, ka viņa tēvs un māte nemaz nav bijuši precējušies, un, ja arī šajā gadījumā juristi, stingri ievērojot noteikumus, tomēr neizsniegtu viņam aizdevumu (viņš gan cerēja naudu saņemt), tad viņš tomēr zinātu, ko atbildēt tiem, kas gribētu apšaubīt viņa titulu un īpašuma tiesības.

Bet, kad viņš bija slepus ieradies sakristejā un, pētot reģistrācijas grāmatu, uzšķīris tūkstoš astoņi simti trešā gada ierakstus, viņš ieraudzīja lapu, kuras beigās bija atstāts balts laukums, — acīmredzot tur nebija pieticis vietas izdarīt pagaro ierakstu, ar kuru bija iesākta nākamā lappuse. Šī tukšā vieta uzvedināja viņu uz domām mainīt savus plānus. Tā bija izdevība, kuru viņš pat nebija varējis nosapņot vai vienkārši iedomāties, un Jūs zināt, kā viņš to izmantoja. Lai viņa vecāku laulības ieraksts būtu precīzi saskaņots ar viņa dzimšanas apliecību, baltajam laukumam grāmatā gan būtu vajadzējis atrasties kādā no lapām ar februāra ierakstiem. Taču tukšā vieta bija septembra nodalījumā. Bet arī šādā gadījumā, ja kāds sāktu par kaut ko šaubīties, atbildi rast nebūtu grūti. Viņam tad vajadzētu tikai iestāstīt, ka viņš dzimis priekšlaicīgi.

Kad viņš man to visu izklāstīja, man aiz manas muļķības kļuva viņa žēl, un, kā Jūs vēlāk redzēsiet, tieši to viņš bija vēlējies panākt. Man šķita, ka liktenis viņu ir bargi piemeklējis. Tā taču nebija viņa vaina, ka viņa tēvs un māte nebija precējušies, un tā nebija arī viņa tēva un mātes vaina. Pat jebkura sieviete ar daudz stingrākiem principiem — sieviete, kurai dzīvē galvenais nav vis zelta pulkstenis ar važiņu, būtu atradusi viņa rīcībai zināmu attaisnojumu. Lai nu kā, es centos turēt mēli aiz zobiem un tādējādi palīdzēju slēpt viņa nodarījumu.

Viņš krietnu laiku noņēmās, lai iegūtu vajadzīgās krāsas tinti (viņš ilgi jauca visādas vielas mazos trauciņos un pudelītēs), un pēc tam mācījās viltot rokrakstus. Beigu beigās viņš izdarīja, ko bija gribējis, un panāca to, ka viņa māti, kas jau sen gulēja kapā, tagad neviens vairs nesauktu par negodīgu sievieti. Es nevaru arī teikt, ka līdz tam viņš būtu izturējies pret mani nekrietni. Viņš uzdāvināja man apsolīto pulksteni ar važiņu un nebija žēlojis naudu, to pirkdams; šis pulkstenis bija īsts meistardarbs un joti dārgs. Es vēl tagad lietoju pulksteni, un tas iet lieliski.

Jūs man toreiz sacījāt, ka misis Klementsa izstāstījusi Jums visu, ko viņa zina. Tādā gadījumā nav nekādas vajadzības aprakstīt nevajadzīgo skandālu, kurā cietu es, bet cietu pavisam nevainīga, varu to noteikti apgalvot. Tātad Jūs zināt tikpat labi kā es, ko mans vīrs savā prātā iztēlojās, kad viņš atklāja, ka slepus tiekos ar savu paziņu — smalko džentlmeni — un ka mums ir savi noslēpumi. Taču Jūs nezināt, kā beidzās mana draudziba ar šo džentlmeni. Jūs par to izlasīsiet, un tad spriediet pats, kā viņš pret mani izturējās.

Tiklīdz redzēju, kādu virzienu viss ir ņēmis, es viņam tūlīt pateicu: «Parūpējieties, lai neviens nedomātu par mani sliktu, jo jūs taču vislabāk zināt, ka es to neesmu pelnījusi. Es nebūt negribu, lai jūs visu izstāstītu manam vīram, — pasakiet tikai, ka viņš spriež nepareizi, un ar savu džentlmeņa goda vārdu aplieciniet, ka neesmu darījusi to, ko viņš iedomājas. Pēc visa tā, ko esmu veikusi jūsu labā, parūpējieties vismaz, lai neviens man nevarētu neko pārmest.» Viņš kategoriski atteicās izpildīt manu lūgumu. Viņš skaidri un gaiši pasacīja man, ka esot loti ieinteresēts, lai mans vīrs un visi mani kaimiņi ticētu šiem meliem, jo tikmēr, kamēr viņi domāšot par mani sliktu, viņi nemaz nemēģināšot atklāt patiesību. Tad es sadūšojos un pateicu viņam, ka pati atklāšu patiesību. Atbilde bija īsa un nepārprotama. Ja es izpļāpāšoties un pazudināšot viņu, tad līdz ar to pazudināšot arī sevi.

Jā, tiktāl es biju nonākusi. Viņš bija piekrāpis mani, neteikdams man, ar ko es riskēju, viņam palīdzēdama. Viņš bija izmantojis manu neattapību, iekārdinājis mani ar savām dāvanām, aizkustinājis mani ar savu dzīves stāstu — un rezultātā bija panācis to, ka es biju kļuvusi par viņa līdzzinātāju. Viņš man izskaidroja visu Joti aukstasinīgi un beigās pirmo reizi pateica, ka par šo noziegumu ne tikai viņam, bet arī jebkuram līdzdalībniekam draudot briesmīgs sods. Toreiz vēl likumi nebija tik saudzīgi, kā tas laikam ir tagad. Toreiz kara ne tikai slepkavas, un pret sievietēm, kas bija kaut ko noziegušās, neizturējās kā pret nejauši nelaimē nokļuvušām dāmām. Atzīstos, ka šis zemiskais viltvārdis, šis gļēvais neģēlis mani nobiedēja. Vai jūs tagad saprotat, kāpēc es viņu tā ienīdu? Vai tagad saprotat, kāpēc es tik loti pūlos — turklāt ar vislielāko prieku —, lai brīnišķīgais jaunais džentlmenis, kas atklājis viņa noslēpumu, uzzinātu visu, ko vēlas uzzināt?

Bet es labāk turpināšu. Viņš apjēdza gluži labi, ka nespēs iedzīt mani galīgā izmisumā. Es nepiederēju pie tām sievietēm, ar kurām var rīkoties, kā iepatīkas, — viņš zināja to un ar gudru ziņu mēģināja mani nomierināt, apsolīdams nodrošināt manu nākotni.

Man pienācās zināma atlīdzība (kā viņš laipni paskaffl- roja) par sniegto palīdzību un arī zināma kompensācija (viņš mīli piebilda) par manām ciešanām. Viņš — šis devīgais neģēlis — bija ar mieru piešķirt man ik gadus visai prāvu naudas summu, kas man tiktu izmaksāta reizi trijos mēnešos, ja vien es izpildīšot divus noteikumus. Pirmkārt, lai nekaitētu savām un arī viņa interesēm, man esot jātur mēle aiz zobiem. Otrkkārt, es nedrīkstot nekad aizbraukt no Velmingemas, vispirms viņam par to nepaziņojusi un nesaņēmusi viņa atļauju. Šajā pilsētiņā nevienai no manām tikumīgajām draudzenēm neizdošoties pie tējas tases ievilināt mani bīstamās sarunās, jo šeit viņš vienmēr pratīšot mani atrast. Otrais noteikums bija sevišķi bargs, bet es to pieņēmu.

Kas cits man atlika? Es biju pilnīgi nevarīga šajā brīdī, kad man turklāt vēl bija gaidāms jauns apgrūtinājums — bērns. Kas cits man atlika? Gaidīt žēlastību no sava trakulīgā, stulbā vīra, kas bija sacēlis lielu brēku? Tad jau daudz labprātāk es dotos nāvē. Turklāt man piesolītā naudas summa patiešām bija prāva. Man tagad bija lielāki ienākumi, labāki dzīves apstākli un greznāki paklāji nekā pusei mūsu pilsētiņas sieviešu, kas, mani ieraugot, skatījās ar baltu aci. Mūsu pusē Šķīstība un Nevainība bija tērpušas kokvilnas drānās, bet es valkāju zīda tērpus.

Tāpēc es arī pieņēmu viņa noteikumus, cenzdamās izmantot tos savā labā, izcīnīju kauju ar saviem cienījamajiem kaimiņiem uz viņu pašu zemes un pēc kāda laika biju arī viņus pievārējusi — kā Jūs pats redzējāt. Kā esmu glabājusi viņa (un arī sava) noslēpumu visus šos gadus, kas aizritējuši no tā laika līdz šodienai, un vai manai mirušajai meitai Annai ir izdevies iemantot manu uzticību tiktāl, ka es arī viņai būtu to izstāstījusi, tie, man šķiet, ir jautājumi, uz kuriem Jūs gaidāt atbildi. Lai notiek! Esmu Jums pateicību parādā, tāpēc nespēju neko Jums atteikt. Es atšķiršu jaunu lappusi un tūlīt atbildēšu Jums. Taču Jums mani jāatvaino, mister Hārtrait, Jums jāatvaino mani, ka vispirms man nāksies izteikt savu izbrīnu par Jūsu lielo interesi pret manu mirušo meitu. Man tas ir pilnīgi nesaprotami. Ja vēlaties ievākt sīkākas ziņas par viņas bērnību, tad man jānosūta Jūs pie misis Klementsas, — viņa varēs pastāstīt vairāk nekā es. Man gribētos, lai Jūs saprastu, ka es nemaz neesmu sevišķi mīlējusi savu mirušo meitu un pavisam vaļsirdīgi to atzīstu. No agras bērnības līdz pat savai pēdējai stundai viņa man bija tikai par nastu, turklāt viņa vienmēr bijusi garā vāja. Jums patīk atklātība, tāpēc ceru, ka būsiet apmierināts ar maniem paskaidrojumiem.

Nav vērts apgrūtināt Jūs ar visādiem sīkumiem, kas attiecas uz šo manu agrāko dzīvi. Pateikšu Jums vienīgi, ka es izpildīju visus mūsu vienošanās noteikumus un par to saņēmu prāvu naudas summu, kas man tika izmaksāta katru gada ceturksni.

Šad un tad es aizbraucu no pilsētiņas un uz īsu laiku mainīju savu atrašanās vietu, iepriekš katru reizi izlūgdamās sava kunga un pavēlnieka atļauju; parasti es to arī saņēmu. Kā jau stāstīju, viņš saprata gluži labi, ka nav nekādas vajadzības nospiest mani uz ceļiem, un viņš varēja pilnīgi paļauties uz to, ka es turēšu mēli aiz zobiem, — ja ne viņa, tad vismaz sevis dēļ. Viens no garākajiem ceļojumiem, kuru es uzņēmos, dodoties prom no mājām, bija brauciens uz Limridžu pie savas pusmāsas, kas atradās uz nāves gultas un kurai bija nepieciešama kopšana. Klīda baumas, ka viņa ir iekrājusi daudz naudas, un es nospriedu, ka (ja atgadītos kaut kas tāds, kas liegtu iespēju turpmāk saņemt man atvēlēto naudas summu) nebūtu par ļaunu parūpēties par savām interesēm. Tomēr vēlāk izrādījās, ka visas manas pūles ir bijušas veltīgas; es neko nesaņēmu, tāpēc ka viņa neko neatstāja.

Sajā braucienā uz ziemeļiem biju paņēmusi Annu līdzi; es dažkārt kļuvu visai untumaina un kaprīza pret savu bērnu un tādās reizēs apskaudu misis Klementsu par to, ka viņai izdevies Annu tik ļoti ietekmēt. Misis Klementsa man nekad nav patikusi. Viņa bija nožēlojama, neaptēsta, garlaicīga sieviete, kā saka, īsta grūtdiene jau no dzimšanas, un man dažkārt ļoti patika pakaitināt viņu, atņemot viņai Annu. Nezinādama, ko īsti darīt ar meitu, kamēr Kamberlendā kopu savu pusmāsu, es nodevu viņu Limridžas skolā. Muižas īpašnieka sieva misis Fērlija (sevišķi neglīta sieviete, kas bija ievilinājusi savos slazdos vienu no skaistākajiem vīriešiem Anglijā un apprecējusies ar viņu) ārkārtīgi uzjautrināja mani ar to, ka bija stipri pieķērusies manai meitai. Skolā meitene tikpat kā nemācījās, jo Limridžas muižā viņu lutināja un samaitāja. Viņai tur ieaudzināja visādas tieksmes un iegribas un iedzina galvā ari tādas muļķības, ka viņai vienmēr esot jāģērbjoties baltās drānās. Tā kā man pašai patika tikai spilgtas krāsas un es nevarēju ciest balto, tad nolēmu izdzīt viņai no galvas šīs muļķības, tiklīdz mēs būsim atgriezušās mājās.

Lai cik tas savādi, meita man noteikti pretojās. Ja viņai kaut kas bija iešāvies prātā, viņa, tāpat kā citi plānprātīgi ļautiņi, kļuva spītīga kā ēzelis un nekad nepiekāpās! Mēs bieži ķildojāmies, un misis Klementsa, kurai tas, jādomā, nepatika, piedāvājās ņemt Annu līdzi uz Londonu, lai dzīvotu tur kopā ar viņu. Es būtu tam piekritusi, ja vien misis Klementsa nebūtu atbalstījusi manu meitu, kad viņa izteica vēlēšanos valkāt vienīgi baltas drānas. Tā kā biju nolēmusi panākt, lai Anna neģērbjas baltās drānās, un tagad ienīdu misis Klementsu vairāk nekā jebkad agrāk, jo viņa bija nostājusies pret mani, es pateicu «nē» un tālāk vairs nekādās runās par šo jautājumu neielaidos. Rezultātā meita palika dzīvot pie manis, un šī iemesla dēļ starp mani un manu paziņu izcēlās pirmais nopietnākais strīds sakarā ar viņa noslēpumu.

Tas notika nevis tajā laika posmā, par kuru es patlaban šeit rakstu, bet daudz vēlāk. Es biju pārcēlusies uz jauno pilsētu un nodzīvojusi tur jau vairākus gadus, ne- mitlgi rūpēdamās, lai tiktu aizmirsta mana sliktā reputācija, un pamazām iegūdama cieņu ievērojamāko pilsoņu vidū. Te man ļoti palīdzēja tas, ka es dzīvoju kopā ar savu meitu. Viņas naivitāte un untumainā vēlēšanās ģērbties baltās drānās izraisīja pat zināmas simpātijas. Tāpēc es vairs nepretojos viņas pastāvīgajām kaprīzēm, jo cerēju, ka vēlāk varēšu šīs simpātijas izmantot arī savā labā. Manas cerības tiešām daļēji piepildījās. Apmēram 'tolaik man piedāvāja divas labākās vietas baznīcā, un, kad es tās biju noīrējusi, mācītājs saka mani sveicināt.

Kad jau biju nostiprinājusi savu stāvokli jaunajā dzīves vietā, es kādu rītu saņēmu no augstdzimušā (tagad mirušā) džentlmeņa atbildi uz savu vēstuli, kuiā es, saskaņā ar mūsu vienošanos, biju viņu brīdinājusi, ka vēlos uz kādu laiku atstāt pilsētu, lai mazliet paceļotu pa citiem novadiem.

Saņēmis manu vēstuli, viņš acīmredzot bija ārdījies kā pats nelabais, jo atbildes vēstulē, kurā tika noraidīts mans lūgums, viņš lietoja tik riebīgus un apvainojošus izteicienus, ka es vairs nespēju savaldīties un nozākāju viņu savas meitas klātbūtnē, nosaukdama viņu «par zemisku iznireli», kuram es varētu uz visu mūžu izpostīt dzīvi, ja vien atvērtu savu muti un darītu citiem zināmu viņa noslēpumu. Neko vairāk es nepateicu; pamanījusi, kāda bija manas meitas sejas izteiksme tajā brīdī, kad izrunāju šos vārdus, un cik alkatīgi un ziņkāri viņa manī klausījās, es nekavējoties saņēmu sevi rokās. Gribēdama atkal sakopot domas, es tūlīt izraidīju Annu no istabas.

Jāatzīst, ka man nebija visai līksmi ap sirdi, kad es sapratu, kādu muļķību esmu izdarījusi. Togad Anna bija uzvedusies sevišķi dīvaini un viņas sajukuma pazīmes bija izpaudušās daudz spilgtāk nekā agrāk, un mani pārņēma šausmas, iedomājoties, kas varētu notikt, ja mana meita pilsētā atkārtotu to, ko bija no manis uzzinājusi, un pieminētu šajā sakarā viņa vārdu, ja kāds aiz ziņkārības sāktu Annu iztaujāt. Es tik ļoti baiļojos par sevi, tik ļoti baidījos no viņa atmaksas, ka nekādas citas domas man vairs nenāca prātā. Es biju pilnīgi nesagatavota tam, kas patiešām notika jau nākamajā dienā.

Nākamajā dienā viņš bez jebkāda brīdinājuma ieradās manā mājā.

Viņa pirmie vārdi un pašpārliecinātais tonis, kādā viņš runāja, skaidri parādīja man, ka viņš ļoti nožēlo savu nepieklājīgo atbildi uz vēstuli, kurā biju izteikusi sava lūgumu, un ka viņš ieradies, kaut ari bija ārkārtīgi sliktā garastāvoklī, lai atkal mēģinātu atrast ar mani kopīgu valodu, kamēr vēl nav par vēlu. Pamanījis, ka istabā atrodas arī mana meita (pēc tā, kas bija noticis iepriekšējā dienā, es negribēju izlaist viņu no acīm), viņš pavēlēja viņai iet prom. Viņi nekad nebija jutuši simpātijas viens pret otru, un tagad viņš izgāza savas dusmas uz viņu, Ijaidīdamies izgāzt tās uz mani.

—      Atstājiet mūs vienus, — viņš sacīja, palūkodamies uz Annu pār plecu. Viņa arī paskatījās pār plecu un nekustējās no vietas, it kā nemaz nedomātu iet prom.

—      Vai jūs dzirdat? — viņš iebļāvās. —Atstājiet istabu!

—      Es lūdzu jūs runāt ar mani pieklājlgāk, — viņa attrauca, tumši pietvīkdama.

—      Dzeniet ārā šo idioti, — viņš teica, pagriezis galvu uz manu pusi.

Annai vienmēr bija piemitusi muļķīga tieksme prasīt no citiem, lai pret viņu izturas ar pienācīgu cieņu, tāpēc vārds «idiote» viņu uzreiz satracināja. Pirms es paspēju iejaukties, Anna, ārkārtīgi pārskaitusies, pieskrēja viesim klāt.

—      Lūdziet tūlīt man piedošanu, — viņa sacīja, — citādi es jums parādīšu! Es izpaudīšu jūsu noslēpumu. Es varu izpostīt jūsu dzīvi uz visu mūžu, ja vien man labpatiksies atvērt muti.

Tie bija mani vārdi! Viņa atkārtoja tieši to pašu, ko es biju sacījusi dienu iepriekš, — viņa to tagad atkārtoja šī vīrieša klātbūtnē, it kā pati būtu izdomājusi. Viņš aiz pārsteiguma palika bez valodas un kļuva bāls kā papīrs, uz kura es patlaban rakstu, un es izstūmu Annu ārā no istabas. Kad viņš atkal atguvās …

Nē, es tomēr esmu pārāk pieklājīga sieviete, lai pieminētu, ko viņš sacīja, atkal atguvies. Spalva, ar kuru es rakstu, pieder sievietei, kas ir draudzes padomes locekle, sievietei, kas parakstījusies uz mācītāja trešdienas vakara sprediķiem «Ticībā ir mūsu spēks un patvērums» — vai gan Jums varētu ienākt prātā, ka es atkārtošu viņa nepiedienīgos izteicienus? Pacentieties iedomāties, ka tā trakot un tik rupji lamāties spētu tikai visneģēlīgākais laupītājs visā Anglijā, bet tagad kopīgi atgriezīsimies pie

šī notikuma, lai Jūs drīzāk uzzinātu, kā tas viss beidzās.

Kā jau Jūs droši vien nojaušat, tas beidzās ar to, ka šoreiz viņš uzstāja, lai viņa drošības labad Anna tiktu izolēta no apkārtējās sabiedrības.

Es mēģināju viņu nomierināt. Es sacīju, ka mana meita tikai kā papagailis atkārtojusi manus vārdus un ka viņa nezina nekādus faktus, jo es viņai neko neesmu stāstījusi, Es paskaidroju, ka Anna savā lielajā naidā pret viņu vienīgi izlikusies zinām to, ko patiesībā nezina; ka viņa gribējusi tikai pabiedēt viņu un atriebties viņam par rupjo izturēšanos, ka viņa jau sen meklējusi izdevību nodarīt viņam jaunu un mani neapdomīgi izteiktie vārdi devuši viņai šo iespēju. Es pastāstīju arī par citām Annas dīvainībām un atgādināju viņam, ka plānprātīgiem cilvēkiem, kā viņš droši vien zina, mēdz būt visādas kaprīzes, — taču tam nebija nekādas nozīmes; viņš nebūtu ticējis man pat tad, ja es būtu zvērējusi, un bija cieši pārliecināts, ka esmu izpaudusi visu, kas man zināms par viņa noslēpumu. Vārdu sakot, viņš neko negribēja dzirdēt un atkal pieprasija, lai Annu izolē no sabiedrības.

Tā kā bija noticis šāds pavērsiens, es centos izpildīt savu mātes pienākumu.

— Tikai ne nabagu patversmē, — es sacīju. — Es nepieļaušu, ka viņu ievieto nabagu patversmē. Ja jūs vēlaties, tad tikai kādā privātā iestādē. Jums jārēķinās ar manām mātes jūtām un arī ar to, ka es negribu pazaudēt savu reputāciju šajā pilsētā; varam vienoties tikai par privātu iestādi, turklāt tai jābūt apmēram tādai, kādu mani smalkie kaimiņi atzītu par labu saviem garīgi slimajiem tuviniekiem. .

Tieši tā es viņam pateicu. Neviens nevarēja man pārmest, ka es nebūtu izpildījusi mātes pienākumu, un es biju Joti priecīga par to. Kaut gan es nekad nebiju īsti mīlējusi savu mirušo meitu, man tomēr bija sava pašcieņa, un, tā kā biju viņas māte, man vajadzēja parūpēties par viņu. Es biju pietiekami stingra un nelokāma un panācu, ka manam bērnam nekad nebija jāpiedzīvo nabaga liktenis.

Mans priekšlikums bija pieņemts (to panākt nebija visai grūti, jo privātās ārstniecības iestādēs slimniekus uzņēma ar atvieglotiem noteikumiem), un es sakarā ar Annas izolēšanu pat biju ieguvusi zināmu labumu. Pirmkārt, viņai bija nodrošināta lieliska kopšana (es

pacentos, lai par to uzzinātu mūsu pilsētā) un par viņu rūpējās kā par īstu lēdiju. Otrkārt, viņa bija aizvesta prom no Velmingemas, kur viņa, ja būtu izstāstījusi kādam manus nepārdomātos vārdus, varētu radīt ļaudīs aizdomas un tie sāktu viņu izprašņāt.

Tomēr viņas ieslodzīšanai bija arī sava ēnas puse. Mēs bijām panākuši, ka manas meitas tukšā pļāpāšana par to, ka viņa zina šo noslēpumu, tagad bija pārvērtusies noteiktā mānijā. Viņa bija pietiekami apķērīga, lai saprastu, ka, ar savu lielo naidu un dusmām vērsdamas pret šo cilvēku, kas bija viņu aizvainojis, viņa stipri pārbiedējusi viņu, un vēlāk gluži labi apjēdza, ka tieši šis vīrietis ir visvairāk vainojams viņas ieslodzīšanā. Kad Anna vesta uz dziednīcu, viņa ārkārtīgi nikni uzbrukusi viņam un tūlīt pateikusi kopējām, kas bija viņu nomierinājušas, ka ievietota šajā iestādē tāpēc, ka zinājusi viņa noslēpumu; tāpēc viņa esot nolēmusi neturēt mēli aiz zobiem un pazudināšot viņu, kad būs pienācis īstais laiks.

Anna acīmredzot to pašu izstāstījusi arī Jums, kad Jūs aiz vieglprātības palīdzējāt viņai izkļūt no turienes. Viņa noteikti visu ir izstāstījusi (es to uzzināju pagājušajā vasarā) tai nelaimīgajai sievietei, kas apprecējās ar mums labi pazīstamo jauko un maigo džentlmeni, kurš nesen nomira. Ja Jūs vai arī nelaimīgā lēdija būtu rūpīgāk nopratinājuši manu meitu un pieprasījuši, lai viņa tuvāk paskaidro savus vārdus, Jūs tūlīt būtu redzējuši, kā zūd viņas pašpārliecinātība, cik izklaidīga un nemierīga viņa kļūst un cik nesakarīgi sāk runāt, — un Jums nebūtu jāšaubās, ka tas, ko es šeit rakstu, ir skaidra patiesība. Viņa zināja, ka pastāv kaut kāds noslēpums, viņa zināja, kurš ir ieinteresēts šo noslēpumu saglabāt, un zināja arī, kuram nāksies ciest, ja noslēpums tiks atklāts, un tomēr, kaut arī viņa izlikās ļoti kompetenta šajā ziņā un plātījās ar to, atbildēdama uz svešu cilvēku jautājumiem, viņa neko vairāk neizdibināja līdz sava mūža pēdējai stundai.

Vai esmu apmierinājusi Jūsu ziņkāri? Katrā ziņā esmu darījusi pietiekami daudz, lai Jūs būtu apmierināts. Neko citu par sevi un savu meitu es tiešām nevaru pastāstīt. Mans nepatīkamais pienākums rūpēties, 'lai Anna kādam kaut ko neizpļāpātu, beidzās tajā dienā, kad viņu ievietoja pansionātā. Kad kaut kāda mis Helkūma sāka interesēties par manu meitu, jo acīmredzot bija saklausījusies par mani visādas tenkas no kāda pļāpas, kuram baumu

izplatīšana bija iemīļotākā nodarbošanās man tika uzrakstīta priekšā vēstule, kurā bija paskaidrots, kāpēc Anna izolēta no sabiedrības, un pēc tam man vēstuli vajadzēja pārrakstīt pašai ar savu roku un nosūtīt to šai mis Helkūmai. Vēlāk es centos sadzīt pēdas savai izbēgušajai meitai, lai pasargātu Annu no nepatikšanām, kas varētu rasties, ja viņa izdarītu kādu muļķību, tāpēc ievācu ziņas tajā vietā, kurā viņa it kā bija redzēta. Taču pēc visa tā, ko jau esat dzirdējis, šie sīkumi droši vien Jūs interesē visai maz vai arī neinteresē nemaz.

Līdz šim esmu rakstījusi cik iespējams draudzīgi. Taču vēstules beigās gribētu izteikt Jums dažus nopietnus iebildumus un pārmetumus.

Kad Jūs bijāt ieradies pie manis, mūsu sarunas laikā Jūs izdarījāt pārdrošus secinājumus par manas mirušās meitas tēvu un sacījāt, ka Jums šajā ziņā radušās zināmas aizdomas. Tas bija ārkārtīgi nepieklājīgi un džentlmeņa necienīgi! Lūdzu, iegaumējiet, — ja mēs vēl kādreiz tiksimies, es nepieļaušu, ka Jūs pārāk familiāri runājat par manu reputāciju un ar nepārdomātiem izteikumiem aizskarat Velmingemas morālo prestižu (kā mēdz sacīt mans draugs mācītājs). Apšaubot to, ka mans vīrs ir Annas tēvs, Jūs mani rupji apvainojat. Ja Jums ir bijusi un vēl tagad ir kaut kāda neķītra vēlēšanās noņemties ar šo jautājumu, tad Jūsu paša labā iesaku Jums tūlīt un uz visiem laikiem atteikties no tamlīdzīgām iegribām. Mēs nezinām, kas notiks ar mums viņpasaulē, bet šajā pasaulē šādas tieksmes nekad netiks apmierinātas.

Varbūt pēc tā, ko es tagad esmu pateikusi, Jūs uzskatīsiet par nepieciešamu nosūtīt man atvainošanās vēstuli. Dariet to, es labprāt izlasīšu šo vēstuli. Un, ja vēlaties otrreiz tikties ar mani,, es iešu vēl tālāk — es labprāt uzņemšu Jūs savā mājā. Mani apstākļi, kaut arī nevar sacīt, ka nesenie notikumi būtu tos pasliktinājuši, gan atļauj ielūgt Jūs tikai uz tasi tējas. Liekas, es Jums jau stāstīju., ka vienmēr esmu varējusi iztikt ar saviem ienākumiem, un pēdējos divdesmit gados esmu iekrājusi pietiekami daudz, lai varētu bez jebkādām rūpēm nodzīvot atlikušos mūža gadus. Es nedomāju aizbraukt no Velmingemas. Man vēl ir divi nelieli mērķi, kurus es gribu sasniegt šajā pilsētā. Kā Jūs jau redzējāt, mācītājs mani sveicina. Viņš ir precējies, taču viņa sieva nav tikpat laipna pret mani kā viņš. Esmu nolēmusi iestāties labdarības biedrībā un panākt, ka arī mācītāja sieva sasveicinās ar mani.

Ja esat ar mieru pagodināt mani ar savu apciemojumu, lūdzu Jūs iegaumēt, ka mūsu sarunai jāskar tikai vispārīgi jautājumi. Jebkādi mēģinājumi atsaukties uz šo vēstuli cietis neveiksmi — esmu apņēmusies noliegt, ka esmu to rakstījusi. Es zinu: visi pierādījumi ir gājuši bojā ugunsgrēkā, bet domāju, ka piesardzība nekad nav par ļaunu.

Tāpēc te nav minēts neviens vārds un nav arī nekāda paraksta; rokraksts ir pilnīgi sagrozīts, un esmu nolēmusi pati nodot šo vēstuli, turklāt izdarīt to tā, lai man nebūtu jābaidās, ka aizdomas varētu krist uz mani. Jums nav nekāda iemesla pārmest man, ka esmu bijusi tik piesardzīga, jo, kā Jūs redzat, tas nav kavējis mani sniegt Jums nepieciešamās ziņas un parādīt īpašu uzmanību, ko Jūs tiešām esat pelnījis. Tēju es parasti dzeru pussešos, un manas grauzdētās maizītes gaida vienīgi Jūs.

STĀSTU TURPINA VOLTERS HARTRAITS

I

Izlasljis misis Keterikas neparasto vēstuli, es gribēju to tūdaļ iznīcināt. Bezsirdīgā un to nekaunīgā vaļība, kas tajā bija jūtama no sākuma līdz beigām, šausmīgā ietiepība, kādā viņa neatlaidīgi saistīja mani ar nelaimi, par kuru es nekādā ziņā nebiju atbildīgs, un ar cilvēka nāvi, kuru es, riskēdams ar savu dzīvību, biju mēģinājis novērst, modināja manī tādu riebumu, ka es jau gribēju saplēst vēstuli sīkos gabaliņos, bet tad daži apsvērumi atturēja mani un es nolēmu to vēl kādu laiku saglabāt.

Šie apsvērumi nekādā ziņā nebija saistīti ar seru Per- sivalu. Ziņas, kuras biju ieguvis no misis Keterikas, tikai apstiprināja manus iepriekšējos minējumus.

Viņš bija izdarījis savu noziegumu taisni tā, kā es to biju iedomājies, un, tā kā reģistrācijas grāmatas dublikāts, kas atradās Noulsberijā, misis Keterikas stāstījumā nemaz nebija pieminēts, līdz ar to nostiprinājās mana agrākā pārliecība, ka sers Persivals acīmredzot neko nav zinājis nedz par tā eksistenci, nedz arī par to, ka ar tā palīdzību varētu atklāt noziegumu, ja vien salīdzinātu oriģinālu ar dublikātu. Taču šis noziedzīgais viltojums mani vairs neinteresēja; es biju nolēmis saglabāt vēstuli vienīgi tāpēc, ka tā man varēja noderēt nākotnē, lai atklātu pēdējo noslēpumu, kuru es vēl nebiju atminējis, proti, Annas Keterikas izcelšanos no tēva puses. Viņas mātes vēstulē bija sastopami viens vai divi teikumi, pie kuriem kādā brīvākā brīdī, kad nebūšu tik ļoti aizņemts ar pašu

galveno, man vēl būtu vērts atgriezties, lai sameklētu iztrūkstošo pierādījumu. Es nebiju zaudējis cerības to atrast, tāpat kā nebija mazinājusies mana interese par šo jautājumu, un es biju pārliecināts, ka noskaidrošu, kurš beigu beigās bijis tēvs nelaimīgajai būtnei, kas tagad mierīgi atdusējās kapā līdzās misis Fērlijai.

Es vēstuli aizlīmēju un rūpīgi noglabāju savā kabatas grāmatiņā, lai vajadzības brīdī to atkal varētu izlasīt.

Biju nodomājis uzturēties Hempšīrā tikai vēl vienu dienu. Kad būšu apmeklējis Noulsberijas miertiesnesi un piedalījies Velmingemas tiesas sēdē, kas bija atlikta uz vienu dienu, nekas vairs nekavēs mani ar pēcpusdienas vai vakara vilcienu atgriezties Londonā.

Nākamajā rītā es vispirms, kā vienmēr, devos uz pastu. Marionas vēstule mani tur jau gaidīja, bet, kad es biju paņēmis to rokā, man tā likās neparasti viegla. Es bažīgi atvēru aploksni. Tajā atradās vienīgi pavisam'neliela uz pusēm pārlocīta papīra strēmelīte. Uz tās bija uzšņāptas dažas steigā rakstītas un ar tintes traipiem izraibinātas rindas:

«Atgriezieties, cik drīz vien iespējams. Biju spiesta pārcelties uz citu vietu. Brauciet tieši uz Gouersvoku Fu- lemā (mājas numurs pieci).. Lai Jūs varētu mūs atrast, es sagaidīšu Jūs pie durvīm. Neuztraucieties par mums, mēs abas esam sveikas un veselas. Taču, lūdzu, atgriezieties drīzāk! Mariona.»

Šīs skopās rindiņas, šī negaidītā vēsts, kas man tūdaļ lika domāt, ka grāfs Fosko vēlreiz mēģinājis nodarīt mums Jaunu. Joti uztrauca mani. Sažņaudzis rokā mazo papīriņu, es stāvēju kā sastindzis. Kas bija noticis? Mani mocīja neziņa, kādu smalku nelietību grāfs Fosko būtu spējis izgudrot un pastrādāt manas prombūtnes laikā. Bija pagājusi vesela nakts, kopš Mariona nosūtīja šo vēstuli, un aizritēs vēl vairākas stundas, pirms es varēšu pie viņām atgriezties. Pa šo laiku jau varbūt notikusi atkal kāda jauna, man vēl nezināma nelaime. Un tomēr man vēl jāpaliek šeit, tik daudz jūdžu attālumā no viņām — šeit, kur esmu saistīts ar divkāršām likuma važām!

Nezinu, cik tālu mani būtu novedušas bažas un satraukums — varbūt es pat būtu aizmirsis savus pienākumus —, ja mani nebūtu nomierinājusi apziņa, ka uz Marionu varu pajauties. Šī apziņa palīdzēja man visu labi apsvērt, deva iespēju atgūt savaldību un apbruņoties ar pacietību. Tiesas sēde bija galvenais šķērslis, kas nedeva man rīcības brīvību. Norādītajā laikā es ierados tiesā; mana klātbūtne bija lormāli nepieciešama, taču mani nemaz neuzaicināja atkārtot iepriekš sniegto liecību. Es ļoti pārdzīvoju šo nevajadzīgo aizkavēšanos, kaut arī centos, cik varēju, apvaldīt savu nepacietību un iespējami uzmanīgi sekoju sēdes gaitai.

Starp klātesošajiem bija arī nelaiķa advokāts misters Merimens. Taču viņš nevienā jautājumā nevarēja palīdzēt tiesas izmeklēšanai. Viņš tikai pateica, ka ir ārkārtīgi satriekts un izbrīnījies par notikušo un ka viņa rīcībā nav nekādu faktu, kas spētu izskaidrot šo mīklaino notikumu. Starpbrīžos, kas sekoja atsevišķu liecinieku nopratināšanai, viņš uzdeva galvenajam izmeklētājam dažus jautājumus, kuri pēc tam savukārt tika uzdoti lieciniekiem, tomēr tam nebija nekādu rezultātu. Pēc rūpīgas un pacietīgas pratināšanas, kas turpinājās trīs stundas un kuras laikā tika sīki aplūkoti visdažādākie fakti, zvērināto tiesa pasludināja pavisam parastu, spriedumu — nāve iestājusies nejauši, un tās cēlonis bijis nelaimes gadījums. Šim formālajam spriedumam tika pievienots paziņojums, kurā bija norādīts, ka izmeklēšanā nav noskaidrots, kā un kāpēc nozagtas atslēgas, kā izcēlies ugunsgrēks un ko bojā gājušais meklējis sakristejā. Līdz ar to tiesas izmeklēšana bija pabeigta. Mirušā oficiālajam pilnvarotajam tika uzdots parūpēties par apbedīšanu, un liecinieki varēja būt brīvi.

Nolēmis nezaudēt ne minūti dārgā laika, es samaksāju viesnīcā rēķinu un noīrēju ekipāžu braucienam uz Nouls- beriju. Kāds džentlmenis, kas dzirdēja, ka ēstgribu braukt uz Noulsberiju viens, pajautāja man, vai es nebūtu ar mieru paņemt viņu līdzi, jo viņš dzīvojot šīs pilsētiņas apkaimē. Man, protams, nekādu iebildumu nebija.

Ceļā mēs, gluži dabiski, sarunājāmies par to pašu, kas tai laikā ļoti interesēja visus vietējos iedzīvotājus.

Mans ceļabiedrs labi pazina mirušā sera Persivala advokātu; viņš bija pārrunājis ar misteru Merimenu nelaiķa baroneta finansiālo stāvokli, kā arī jautājumu par viņa mantošanas tiesībām. Grāfistē ikvienam bija zināmas sera Persivala materiālās grūtības, tāpēc advokātam neatlika nekas cits kā atzīt šo faktu. Sers Persivals bija nemiris, neatstājis testamentu, un, ja ari viņš to būtu atstājis, tam nebūtu bijis nekādas vērtības, jo visu bagātību, kuru viņš bija mantojis no savas sievas, jau bija aprijuši kreditori. Muižas mantinieks (jo seram Persivalam nebija pēcteču) bija sera Fēliksa Glaida vecākā brālēna dēls — kāda Austrumindijas tirdzniecības sabiedrības kuģa kapteinis. īpašums, kuru viņš tagad negaidīti mantoja, bija apkrauts parādiem, taču muiža pēc kāda laika varēs dot viņam atkal ienākumus un, ja vien kapteinis pratīs saimniekot, viņš vēl savā mūžā varēs kļūt par bagātu cilvēku.

Lai arī mani visvairāk nodarbināja doma, kā drīzāk nokļūt Londonā, šie fakti (kas vēlāk pilnīgi apstiprinājās) bija tik interesanti, ka tūdaļ piesaistīja manu uzmanību. Es tagad pārliecinājos, ka biju rīkojies gluži pareizi, nevienam neatklādams sera Persivala ļaundarību. Tas pats cilvēks, kura tiesības viņš bija piesavinājies, tagad mantos muižu. Ienākumi no šīs muižas, kurus viņam faktiski būtu vajadzējis saņemt visus šos divdesmit trīs gadus un kurus nelaiķis bija izšķērdējis līdz pēdējam fār- tingam, nebija vairs atgūstami. Ja es savu atklājumu būtu darījis zināmu, nevienam nekāds labums no tā nebūtu ticis. Bet, noklusēdams to, es patiesībā biju slēpis tā cilvēka īsto būtību, kurš, apņemdams Loru par sievu, bija viņu pievīlis. Es biju centies klusēt Loras labad, un vēl tagad, stāstot par šiem notikumiem, es viņas labad nevienu nesaucu īstā vārdā.

Kad sasniedzām Noulsberiju, es šķīros no sava nejaušā paziņas un devos taisnā ceļā uz miertiesu. Kā jau nojautu, neviens nebija ieradies, lai izvirzītu pret mani apsūdzību, tādēļ tika nokārtotas vajadzīgās formalitātes un mani atbrīvoja. Kad es jau gāju ārā no tiesas nama, man pasniedza mistera Dousona vēstuli. Ārsts rakstīja man, ka esot bijis ļoti aizņemts savā darbā un tāpēc neesot varējis pats ierasties tiesā, taču vēlreiz apstiprināja savu gatavību sniegt man jebkāda veida palīdzību un atbalstu, ja tas man būtu nepieciešams. Es tūdaļ uzrakstīju atbildes vēstuli, kurā sirsnīgi pateicos viņam par dziļo iejūtību pret mani un atvainojos, ka nevaru šobrīd pateikties viņam personiski, jo svarīgas darīšanas liek man nekavējoties atgriezties mājās.

Pēc pusstundas es jau sēdēju ekspresī, kas joņoja uz Londonu.

Starp deviņiem un desmitiem es sasniedzu Fulemu un pajautājis ceļu, devos uz Gouersvoku.

Durvis man atvēra Lora un Mariona. Man liekas, ka līdz šīm vakaram, kad visi trīs — es un abas man dārgās sievietes — atkal bijām kopā, mēs vēl nebijām īsti aptvēruši, cik ciešas saites mūs vieno. Mums šķita, ka esam bijuši šķirti daudzus mēnešus, nevis tikai dažas dienas. Ma- rionas izskats liecināja, ka viņa ir ļoti nomākta un par kaut ko nobažījusies. Tiklīdz es palūkojos uz viņu, tūdaļ noģidu, kurai no abām sievietēm manas prombūtnes laikā nācies pārdzīvot visas briesmas un tikt galā ar visām grūtībām. Lora izskatījās daudz labāk un bija daudz možāka, un tas skaidri parādīja, cik rūpīgi Mariona slēpusi no Loras ziņu par sera Persivala drausmīgo nāvi Velmin- gemā un īsto iemeslu, kāpēc mums bijis jāpārceļas uz jaunu mājokli.

Acīmredzot dzīves vietas maiņa Loru ļoti iepriecinājusi un ieinteresējusi. Lora man paskaidroja, ka Mario- nai ienākusi prātā lieliska doma sagādāt man pārsteigumu, kad es atgriezīšos, un tāpēc viņas pārcēlušās no ļaužu pārblīvētā trokšņainā pilsētas rajona uz šo jauko nomali, kur visapkārt plešas lauki, aug koki un netālu no mājas tek upe. Viņa man stāstīja arī par savām daudzajām nākotnes iecerēm — runāja par zīmējumiem, kas jāpabeidz, pieminēja pircējus, kurus es biju sameklejis uz laukiem un kuriem varētu piedāvāt viņas darbus, lepojās ar šiliņiem un sešu pensu gabaliem, kurus bija sakrājusi, un teica, ka drīz viņas naudas maks būšot pavisam smags un viņa man to lepni pasniegšot, lai es pasvārstītu savā plaukstā. Es biju priecīgi pārsteigts, redzot, ka Lora ir kļuvusi daudz atraisītāka, un par šo lielo pārvērtību man bija jāpateicas Marionas drosmei un pašaizliedzībai.

Kad Lora nebija kopā ar mums un mēs varējām netraucēti aprunāties divatā, es sirsnīgos vārdos mēģināju izteikt Marionai savu atzinību un apbrīnu par viņas rīcību. Taču šī augstsirdīgā būtne negribēja mani uzklausīt. Viņa piederēja pie tām cēlajām sievietēm, kas vienmēr gatavas uzupurēties citu labā, kas vienmēr tik daudz atdod citiem un neprasa sev gandrīz neko, un arī patlaban Mariona vairāk domāja par mani nekā par sevi.

—     Ja pirms vēstules nosūtīšanas būtu bijis mazliet vairāk laika, — viņa sacīja, — es būtu jums paskaidrojusi visu daudz sīkāk. Jūs izskatāties tik noguris un nomocījies, Volter. Mana vēstule droši vien ir jūs ļoti satraukusi.

—      Jā, izlasījis vēstuli, es patiešām biju nobažījies, — es atbildēju, — bet drīz vien nomierinājos, jo zināju, ka varu uz jums pilnīgi pajauties. Vai esmu spriedis pareizi, ka negaidītā dzīves vietas maiņa izskaidrojama ar kaut kādiem jauniem grāfa Fosko draudiem?

—     Jā, jums taisnība, — viņa atbildēja. — Vakar es viņu redzēju un, kas ir vēl ļaunāk, ari runāju ar viņu.

—      Runājāt ar viņu? Vai viņš bija uzzinājis, kur mēs dzīvojam? Vai viņš bija ieradies mūsu mājā?

—       Jā. Viņš bija ieradies mūsu mājā, lai arī pie mums augšā neuzkāpa. Lora nav viņu redzējusi, viņa neko nenojauš. Es jums pastāstīšu, kā tas notika. Ticu un ceru, ka nekādas briesmas mums vairs nedraud. Tas bija vakar; es atrados mūsu agrākā dzīvokļa viesistabā. Lora sēdēja pie galda un zīmēja, bet es staigāju pa istabu un centos to sakārtot. Tai brīdī, kad gāju garām logam, paskatījos uz ielu. Otrā pusē, pretī mūsu mājai, es ieraudzīju grāfu Fosko, kas sarunājās ar kādu cilvēku …

—      Vai viņš pamanīja jūs logā?

—      Nē, es vismaz domāju, ka nepamanīja. Es gan tik ļoti pārbijos, ka neesmu par to pilnīgi pārliecināta.

—      Un ar ko viņš sarunājās? Vai tas bija kāds svešinieks?

—      Nē, Volter, tas nebija svešinieks. Tiklīdz biju mazliet atguvusies, es tūdaļ viņu pazinu. Tas bija trako mājas īpašnieks.

—      Vai grāfs norādīja viņam uz mūsu māju?

—      Nē, viņi sarunājās tā, it kā būtu nejauši sastapušies uz ielas. Es paliku pie loga un nolūkojos uz viņiem, paslēpusies aiz aizkariem. Ja es tai brīdī būtu pagriezusies un Lora būtu redzējusi manu seju … taču, paldies dievam, viņa bija pārāk aizņemta ar savu zīmējumu! Drīz vien viņi izšķīrās. Pansionāta īpašnieks aizgāja uz vienu pusi un grāfs Fosko — uz otru pusi. Es jau sāku cerēt, ka viņi tiešām satikušies uz ielas nejauši, bet tad redzēju, ka grāfs nāk atpakaļ, nostājas pretī mūsu mājai, izņem no kabatas vizītkaršu mapīti un zīmuli, raksta kaut ko un tad pāriet pāri ielai uz veikaliņu, kas atradās apakš-

stāvā. Es ātri paskrēju garām Lorai, lai viņa nepagūtu ieskatīties man sejā, un sacīju, ka esmu kaut ko aizmirsusi augšējās istabās. Tiklīdz izgāju ārā no mūsu dzīvojamās istabas, es devos lejā uz pirmo stāvu, nostājos kāpņu laukumiņā un sāku gaidīt — biju cieši nolēmusi aizturēt viņu, ja viņš gribētu nākt augšā. Taču viņam nebija šāda nodoma. Jaunā pārdevēja iznāca pa veikala durvīm kāpņu telpā, turēdama rokā grāfa lielo, zeltīto vizītkarti, uz kuras bija viņa vārds un ģerbonis augšējā malā, kā arī dažas ar zīmuli uzrakstītas rindas apakšā. Kad jaunā sieviete pasniedza man vizītkarti, es izlasīju: «Dārgā lēdija (jā, šis briesmonis vēl joprojām mani tā uzrunā) — dārgā lēdija, es Jūs lūdzu uz vienu vārdiņu svarīgā lietā, kas attiecas uz mums abiem.» Ja ārkārtējos gadījumos cilvēks ir spējīgs apsvērt savu rīcību, tad viņš to dara ātri. Es tūdaļ sapratu, ka atstāt neziņā sevi un jūs par tāda nelieša nodomiem, kāds ir grāfs, būtu liktenīga kļūda. Sapratu, ka desmitreiz labāk būtu izpildīt viņa lūgumu un mēģināt noskaidrot, ko viņš nodomājis darīt jūsu prombūtnes laikā, nekā atraidīt to. «Pasakiet džentlmenim, lai viņš kādu brīdi uzkavējas veikalā,» es pateicu pārdevējai. «Es pēc brīža ieiešu pie viņa.» Es uzskrēju augšā pēc savas cepures, jo biju cieši apņēmušie nerunāt ar viņu kāpņu telpā. Zināju, cik viņam zema un skanīga balss, un baidījos, ka Lora sadzirdēs to pat tad, ja mēs ar viņu tiksimies veikalā. Pēc nepilnas minūtes es jau biju atkal lejā un atvēru durvis uz ielu. Grāfs iznāca no veikala un tuvojās man. Viņš bija viscaur ģērbies sēru drānās; lišķēdams man, viņš zemu paklanījās un savilka seju indīgā smīnā, un dažas dīkdienīgas sievietes un zēni, ieraudzījuši viņu, apbrīnas pilnām acīm nolūkojās uz viņa milzīgo augumu, smalko, melno uzvalku un lielo spieķi ar zeltīto rokturi. Tiklīdz es uz viņu paskatījos, man atmiņā atausa šausmīgie notikumi, kurus biju pieredzējusi Blekvoterparkā. Grāfs likās esam tikpat pretīgs kā agrāk, un man aiz riebuma tirpas pārskrēja pār kauliem, kad viņš sasveicinādamies ar plašu žestu noņēma cepuri un uzrunāja mani tā, it kā mēs vēl vakar būtu šķīrušies kā vislielākie draugi.

—      Vai jūs atceraties, ko viņš jums sacīja?

—      Es nespēju to atkārtot, Volter. Es jums tūdaļ pastāstīšu, ko viņš sacīja par jums, bet es nespēju atkārtot to, ko viņš teica par mani. Viņa izteikumi bija daudz briesmīgāki nekā viņa izsmalcināti nekaunīgā vēstule. Man jau sāka trīcēt rokas aiz vēlēšanās cirst pļauku, un, ja es būtu vīrietis, es arī būtu viņam iegāzusi. Taču to es

nevarēju atļauties un tāpēc, lai savaldītu rokas, saplēsu zem šalles sīkos gabaliņos viņa vizītkarti. Neatbildējusi viņam ne vārda, es gāju prom no mūsu mājas (jo baidījos, ka Lora var mūs ieraudzīt), un viņš man sekoja, visu laiku kaut ko klusi purpinādams. Iegriezusies tuvākajā šķērsieliņā, pajautāju, ko viņš īsti no manis grib. Viņam esot divas vēlēšanās. Pirmkārt, ja man nebūtu iebildumu, viņš gribot apliecināt man savas simpātijas. Taču es nevēlējos viņu uzklausīt. Otrkārt, viņš gribot atkārtot viņa vēstulē izteikto brīdinājumu. Es pavaicāju, ar ko izskaidrojama vajadzība šo brīdinājumu atkārtot. Viņš atkal paklanījās, pasmaidīja un sacīja, ka paskaidrošot visu sīkāk. Viņa paskaidrojums pilnīgi apstiprināja manas bažas, par kurām jau ieminējos jums pirms jūsu aizbraukšanas. Ja atceraties, es jums toreiz sacīju, ka sers Persivals ir pā-< rāk stūrgalvīgs, lai uzklausītu sava drauga padomu attiecībā uz jums, un ka grāfs mums kļūs bīstams tikai tad, ja būs apdraudētas viņa paša intereses un viņš būs spiests rīkoties, lai aizstāvētu sevi.

—     Es atceros, Mariona.

—      Nu, tad klausieties — tas patiešām tā bijis. Grāfs devis padomu, bet padoms nav pieņemts. Sers Persivals paļāvies vienīgi pats uz saviem spēkiem, savu neatlaidību un naidu pret jums. Tad grāfs ļāvis viņam rīkoties, kā pašam patīk, taču paturējis vērā apstākli, ka nākotnē var tikt apdraudētas arī viņa personīgās intereses, un tāpēc vispirms centies izspiegot, kur mēs dzīvojam. Kad jūs, Volter, atgriezāties pie mums no sava pirmā brauciena uz Hempšīru, detektīvi, kas jau toreiz bija uzmanījuši jūs pie advokātu kantora durvīm, kā arī pats grāfc c osko, bija sekojuši jums no dzelzceļa stacijas līdz mājas durvīm. Kā viņam izdevies panākt, lai jūs viņu nepamanītu, to viņš man nestāstīja, taču tai reizē un tādā veidā viņš bija atradis mūsu apmešanās vietu. Šo savu atklājumu viņš neizmantoja līdz tam brīdim, kad saņēma ziņu par sera Persivala nāvi, taču pēc tam, kā jau sacīju, viņš sāka rīkoties, jo bija pārliecināts, ka jūs gribēsiet iesūdzēt viņu tiesā kā nelaiķa sazvērestības līdzzinātāju. Grāfs nekavējoties norunāja Londonā tikšanos ar pansionāta īpašnieku un nolēma atvest viņu uz māju, kurā bija paslēpta viņa izbēgusi paciente; viņš ticēja, ka rezultātā, lai kā tas viss beigtos, radīsies dažādi nebeidzami juridiski šķēršļi un grūtības, kas saistīs jums rokas, un ka tāpēc jūsu uzbrukumam nebūs panākumu. Tādi bija viņa nodomi, kā viņš man pats atzinās. Vienīgais iemesls, kāpēc viņš pēdējā brīdi bija sācis svārstīties…

—      Un tas bija?

—      Man grūti par to runāt, Volter, tomēr man tas jādara. Šis vienīgais iemesls biju es. Trūkst vārdu, lai izteiktu, cik pazemota es jūtos pati savās acīs, kad to iedomājos; redziet, šī cilvēka dzelzs raksturā ir kāda vāja vieta — tās ir pretīgās simpātijas, kuras viņš jūt pret mani. Lai nezaudētu savu pašcieņu, esmu pietiekami ilgi centusies tam neticēt, bet viņa skatieni, viņa rīcība liek man tomēr, aiz kauna sarkstot, domāt, ka tā ir patiesība. Jā, Volter, šī samaitātā izdzimteņa acis kļuva valgas, sarunājoties ar mani! Viņš man atzinās, ka tai brīdī, kad jau gribējis pansionāta ārstam parādīt, kurā mājā mēs dzīvojam, viņš iedomājies ciešanas, kas man būs jāpārdzīvo, ja mani atkal šķirs no Loras, un iedomājies, ka mani var saukt pie atbildības par to, ka esmu palīdzējusi Lorai izbēgt, — un viņš jau otrreiz riskējis manis dēļ, kaut arī skaidri zinājis, cik lielas nepatikšanas jūs varat viņam sagādāt. Viņš tikai lūdza mani, lai es atcerētos šo viņa upuri un apvaldītu jūsu dusmas pati savās interesēs, par kurām viņam varbūt nekad vairs nebūs izdevība ar mani sarunāties. Es neielaidos šai darījumā; es drīzāk būtu nomirusi, nekā izpildījusi viņa gribu. Varat viņam ticēt vai neticēt, un viņa apgalvojums, ka viņš atradis kaut kādu ieganstu un aizsūtījis pansionāta īpašnieku prom, var būt patiesība vai meli, taču par vienu gan jūs varat nešaubīties: es pati redzēju, kā šis cilvēks aiziet, pat nepaskatījies uz mūsu logu, pat nepalūkojies uz ielas otru pusi, kur atradās mūsu māja.

—      Es ticu, ka viņš runājis patiesību, Mariona. Ja jau pat viscēlākie cilvēki, veicot savus labos darbus, mēdz reizēm būt nekonsekventi, kāpēc tad vislielākie ļaundari nevarētu būt nekonsekventi savās noziedzībās? Taču vienlaikus es domāju, ka šis nelietis tikai mēģinājis jūs iebiedēt, draudēdams ar to, ko viņš patiesībā nevar izdarīt. Šaubos, vai tagad, kad sers Persivals ir miris un misis Keterikas rīcību neviens vairs nekontrolē, grāfs spēj sagādāt mums nepatikšanas, izmantojot pansionāta īpašnieka palīdzību. Bet es gribētu dzirdēt, kas notika tālāk. Ko grāfs sacīja par mani?

—      Par jums viņš ierunājās pašās beigās. Grāfa acis

Jauni iegailējas, un viņa izturēšanās tagad atgādināja man tās manieres, kādas biju novērojusi jau agrāk, kad mēs vēl dzīvojām Blekvoterparkā, — tās pauda viņa apņēmību netaupīt nevienu, kas nostājas viņa cejā, un viņš atklāti ņirgājās par citiem, tā ka nekad īsti nevarēja zināt, kas viņam tai brīdī ir aiz ādas. «Brīdiniet misteru Hārtraitu!» grāfs sacīja Joti augstprātīgā tonī. «Kad viņš mērosies spēkiem ar mani, tad lai atceras, ka viņam būs darīšana ar domājošu cilvēku, ar cilvēku, kas nospļaujas par likumiem un sabiedrības paražām. Ja mans nabaga mirušais draugs būtu klausījis manam padomam, tad tiesai tagad būtu jānodarbojas ar mistera Hārtraita līķa identificēšanu. Bet mans dārgais mirušais draugs bija loti ietiepīgs. Paskatieties uz mani! Es skumstu par viņu — šīs sēras iekšēji ir slēptas manā sirdī, ārēji tās redzamas uz manas cepures. Šis vienkāršais kreps pauž manas jūtas, un es prasu, lai misters Hārtraits tās respektētu. Ja viņš tomēr uzdrošināsies ar tām nerēķināties, tad Joti iespējams, ka šīs jūtas var pārvērsties neizmērojamā naidā. Lai viņš samierinās ar to, ko ir ieguvis, lai samierinās ar to, ko es, jūs žēlodams, neaizskaru un atstāju viņam un jums. Brīdiniet viņu (reizē nododot arī sveicienus no manis) un pasakiet: ja viņš kaut pirkstu pakustinās, viņam būs darīšana ar Fosko. Pavisam parastā angļu valodā es gribu informēt viņu, ka Fosko nekas nespēj apturēt! Arlaburītu, dārgā lēdija!» Viņa tēraudpelē- kās acis urbās manā sejā; viņš svinīgi pacēla cepuri, ar atsegtu galvu paklanījās man un devās prom.

—      Un vairs neatgriezās? Un neko vairāk nepateica?

—      Uz ielas stūra viņš pagriezās atpakaļ, pamāja ar roku un ar teatrālu žestu piesita sev pie krūtim. Pēc tam viņš izzuda manam skatienam. Viņš arvien vairāk attālinājās no mūsu mājas. Es steidzos mājup, lai drīzāk nokļūtu pie Loras, bet viņš aizgāja pretējā virzienā. Jau pa cejam es nolēmu, ka mums jāpārceļas uz citu dzīvokli. Kopš grāfs bija atklājis, kur mēs dzīvojam, šī māja (it īpaši tāpēc, ka jūs bijāt aizbraucis) vairs nebija nekāds drošais patvērums, tagad tai uzglūnēja briesmas. Ja es būtu bijusi pilnīgi pārliecināta par jūsu atgriešanos, es būtu riskējusi un gaidījusi līdz tai dienai, kad jūs atkal būsiet kopā ar mums. Bet man nebija noteiktas pārliecības, un es pavisam impulsīvi nospriedu, ka nekavējoties kaut kas jādara. Pirms jūs aizbraucāt 110 mums, jūs

reiz ierunājāties, ka Loras veselības labad vajadzētu pārcelties uz kādu klusāku rajonu, kur būtu tīrāks gaiss. Lai Lora domātu par dzīves vietas maiņu tikpat dedzīgi kā es, man vajadzēja vienīgi atgādināt jūsu teiktos vārdus un iestāstīt viņai, ka tam jānotiek jūsu prombūtnes laikā, lai jūs pārsteigtu un pasargātu no rūpēm, kas saistītas ar pārcelšanos. Viņa palīdzēja man iesaiņot jūsu mantas, un tās visas tagad ir novietotas jūsu jaunajā darbistabā.

—      Kāpēc jūs pārcēlāties tieši uz šejieni?

—      Es citas vietas Londonas apkārtnē nepazīstu. Man šķita, ka mums jāizvēlas vieta, kas atrodas krietni tālu no agrākā dzīvokļa, un es mazliet pazinu Fulemu, jo kādu laiku te biju mācījusies skolā. Cerēdama, ka skola vēl darbojas, es ar ziņnesi aizsūtīju uz turieni zīmīti. Skola patiešām vēl darbojās; tagad te saimniekoja manas kādreizējās skolotājas meitas, un viņas pēc mana lūguma noīrēja šo dzīvokli. Kad ziņnesis atgriezās ar jaunā dzīvokļa adresi, bija jau vakars. Mēs devāmies uz šejieni tumsā, un likās, ka neviens mūs tai laikā nenovēroja. Vai esmu rikojusies pareizi, Volter? Vai esmu attaisnojusi jūsu uzticību?

Es atbildēju apstiprinoši un pateicos viņai no visas sirds, jo viņa patiesi bija pelnījusi vislielāko uzslavu. Kamēr es runāju, viņas acīs joprojām bija redzamas bailes, un pirmie vārdi, kurus viņa pateica, kad biju beidzis, atkal bija par grāfu Fosko.

Es manīju, ka viņas attieksme pret grāfu tagad ir mainījusies. Tagad viņa vairs neiedegās pēkšņās dusmās, kad pieminēja grāfu, un arī nesteidzināja mani ātrāk izrēķināties ar viņu. Lai cik pretīgas viņai šķita grāfa jūtas pret viņu, Mariona tomēr nešaubījās, ka tās ir patiesas, un tāpēc acīmredzot viņas gluži organiskās bailes no šī vīrieša bija simtkārt palielinājušās, jo viņa taču zināja, ka grāfs ir veikls, viltīgs, ārkārtīgi enerģisks un spēj izdarīt jebkuru nelietību. Viņas balss bija kļuvusi pavisam klusa un acis aiz šausmām plati iepletušās, kad vina nedroši vaicāja man, ko es domājot par viņa draudiem un ko tagad esot izlēmis darīt.

—      Kopš manas sarunas ar misteru Kirlu nav pagājis nemaz tik ilgs laiks, Mariona, — es atbildēju. — Kad mēs abi šķīrāmies, lūk, ko es viņam sacīju par Loru: «Viņas tēvoča mājas durvis tiks atvērtas viņai visu to cilvēku klātbūtnē, kuri piedalījās viltus bērēs; melīgais uzraksts, kas it kā liecina par viņas nāvi, pēc ģimenes galvas rīkojuma tiks publiski izkasīts no kapa pieminekļa, un tie divi, kas nodarījuši viņai ļaunu, atbildēs par savu noziedzīgo rīcību man, ja likums nebūs spējīgs viņus sodīt.» Viens no šiem abiem vairs nav dzīvs, tāpēc viņu nevar saukt pie atbildības. Bet otrs vēl ir dzīvs, un ari mans lēmums vēl ir spēkā.

Marionas acis iemirdzējās, vaigi piesārta. Viņa neko neteica, taču viņas sejas izteiksme liecināja, ka viņa pilnīgi atbalsta manu nodomu.

—      Es nemaz neslēpju no jums, tāpat kā neslēpju pats sev, — es turpināju, — ka mūsu izredzes gūt panākumus ir visai niecīgas. Tas, ko mēs esam darījuši līdz šim, laikam ir tīrais nieks salīdzinājumā ar risku, ko uzņemsimies turpmāk, taču, par spīti visam, mums, Mariona, tomēr jārīkojas enerģiski. Es neesmu tik stiprs, lai spēkotos ar tādu cilvēku, kāds ir grāfs Fosko, tāpēc man iepriekš labi jāsagatavojas. Esmu mācījies būt pacietīgs, gan pratīšu sagaidīt īsto brīdi. Lai viņš notic, ka viņa vārdi ii sasnieguši vajadzīgo rezultātu; lai nekādas ziņas par mums turpmāk nenonāk līdz viņa ausīm; lai viņš domā, ka neviens vairs viņu netraucē un neapdraud — ja vien esmu pareizi izpratis grāfa nolūkus, tad viņš ar savu plātīšanos drīz vien pats sevi iegāzīs. Tas ir viens no iemesliem, kāpēc mums nepieciešams nogaidīt; taču ir vēl kāds cits, daudz svarīgāks iemesls. Pirms pēdējoreiz mēģināšu atmaskot grāfu, manām attiecībām gan ar jums, Mariona, gan ar Loru jākļūst daudz noteiktākām.

Viņa pavirzījās man tuvāk un izbrīnījusies palūkojās manī.

—      Kā to saprast — jākļūst noteiktākām? — viņa vaicāja.

—      To es jums paskaidrošu, — es atbildēju, — kad būs īstais laiks. Tagad tas vēl nav pienācis un varbūt nekad arī nepienāks. Iespējams, ka es nekad neko neteikšu Lorai — patlaban neko nedrīkstu teikt pat jums —, līdz nebūšu pārliecinājies, ka varu runāt par to bez jebkādām bažām, pilnīgi godīgi un atklāti. Bet lai tas pagaidām paliek. Daudz svarīgāka nozīme mūsu attiecībās ir kādam citam jautājumam. Loru žēlodama, jūs esat slēpusi no viņas ziņu par vīra nāvi…

—      Ak, Volter, man šķiet, ka mēs vēl ilgi nevarēsim to viņai pavēstit, — vai nav tiesa?

—      Nē, Mariona. Daudz labāk būs, ja jūs viņai pastāstīsiet to tagad, nekā piejausiet, ka tas nāk gaismā pavisam nejauši, jo panākt, lai tas nenotiktu, taču nav mūsu spēkos. Neiedziļinieties sīkumos, stāstiet ļoti saudzīgi, tomēr dariet viņai zināmu, ka viņš ir miris.

—     Vai bez tā iemesla, Volter, kuru jūs nupat minējāt, ir vēl kāds cits iemesls, kāpēc jūs vēlaties, lai viņa uzzinātu par sava vīra nāvi?

—      Jā.

—      Vai šis iemesls ir saistīts ar jautājumu, par kuru jūs pagaidām nedrīkstat runāt ar mani un, iespējams, nekad nedrīkstēsiet runāt ar Loru?

Viņa īpaši uzsvēra pēdējos vārdus. Atbildēdams viņai apstiprinoši, ari es tos uzsvēru.

Mariona nobālēja. Kādu brīdi viņa skumji raudzījās manī, itin kā īsti nezinātu, ko iesākt tālāk. Bet, kad Marionas skatiens apstājās pie tukšā krēsla, kurā parasti sēdēja mūsu dārgā draudzene, visu mūsu prieku un bēdu līdzjutēja, neparasts maigums atplaiksnījās viņas tumšajās acīs un viņas vaibsti zaudēja savu raksturīgo skarbo izteiksmi.

—      Man šķiet, ka esmu visu sapratusi, — viņa sacīja. — Man šķiet, Volter, ka man jāpastāsta Lorai par vīra nāvi viņas pašas un jūsu labad.

Viņa nopūtās, saņēma manu roku savā, tad pēkšņi palaida to vaļā un izgāja no istabas. Nākamajā dienā Lora uzzināja, ka vīra nāve ir atdevusi viņai brīvību un ka kopā ar vīru tagad ir apbedīts arī viņas dzīves posts un nelaime.

Viņa vārdu mēs nekad vairs nepieminējām. No šī brīža mēs centāmies neuzsākt sarunas par jautājumiem, kas attiecās uz šī cilvēka nāvi, un ar tikpat lielu piesardzību mēs abi, tas ir, Mariona un es, izvairījāmies skart kādu citu jautājumu, kuru, pēc mūsu savstarpējās norunas, vēl nedrīkstējām iztirzāt. Tomēr mūsu domas kavējās pie šī jautājuma, un tas notika jo bieži tāpēc, ka mēs bijām iegrožojuši sevi ar pašu izdomātiem ierobežojumiem. Mēs abi uzraudzījām Loru vēl rūpīgāk nekā agrāk, un mēs gaidījām un cerējām, gaidījām un bažījāmies, ticēdami, ka reiz tomēr pienāks tā diena.

Pamazām mēs atsākām savu ierasto dzīvi. Es turpināju

savu ikdienas darbu, kuru biju uz laiku pārtraucis, kamēr atrados Hempšīrā. Par jauno dzīvokli mums bija jāmaksā lielāka īre nekā par mazajām un neērtajām istabām, kurās bijām dzīvojuši iepriekš; šis apstāklis un it īpaši bažas par nezināmo nākotni lika man strādāt daudz intensīvāk nekā agrāk. Turklāt varēja gadīties arī pavisam neparedzēti notikumi, kuru dēj tiktu galīgi iztērēta mūsu jau tā nelielā naudas summa, kas bija noguldīta bankā; beigu beigās, manas rokas un mans darbs bija vienīgais, uz ko varējām paļauties. Tagad bija izveidojusies situācija, kas spieda mani censties, cik spēju, lai man turpmāk nekad netrūktu pasūtījumu un tie tiktu apmaksāti labāk nekā līdz šim.

Taču lai neviens neiedomājas, ka šai laika posmā, kad es, ieslēdzies savās mājas, cītīgi strādāju, ka šai laika posmā, par kuru jums patlaban stāstu, es nemaz vairs nebūtu pūlējies sasniegt to savas dzīves galveno mērķi, par kuru jūs esat jau lasījuši un ar kuru saistījās visas manas domas un centieni. Šis mērķis mēnešiem ilgi stāvēja manu acu priekšā un nekad nedeva man miera. Notikumi brieda lēnām, un man vēl bija laiks veikt nepieciešamos piesardzības pasākumus, izpildīt savu pienākumu un pateikties cilvēkam, kas man bija palīdzējis, kā arī atrisināt kādu neskaidru jautājumu.

Piesardzības pasākumi bija jāveic, protams, lai nodrošinātos pret grāfu Fosko. Ārkārtīgi svarīgi bija, ja vien tas būtu iespējams, noskaidrot, vai viņš nodomājis palikt Anglijā, citiem vārdiem sakot, vai viņš arī turpmāk būs man sasniedzams. Man izdevās to izpētīt ļoti vienkārši. Tā kā viņa mājas adrese Sentdžonsvudā man bija zināma, tad es ievācu ziņas šai priekšpilsētā; sameklējis aģentu, kura pārziņā bija grāfa noīrētais mājoklis, es apjautājos, vai māja Foristroudā pieci netiks drīzumā no jauna iznomāta. Atbilde bija negatīva. Man paskaidroja, ka ārzemnieks, kas patlaban dzīvojot šai mājā, esot atjaunojis nomas līgumu un pagarinājis to uz sešiem mēnešiem, tātad uzturēšoties tur līdz nākamā gada jūnija beigām. Bet tagad bija tikai decembra sākums. Es šķīros no aģenta ar atvieglotu sirdi, jo man vairs nebija jābaidās, ka grāfs varētu izslīdēt no manām rokām.

Kāds pienākums, kas man noteikti bija jāizpilda, aizveda mani atkal pie misis Klementsas. Es biju solījies apciemot viņu vēlreiz, lai pastāstītu visu, ko zinu par

Annas Keterikas nāvi un apbedīšanu un ko es nebiju varējis pavēstīt, mums tiekoties pirmoreiz. Tā kā situācija tagad bija mainījusies, tad nekas vairs nekavēja mani uzticēties šai krietnajai sievietei un atklāt viņai par sazvērestību tik daudz, cik bija vajadzīgs. Manas simpātijas un draudzīgā" attieksme pret viņu steidzināja mani ātrāk izpildīt solījumu, un es to izdarīju, cik rūpīgi un apzinīgi vien iespējams. Nav nekādas nepieciešamības apgrūtināt jūs, sīki atstāstot mūsu sarunu. Es tikai gribētu pateikt, ka šī saruna man atkal lika domāt par kādu jautājumu, kas vēl joprojām nebija noskaidrots, — tas bija jautājums par Annas Keterikas tēvu.

Daudzie nenozīmīgie apsvērumi, kas saistījās ar šo problēmu un kas paši par sevi šķita pavisam mazsvarīgi, kļuva pārsteidzoši nozīmīgi, kad tos apkopoja vienā veselā, un beigu beigās tie uzvedināja mani uz domām izdarīt secinājumu, kuru gan vēl vajadzēja pārbaudīt. Es dabūju no Marionas atļauju aizrakstīt majoram Dontor- nam Vārnekholā (kur misis Keterika bija kalpojusi dažus gadus pirms apprecēšanās), lai uzdotu viņam dažus jautājumus. Es rakstīju Marionas vārdā, atvainojos, ka esmu bijis spiests majoru traucēt, un paskaidroju, ka šie jautājumi attiecas uz Marionas ģimenes vēsturi, par kuru viņa interesējas. Kad rakstīju šo vēstuli, man nebija noteiktu ziņu, ka majors Dontorns vēl būtu dzīvs; es nosūtīju to, cerēdams tomēr, ka viņš nav miris un spēs man atbildēt.

Pēc divām dienām es saņēmu vēstuli — apstiprinājumu, ka viņš ir dzīvs un gatavs mums palīdzēt.

Jūs varēsiet pavisam viegli secināt, kāda doma man bija ienākusi prātā, kad viņam rakstīju, un kādus jautājumus es viņam uzdevu, ja iepazīsieties ar viņa vēstuli. Atbildēdams uz maniem jautājumiem, viņš darīja man zināmus vairākus svarīgus faktus.

Pirmkārt, «nelaiķis šers Persivals no Blekvoterparkas» nekad nav spēris savu kāju Vārnekholā. Ne majors Dontorns, ne arī viņa ģimenes locekļi nekad nav šo džentlmeni pazinuši.

Otrkārt, «nelaiķis misters Filips Fērlijs no Limridžas muižas» jaunībā ir bijis majora Dontorna tuvs draugs un bieži viesojies viņa mājā. Ar vēstuļu un citu dokumentu palīdzību atsaukdams savā atmiņā šīs sen pagājušās dienas, majors spēja droši apgalvot, ka misters Filips Fēr- lijs ieradies ciemos Vārnekholā tūkstoš astoņi simti divdesmit sestajā gadā un uzturējies tur visu septembri un dažas oktobra nedēļas, jo gribējis piedalīties medībās. Pēc tam viņš aizbraucis, ja atmiņa majoru neviļot, uz Skotiju un ieradies atkal Vārnekholā tikai pēc ilgāka laika, jau kā tikko apprecējies vīrs.

Pašam par sevi šim faktam varbūt nebija lielas vērtības, bet, pievienojot to citiem, mums ar Marionu labi zināmiem faktiem, mēs tagad varējām izdarīt kādu pavisam vienkāršu secinājumu, kuru, mūsuprāt, neviens nevarētu apstrīdēt.

Tagad mēs bijām uzzinājuši, ka misters Filips Fērlijs ir uzturējies Vārnekholā tūkstoš astoņi simti divdesmit sestā gada rudenī un ka misis Keterika tai pašā laikā kalpojusi šai muižā, turklāt iepriekš mums bija zināmi vēl šādi fakti: pirmkārt, Anna bija dzimusi tūkstoš astoņi simti divdesmit septītā gada jūnijā; otrkārt, viņa vienmēr bijusi pārsteidzoši līdzīga Lorai; treškārt, Lora bijusi kā izlieta pēc sava tēva. Misters Filips Fērlijs ir bijis plaši pazīstams kā viens no tā laika skaistākajiem vīriešiem. Nedz pēc izskata, nedz arī pēc rakstura viņš nemaz nav atgādinājis savu brāli Frederiku un bijis izslavēts sabiedrības, it īpaši sieviešu mīlulis — vieglprātīgs, nemākslots, impulsīvs, vienmēr labsirdīgs, ārkārtīgi izšķērdīgs jauneklis, kas nekad nav ievērojis kādus īpašus principus un nav arī daudz rūpējies par tikumības saglabāšanu attiecībās ar sievietēm. Tādi bija fakti, kurus mēs zinājām, tāds bija šī cilvēka raksturs. Vai vēl ir vajadzība izskaidrot to, kas jau pats par sevi saprotams?

Tagad, kad es to visu skatīju pilnīgi jaunā gaismā, pat misis Keterikas vēstule, viņai pašai negribot, daļēji apstiprināja manus secinājumus. Viņa bija nosaukusi misis Fērliju (vēstulē, kuru biju no viņas saņēmis) par «ļoti neglītu sievieti», kas «ievilinājusi savos slazdos un apprecējusi visskaistāko vīrieti Anglijā». Abi šie apgalvojumi ir pilnīgi nepamatoti un kļūdaini. Greizsirdība un nenovīdība (kas tādā sievietē kā misis Keterika spēja izpausties tik zemiskā un ļaunprātīgā veidā) šķita man vienīgais iemesls, kas pamudinājis viņu tik nekaunīgi izteikties par misis Fērliju, kaut arī vēstulē šim apvainojumam patiesībā nebija nekādas nozīmes.

Bet, tā kā esam pieminējuši misis Fērlijas vārdu, tad, gluži dabiski, rodas vēl viens jautājums. Vai viņai kādreiz

ir ienācis prāta, kurš varētu būt šīs mazās, uz Limridžu atvestās meitenes tēvs?

Pēc Marionas domām, viņai tas nav ienācis prātā. Misis Fērlijas vēstule, kuru man kādreiz lasīja priekšā un kurā viņa stāsta par Annas un Loras ārkārtīgi lielo līdzību un apliecina savu sirsnīgo pieķeršanos svešajai meitenei, neapšaubāmi bija uzrakstīta bez jebkādas liekulības un pierādīja, ka viņa neko nezina, Nebija gandrīz nekādu šaubu, ka arī pats misters Filips Fērlijs nav bijis informēts vairāk nekā viņa sieva. Apkaunojošie apstākļi, kas spieduši misis Keteriku steidzīgi apprecēties, acīmredzot bijuši par iemeslu tam, ka viņa aiz piesardzības vai arī aiz lepnuma klusējusi, kaut arī būtu varējusi sazināties ar sava gaidāmā bērna tēvu.

Kad man iekrita prātā šis pieņēmums, es tūdaļ atcerējos tos vārdus no svētajiem rakstiem, par kuriem mēs visi savā laikā esam domājuši ar apbrīnu un bijību: «Un tēvu grēki piemeklēs viņu bērnus.» Ja šī viena tēva divas meitas nebūtu bijušas tik fatāli līdzīgas, nekad nebūtu sadomāta šī sazvērestība, kurā Anna izmantota kā nevainīgs līdzeklis un kurā Lora kļuvusi par nevainīgu upuri. Cik nekļūdīgi, cik drausmīgi precīzi garā notikumu virkne saistīja tēva neapdomīgo pārkāpumu ar nežēlīgo pārestību, kas bija nodarita viņa bērniem!

Mani nodarbināja gan šīs, gan arī vēl citas domas, kas lika man atcerēties mazo Kamberlendas kapsētu, kur tagad dusēja Anna Keterika. Es domāju par pagājušajām dienām, kad biju sastapis viņu pie misis Fērlijas kapa, sastapis pēdējo reizi. Es gara acīm skatīju, kā viņas nabaga nevarīgās rokas noslīd uz kapa pieminekļa, un dzirdēju, kā viņa vārgā, nogurušā balsī čukst savai mirušajai aiz- gādniecei un draudzenei: «Ak, ja es varētu nomirt, aizbēgt no visa un atdusēties jums līdzās!» Bija pagājis mazliet vairāk nekā gads kopš tā brīža, kad viņa bija izteikusi šo vēlēšanos, — un cik neizprotamā kārtā, cik drausmīgi tā bija piepildījusies! Vārdi, kurus viņa bija sacījusi Lorai ezermalā, šie patiesās ilgās teiktie vārdi nu bija kļuvuši par īstenību. «Ak, kaut mani apglabātu blakus jūsu māmiņai! Kaut es varētu atmosties viņai līdzās tai dienā, kad skanēs eņģeļu bazūnes, kapi atvērsies un mirušie celsies augšā!» Kāds briesmīgs noziegums bija jāpieredz un kādas šausmas jāpārdzīvo šai nabaga būtnei, pa kādiem tumšiem līkloču ceļiem dieva roka to bija vadījusi lejup nebūtībā, līdz tā nonākusi savās mūža mājās, kuras, dzīva būdama, nekad nebija cerējusi sasniegt! Lai viņa tur dus dieva mierā, lai netraucēta paliek blakus tai, kuru viņa mīlēja!

Un tā šī miklainā parādība, kas ienākusi šais lappusēs tāpat, kā ienāca manā dzīvē, tagad ir nokāpusi mūžīgās tumsas valstībā. Viņa pirmoreiz atnāca pie manis nakts klusumā gluži kā spokaina ēna. Un gluži kā ēna viņa ir aizlīdējusi garām un pazudusi nāves klusumā.

III

Pagāja četri mēneši. Pienāca aprīlis — pavasara un pārmaiņu mēnesis.

Ziema mūsu jaunajās mājās bija pagājusi mierīgi un laimīgi. Es biju labi izmantojis savu ieilgušo atelpas laiku — biju krietni paplašinājis savus ienākumu avotus un radījis stingrāku pamatu mūsu eksistencei. Atbrīvota no mūžīgās neziņas un bailēm, kas viņu tik ilgi bija mocījušas, Mariona garīgi atspirga, un pamazām atkal lielā mērā, ja ne pilnīgi, atgriezās viņai agrāk tik raksturīgā dzirkstošā enerģija.

Tā kā Loru dažādas pārmaiņas ietekmēja daudz krasāk nekā viņas masu, tad viņā jauno dzīves apstākju veselīgā iedarbība izpaudās vēl jo spilgtāk. Gurdenais un vienaldzīgais skatiens, kas viņas seju priekšlaicīgi bija padarījis vecāku, gandrīz nemaz vairs nebija manāms, un dzīvā izteiksme, kas pagājušajās dienās viņas seju bija vērtusi īpaši pievilcīgu, tagad, kad atkal sāka atplaukt viņas skaistums, atjaunojās pati pirmā. Taču, rūpīgi viņu vērodams, es atklāju, ka sazvērestība, kas reiz bija satricinājusi viņas prātu un dzīvi, vienā ziņā tomēr atstājusi bēdīgas sekas. No viņas atmiņas uz visiem laikiem bija izgaisuši notikumi, kas bija risinājušies no tā brīža, kad viņa atstāja Blekvoterparku, līdz tai dienai, kad mēs sastapāmies Limridžas kapsētā. Tiklīdz kaut ar vismazāko mājienu Lorai tika atgādināts šis laikposms, viņa pēkšņi pārvērtās un nodrebēja, sāka runāt nesakarīgi, un viņas atmiņa taustījās pa pagātni tikpat nevarīgi kā agrāk. Šai un vienīgi šai ziņā pagātnes pēdas bija iespiedušās viņā dziļi — pārāk dziļi, lai būtu izdzēšamas.

Citādi viņa bija tiktāl atlabusi, ka tais dienās, kad bija sevišķi moža un labā garastāvoklī, viņa brīžiem jau izskatījās un runāja gluži kā seno dienu Lora. Sī iepriecinošā pārmaiņa, gluži dabiski, ietekmēja mūs abus. Gan viņā, gan arī manī gluži kā no dziļa miega tagad modās negaistošas atmiņas par Kamberlendā aizvadīto laiku, un mums abiem tās bija vienādas, jo tās bija atmiņas par mūsu mīlestību.

Mūsu savstarpējās attiecības no dienas dienā pamazām un gandrīz nemanāmi kļuva nebrīvākas. Maigos vārdus, kurus es tik dabiski biju teicis viņai senāk, kad viņu māca bēdas un ciešanas, tagad dīvainā kārtā vaiis nevarēju dabūt pār lūpām. Tais dienās, kad es dzīvoju nemitīgās bailēs pazaudēt Loru, es viņu biju skūpstījis katru vakaru, kad viņa pirms gulētiešanas teica labunakti, un katru rītu, kad mēs atkal satikāmies. Tagad šis paradums bija atmests — šis skūpsts bija izgaisis no mūsu ikdienas dzīves. Mūsu rokas atkal sāka drebēt, kad tās saskārās. Kad Marionas nebija klāt, mēs vairījāmies ilgāk paskatīties viens uz otru. Būdami divatā, mēs bieži vien nezinājām, ko runāt. Kad es nejauši pieskāros Lorai, mana sirds sāka strauji pukstēt, gluži tāpat kā Limridžā, un es redzēju, ka mīlestībā pret mani iekvēlojas viņas vaigi; likās, itin kā mēs būta atgriezušies Kamberlendas pakalnos un es atkal būtu skolotājs un viņa mana skolniece. Daždien viņa stundām ilgi bija klusa un domīga, bet, kad Mariona vaicāja, par ko viņa domā, tad izvairījās atbildēt. Kādu dienu es, pats sev par pārsteigumu, konstatēju, ka esmu pārtraucis darbu un sapņaini veros mazajā, akvareļkrāsām gleznotajā Loras portretā, kuru biju gleznojis pie mazās lapenes, kurā pirmoreiz tikāmies, — gluži tāpat kā aizgājušajās dienās dažkārt mēdzu pamest novārtā mistera Fērlija kolekcijas zīmējumus, lai pasapņotu par šo pašu portretu, kad tas nesen kā bija pabeigts. Kaut arī mūsu apstākļi tagad bija pavisam citādi, likās tomēr, ka mūsu attiecības atkal kļuvušas tādas pašas kā tais brīnišķīgajās dienās, kad mūsu draudzība sākās, un ka mūsu mīlestība atkal ir atdzimusi. Itin kā laiks būtu aiznesis mūs atpakaļ pie mūsu agro cerību drupām vecā, sen pazīstamā krastā!

Jebkurai citai sievietei es būtu varējis pasacīt tos izšķirīgos vārdus, kurus tomēr vilcinājos teikt viņai. Viņas pilnīgā nevarība, viņas vientulība un atkarība vienīgi

no tā atturīgā maiguma, kuru viņai spēju sniegt es, manas bailes pārsteidzīgi aizskart kādu slepenu, sevišķi jūtīgu stīgu viņas būtībā, kurai es, būdams vīrietis, ar savu instinktu varbūt nespētu likt īsti ieskanēties, — šādi un vēl citādi līdzīgi apsvērumi lika man mocīties šaubās un klusēt. Un tomēr es zināju, ka šai abpusējai atturībai jādara gals, ka mūsu attiecībām turpmāk noteikti jākļūst citādām un ka pirmām kārtām mans pienākums ir gādāt par to, lai šī pārmaiņa notiktu.

Jo vairāk es domāju par mūsu attiecībām, jo mazāk spēju saņemties un darīt kaut ko, lai tās mainītos, un tā mūsu mājas apstākļi, kādos visi trīs dzīvojām kopš ziemas sākuma, palika tādi paši kā iepriekš. Nevaru pateikt, vai šī sajūta radās no kādas untumainas iedomas, taču man arvien vairāk sāka likties, ka varbūt vajadzīga vietas un apstākļu maiņa, kāds pēkšņs pavērsiens mūsu vienmuļajā dzīvē, kas padarītu citādu mūsu ikdienu, kurā esam pieraduši redzēt viens otru jau zināmās situācijās, — tas man varbūt palīdzētu sākt sarunu un Lorai un Marionai savukārt atvieglotu pienākumu mani uzklausīt un mazinātu viņu nevērtības sajūtu.

Šādā nolūkā es kādu rītu sacīju viņām, ka, manuprāt, mēs visi esam pelnījuši īsas brīvdienas un nelielu dzives pārmaiņu. Pēc neilgas apspriešanās tika nolemts divas nedēļas pavadit jūrmalā.

Nākamajā dienā mēs no Fulemas aizbraucām uz kādu klusu pilsētiņu dienvidu piekrastē. Tā kā sezona vēl nebija sākusies, tad mēs tur bijām vienīgie viesi. Klintis, liedags un pastaigas pa laukiem bija viss mūsu vientuļo dienu saturs, un tas darīja mūs laimīgus. Gaiss bija silts un rāms; skatu uz pakalniem, mežu un kāpām jauki atdzīvināja mainīgās aprīļa gaismas un ēnas, un nemierīgā jūra viļņojās zem mūsu logiem, itin kā tā gluži tāpat kā zeme izjustu pavasara siltumu un spirgtumu.

Pienākums prasīja, lai es vispirms apspriestos ar Marionu un ievērotu viņas padomus, iekams uzsāku sarunu ar Loru.

Trešajā dienā pēc mūsu ierašanās mazajā pilsētiņā man radās laba izdevība parunāt ar viņu vienatnē. Tai mirklī, kad mēs viens uz otru paskatījāmies, viņa instinktīvi uztvēra manu domu, pirms es paguvu izteikt to vārdos. Kā parasti būdama enerģiska un tieša, viņa tūdaļ ierunājās pirmā.

—      Jūs tagad domājat par to pašu, par ko mēs jau runājām tai vakarā, kad jūs atgriezāties no Hempšīras, — viņa sacīja. — Es labu laiku gaidīju, kad jūs atkal pievēr- slsieties šim jautājumam. Mūsu mazajā ģimenē jānotiek pārmaiņai, Volter, ilgāk mēs vairs tā nevaram dzīvot. Es to redzu tikpat skaidri kā jūs un tikpat skaidri kā Lora, kaut ari viņa neko nesaka. Cik dīvainā kārtā, šķiet, ir atgriezušies senie, Kamberlendā pavadītie laiki! Mēs abi atkal esam kopā, un mūsu abu intereses no jauna ir saistītas vienīgi ar Loru. Es iztēlojos, ka šī istaba ir Limri- džas lapene un ka jūra, kas viļņo tur aizmugurē, traucas pret mūsu liedagu.

—      Tais aizgājušajās dienās es rīkojos tā, kā jūs ieteicāt, — es sacīju, — un tagad, Mariona, es atkal gribu klausīt jūsu padomam un paļauties uz to desmitkārt vairāk.

Par atbildi viņa paspieda man roku. Redzēju, ka viņu dziļi aizkustināja tas, ka es pieminēju pagātni. Mēs sēdējām pie loga un, kamēr es runāju un viņa kiausījās, abi lūkojāmies uz vareno jūras klaidu, kas mirgoja saules staros.

—      Lai kas nāks pēc šīs mūsu atklātās sarunas, — es sacīju, — vai tā atnesīs man laimi vai arī bēdas, Loras interešu aizsargāšana paliks manas dzīves galvenais mērķis. Kad mēs no šejienes aizbrauksim, vienalga, pēc cik ilga laika tas notiks, es aizvedīšu sev līdzi uz Londonu apņemšanos izvilināt no grāfa Fosko atzīšanos, kuru nevarēju panākt no viņa līdzdalībnieka, .un šī apņēmība pavadīs mani tikpat nešaubīgi, cik nešaubīgi došos ceļā es pats. Neviens no mums nevar pateikt, kā šis vīrs izturēsies pret mani, kad iedzīšu viņu lamatās; pēc viņa vārdiem un rīcības mēs varam tikai spriest, ka viņš, ne mirkli nevilcinādamies un bez jebkādiem sirdsapziņas pārmetumiem, ir spējīgs dot man triecienu, izmantojot šim nolūkam Loru. Pašreizējā situācijā man nav sabiedrības atzītu un likuma apstiprinātu tiesību, kas man dotu spēku cīnīties pret grāfu un aizstāvēt Loru. Mans stāvoklis ir ļoti neizdevīgs. Ja man jādodas divcīņā ar grāfu, tad man tas jādara, apzinoties, ka Lora ir drošībā, un man viņa jāaizstāv kā mana sieva. Vai tiktāl jūs esat ar mani vienis prātis, Mariona?

—      Pievienojos ikvienam jūsu teiktajam vārdam, — viņa atbildēja.

—      Negribu runāt par to, ko jūt mana sirds, — es turpināju, — negribu atsaukties uz savu mīlestību, kas pārbaudīta visās pārmaiņās un likteņa triecienos; savu vienīgo attaisnojumu tam, ka domāju un runāju par Loru kā par savu sievu, es gribu balstīt tikai uz to, ko nupat teicu. Ja iespēja izdabūt no grāfa atzīšanos reizē ir arī, kā man šķiet, pēdējā iespēja publiski pierādīt faktu, ka Lora ir dzīva, tad šo visnesavtīgāko iemeslu, kādēļ es gribētu Loru apprecēt, mēs varam atzīt par pareizu abi. Taču es varu arī maldīties; varbūt mums ir iespēja sasniegt mūsu mērķi ar kādu mazāk riskantu un mazāk bīstamu līdzekli. Savā prātā esmu apsvēris visādi un, cik vien spēdams, esmu centies atrast šādu līdzekli, bet man tas nav izdevies. Varbūt jūs tādu zināt?

—      Nē. Es arī esmu par to domājusi, taču veltīgi.

—      Droši vien, — es turpināju, — jums šai grūti atrisināmajā lietā ir radušies tādi paši jautājumi kā man. Varbūt tagad, kad viņa ir gandrīz atguvusi savu agrāko izskatu, vajadzētu atgriezties ar Loru Limridžā, cerot, ka ciema ļaudis vai arī skolas bērni viņu pazīs? Varbūt vajadzētu ar ekspertīzes palīdzību pierādīt viņas rokraksta atbilstību? Pieņemsim, ka mēs to izdarītu. Pieņemsim, ka ļaudis viņu pazītu un rokraksta atbilstība tiktu pierādīta. Vai panākumi abos šais gadījumos dotu vairāk kā vien dibinātu pamatu sūdzēt tiesā? Vai tas vien, ka viņa tiktu pazīta un būtu pierādīta rokraksta atbilstība, pārliecinātu misteru Fērliju un dotu viņai iespēju atgriezties Limridžā, ja pret viņu vēl joprojām liecinātu viņas tēvamāsas apgalvojumi, medicīniskā izziņa par nāves iestāšanos, fakts, ka notikusi apbedīšana, un arī kapakmenī iekaltais uzraksts? Nē! Mēs varētu vienīgi cerēt, ka spēsim radīt ļaudīs nopietnas šaubas par to, vai viņa tiešām mirusi, — šaubas, kuras nespētu izkliedēt nekas cits kā tikai tiesas izmeklēšana. Pieņemsim, ka mums pietiek naudas (kaut arī patiesībā mums tās nav), lai ievadītu šo izmeklēšanu un turpinātu to visās instancēs. Pieņemsim, mums izdosies pārliecināt misteru Fērliju, ka viņa aizspriedumi bijuši nedibināti, un atspēkot grāfa un viņa sievas, kā arī visu pārējo nepatiesās liecības; cerēsim, ka neviens nesāks runāt, itin kā ļaudis, kas pazinuši Loru, sajaukuši viņu ar Annu Keteriku, un ka mūsu ienaidnieki nepasludinās viņas rokraksta atbilstības pierādījumu par veikli izdomātu krāpšanu, — tie visi ir tikai pieņēmumi, kuros lielākā vai mazākā mērā nav ievērotas pavisam reālas iespējamības, — un tad mums jājautā sev, kādas sekas būtu pašiem pirmajiem jautājumiem, kurus varētu uzdot Lorai attiecībā uz sazvērestību pret viņu. Mēs pārāk labi zinām, kādas varētu būt sekas, jo mēs zinām, ka viņa neatceras, kas ai viņu noticis Londonā. Vienalga, vai viņu iztaujātu divatā vai publiski, viņa tik un tā ir pilnīgi nespējīga kaut kādi palīdzēt viņas tiesību aizstāvēšanā. Ja jums, Mariona, tas vēl nav tik skaidrs, cik skaidrs tas ir man, tad mēs jau rit brauksim uz Limridžu un mēģināsim izdarīt minēto eksperimentu.

—      Es visu saprotu, Volter. Pat ja mums pietiktu līdzekļu, lai samaksātu visus tiesas izdevumus, ja mēs beigu beigās pat uzvarētu, — tas tomēr vilktos bezgala ilgi; mūžīgā neziņa pēc visa tā, ko mēs jau esam pārcietuši, būtu nepanesama. Jums ir taisnība, ka braukt uz Limridžu nav nekādas nozīmes. Es vēlētos, kaut varētu būt pārliecināta arī par to, ka pareizs ir jūsu lēmums izlietot vēl pēdējo iespēju un mēģināt, vai neizdosies panākt grāfa atzīšanos? Bet vai to vispār var atzīt par iespēju?

—      Bez šaubām, jā. Tā ir iespēja uzzināt vēl neizdibināto datumu, kurā Lora aizbraukusi uz Londonu. Neatkārtošu apsvērumus, kurus esmu izteicis jau agrāk, taču gribu jums sacit, ka es joprojām esmu cieši pārliecināts, ka pastāv neatbilstība starp datumu, kad noticis šis brau- čiens, un starp datumu, kad izrakstīta ārsta izziņa par nāves iestāšanos. Tieši šeit ir visas sazvērestības vājā vieta, un, ja mēs uzbruksim šai virzienā, tad mūsu ienaidnieku plāni sagrūs pīšļos; taču uzbrukumam vajadzīgie ieroči atrodas grāfa rokās. Ja man izdosies tos viņam atņemt, tad jūsu un arī manas dzīves mērķis būs sasniegts. Ja man neveiksies, tad Lorai nodarītā pārestībā šai saulē nekad vairs netiks izlīdzināta.

—      Vai jūs pats baidāties no neveiksmes, Volter?

—      Neesmu pārliecināts, ka gūšu panākumus, un tieši tāpēc runāju ar jums tik skaidri un atklāti. Varu teikt pēc savas izjūtas un pārliecības, ka Loras nākotnes cerības ir visai niecīgas. Zinu, ka savu īpašumu viņa ir zaudējusi, tāpat zinu to, ka pēdējā iespēja atdot viņai viņas vietu sabiedrībā ir atkarīga no viņas ļaunākā ienaidnieka žēlastības, no tāda cilvēka žēlastības, kura vainu absolūti nav iespējams pierādīt patlaban un varbūt nebūs iespējams pierādīt nekad. Un tagad, kad viņa ir zaudējusi savu augsto stāvokli sabiedrībā, kad visas cerības atgūt viņas titulu un īpašumus ir vairāk nekā apšaubāmas, kad viņai nav paredzama gaišāka nākotne par to, kādu var sagādāt viņas vīrs, — tagad nabaga zīmēšanas skolotājs var beidzot uzdrošināties atklāt viņai savu sirdi. Toreiz,- kad viņa dzīvoja labklājībā, es, Mariona, biju tikai skolotājs, kas trenēja viņas roku, tagad, kad viņa ir nelaimē, es lūdzu šo roku, lai viņa kjūtu mana sieva.

Mariona sirsnīgi paskatījās uz mani, un es vairs nevarēju izteikt ne vārda. Mana sirds plūda pāri, lūpas man drebēja. Man gandrīz jau paspruka lūgums, lai viņa mani pažēlo, kaut arī pats to negribēju. Es piecēlos, lai izietu no istabas. Tai pašā brīdī piecēlās arī viņa, maigi uzlika roku man uz pleca un apturēja mani.

—      Volter! — viņa iesaucās. — Reiz es jūs abus izšķīru jūsu pašu labā. Pagaidi šeit, manu brālīt, pagaidi, mans mījais, labais draugs, līdz atnāks Lora un pastāstīs, ko es tagad esmu izdarījusi!

Pirmoreiz kopš tā rīta, kad mēs Limridžā atvadījāmies, viņa tagad ar lūpām pieskārās manai pierei. Kad viņa mani skūpstīja, uz manas sejas noritēja asara. Mariona ātri pagriezās, norādīja, lai es atkal apsēžos krēslā, un izgāja no istabas.

Es apsēdos viens pats pie loga, lai nogaidītu, kā paies šis mana mūža izšķirošais brīdis. Sais sasprindzinājuma pilnajās minūtēs es nebiju spējīgs ne par ko domāt. Es neko vairs nejutu, tikai ārkārtīgi saasināti uztvēru apkārtnes iespaidus. Saule spīdēja žilbinoši spilgti; man šķita, ka baltās kaijas, kas tālumā dzenāja cita citu, lidinās tepat, gluži vai ar roku sasniedzamas; maigās viļņu šalkas liedagā manās ausīs skanēja kā pērkona grāvieni.

Durvis atvērās, un ienāca Lora viena pati. Tāpat viņa bija ienākusi Limridžas mājas ēdamistabā tai rītā, kad mēs šķīrāmies. Toreiz viņa man tuvojās lēnām un nedroši, nobēdājusies un vilcinādamās. Tagad viņa iesteidzās žigliem soļiem, laimes spārnota, un viņas seja staroja aiz prieka. Viņa pati mani cieši apkampa savām mīļajām rokām, viņas saldās lūpas pašas tuvojās, lai saskartos ar manējām,

—      Mīļais, — viņa čukstēja, — tagad taču mēs varam atzīties, ka mīlam viens otru, vai ne?

Apmierināta viņa maigi piespieda galvu man pie krūtīm.

— Ak, — viņa nevainīgā atklātībā izsaucās, — beidzot es esmu tik laimīga!

Pēc desmit dienām mēs kļuvām vēl laimīgāki. Mēs apprecējāmies.

IV

Pastāvīgi tecēdams uz priekšu, šī stāstījuma pavediens aizved mani arvien tālāk no mūsu laulības dzīves rītausmas un tuvojas beigām.

Pēc divām nedēļām mēs visi trīs atgriezāmies Londonā, un mūsu dienas apēnoja gaidāmās cīņas nojausma.

Mēs ar Marionu rūpīgi slēpām no Loras patieso iemeslu, kas mums licis steigties atpakaļ uz Londonu,— nepieciešamību tikt skaidrībā par grāfa nodomiem. Bija maija sākums, un īres līgumam, kas bija noslēgts par māju Foristroudā, temiņš izbeidzās jūnijā. Ja viņš to atjaunotu (un man, īsi izsakoties, bija pamats domāt, ka viņš to darīs), es varētu būt drošs, ka viņš man neizbēgs. Bet, ja nu gadītos, ka viņš pieviltu manas cerības un gatavotos aizceļot uz ārzemēm, tad man vajadzēja pasteigties un bruņoties paredzamajai sadursmei, cik labi vien iespējams.

Gremdēdamies jauniegūtās laimes pārpilnībā, es reizēm sāku svārstīties savā apņēmībā: brīžiem man šķita, ka tagad, kad manas dzīves karstākā vēlēšanās ir piepildījusies un es esmu ieguvis Loru, es varu būt pilnīgi apmierināts. Pirmoreiz es sāku mazdūšīgi prātot par to, ka risks ir ļoti liels, ka sekas var būt gaužām nelabvēlīgas, ka mūsu jaunā dzīve sola ļoti daudz un ka es varētu iegrūst lielās briesmās mūsu laimi, kas iegūta ar tādām grūtībām. Jā, ļaujiet man godīgi atzīties. Mīlas lieglaimes vadīts, es uz neilgu laiku biju aizgājis tālu prom no mērķa, kuram biju bijis uzticīgs bargākos apstākļos un drūmākās dienās. Pati to neapjauzdama, Lora mani bija aizvilinājusi prom no stingri nospraustā ceja, un viņai bija lemts, pašai nezinot, atkal mani uz tā uzvest.

Laiku pa laikam viņu miegā mocīja sapņi, kuru cēlonis bija drausmīgie pagātnes notikumi, kas tagad nesakarīgi atbalsojās viņas zemapziņā un no kuriem nomodā

viņas atmiņā nekas nebija saglabājies. Kādu nakti (tikai divas nedēļas pēc mūsu kāzām), kad Lora bija aizmigusi un es lūkojos uz viņu, es redzēju, ka asaras lēnām spraucas cauri viņas aizvērtajiem plakstiem, un dzirdēju, ka viņa neapzinīgi kaut ko klusām nomurmina; es sapratu, ka garā viņa atkal ir atgriezusies pie liktenīgā ceļojuma no Blekvoterparkas uz Londonu. Šis neapzinātais lūgums pēc palīdzības, kas tik aizkustinoši un vienlaikus tik drausmīgi izlauzās pār lūpām viņai, nevainīgā miegā aiz- migušai, ieurbās manā sirdī kā šautra. Nākamajā dienā mēs ieradāmies Londonā; šai dienā mana apņēmība bija atgriezusies un kļuvusi desmitkārt stingrāka.

Pirmām kārtām vajadzēja uzzināt kaut ko tuvāk par grāfu. Pagaidām vēl viņa patiesais dzīves stāsts man bija neizprotama mikla.

Es sāku pētīt tos trūcīgos informācijas avotus, kas bija manā rīcībā. Izrādījās, ka mistera Frederika Fērlija nozīmīgā liecība (ko Mariona bija saņēmusi, ievērojot norādījumus, kurus es viņai biju devis ziemā) nevar noderēt īpašajam nolūkam, kādā es to patlaban izskatīju. To lasīdams, es vēlreiz pārdomāju, ko man bija stāstījusi misis Klementsa par daudzajām blēdībām, ar kurām Anna Keterika aizvilināta uz Londonu un izmantota par lidzekli sazvērestībā. Arī šeit grāfs nebija sevi atklāti sakompromitējis, un man atkal nebija iespējams pierādīt viņam nekādu vainu.

Pēc tam es vēlreiz ķēros pie Marionas dienasgrāmatas, kas bija rakstīta Blekvoterparkā. Pēc mana lūguma viņa man atkal nolasīja priekšā kādu fragmentu, kurā viņa aiz savas agrākās intereses par grafa personu bija par šo cilvēku pastāstījusi šo to sīkāk.

Dienasgrāmatas fragmentā, kuru es patlaban pieminu, bija sniegtas ziņas par viņa raksturu un ārējo izskatu. Mariona rakstīja, ka grāfs «jau daudzus gadus nav šķērsojis savas dzimtenes robežu», ka viņš «ļoti cenšas izdibināt, vai pilsētā, kas atrodas vistuvāk Blekvoterparkai, nav apmeties kāds itāliešu džentlmenis», un ka viņš «saņem vēstules ar dažādām dīvainām pastmarkām, bet uz vienas vēstules bija pat liels oficiālas iestādes zīmogs». Viņa esot nākusi uz domām, ka grāfa ilgā atšķirtība no savas dzimtās zemes izskaidrojama ar to, ka viņš varētu būt politisks trimdinieks. Taču, no otras puses, neesot saprotams, kā viņš tādā gadījumā varējis saņemt no ārzemēm vēstuli ar «lielo oficiālas iestādes zīmogu»: politiskajiem trimdiniekiem adresētas vēstules, kas pienāk no kontinenta, parasti gan nemēdzot noformēt šādā veidā, jo tas tikai pievērstu tām ārzemju pasta iestāžu uzmanību.

Saistot dienasgrāmatā izteiktos apsvērumus ar diezgan noteiktiem minējumiem, kas man jau bija radušies, izdarīju secinājumu, kas man pašam lika brīnīties, kāpēc neesmu iedomājies to agrāk. Es tagad sev sacīju to pašu, ko Lora reiz jau bija teikusi Marionai Blekvoterparkā un ko grāfiene pie durvīm slepus bija noklausījusies: grāfs ir spiegs!

Lorai šis vārds bija pasprucis nejauši, jo viņa, gluži dabiski, bija pārskaitusies uz grāfu par to, ka viņš iejaucas viņas darīšanās. Es nosaucu viņu šai vārdā apzināti, pārliecināts, ka spiegošana ir viņa pamatnodarbošanās. Ja tas būtu taisnība, tad, manuprāt, nebija grūti izskaidrot, kāpēc viņš uzturas Anglijā vēl tik ilgi pēc tam, kad viņa sazvērestības mērķi jau sasniegti.

Tai gadā, kad risinājās šeit aprakstītie notikumi, Haid- parka Kristāla pilī bija atvērta slavenā izstāde. Anglijā bija jau iebraukuši un vēl turpināja ierasties neparasti daudz ārzemnieku. Mūsu vidū tagad bija arī simtiem cilvēku, kuriem viņu valdības, turēdamas viņus pastāvīgās aizdomās, bija sūtījušas nopakaļ slepenus aģentus arī uz mūsu salu. Es nevienu brīdi nešaubījos par to, ka cilvēks ar tādām spējām un sociālo stāvokli, kāds bija grāfs, nevar būt parasts no ārzemēm iesūtīts ierindas spiegs. Man bija aizdomas, ka viņš ieņem kādu augstāku amatu un ka valdība, kuras dienestā viņš slepeni atrodas, uzticējusi viņam organizēt un vadīt spiegus — gan vīriešus, gan sievietes —, kas mūsu zemē darbojās īpašā uzdevumā, un man likās ļoti iespējami, ka arī misis Rūbella, kurai grāfs bija atradis piemērotu vietu, ieteikdams viņu par slimnieku kopēju Blekvoterparkā, pieder pie šiem spiegiem.

Ja šis mans pieņēmums izrādīsies pareizs, tad droši vien kļūs skaidrs arī tas, ka grāfa stāvoklis ir daudz bēdīgāks, nekā es līdz šim biju uzdrošinājies cerēt. Bet pie kā man griezties, lai uzzinātu kaut ko vairāk par šī cilvēka pagātni un par viņu pašu?

Es tūdaļ iedomājos, ka te man katrā ziņā visnoderīgākais palīgs varētu būt viņa tautietis, taču, protams, tikai

tāds, kuram es spētu uzticēties. Pirmais cilvēks, kas man šai sakarā iešāvās prātā, vienīgais itālietis, kuru es labi pazinu, bija mazais, dīvainais cilvēciņš — mans draugs profesors Peska.

Profesoru es tik sen neesmu pieminējis savā stāstā, ka lasītāji droši vien jau uzskata viņu par aizmirstu.

Taču tādiem stāstiem kā manējais piemīt tā īpatnība, ka darbojošās personas tajā parādās tikai tad, kad tiek iejauktas aprakstītajos notikumos, — tās parādās un nozūd nevis pēc manas personīgās gribas, bet gan sakarā ar notikumu attīstību, kas liek pakavēties pie tām tuvāk. Šī iemesla dēl ne tikai Peska, bet arī mana māte un māsa kādu laiku nemaz nav pieminētas. Mana ciemošanās Hempstedas kotedžā, manas mātes ticība tam, ka sazvērestībai par upuri kritusi īstā Lora, manas veltīgās pūles pārliecināt māti un māsu, kad viņas savā greizsirdīgajā mīlestībā pret mani spītīgi turējās pie saviem uzskatiem, nepieciešamība, lai cik sāpīga tā būtu, slēpt no viņām savu apprecēšanos līdz tam brīdim, kad viņas būs ar mieru atzīt Loru par manu likumīgo sievu, — tie visi man šķita tikai ģimenes sīkumi, kurus nebija vērts šeit pieminēt un kuri tikai būtu novērsuši uzmanību no paša galvenā šai stāstā. Kaut arī šie ģimenes sīkumi tikai pastiprināja manas bažas un palielināja manu vilšanās sajūtu — svarīgi notikumi, kurus neviens nespēj apturēt, ir nepielūdzami pagājuši tiem garām.

Tā paša iemesla dēļ es šeit neesmu pastāstījis, cik lielu prieku man sagādāja Peskas draudzīgais atbalsts toreiz, kad es pēkšņi biju pārtraucis savu darbu Limridžas muižā un atkal satiku viņu. Neesmu rakstījis arī par to, cik uzticīgi mans mazais, sirsnīgais draugs pavadīja mani līdz kuģu piestātnei, kad es braucu prom uz Centrālo Ameriku, un par skaļajiem sajūsmas saucieniem, ar kuriem viņš mani apsveica, kad nākamreiz tikāmies Londonā. Ja es būtu bijis ar mieru izmantot viņa piedāvātos pakalpojumus, viņš drīz vien atkal būtu ieradies pie manis. Lai arī zināju, ka varu droši paļauties uz viņa godīgumu un drosmi, es tomēr nebiju pārliecināts, ka viņš spēs būt tik piesardzīgs, lai varētu viņam pilnīgi uzticēties, un tas bija galvenais iemesls, kāpēc es viens pats sāku ievākt ziņas, kas mani interesēja. Man šķiet, visiem

tagad būs pietiekami skaidrs, ka Peska bija diezgan labi informēts par mani un maniem nolūkiem, kaut arī viņš līdz šim brīdim nebija zinājis, kā pēdējā laikā risinājušies notikumi. Viņš joprojām bija man tikpat uzticams un labs draugs, kāds vienmēr savā dzīvē bija bijis.

Iekams nolēmu aicināt Pesku palīgā, vispirms man vajadzēja pašam savām acīm pārliecināties, kāds īsti izskatās šis cilvēks, ar kuru man būs jācīnās. Līdz šim es grāfu Fosko nekad nebiju redzējis.

Trīs dienas pēc tam, kad mēs ar Loru un Marionu bijām atgriezušies Londonā, es apmēram starp desmitiem un vienpadsmitiem no rīta viens pats devos uz Forist- roudu Sentdžonsvudā. Bija ļoti jauka diena, un, tā kā man bija dažas stundas brīva laika, es nospriedu, ka vajadzētu kādu brīdi pagaidīt, jo viņš taču droši vien nespēs atturēties no vilinājuma iznākt tik labā laikā ārā pastaigāties. Man nebija īpaši jābīstas, ka grāfs dienas gaismā varētu mani pazīt, jo viņš mani bija redzējis vienīgi tad, kad bija sekojis man līdz pat manai mājai, bet toreiz taču bija bijusi tumša nakts.

Logos, kas atradās ielas pusē, es nevienu nemanīju. Kad biju pagājis garām grāfa miteklim, nogriezos ap stūri un palūkojos pāri zemajam dārza žogam. Viens no pirmā stāva logiem mājas aizmugurē bija līdz galam vajā, taču tam bija aizvilkts priekšā tikla aizkars. Es nevienu neredzēju; līdz manām ausīm atplūda vienīgi spalgas skaņas — tur istabā svilpoja un dziedāja putni, un tad es izdzirdēju zemo un skaļo balsi, kuru pazinu pēc Marionas nostāstiem.

—     Lidojiet ārā uz mana mazā pirkstiņa, mani mī-mī- mlļu-miņi! — viņš kliedza. — Lidojiet ārā no saviem būrīšiem un — hop! — uz augšu! Viens, divi, trīs —augšā! Viens, divi, trīs — lejā! Viens, divi, trīs — čiv, čiv, čiv!

Grāfs patlaban dresēja savus kanārijputniņus, tāpat kā bija darījis tai laikā, kad Mariona dzīvoja Blekvoterparkā.

Es kādu bridi pagaidīju, līdz putnu balsis pieklusa.

—     Nāciet šurp un noskūpstiet mani, mīļumiņi! — zemā balss sacīja.

Putni atbildēja viņam čivinādami un čiepstēdami; tad man ausīs iegriezās nepatīkami, lišķīgi smiekli, kādu minūti atkal bija klusums, un pēc tam. es dzirdēju, ka atveras mājas durvis. Es apcirtos un devos atpakaļ pa to pašu ceļu, pa kuru biju nācis. Basā dziedāta, priekšpilsētas klusumā vareni ieskanējās brīnišķīgā Rosini operas «Mozus» ārija. Dārza vārtiņi atvērās un aizkrita ciet. Grāfs bija iznācis ārā.

Viņš pargāja pāri ielai un devās uz Rīdžentparka rietumu da(u. Es paliku ielas pretējā pusē un, turēdamies nelielā attālumā no viņa, gāju tai pašā virzienā.

Mariona bija stāstījusi man par grāfa lielo augumu, briesmīgo resnumu un greznajām sēru drānām, kuras viņš valkājot, bet nebija minējusi ne vārda par to, ka šis vīrietis vēl ir tik ļoti spēcīgs, mundrs un vitāls. Sešdesmit gadu vecumā viņš izskatījās tā, itin kā viņam nebūtu pat četrdesmit. Nošķiebis cepuri mazliet uz vienas auss, viņš gāja nesteidzīgā, līganā solī, vicinādams savu lielo spieķi un pie sevis dungodams; laiku pa laikam viņš ar apburošu aizbildniecisku smaidu palūkojās uz mājām un dārziem abpus ielai. Ja kādam svešiniekam, kas nepazīst grāfu, iestāstītu, ka viss kvartāls pieder viņam, šis svešais cilvēks nemaz nebrīnītos, to dzirdot. Grāfs ne reizi neparaudzījās atpakaļ un nepievērsa nekādu īpašu uzmanību ne man, ne arī kādam citam, kas pasoļoja garām pa to pašu ielas pusi, pa kuru gāja viņš; būdams labā omā, viņš vienīgi šad tad tēvišķīgi uzsmaidīja un bezrūpīgi pamirkšķināja ar aci bērniem un viņu auklēm, ko sastapa savā ceļa. Tā mēs abi devāmies arvien tālāk, līdz sasniedzām veikalu rajonu, kas piekļāvās parka rietumu terasei.

Viņš apstājās pie konditorejas, iegāja tajā (acīmredzot, lai kaut ko pasūtītu) un tūdaļ atkal iznāca ārā ar augļu kūku rokā. Kāds itālietis veikala priekšā spēlēja leijerkasti, uz kuras tupēja mazs, nožēlojams, čokurā sarāvies pērtiķēns. Grāfs apstājās, nokoda gabaliņu no kūkas un ar nopietnu izteiksmi sejā pasniedza atlikumu pērtiķē- nam.

— Manu nabaga cilvēciņ, — viņš sacīja maigi, taču ar ironisku pieskaņu, — tu izskaties tik izsalcis. Svētās cilvēkmīlestības vārdā es piedāvāju tev brokastis!

Leijerkastnieks lūdzoši izstiepa roku, cerēdams saņemt 110 devīgā svešinieka kādu peniju. Grāfs nicīgi paraustīja plecus un devās tālāk.

Mēs nonācām līdz kvartālam, kas atradās starp Ņūr- oudu un Oksfordstrītu un kurā bija daudz lielāki un greznāki veikali. Grāfs atkal apstājās un iegāja nelielā opti

kas veikalā, kura skatlogā bija izlikts paziņojums, ka šeit labo brilles un citus optikas izstrādājumus un visus pasūtījumus izpilda ļoti akurāti. Kad grāfs atkal iznāca ārā, viņam iokā bija teātra binoklis; pagājis dažus soļus tālāk, viņš sāka pētīt afišu, kas bija izlikta mūzikas instrumentu veikala logā. Viņš to rūpīgi izlasīja, brīdi padomāja un tad, ieraudzījis kādu garāmbraucošu ormani, uzsauca tam.

—   Uz operas kasi! — viņš pateica ormanim un aizbrauca.

Es pārgāju pāri ielai un arī sāku lasīt afišu. Tas bija paziņojums par «Lukrēcijas Bordžijas» izrādi, kurai vajadzēja notikt tai pašā vakarā. Tā kā es biju pamanījis grāfam rokā teātra binokli, redzējis, cik uzmanīgi viņš lasa afišu, kā arī dzirdējis, kurp viņš liek braukt ormanim, tad man vairs nebija gandrīz nekādu šaubu, ka grāfs gatavojas apmeklēt šo izrādi. Man bija iespēja kopā ar draugu iekļūt partera pēdējās rindās, ja vien es lūgtu kādu skatuves gleznotāju, kuru labi pazinu no agrākiem laikiem. Tad man un tam cilvēkam, kurš būs kopā ar mani, rastos izdevība labi apskatīt grāfu, kas atradīsies starp skatītājiem, un tas nozīmēja, ka es jau šovakar varēšu noskaidrot, vai Peska pazīst šo savu tautieti vai ne.

Kad es to iedomājos, man tūdaļ kļuva skaidrs, kas man šai vakarā jādara. Dabūjis biļetes, es pa ceļam atstāju zīmīti profesora dzīvoklī. Ceturksni pirms astoņiem iegriezos pie viņa, lai uzaicinātu nākt man līdzi uz teātri. Mans mazais draugs sagaidīja mani lieliskā noskaņojumā; viņš bija svinīgi iespraudis pogcaurumā puķi un iemie- dzis padusē tik lielu binokli, kādu es vēl nekad nebiju redzējis.

—   Vai jūs esat gatavs? — es vaicāju.

—    Nu pavisam gatavs, — Peska atbildēja.

Mēs devāmies uz teātri.

V

Kad iegājām teātra zālē, operas uvertīra bija tikko izskanējusi un visi krēsli partera pēdējās rindās aizņemti.

Tomēr pa eju, kas atradās partera aizmugurē, varēja brīvi pārvietoties — un tieši tas vislabāk atbilda manam

nolūkam, kura dēj biju ieradies uz šo izrādi. Es vispirms piegāju pie barjeras, kas atdalīja mūs no partera priekšējām rindām, un sāku vērīgi skatīties, vai tur kādā no krēsliem neieraudzīšu grāfu. Nē, viņš tur nesēdēja. Es devos tālāk pa eju uz zāles kreiso pusi un, vēlreiz uzmanīgi pārlaidis acis skatitājiem, ieraudzīju viņu sēžam parterā. Viņam bija lieliska vieta vienā no trim pirmajām otrā partera rindām, divpadsmitais vai četrpadsmitais krēsls, skaitot no malējā sola. Es nostājos šīs rindas galā, un Peska novietojās turpat man līdzās. Profesors vēl nezināja, kādā nolūkā esmu atvedis viņu uz teātri, un bija visai izbrīnījies, ka mēs neejam tuvāk skatuvei.

Pacēlās priekškars, un sākās izrāde.

Visu pirmo cēlienu mēs abi ar Pesku palikām tai pašā vietā. Grāfs ne mirkli nenovērsa skatienu no orķestra un skatuves un pat nejauši neparaudzījās uz mūsu pusi. Viņš klausījās tik uzmanīgi, ka nepalaida garām nevienu brīnišķīgās Doniceti operas noti. Tur nu šis cilvēks sēdēja, smaidīdams un brīdi pa brīdim tīksmi šūpodams līdzi mūzikai savu lielo galvu, un viņa garais augums spilgti izdalījās pārējo skatītāju vidū. Kad blakussēdētāji pēc kādas ārijas sāka aplaudēt (kā Anglijā operas apmeklētāji to parasti dara), nemaz nenogaidot, kad izskanēs orķestra pavadījuma mūzika, grāfs palūkojās uz viņiem ar nožēlu un sašutumu un pacēla vienu roku, pieklājīgi lūgdams viņus apklust. Saklausījis kādu ļoti skaistu dziedājuma pasāžu vai īpaši izsmalcinātu muzikālu frāzi, kurām citi neaplaudēja, grāfs viegli sasita savas tuklās smalkos, melnos glāzē cimdos ietērptās rokas, lai itin kā parādītu citiem, cik lieliski viņš pazīst un saprot mūziku. Šais reizēs viņa klusi nomurminātie saucieni «Bravo! Bra-a-a-a!» izskanēja klusajā zālē kā liela kaķa murrāšana. Grāfa apkārtējie kaimiņi — vienkārši, nepieredzējuši ļautiņi saulē nobrūninātiem vaigiem, provinciāļi, kas vienmēr ar apbrīna un sajūsmas pilnām acīm noraudzījās uz Londonas eleganto publiku, redzēdami un dzirdēdami, ko dara grāfs, tagad sekoja viņa piemēram. Daudz skaļu aplausu šai vakarā atskanēja no partera pēdējām rindām, un tos ar savu plaukšķināšanu vienmēr ievadīja melnos cimdos tērptās rokas. Šis neizmēiojami uzpūtīgais cilvēks ar vislielāko baudu kāri uztvēra viņa pārākumam un viņa muzikālajām zināšanām veltītos uzslavas un cieņas apliecinājumus. Tīksms smaids visu laiku te parādījās, te atkal nozuda viņa tuklajā sejā. Kad orķestris uz brīdi apklusa un grāfs palūkojās uz blakussēdētājiem, viņa skatiens liecināja, cik viņš apmierināts ar sevi un saviem kaimiņiem. «Nu, redziet, šie neaptēstie angļi tomēr ir kaut ko iemācījušies no manis. Gan šeit, gan citur — itin visās vietās ir jūtama mana — grāfa Fosko — ietekme, tātad esmu cilvēks, kas var noraudzīties uz citiem no augšas!» Ja var sacīt, ka seja runā, tad viņam bija tāda seja, kas pauda visas šī cilvēka sajūtas un tieksmes.

Pirmais cēliens bija beidzies, priekškars aizvērās, un skatītāji piecēlās no savām vietām. Bija pienācis brīdis, kuru es visu laiku biju gaidījis, — tagad varēju mēģināt noskaidrot, vai Peska viņu pazīst.

Grāfs piecēlās reizē ar pārējiem un, dižmanīgi pielicis pie acīm binokli, nolūkojās uz ložās sēdošajiem skatītājiem. Sākumā viņš stāvēja ar muguru pret mums, bet pēc tam pagriezās arī uz mūsu pusi un raudzījās uz iožām, kas atradās virs mums; pāris minūtes viņa seju aizsedza binoklis, tad viņš to nolaida, taču joprojām skatījās uz augšu. Tieši šo brīdi, kad viņa tuklo seju nekas neaiz- klāja, es izmantoju, lai parādītu viņu Peskarn,

—      Vai jūs pazīstat šo cilvēku? — es vaicāju.

—      Kuru cilvēku, mans draugs?

—      To garo, korpulento vīrieti, kas stāv ar seju pret mums.

Peska pacēlās uz pirkstgaliem un palūkojās uz viņu.

—      Nē, — profesors sacīja. — To garo, korpulento vīrieti es nepazīstu. Vai viņš ir kāda slavenība? Kāpēc jūs man viņu rādāt?

—      Tāpēc, ka īpaši nolūki liek man uzzināt par viņu kaut ko vairāk. Viņš ir jūsu tautietis, un viņa vārds ir grāfs Fosko. Vai jūs neesat dzirdējis šo vārdu?

—      Nē, Volter. Es nepazīstu ne šo cilvēku, ne arī viņa vārdu.

—      Vai varat droši apgalvot, ka nepazīstat viņu? Palūkojieties vēlreiz, palūkojieties uzmanīgāk! Kad mēs būsim izgājuši ārā no teātra, es jums pastāstīšu, kāpēc tas mani tik ļoti interesē. Pagaidiet, es jums palīdzēšu uzkāpt šeit, no turienes jūs varēsiet viņu labāk saredzēt.

Es palīdzēju mazajam vīrelim uzrausties uz paaugstinājuma, uz kura atradās partera pēdējās rindas. Tagad profesora sīkais augums vairs nebija par traucēkli, un viņš varēja nolūkoties pāri pat visattālākās rindas galā sēdošo lēdiju galvām.

Kāds vājš gaišmatis, kas stāvēja mums līdzās un kuram es jau iepriekš biju pievērsis uzmanību tāpēc, ka viņa kreiso vaigu izkropļoja rēta, uzmanīgi noraudzījās uz Pesku, kad es palīdzēju viņam uzkāpt uz paaugstinājuma, un, sekodams Peskas acu skatienam, vēl uzmanīgāk palūkojās uz grāfu. Šis vīrietis droši vien bija noklausījies mūsu sarunu, un tā acīmredzot bija pamodinājusi viņa ziņkāri.

Peska pa to laiku neatlaidīgi vērās mazliet uz augšu

pavērstajā, taču tieši iepretī viņam esošajā platajā, tuklajā, smaidošajā grāfa sejā.

— Nē, — viņš atkārtoja, — šo resno vīru es savā mūžā nekad neesmu redzējis.

Tai brīdi, kad viņš to sacīja, grāfs mazliet pielieca galvu, lai ielūkotos ložās, kas atradās aiz mums, tepat parterā.

Abu itāliešu skatieni sastapās.

Pirms tam es biju pilnīgi noticējis Peskas vairākkārtējiem apgalvojumiem, ka viņš grāfu nepazīst. Tagad es biju ne mazāk pārliecināts, ka grāfs pazīst Pesku!

Grāfs pazina viņu, un vispārsteidzošākais bija tas, ka grāfs turklāt baidījās no viņa! Tur vairs nebija nekādu šaubu — to skaidri apliecināja šī ļaundara pārvērstā seja. Vienā mirklī tās dzeltenā nokrāsa bija izzudusi un seja k]uvusi svina pelēka, tās vaibsti pilnīgi sastinguši un aukstais, cietsirdīgais acu skatiens kļuvis glūnīgs un caururbjošs; arī grāfa stāvs bija pārakmeņojies no galvas līdz kājām — tas viss skaidri un gaiši parādīja, ko viņš šai brīdī pārdzīvo. Nāves bailes bija sagrābušas viņa sirdi un dvēseli — un tikai tāpēc, ka viņš bija pazinis Pesku!

Tievais vīrietis ar rētu uz vaiga joprojām stāvēja mums līdzās. Acīmredzot arī viņš bija pamanījis, kā grāfs pārvēršas, ieraudzījis Pesku. Svešais bija nosvērts, korekts cilvēks; viņš izskatījās pēc ārzemnieka, un likās, ka viņš gan interesējas par notiekošo, taču necentīsies iejaukties.

Es savukārt biju tik pārsteigts par grāfa sejā vērojamo pārmaiņu, tik izbrīnījies par notikumu negaidīto pavērsienu, ka pirmajā brīdī neattapu, ko sacīt vai darīt. Peska izkustināja mani no sastinguma, nolēkdams no paaugstinājuma atkal līdzās man un pirmais ierunādamies.

— Paskaties, kā tas resnais blenž uz mani! — viņš iesaucās. — Bet varbūt viņš nemaz neskatās uz mani? Vai tad es esmu ar kaut ko ievērojams? Kā viņš var pazīt mani, ja es nepazīstu viņu?

Es nenolaidu acu no grāfa. Pamanīju, ka viņš mazliet pakāpjas sāņus, kad Peska atstāja savu iepriekšējo vietu, taču pūlējās paturēt viņu acīs ari vēl tad, kad viņš man līdzās bija kļuvis atkal par pavisam maza auguma vīreli. Es ļoti vēlējos redzēt, kas notiks, ja Peska šais apstākļos novērsīs acis no viņa, tāpēc apjautājos profesoram, vai viņš starp ložās sēdošajiem skatītājiem nav ieraudzījis kādu no savām audzēknēm. Peska tūdaļ pielika pie acīm savu milzīgo binokli, sāka lēnām grozīt uz visām pusēm galvu un ar vislielāko rupību pētīja augšējās ložas, mēģinādams starp skatītājiem atrast savas skolnieces.

Pamanījis, ka Peska novērsis no viņa savu skatienu, grāfs tūda] spēji pagriezās, iejuka cilvēkos, kuri bija sēdējuši visattālāk no mums, un pazuda vidējā ejā, kas veda ārā no partera centra. Es satvēru Pesku aiz rokas un, viņam par lielu izbrīnu, vilku viņu sev līdzi uz partera aizmuguri, lai aizšķērsotu grāfam ceļu, pirms viņš būs nonācis pie zāles durvīm. Biju ļoti pārsteigts, redzot, ka slaidais svešinieks aizsteidzas mums garām, veikli spraukdamies cauri drūzmai, kas bija kavējusi mūs tikt uz priekšu un kuru bija izveidojuši cilvēki, nākot no tās partera puses, kurā ari mēs bijām atradušies. Kad sasniedzām vestibilu, grāfs vairs nebija redzams, un ārzemnieks ar rētu uz vaiga bija pazudis reizē ar viņu.

—      Iesim mājās, — es sacīju. — Iesim uz jūsu dzīvokli, Peska. Man jāapspriežas ar jums zem četrām acīm un šai pašā brīdī.

—      Ak tu tētīt žēlīgais! — profesors iesaucās, pavisam apmulsis. — Kas tad beigu beigās tik briesmīgs ir noticis?

Es soļoju ātri, neatbildēdams viņam. Tas, kā grāfs bija aizmeties prom no teātra, uzvedināja mani uz domām, ka viņa ārkārtīgi lielās bailes no tikšanās ar Pesku acīmredzot nav pēdējais pārsteigums, kuru man nāksies pieredzēt, viņu vajājot. Varēja gadīties, ka viņš izslīd man no rokām, aizbraucot no Londonas. Es nevarēju būt drošs par to, kas notiks tālāk, ja atstāšu viņu mierā kaut vai tikai vienu dienu un ļaušu viņam rīkoties, kā pašam tīk. Mani satrauca arī doma par svešo ārzemnieku, kas bija aizsteidzies mums priekšā un kuru es turēju aizdomās, ka viņš ar īpašu nolūkū izseko grāfu.

Par visu to nobažījies, es nolēmu tūdaļ atklāt Peskam, ko no viņa gribu. Tiklīdz mēs bijām viņa istabā divi vien, es izstāstīju par saviem nodomiem tikpat atklāti un skaidri, kā to esmu darījis šeit, taču tik un tā viņa samulsums un izbrīns pieauga vēl simtkārt.

—      Mans draugs, ko gan es varu jums līdzēt? — profesors vaimanāja, žēli izstiepdams man pretī savas mazās roķeles. — Velns lai viņu parauj! Kā gan es varu jums palīdzēt, Volter, ja nemaz nepazīstu šo cilvēku?

—      Toties viņš pazīst jūs un baidās no jums; viņš aizbēga no teātra, lai izvairītos no tikšanās ar jums, Peska, tur jābūt kādam iemeslam! Mēģiniet atcerēties to savu dzīves posmu, kad jūs vēl nebijāt ieradies Anglijā. Jūs pamētāt Itāliju, kā pats man stāstījāt, politisku iemeslu dēj. Jūs nekad neesat ar mani par to runājis, un es ari tagad jums neko nejautāju. Lūdzu jūs vienīgi pārcilāt savas atmiņas un pateikt man, vai savā pagātnē jūs nevarat atrast kaut kādu izskaidrojumu tām šausmam, kuras jūs izraisījāt šai cilvēkā, tiklīdz viņš jūs ieraudzīja.

Man par lielu izbrīnu, šie vārdi, kas man šķita pavisam nevainīgi, atstāja uz Pesku tikpat satriecošu iespaidu, kādu Peska bija atstājis uz grāfu. Viss sārtums pēkšņi nozuda no mana mazā drauga vaigiem, un viņš lēnām kāpās atpakaļ, trīcēdams pie visām miesām.

—      Volter! — viņš sacīja. — Jūs nemaz nezināt, ko jūs prasāt no manis.

Viņš runāja čukstus un palūkojās uz mani tā, itin kā es pēkšņi būtu pastāstījis viņam par kaut kādām mums abiem draudošām briesmām. Sis mazais, dīvainais cilvēciņš, kas vienmēr, lai cik tālu sniedzas mana atmiņa, bija bijis mundrs un dzīvespriecīgs, vienā mirklī bija tā pārvērties, ka, sastopot viņu šādā izskatā uz ielas, es droši vien viņu vairs nepazītu.

—      Piedodiet man, ja esmu jūs netīšām sāpinājis un satraucis, — es teicu. — Taču atcerieties, cik šausmīgi manai sievai jācieš grāfa Fosko dēļ. Iegaumējiet, ka šo viņai nodarīto ļaunumu ir iespējams vērst par labu vienīgi tad, ja manās rokās būs līdzekļi, ar kuru palīdzību es varēšu piespiest grāfu atdot Lorai viņas tiesības. Es runāju, Peska, viņas interesēs un vēlreiz lūdzu piedot man, jo vairāk man nav, ko sacīt.

Es piecēlos, lai dotos prom. Viņš piesteidzās man klāt, pirms bija paspējis aiziet līdz durvīm.

—      Pagaidiet, lūdzu, — viņš sacīja. — Jūs mani satricinājāt līdz pašiem sirds dziļumiem. Jūs nezināt, kā es pametu savu dzimteni un kāpēc to darīju. Atļaujiet man nomierināties, atļaujiet man padomāt, ja es drīkstu.

Es atkal apsēdos krēslā, kurā jau biju sēdējis. Viņš staigāja šurp un turp pa istabu un sarunājās pats ar sevi savā man nesaprotamajā valodā. Kad Peska kādu laiku bija tā staigājis no vienas istabas sienas līdz otrai, viņš pēkšņi pienāca man klāt un divaini svinīgi un maigi piegrūda savas mazās roķeles man pie krūtīm.

—      Vai jūs varat apzvērēt, Volter, — viņš sacīja, — ka jums patiešām vairs nav nekādu citu iespēju un ka jūs varat piespiest šo cilvēku pie sienas vienīgi ar manu palīdzību?

—      Man tiešām vairs nav nekādu citu iespēju, — es atbildēju.

Viņš atkal atkāpās no manis; atvēris istabas durvis, viņš vērīgi palūkojās gaitenī, pēc tam aizvēra durvis un nāca atpakaļ.

—      Tai dienā, kad jūs izglābāt man dzīvību, Volter, — Peska teica, — jūs ieguvāt arī tiesības būt noteicējam pār mani. Esmu bijis jūsu rīcībā ik reizes, kad vien jums bijusi kāda vajadzība. Izmantojiet savas tiesības ari šoreiz. Jā. Es apzinos, ko saku. Ja es jums tagad visu izstāstīšu, tad mana dzīvība turpmāk atradīsies jūsu rokās — tas ir tikpat kā dievs debesīs.

Aizkustinošā nopietnība, kādā viņš runāja šos neizprotamos vārdus, pārliecināja mani, ka viņš sacījis patiesību.

—      Tikai iegaumējiet, lūdzu, — viņš turpināja, lielā uztraukumā vicinādams rokas manā priekšā, — ka es nespēju saskatīt pavedienu, kas varētu saistīt šo Fosko ar manu pagātni, kuru tagad atsaucu atmiņā jūsu labad. Un es lūdzu jūs, no visas sirds lūdzu, ja jūs atrodat šādu pavedienu, tad paturiet šo atklājumu pie sevis un man neko nesakiet, lai es netiktu nekur iejaukts, lai man nekas nekļūtu zināms, ļaujiet man vienīgi tāpat kā līdz šim akli ticēt nākotnei!

Viņš vēl ātri pateica dažus nesakarīgus teikumus un tad apklusa.

Es redzēju, ka tik nopietnā brīdī, kad viņš neuzdrošinājās lietot savus tik ierastos dīvainos izteicienus un jocīgos vārdiņus, angļu valoda sagādāja viņam ļoti lielu piepūli, un sapratu, ka tas tikai pastiprināja viņa nepatiku vispār runāt ai mani. Toreiz, kad mēs bijām tikko kā sadraudzējušies, es iemācījos saprast viņa dzimto valodu un lasīt tajā (kaut arī nebiju mācījies šai valodā runāt), tāpēc tagad teicu, lai stāsta itāliski, — ja man būs kas neskaidrs, es uzdošu jutājumus angliski. Peska pieņēma manu priekšlikumu. Viņš runāja savā melodiski plūstošajā valoda, runāja Joti lielā uztraukumā, tāpēc visu laiku vaibstījās un ņēma palīgā arī savus neparastos straujos itāliešu žestus, taču viņš nevienu bridi nepacēla balsi, un tā nu es tagad uzzināju visu, kas man bija nepieciešams, lai apbruņotos pēdējai cīņai, un kas ari jums tiks pastāstīts. [5]

—      Jums nav zināms, kāpēc es aizbraucu no Itālijas,— viņš iesāka, — izņemot vienīgi to, ka tas notika politisku iemeslu dēj. Ja es būtu bijis spiests pamest savu dzimteni tādēļ, ka mani vajājusi valdība, tad es šo iemeslu nebūtu slēpis ne no jums, ne arī no kāda cita. Taču es klusēju, tāpēc ka nekādi valdības orgāni nav likuši man emigrēt. Vai jūs esat dzirdējis, Volter, par slepenām politiskām biedrībām, kas atrodas katrā lielākā Eiropas kontinenta pilsētā? Vienā no šādām biedrībām es darbojos Itālijā un esmu tās biedrs ari vēl tagad, kad dzīvoju Anglijā. Es ierados šai zemē pēc sava šefa norādījumiem. Jaunībā biju pārāk karstgalvīgs un viegli varēju sakompromitēt sevi un savus biedrus. Šī iemesla dēļ man pavēlēja emigrēt uz Angliju un gaidīt. Es emigrēju, gaidīju, kā man bija likts, un gaidu vēl tagad. Jau rīt mani var atsaukt atpakaļ, bet tas var notikt arī pēc desmit gadiem. Es nemaz par to neuztraucos — es dzīvoju šeit, nopelnu sev iztiku, pasniegdams stundas, un gaidu. Es nebūšu lauzis zvērestu (jūs tūdaļ dzirdēsiet, kāpēc), ja, uzticot jums visus savus noslēpumus, nosaukšu jums arī biedrību, kurā darbojos. Taču līdz ar to mana dzīvība atradīsies jūsu rokās. Ja vēl kāds cits uzzinās tot ko es tagad jums stāstu, es tikšu nogalināts, — un tas ir tikpat patiesi, kā mēs abi te sēžam.

Pēc tam viņš man iečukstēja ausī dažus vārdus. Es svēti glabāju noslēpumu, kuru viņš man uzticēja. Un, ja man dažkārt būs vajadzība pieminēt savā stāstā biedrību, pie kuras viņš piederēja, pilnīgi pietiks, ja es tādā gadījumā apzīmēšu to ar vārdu «Brālība».

—      Šīs Brālības mērķi, — Peska turpināja, — īsi sakot, ir tādi paši kā citām tamlīdzīgām politiskām biedrībām — gāzt tirānus un aizstāvēt tautas tiesības. Brālībai ir divi

principi. Kamēr cilvēks ir noderīgs citiem vai ari nenodara neko ļaunu pārējiem, viņš var dzīvot, kā viņam tīk. Turpretī, ja cilvēks apdraud citu pilsoņu labklājību, viņš līdz ar to zaudē šīs tiesības, un tas ne tikai nav noziegums, bet gan tiek uzskatīts pat par nopelnu, ja tādā gadījumā viņam tiek atņemta dzīvība. Man jums nav jāstāsta, cik šausmīgos vardarbības un apspiestības apstākļos šī biedrība ir dibināta. Man nav jāstāsta jums kā vienam no angļiem, kuri jau pirms tik daudziem gadiem izcīnījuši sev brīvību un pilnīgi aizmirsuši, cik asiņu izliets un cik ārkārtīgi lielas grūtības bijis jāpārvar, lai to izkarotu; man nav jāstāsta jums, cik ārkārtējus līdzekļus dažkārt savā izmisumā ir spiesti lietot cilvēki, kas pieder pie apspiestām nācijām. Važas, kurās mēs esam iekalti, tik dziļi iegrauzušās mūsu miesās, ka jūs tās nespējat saskatīt. Esmu taču emigrants! Jūs varat smieties par viņu, ja vēlaties, jūs varat neuzticēties viņam, jūs varat plati ieplestām acīm brīnīties par viņa noslēpumiem, kurus viņš- noglabājis savā sirdī zem ārējas pavisam parasta cienīguma un nosvērtības maskas, kā to esmu darījis es, vai arī spiests tāpēc reizēm kvernēt netīros graustos un nīkuļot lielā nabadzībā un trūkumā, ja viņam nav veicies tā kā man un viņš nav bijis tik izmanīgs un pratis iekārtoties tā kā es, — taču nenosodiet mūs. Iespējams, ka tais laikos, kad valdīja jūsu Kārlis Pirmais, jūs būtu sapratuši mūs, bet tagad, kad jūs jau tik ilgi esat baudījuši savas brīvības augļus, jūs neesat spējīgi izturēties pret mums taisnīgi.

Pirmoreiz kopš mūsu draudzības sākuma viņš man atklāja savu sirdi, un viņa jūtas, kuras viņš tagad izteica vārdos, nāca no pašiem dvēseles dziļumiem, taču viņš joprojām ne brīdi nepaaugstināja balsi, jo viņu vēl vienmēr māca bažas par to, ka viņš ir pārāk atklāts pret mani.

— Tātad patlaban, — viņš atsāka, — jūs droši vien domājat, ka mūsu Brālība ne ar ko neatšķiras no citām biedrībām. Jūsuprāt (jo jūs spriežat kā visi angli), tas mērķis ir anarhija un revolūcija. Tā pavēl pie pirmās izdevības nogalināt sliktu karali vai ļaunu ministru, ja viens vai otrs no viņiem ir kļuvis par briesmīgu, mežonīgu zvēru. Pieņemsim, ka ir tā, kā jūs domājat. Mūsu Brālības likumi tomēr atšķiras no visu pārējo zemeslodes politisko biedrību likumiem. Brālības locekli nepazīst cits citu. Mums ir savs prezidents Itālijā un savi prezidenti ārzemēs. Katram no viņiem ir sekretārs. Prezidenti un sekretāri pazīst Brālības biedrus, bet visi biedri ir savā starpā sveši, un viņi iepazīst cits citu vienīgi tad, ja viņu vadītāji uzskata, ka sava laika politisko apsvērumu dēļ vai arī pašas biedrības interešu labad nepieciešams, lai tas notiktu. Iestājoties mūsu Brālībā, mums šīs piesardzības dēļ nav vajadzīgs dot zvērestu. Mēs līdz savas dzīves pēdējai stundai nēsājam uz miesas slepenu zīmi, kas apliecina mūsu piederību pie šīs biedrības. Mums ir ieteikts strādāt katram savā darbā, bet mums četras reizes gadā jāziņo par sevi prezidentam vai sekretāram, lai nepieciešamības gadījumā Brālība varētu mūs izmantot. Mēs esam brīdināti, ka tad, ja nodosim savu Brālību vai nodarīsim tai ļaunumu, kalpojot kaut kādiem svešiem mērķiem, mēs tiksim nogalināti pēc Brālības likumiem — mūs nonāvēs vai nu kāds svešinieks, kas ar šādu uzdevumu var tikt sūtīts pat no pasaules otras malas, vai ari vistuvākais draugs, kurš tāpat ir šīs Brālības biedrs, tikai mums par to nekad nekas nebūs zināms. Dažkārt nāves sods tiek atlikts, bet citkārt tas seko tūdaļ pēc tam, kad notikusi nodevība. Mūsu pirmais pienākums ir prast gaidīt, otrs pienākums — prast paklausīt, kad saņemta pavēle. Gadās, ka viens otrs ne reizi savā mūžā nav bijis Brālībai vajadzīgs. Gadās ari, ka vienam otram tūlīt, tiklīdz viņš ir iestājies Brālībā, liek darboties vai sagatavoties kāda uzdevuma izpildei. Bet es pats, tāds sīka auguma, mundrs, dzīvespriecīgs cilvēkbērns, kadu jūs mani pazīstat un kas tikko spēj pavēcināt mutautiņu, lai nodzītu mušu no deguna, savā jaunībā iestājos Brālībā sakarā ar kādu šausmīgu provokāciju, par kuru man negribas jums pat stāstīt, un tas notika izmisuma brīdī, kādā parasti izdara pašnāvību. Mans pienākums ir būt tās biedram līdz pat savai nāves stundai, lai ko es arī par to domātu tagad, kad jau spēju visu prātīgi apsvērt un neesmu vairs zaļš jauneklis. Kad es dzīvoju Itālijā, mani ievēlēja par sekretāru un visi Brālības biedri, kas tika personīgi iepazīstināti ar prezidentu, tika personīgi iepazīstināti arī ar mani.

Tagad es sāku saprast, kāpēc Peska man visu to stāsta, es jau paredzēju, ar ko beigsies viņa neparastā atzīšanās. Viņš uz brīdi apklusa, vērīgi skatījās manī, līdz acīmredzot bija uzminējis manas domas, un tad turpināja.

—      Jūs jau esat izdarījis attiecīgus secinājumus, — viņš sacīja. — To es redzu no jūsu acīm. Nesakiet man neko, neatklājiet man savas apslēptās domas. Ļaujiet man nest vēl kādu upuri jūsu labad, un tad mēs beigsim šo sarunu, lai nekad vairs pie tās neatgrieztos.

Viņš pamāja man, lai es klusēju, piecēlās no krēsla, novilka svārkus un uzrotīja krekla kreiso piedurkni.

—      Es apsolīju jums, ka būšu pret jums tik atklāts, cik vien iespējams, — viņš čukstēja, runādams klusu pie manas auss un bažīgi lūkodamies uz durvju pusi. — Lai kas notiktu nākotnē, jūs nevarēsiet man pārmest, ka esmu slēpis no jums to, ko jums bija nepieciešams zināt. Es jau sacīju, ka visi Brālības biedri līdz pat sava mūža pēdējai stundai nēsā uz savas miesas noteiktu zīmi. Paskatieties šurp, un jūs pats savām acīm redzēsiet to.

Viņš pacēla savu atsegto roku un parādīja man tumši sarkanu zīmi, kas bija iededzināta augšdelma iekšpusē, virs elkoņa. Es negribu sīkāk aprakstīt, kas bija attēlots uz šīs emblēmas. Pateikšu vienīgi to, ka tā bija apaļa un pavisam neliela un to varētu pilnīgi aizklāt ar monētu viena šiliņa vērtībā.

—      Cilvēks, kuram šai vietā iededzināta tāda zīme, — viņš sacīja, atkal norotldams piedurkni, — ir Brālības biedrs. Ja kāds kļuvis Brālībai neuzticīgs, agrāk vai vēlāk tas kļūst zināms vadītājiem, kas viņu pazīst, — prezidentiem vai sekretāriem, kā nu kuro reizi. Un cilvēks, kuru vadība atmaskojusi, ir pagalam. Nekādi cilvēku likumi vairs nespēj viņu aizsargāt. Paturiet prātā to, ko redzējāt un dzirdējāt, izdariet tādus secinājumus, kādus vēlaties, un rīkojieties, kā atzīstat par labāku. Taču, dieva dēļ, nestāstiet man neko par to, ko jūs atklāsiet vai darīsiet! Atbrīvojiet mani no atbildības, kas man iedveš šausmas, kad par to iedomājos, — par to, ko es zinu tagad, mana sirdsapziņa neliek uzņemties atbildību. Un,

beidzot, es saku, dodams savu džentlmeņa goda vārdu un kristīga cilvēka zvērestu: ja cilvēks, kuru jūs man parādījāt teātrī, pazīst mani, tad viņš ir vai nu tā pārmainījies, vai arī tā nomaskējies, ka es nepazīstu viņu. Es nezinu, ko viņš dara Anglijā un kāpēc šeit ieradies, — līdz šim vakaram es viņu nekad neesmu redzējis, nekad neesmu dzirdējis-viņa vārdu. Vairāk es neko neteikšu. Atstājiet mani uz brīdi vienu, Volter: pēc visa notikušā esmu gluži satriekts, un man pašam iedveš šausmas tas, ko es jums pastāstīju. Ļaujiet man atgūties līdz tam laikam, kad atkal satiksimies.

Viņš atkrita krēslā, aizgriezās prom un paslēpa seju rokās. Es uzmanīgi atvēru durvis, lai netraucētu viņu, un klusām nomurmināju pāris atvadu vārdus, nezinādams, vai viņš tos dzird vai ne.

—      Atmiņas par šo vakaru es noglabāšu dziji, dziļi savā sirdī, — es sacīju. — Jums nekad nenāksies nožēlot, ka esat man uzticējies. Vai varu atnākt pie jums rīt? Vai drīkstu ierasties jau deviņos?

—      Jā, Volter, — viņš atbildēja, laipni paskatīdamies uz mani un atkal sākdams runāt angliski, jo acīmredzot vēlējās iespējami drīzāk atjaunot mūsu agrākās attiecības. — Atnāciet, iekodīsim kopā brokastis, pirms es dodos pie saviem skolniekiem, kurus es mācu.

—      Ar labu nakti, Peska!

—      Ar labu nakti, draugs!

VI

Tiklīdz biju izgājis no profesora mājas, man radās cieša pārliecība, ka cits nekas neatliek kā tūdaļ rīkoties, izmantojot tikko iegūto informāciju; ja es ar grāfu nenoskaidroju visu vēl šovakar, tad, atliekot mūsu sarunu līdz rītam, es riskēju zaudēt pēdējo iespēju kaut ko darīt Loras labad. Es paskatījos pulkstenī — tas rādīja desmit.

Man nebija ne mazāko šaubu par to, kādēļ grāfs aizgāja no teātra. Bija skaidrs, ka viņš šovakar aizbēga no mums tikai tādēļ, lai sagatavotos bēgšanai no Londonas. Uz viņa rokas bija Brālības zīme — es par to biju tik pārliecināts, itin kā viņš pats man šo tetovējumu būtu parādījis, — un uz viņa sirdsapziņas bija Brālības

nodevība — to es nopratu, kad viņš ieraudzīja un pazina Pesku.

Nebija grūti saprast, kāpēc viņi abi nepazina viens otru. Cilvēks ar tādu raksturu kā grāfam nekad neriskēs kļūt par spiegu, vispirms nenodrošinājis sevi un neapsvēris varbūtējās sekas ar tādu pašu rūpību, ar kādu viņš gādāja par savu atalgojumu. Grāfs, kura gludi skūtajai sejai es operā pievērsu Peskas uzmanību, savā laikā varbūt bija audzējis bārdu; viņa tumšbrūnie mati varēja būt parūka; viņa vārds acīmredzot bija neīsts. Tikpat labi viņam varēja būt palīdzējis arī laiks — viņa briesmīgais resnums droši vien radies vēlākos gados. Lūk, kāpēc Peska viņu nebija pazinis; grāfs savukārt bija pazinis Pesku tādēļ, ka profesora īpatnējais ārējais izskats dūrās visiem acīs, lai kur viņš gāja.

Es jau teicu, ka biju pārliecināts par to, ko grāfs bija nodomājis darīt, kad aizbēga no teātra. Kā gan es par to varēju šaubīties, ja pats savām acīm redzēju, kā grāfs, domādams, ka Peska viņu pazinis, kaut arī viņš izskatā bija stipri pārvērties, izbijās un nosprieda, ka viņa dzīvība briesmās? Ja es vēl šovakar pagūtu ar viņu parunāt, ja varētu parādīt, ka arī man ir zināms, ka viņam draud nāves briesmas, — ko es ar to panāktu? Viss bija skaidrs. Vienam no mums jākļūst par stāvokļa noteicēju, bet vienam neizbēgami nāksies lūgt no otra žēlastību.

Pirms es tikos ar viņu, bija jāapsver, kas man varētu draudēt. Loras dēļ vajadzēja darīt visu, kas manos spēkos, lai risks nebūtu pārāk liels.

Briesmas nebija mazinājušās: tagad tās koncentrējās ap vienu galveno jautājumu. Ja grāfs, tiekoties ar mani, sapratīs, ka viņš var sevi glābt, vienīgi novācot mani no ceļa, nekas viņu neaizkavēs to darīt, un, kad es būšu nokļuvis viens viņa nagos, viņš arī centīsies atbrīvoties no manis. Pēc maza brītiņa, kad es biju visu rūpīgi pārdomājis, man kļuva pilnīgi skaidrs, kā jārīkojas, lai risks būtu iespējami mazāks. Pirms es paziņoju grāfam, ka zinu viņa noslēpumu, man bija jādarbojas tā, lai es viņu pārsteigtu pēkšņi un nedotu viņam iespēju noslēpt patiesību. Es, piemēram, varētu nolikt zem viņa kājām mīnu, pirms tuvojos viņam, un nodot kādai trešai personai rīkojumu to uzspridzināt, ja pēc noteikta laika no manis nebūtu saņemts rakstisks vai mutisks norādījums, kas atceltu iepriekšējo rīkojumu: tādā gadījumā grāfa liktenis atrastos pilnīgi manās rokās un es būtu ieguvis drošas un izdevīgas pozīcijas pat viņa mājā.

ŠI doma man ienāca prātā, kad es tuvojos jaunajam dzīvoklim, kuru mēs bijām noīrējuši pēc atgriešanās no jūrmalas. Lai nevienu netraucētu, es atslēdzu durvis ar savu atslēgu. Priekšnamā dega svece; paņēmis to rokā, es klusām iezagos savā darbistabā, lai veiktu visus priekšdarbus, pilnīgi sagatavotos sarunai ar grāfu un nedotu Lorai un Marionai iespēju kaut vai nojaust, ko esmu nolēmis darīt.

Peskam adresēta vēstule man likās vispiemērotākais līdzeklis, ko šobrīd varēju izdomāt. Lūk, ko es viņam rakstīju:

«Cilvēks, kuru es Jums parādīju teātrī, ir Brālības biedrs, kas nav attaisnojis šis organizācijas uzticību. Tūdaļ pārbaudiet abus šos faktus. Jūs zināt, ar kādu vārdu viņš dzīvo Anglijā. Viņa adrese ir šāda: Sentdžonsvudā, Foristrouda pieci. To draudzības jūtu vārdā, kuras Jūs man kādreiz apliecinājāt, izmantojiet Jums uzticēto varu un sodiet šo cilvēku tūdaļ un bez žēlastības. Esmu riskējis ar visu, kas man bija, un arī visu zaudējis, un par šo kļūdu man tagad jāsamaksā ar savu dzīvību.»

Uzrakstījis datumu un parakstījis šīs rindas, es ieliku vēstuli aploksnē un aizzīmogoju to. Uz aploksnes uzrakstīju: «Nedrīkst atvērt līdz pulksten deviņiem rītā. Ja Jūs pirms tam neko neesat dzirdējis par mani vai arī neesat mani redzējis, tad atlauziet zīmogu, kad pulkstenis sitīs deviņas reizes, un izlasiet vēstuli.» Es parakstīju apakšā savus iniciāļus, ieliku pirmo aizzīmogoto aploksni otrā aploksnē, kuru tāpat aizzīmogoju, un uzrakstīju uz tās Peskas dzīvokļa adresi.

Tagad atlika izdomāt, kādā veidā nekavējoties nosūtīt vēstuli adresātam. Tad es būtu izdarījis visu, kas bija manos spēkos. Ja grāfa mājā ar mani kaut kas atgadītos, es jau iepriekš biju parūpējies, lai viņš samaksā par to ar savu dzīvību. Ne brīdi nešaubījos, ka Peska spēs jeb- j kuros apstākļos, ja vien viņš to vēlēsies, aizkavēt grāfa bēgšanu. Peskas ārkārtīgi lielā nevēlēšanās pateikt, ka viņš kaut ko zina par grāfu, vai arī, citiem vārdiem sakot, nevēlēšanās uzzināt kaut ko vairāk par grāfu, lai tā-, dējādi nomierinātu savu sirdsapziņu ar to, ka viņš neiejaucas šajā lietā, — tas viss ļoti skaidri parādīja, ka Peskas rokās ir līdzekļi, ar kuriem varētu izpildīt briesmīgo

Brālības spriedumu, kaut arī viņš kā jebkurš mirstīgs cilvēks vairījās man to atklāti atzīt. Nebija nekādu šaubu, ka ārzemju politiskās biedrības ar briesmīgu noteiktību atriebjas nodevējiem un spēj sameklēt viņus, lai kur tie būtu noslēpušies; pat es biju par to bieži dzirdējis, kaut arī nevarēju sacīt, ka es būtu sevišķi kompetents šais jautājumos. Tā kā biju lasījis šādus faktus avīzēs, tad atcerējos vairākas informācijas, kurās bija pastāstīts, ka gan Londonā, gan Parīzē atrasti uz ielas nodurti ārzemnieki, turklāt slepkavas vienmēr pazuduši bez pēdām, tāpat informācijas par līķiem un gabalos sacirstiem cilvēku ķermeņiem, kas iemesti Temzā vai Sēnā, un par šo ļaundarību vaininiekiem, kurus neviens nav varējis atrast; biju lasījis arī par gadījumiem, kad upuri nonāvēti slepeni, — un visu noziegumu pēdas vienmēr veda vienā un tai pašā virzienā. Tāpēc es šai stāstā negribu jums noklusēt arī savu pārliecību, ka esmu uzrakstījis pavēli izpildīt nāves spriedumu un ka tas arī tiks izpildīts, ja liktenis būs lēmis visļaunāko un Peska atvērs aploksni.

Es devos leja uz pirmo stāvu, lai apvaicātos mājas īpašniekam, kur es varētu sameklēt kādu kurjeru. Saimnieks tai pašā laikā kāpa augšā, un mēs satikāmies kāpņu telpā. Kad pastāstīju viņam, ko vēlos, viņš ieteica izmantot par ziņnesi savu dēlu, kas esot izveicīgs puisis. Zēns uznāca pie mums, un es viņam devu nepieciešamos norādījumus. Es palūdzu paņemt ormani, aizvest vēstuli profesoram Peskam un nodot to viņam personīgi, bet pēc tam atvest man šī džentlmeņa zīmīti, kas apliecinātu, ka vēstule ir saņemta; mājupceļā zēnam vajadzēja sarunāt ar ormani, lai tas neaizbrauc un gaida mani pie mājas durvīm. Pulkstenis bija apmēram pusvienpadsmit. Es aprēķināju, ka zēns būs atpakaļ pēc divdesmit minūtēm un vēl divdesmit minūtes man būs vajadzīgas, lai nokļūtu līdz Sentdžonsvudai.

Kad zēns bija aizbraucis izpildīt uzdevumu, es atgriezos savā istabā un izmantoju īso brīdi, sakārtodams dažus dokumentus tā, lai tos varētu viegli atrast, ja notiktu visļaunākais. Vecmodīgā rakstāmgalda atslēgu, ar kuru varēja atvērt atvilktni, kurā glabājās dokumenti, es ieliku aploksnē; aizzīmogoju aploksni un atstāju uz galda, iepriekš uzrakstījis uz tās Marionas vārdu. Izdarījis visu nepieciešamo, es devos lejā uz dzīvojamo istabu, jo domāju, ka Lora un Mariona tur gaida mani atgriežamies no teātra. Kad pieskāros durvju atslēgai, es pirmoreiz jutu ka man trīc roka.

Istabā bija vienīgi Mariona. Viņa tai brīdī lasīja un, ieraudzījusi mani, izbrīnījusies paskatījās uz pulksteni.

—      Cik agri jūs esat atgriezies! — viņa sacīja. — Acīmredzot jūs esat aizgājis pirms izrādes beigām.

—      Jā, — es atbildēju, — mēs abi ar Pesku nepalikām līdz beigām. Kur ir Lora?

—      Viņai šovakar stipri sāpēja galva, un, kad mēs bijām padzērušas tēju, es viņai ieteicu tūdaļ iet gulēt.

Ieminējies, ka gribu paskatīties, vai Lora ir aizmigusi, es tūdaļ atkal izgāju no istabas. Kad es sarunājos ar Marionu, viņas vērīgās acis sāka pētījoši raudzīties man sejā, — viņas asais prāts laikam bija sācis noģist, ka man ir kaut kas padomā.

Iegājis guļamistabā un pielavījies pie Loras gultas, es naktslampiņas nespodrajā gaismā redzēju, ka mana sieva guļ ciešā miegā.

Vēl nebija pagājis mēnesis, kopš mēs bijām apprecējušies. Ja man tagad bija smagi ap sirdi, ja mana ciešā apņēmība sāka svārstīties šai brīdī, kad es ielūkojos viņas sejā, kas miegā bija uzticīgi pavērsusies uz mana spilvena pusi, un ja es redzēju viņas roku, kas mierīgi atdusējās uz segas, it kā gaidīdama manas rokas pieskārienu, — vai tas nebija pietiekams attaisnojums manam mirkļa vājumam? Es atļāvos tikai dažas minūtes pakavēties pie Loras gultas, lai, nometies ceļos, tuvumā paskatītos uz viņu — es atrados tik tuvu, ka viņas elpa, krūtīm cilājoties, skāra manu seju. Atvadoties es maigi piespiedu lūpas viņas vaigam un rokai. Viņa miegā sakustējās un klusi nomurmināja manu vārdu, taču nepamodās. Kad biju jau pie durvīm, es brītiņu pakavējos, lai vēlreiz paraudzītos uz viņu.

—      Lai dievs tevi svētī un sargā, mana dārgā, — es nočukstēju un izgāju ārā no guļamistabas.

Mariona kāpņu telpā gaidīja mani. Viņai rokā bija salocīta zīmīte.

—      To jums atvedis saimnieka dēls, — viņa sacīja. — Viņš atbraucis ar ormani, kas tagad stāv pie durvīm, un saka, ka jūs esot licis ormanim gaidīt, jo tas jums būšot vajadzīgs.

—      Pilnīgi pareizi, Mariona. Ormanis man ir vajadzīgs, jo tūdaļ atkal došos prom.

Runādams es nokāpu lejā un iegāju dzīvojamā istabā, lai uz galda noliktās sveces gaismā izlasītu saņemto zīmīti. Peska tajā bija uzrakstījis divus teikumus:

«Jūsu vēstuli saņēmu. Ja man līdz norādītajam laikam nebūs no Jums nekādu ziņu, es atlauzīšu zīmogu, kad attiecīgā stunda būs situsi.»

Es ieliku zīmīti savā kabatas grāmatiņā un devos uz durvīm. Mariona mani sagaidīja pie sliekšņa un iestūma atpakaļ istabā, kur man sejā krita sveces gaisma.. Viņa satvēra abas manas rokas un ar pētījošu skatienu vērās man sejā.

—      Es saprotu, — viņa steigšus čukstēja, — šonakt jūs izmēģināsiet pēdējo izdevību.

—     Jā, pēdējo un vislabāko izdevību, — es tāpat čukstus atbildēju.

—     Tikai neejiet viens! Dieva dēļ, Volter, nedariet to viens pats! Es iešu jums līdzi. Neatraidiet mani tāpēc, ka esmu tikai sieviete! Man jāiet! Es gribu to darīt! Es gaidīšu uz ielas pajūgā.

Tagad bija mana kārta atturēt viņu. Viņa centās izrauties no manām rokām un pirmā piesteigties pie durvīm.

—      Ja jūs gribat man palīdzēt, — es sacīju, — tad palieciet šeit un šonakt pārguliet manas sievas guļamistabā. Gādājiet tikai, lai man aizbraucot būtu mierīgs prāts par Loru, tad es galvoju, ka viss pārējais veiksies labi. Nāciet, Mariona, noskūpstiet mani un parādiet, ka jums ir pietiekami daudz vīrišķības, lai gaidītu, līdz es atgriezīšos.

Es baidījos ļaut viņai vēl kaut ko sacīt. Viņa atkal centās mani aizturēt. Taču es atbrīvojos no viņas rokām un vienā mirkli izsteidzos laukā no istabas. Zēns mani gai- dija lejā uz kāpnēm un atvēra man durvis. Es ielēcu ratos, pirms vēl ormanis paguva uzkāpt uz bukas.

—     Foristrouda Sentdžonsvudā,. — es uzsaucu viņam pa priekšējo lodziņu. — Samaksāšu divkārt, ja jūs tiksiet līdz turienei stundas ceturkšņa laikā.

—      To es varu, ser.

Es paskatījos pulkstenī. Bija vienpadsmit, nedrīkstēja zaudēt ne minūti.

Zirgu ātrais skrējiens, apziņa, ka es ar katru mirkli arvien vairāk tuvojos grāfa miteklim, pārliecība, ka beidzot nekas mani vairs nekavē ķerties pie šī riskantā pasākuma, — tas viss manī radīja tik drudžainu satraukumu, ka es nemitīgi mudināju vedēju braukt ātrāk. Kad Londonas ielas izbeidzās un mēs šķērsojām Sentdžonsvu- das ceļu, mana nepacietība kļuva tik nepārvarama, ka es piecēlos ratos stāvus un izliecos pa logu, lai saskatītu mūsu ceļa mērķi, pirms vēl bijām to sasnieguši. Tiklīdz kaut kur tālumā baznīcas pulkstenis nosita ceturksni pāri vienpadsmitiem, mēs iegriezāmies Foristroudā. Es apturēju ormani mazu gabaliņu no grāfa mājas, samaksāju viņam un atlaidu viņu, un tad devos uz mājas durvīm.

Kad tuvojos dārza vārtiņiem, es redzēju, ka no pretējās puses tai pašā virzienā nāk kāds vīrietis. Mēs sastapāmies uz ceļa zem gāzes laternas un paskatījāmies viens uz otru. Es tūdaļ pazinu gaišmataino ārzemnieku ar rētu uz vaiga, un man šķita, ka viņš pazīst arī mani. Viņš neko neteica un arī neapstājās pie mājas reizē ar mani, bet lēnām gāja tālāk. Vai viņš atradās Foristroudā nejauši? Vai arī viņš no operas bija sekojis grāfam uz šejieni?

Es nemēģināju izdibināt šos jautājumus. Mazliet nogaidījis, līdz svešinieks palēnām izzuda skatienam, es pazvanīju pie vārtiņiem. Pašreiz bija divdesmit minūtes pāri vienpadsmitiem pietiekami vēls, lai grāfs itin viegli varētu aizbildināties, ka ir jau aizgājis gulēt, un tādējādi tiktu no manis vaļā.

Vienīgā iespēja nodrošināties pret šādu varbūtību bija iesūtīt manu vizītkarti, iepriekš nekādus jautājumus neuzdodot, un vienlaikus likt viņam saprast, ka man ir svarīgs iemesls satikt viņu šai vēlajā stundā. Tāpēc, gaidīdams, kad kāds atsauksies uz zvanu, es izvilku vizītkarti un zem sava uzvārda parakstīju: «Svarīgā jautājumā.» Kalpone atvēra durvis, kad es ar zīmuli rakstīju pēdējo vārdu, un ar neuzticību jautāja, ko man «labpatīk vēlēties».

— Esiet tik laipna un nododiet to savam kungam, — es atbildēju, pasniegdams viņai vizītkarti.

Es manīju, ka meiča vilcinās, un man kļuva skaidrs: ja es vispirms būtu sacījis, ka vēlos satikt grāfu, viņa, izpildīdama dotos norādījumus, būtu pateikusi man, ka viņš nav mājā. Taču mana pašapzinīgā izturēšanās, pasniedzot vizītkarti, radīja viņā šaubas. Kādu brīdi lielā apjukumā vērojusi mani, viņa paņēma vizītkarti, aizvērusi durvis, iegāja atpakaļ mājā un atstāja mani gaidot dārzā.

Pēc kādas minūtes viņa atgriezās. Kungs liekot sveicināt mani un lūdzot pavaicāt, vai es nebūtu tik laipns un nepateiktu, kādas darīšanas mani šeit atvedušas.

—    Nododiet ari viņam manus sveicienus, — es atbildēju, — un pasakiet, ka to drīkst uzzināt tikai viņš pats.

Kalpone atkal pameta mani un pēc tam atkal atgriezās; šoreiz viņa aicināja mani iekšā.

Es tūdaļ sekoju viņai. Jau pēc brīža atrados grāfa mājā.

VII

Vestibilā lampa nedega; blāvajā gaismā, kas atspīdēja no virtuves sveces, kuru kalpone bija nonesusi līdzi pa kāpnēm, es ieraudzīju kādu pavecu lēdiju gluži bez trokšņa ieslīdam vestibilā no kādas blakus istabas. Kad es iegāju iekšā, viņa pameta uz mani žiglu čūskas skatienu, bet neko neteica un lēnām kāpa augšup, nepievērsdama uzmanību tam, ka es paklanījos pret viņu. Tā kā biju iepazinies ar Marionas dienasgrāmatu, tad biju diezgan droši pārliecināts, ka pavecā lēdija ir grāfiene Fosko.

Kalpone veda mani uz istabu, no kuras grāfiene tikko kā bija iznākusi. Es iegāju tajā un atrados aci pret aci ar grāfu.

Viņš vēl joprojām bija ģērbies vakara uzvalkā, vienīgi svārki bija novilkti un uzmesti uz krēsla. Viņa krekla piedurknes bija atlocītas līdz plaukstas locītavām, taču ne augstāk. Viņam vienā pusē atradās ceļasoma, otrā pusē — kaste. Istabā bija izsvaidītas grāmatas, papīri un apģērba gabali. Pie durvīm uz galda bija novietots man pēc nostāstiem tik labi pazīstamais krātiņš ar baltajām pelītēm. Kanārijputniņi un kakadu droši vien bija kādā citā istabā. Kad es iegāju, grāfs bija nosēdies pie kastes un kravāja tajā mantas; tad viņš piecēlās, turēdams rokā kaut kādus papīrus, un sasveicinājās ar mani. Viņa sejas izteiksme liecināja, ka viņš vēl nav īsti atguvies no operā saņemtā trieciena. Viņa tuklie vaigi ļengani nokarājās, viņa aukstās, pelēkās acis raudzījās ar slēptu neuzticību; kad viņš paspēra soli man pretī un pieklājīgi, bet diezgan atturīgi piedāvāja man krēslu, viņa balss, skatiens un visa izturēšanās liecināja par saasinātu aizdomīgumu.

—    Vai jūs esat atnācis kādās darīšanās, ser? — viņš jautāja. — Man nav ne mazākas jausmas, kas tās varētu būt par darīšanām.

Neslēptā ziņkārība, ar kādu viņš runādams cieši raudzījās man sejā, pārliecināja mani, ka operā viņš mani nav pamanījis. Vispirms viņš bija ieraudzījis Pesku, un kopš tā mirkļa līdz pat savai aiziešanai no teātra viņš acīmredzot nevienam citam nebija pievērsis uzmanību. Mans uzvārds jau noteikti bija viņu brīdinājis, ka es varu būt ieradies šai mājā tikai naidīgos nolūkos, — taču likās, ka viņš patiešām nenojauš, kas man varētu būt padomā.

—      Esmu ļoti priecīgs, ka sastapu jūs šovakar šeit, — es sacīju. — Jūs, kā redzams, gatavojaties aizceļot?

— Vai jūsu nācienam ir kāds sakars ar manu aizceļošanu?

—      Savā ziņā jā.

—     Kādā ziņā? Vai jūs arī zināt, uz kurieni es gatavojos braukt?

—      Nē. Zinu tikai to, kāpēc jūs aizbraucat no Londonas.

Viņš zibenīgi aizslīdēja man garām, aizslēdza istabas durvis un iebāza atslēgu kabatā.

—      Mēs abi, mister Hārtrait, ļoti labi pazīstam viens otru pēc citu cilvēku nostāstiem, — viņš sacīja. — Kad jūs nācāt šurp, vai jūs neiedomājāties, ka es neesmu tas virs, ar kuru var dzīt jokus?

—      Iedomājos gan, — es atbildēju. — Un es nebūt neesmu nācis dzīt jokus ar jums. Esmu ieradies jautājumā, kas man svarīgāks par dzīvību, — un, ja šīs durvis, kuras jūs aizslēdzāt, tagad būtu vaļā, tad nekas mani nepiespiestu pa tām iziet, vienalga, lai ko jūs teiktu vai darītu.

Es pagājos vairāk uz istabas vidu un nostājos viņam preti uz paklāja, kas atradās pie kamīna. Viņš piebīdīja krēslu pie durvīm un apsēdās tajā, bet kreiso roku joprojām atstāja atspiestu pret galdu. Krātiņš ar baltajām pelītēm atradās cieši blakus viņam, un, kad viņš ar savu smago roku kustināja galdu, mazie dzīvnieciņi izskrēja no sava midzeņa un nenovērsdamies skatījās viņā pa sava skaisti izkrāsotā krātiņa režģa spraugām.

—      Svarīgāks par dzīvību?— viņš pie sevis atkārtoja. — Iespējams, ka šie vārdi ir daudz nopietnāki, nekā jums šķiet. Ko jūs ar to domājat?

—     To, ko es teicu.

Uz viņa platās pieres izspiedās sīkas sviedru lāsītes. Viņa kreisā roka aizvirzījās līdz galda malai. Zem tās atradās atvilktne ar atslēgu, un atslēgā atradās slēdzene. Viņš ar pirkstiem saņēma slēdzeni, bet nepagrieza to.

— Tātad jūs zināt, kāpēc es braucu prom no Londonas? — viņš turpināja. — Esiet tik laipns un pasakiet man to! — Viņš pagrieza slēdzeni un runadams atslēdza atvilktni.

—      Es izdarīšu vēl labāk, — es atbildēju. — Ja jūs vēlaties, es varu jums to parādīt.

—     Kā tad jūs to varat parādīt?

—     Jūs esat novilcis svārkus, — es sacīju. — Uzrotiet kreisās rokas piedurkni, un jūs to ieraudzīsiet.

Viņa sejā ielija tāds pats svina pelēkums, kādu es biju ievērojis jau teātrī. Viņš skatījās man tieši acīs, un viņa skatienā kvēloja neizmērojams naids. Grāfs neko neatbildēja. Taču viņa kreisā roka lēnām atvēra galda atvilktni un klusu ieslīdēja tajā. Pēkšņi griezīgi nočirkstēja kāds man neredzams smags priekšmets, kuru viņš pabīdīja, pēc tam atkal nekas vairs nebija dzirdams. Klusums, kas tagad iestājās, bija tik dziļš, ka es skaidri saklausīju, kā baltās pelītes skrubinās gar režģa stieplēm.

Mana dzīvība karājās mata galā, un es to zināju. Šai izšķirīgajā mirklī es centos domāt to, ko domāja viņš, un sataustīt to pašu, ko bija satvēruši viņa pirksti, — un es tik droši zināju, kādu priekšmetu šis cilvēks, paslēptu no manis, tur atvilktnē, itin kā es pats to būtu redzējis.

—      Pagaidiet mazliet! — es iesaucos. — Durvis jūs esat aizslēdzis, kā redzat, es stāvu gluži nekustīgi, un rokas man ir tukšas. Pagaidiet, mazliet! Man vēl ir kaut kas sakāms.

—      Jūs esat pateicis jau pietiekami daudz, — viņš atbildēja tik nedabiskā un draudīgā mierā, ka tas maniem nerviem bija daudz smagāks pārbaudījums nekā jebkurš spējš dusmu uzliesmojums. — Es tikai gribēju vēl brīdi apdomāties, ja jums nav iebildumu. Vai jūs nojaušat, ko es patlaban domāju?

—      Iespējams, ka jā.

—     Es domāju, — viņš lēnām sacīja, — ka nekārtība šai istabā nekļūs daudz lielāka, ja es izšķaidīšu jūsu smadzenes šeit pie kamīna.

Pēc viņa sejas izteiksmes es sapratu, ka viņš to liešām būtu izdarījis, ja es būtu šai mirklī pakustējies.

—      Pirms jūs galīgi izlemjat šo jautājumu, — es iebildu, — iesaku jums izlasīt zīmīti, kuru esmu atnesis.

Likās, ka šis ierosinājums pamodina viņa ziņkārību. Viņš pamāja ar galvu. Es izņēmu no savas kabatas grāmatiņas Peskas apliecinājumu, ka viņš saņēmis manu vēstuli, pasniedzu to grāfam ar izstieptu roku un atgriezos agrākajā vietā pie kamina.

Viņš skaļi izlasīja zīmīti: «Jūsu vēstuli saņēmu. Ja man līdz norādītajam laikam nebūs 110 Jums nekādu ziņu, es atlauzīšu zīmogu, kad attiecīgā stunda būs situsi.»

Cits cilvēks šādā situācijā būtu prasījis, lai viņam paskaidro, ko šie vārdi nozīmē, taču grāfs šādu nepieciešamību neizjūta. Izlasījis zirnīti, viņš tūdaļ tik labi saprata, kādus piesardzības pasākumus esmu veicis, itin kā pats būtu bijis tur klāt. Viņa sejas izteiksme pēkšņi pārmainījās, un viņš izņēma roku no atvilktnes tukšu.

—      Es neaizslēgšu savu atvilktni, mister Hārtrait, — viņš sacīja, — un neteikšu, ka nevaru izšķaidīt jūsu smadzenes šeit pie kamīna, bet es izturos taisnīgi pat pret saviem ienaidniekiem un esmu gatavs jau iepriekš atzīt, ka šīs smadzenes ir gudrākas, nekā es biju domājis. Ķersimies pie lietas, ser! Vai jūs no manis kaut ko vēlaties?

—      Jā, un es domāju, ka to dabūšu.

—      Ar kādiem noteikumiem?

—      Bez jebkādiem noteikumiem.

Viņa roka atkal ieslīdēja atvilktnē.

—      Ek, mēs atkal esam nonākuši turpat, kur bijām, — viņš teica, — un jūsu gudrās smadzenes atkal ir briesmās. Jūs izsakāties nepieļaujami pārsteidzīgi, ser, tāpēc nekavējoties pieklusiniet savu toni! Es mazāk riskēju, nošaudams jūs tai pašā vietā, kur jūs stāvat, nekā ļaudams jums iziet no šīs mājas, ja netiks pieņemti noteikumi, kurus es diktēšu un atzīšu par pietiekamiem. Te jums nav darīšana ar manu nabaga mirušo draugu, nē, jūs esat aci pret aci ar Fosko! Ja ceļš, pa kuru es varu nokļūt drošībā, būtu noklāts ar divdesmit Hārtraitu līķiem, tad es visiem tiem pārietu pāri, savas neizmērojamās vienaldzības stiprināts un nesatricināms savā neizdibināmajā mierā. Respektējiet manu viedokli, ja jums dārga dzīvība! Vēlos, lai jūs atbildētu uz trim jautājumiem, pirms sākat runāt tālāk. Uzklausiet tos — tie šai sarunā ir nepieciešami. Un atbildiet uz tiem — tas nepieciešams man.

Viņš pacēla vienu labās rokas pirkstu.

—      Pirmais jautājums! — viņš sacīja. — Jūs šeit iera- dāties, ieguvis kādas ziņas, kas var būt patiesas, bet var arī būt nepatiesas. Kur jūs tās ņēmāt?

—      To es jums neteikšu.

—            Vienalga, gan jau es uzzināšu. Ja šīs ziņas ir patiesas — ievērojiet, cik ļoti es uzsveru šo «ja» —, tad jūs ar tām šeit varat tirgoties tādēļ, ka vai nu pats esat nodevējs, vai ari izmantojat kāda cita nodevību. Šo apstākli es paturēšu prātā un vēlāk izmantošu, jo es nekad neko neaizmirstu.

Tad viņš pacēla otru pirkstu.

—     Otrs jautājums! Tā zīmīte, kuru jūs man iedevāt izlasīt, ir bez paraksta. Kas to rakstījis?

—     Kāds cilvēks, uz kuru es katrā ziņā varu paļauties un no kura jums katrā ziņā būtu jābaidās.

Mana atbilde sasniedza mērķi. Grāfa kreisā roka, kuru viņš turēja atvilktnē, manāmi iedrebējās.

—      Cik laika jūs man dodat, — viņš vaicāja, savu trešo jautājumu izsacīdams jau daudz mierīgāk, — līdz attiecīgā stunda būs situsi un zīmogs tiks atlauzts?

—     Jums pietiks laika izpildīt manus noteikumus.

—      Atbildiet noteiktāk, mister Hārtrait. Tieši cikos ši stunda būs pienākusi?

—     Rīt deviņos no rīta.

—      Rīt deviņos no rīta? Jā, jā, slazds, kuru jūs esat man sagatavojis, aizcirtīsies, pirms es paspēšu savest kārtībā savu pasi un aizbraukt no Londonas. Ceru, ka tas nenotiks vēl agrāk? Nu, gan jau redzēsim, bet pagaidām es varu jūs šeit paturēt ķīlā un norunāt ar jums, ka jūs aizsūtīsiet kādu pakaļ savai vēstulei, pirms es jūs atbrīvoju. Bet pa to laiku esiet tik laipns un dariet man zināmus savus noteikumus.

—      Tos jūs dzirdēsiet. Tie ir vienkārši, un tos var pasacīt pāris vārdos. Vai jūs zināt, kā interesēs esmu šeit ieradies?

Viņš nesatricināmā mierā pasmaidīja un nevērīgi atmeta ar roku.

—      Esmu ar mieru minēt, — viņš izsmējīgi sacīja. — Bez šaubām, kādas lēdijas interesēs.

—     Savas sievas interesēs.

Pirmoreiz pa visu laiku, kopš es šeit atrados, viņa sejas izteiksme patiesi pauda to, ko viņš juta, — un tas bija neviltots izbrīns. Es redzēju, ka no šī mirkļa es viņa acīs vairs neesmu bīstams cilvēks. Viņš pēkšņi aizgrūda atvilktni ciet, sakrustoja rokas uz krūtīm un, zobgalīgi smīnēdams, uzmanīgi klausījās manī.

—      Jūs esat ļoti labi informēts, — es turpināju, — par to, kādas ziņas es vācu jau daudzus mēnešus, tāpēc sapratīsiet, ka jebkuram mēģinājumam noliegt skaidri zināmus faktus manā klātbūtnē nav nekādas nozīmes. Jūs esat piedalījies nekrietnā sazvērestībā. Un jūs to darījāt tādēj, lai iegūtu desmit tūkstošus mārciņu sterliņu.

Viņš neko neatbildēja. Taču viņa seja pēkšņi samācās un tajā pavīdēja bažas.

—      Paturiet savu ieguvumu, — es sacīju. (Viņa seja acumirklī atplauka, un viņa acis raudzījās manī, izbrīnā ieplezdamās arvien platākas.) — Es neesmu šeit ieradies tādēļ, lai apkaunotu sevi, kaulējoties par naudu, kas gājusi caur jūsu rokām un ir atalgojums par neģēlīgu noziegumu …

—      Uzmanīgāk, mister Hārtrait! Ar saviem morāles sprediķiem jūs varat gūt lieliskus panākumus Anglijā — pataupiet tos pats sev un saviem tautiešiem, ja jums tā tīk. Šie desmit tūkstoši mārciņu sterliņu bija likumīgs mantojums, kuru manai lieliskajai sievai atstājis nelaiķis misters Fērlijs. Aplūkojiet šo jautājumu no šī viedokļa, un tad, ja vēlaties, es ielaidīšos ar jums sarunā par to. Taču tik smalkjūtīgam cilvēkam kā es saruna par šādu tematu tik un tā liksies neciešami zemiska. Man labāk patiktos nepieskarties šim jautājumam. Lūdzu jūs izbeigt šo sarunu un darit man zināmus jūsu noteikumus. Ko jūs vēlaties?

—      Pirmkārt, es prasu, lai jūs pilnīgi atzistat savu vainu un izstāstāt visu par notikušo sazvērestību; tas jums jāizdara rakstiski manā klātbūtnē un jāapliecina ar savu parakstu.

Grāfs atkal pacēla pirkstu.

—      Viens! — viņš sacīja, sākdams skaitīt manas prasības ar nedalītu lietišķa cilvēka uzmanību.

—      Otrkārt, es prasu man pateikt ne tikai ar jūsu svinīgajiem apgalvojumiem, bet ar skaidriem pierādījumiem apliecinātu datumu, kad mana sieva atstājusi Blekvoter- parku un devusies ceļā uz Londonu.

—     Tā, tā! Kā redzu, jūs esat uztaustījis mūsu vājo vietu, — viņš mierīgi noteica. — Un kas vēl?

—      Pagaidām nekas.

—      Labi, jūs izklāstījāt savus noteikumus, tagad paklausieties manējos. Par to, ka esmu piedalījies «sazvērestībā», kā jums labpatīk izteikties, mana atbildība gan laikam visumā būs mazāka nekā par to, ja es jūs bez dzīvības noguldīšu šeit kamīna priekšā uz paklāja. Teiksim, ka es pieņemu jūsu priekšlikumu — tikai ar maniem noteikumiem. Jūsu pieprasītais paskaidrojums tiks uzrakstīts, un arī neapšaubāmi pierādījumi tiks sagādāti. Ceru, ka jūs atzīsiet par pierādījumu mana nabaga mirušā drauga rakstītu vēstuli, kuru viņš pats parakstījis un apzīmējis ar datumu un kurā viņš man paziņo dienu un stundu, kad viņa sieva ieradīsies Londonā. To es jums varu iedot. Varu jūs arī aizsūtīt pie tā vīra, no kura es noīrēju pajūgu, lai aizvestu savu viesi no stacijas tai dienā, kad viņa atbrauca, — viņa pasūtījumu grāmata palīdzēs jums atrast šo datumu pat tādā gadījumā, ja izrādīsies, ka kučieris, kas mani veda, nebūs spējīgs neko apliecināt. Es to varu izdarīt un arī labprāt darīšu, tikai ar zināmiem noteikumiem. Tos es jums tūdaļ pateikšu. Pirmais noteikums! Mēs ar grāfieni Fosko atstāsim šo māju, kad un kā mēs to vēlēsimies, bez jebkādas iejaukšanās no jūsu puses. Otrs noteikums. Jūs kopā ar mani pagaidīsiet šeit līdz septiņiem no rīta, kad ieradīsies aģents, kas kārto manus darījumus. Jūs manam aģentam iedosiet zīmīti, ar kuru viņš aizies pie tā cilvēka, pie kura atrodas jūsu vēstule, un saņems šo vēstuli. Jūs gaidīsiet šeit, līdz mans aģents šo vēstuli neatplēstu atdos man; tad jūs man dosiet pusstundu laika, lai es varētu aizbraukt no šīs mājas, — pēc tam jūs būsiet pilnīgi brīvs un varēsiet iet, kurp vien vēlaties. Trešais noteikums! Par iejaukšanos manās personīgajās darīšanās un par izteicieniem, kurus jūs atļāvāties šīs sarunas laikā, jums jādod džentlmeņa goda vārds, ka pieņemat izaicinājumu uz divkauju. Divkauja notiks ārzemēs, un tās vietu un laiku es jums paziņošu vēstulē, kuru atsūtīšu, kad būšu sasniedzis kontinentu un nokļuvis drošībā; vēstulē būs ielikta papīra strēmele, kas precīzi parādīs mana zobena garumu. Tādi ir mani noteikumi. Sakiet, — vai jūs tos pieņemat vai ne?

Neparastais stingras apņēmības, tālredzīgas viltības un ākstīgas bravūras sajaukums, kas izpaudās viņa runā, mani uz mirkli samulsināja, taču tikai uz mirkli. Man bija jāizlemj jautājums, vai tādēļ, lai iegūtu pierādījumus Loras personības apliecināšanai, man ir tiesības atjaut nesodītam aizbēgt šim nelietim, kas viņai visu nolaupījis. Es zināju, ka mani centieni panākt, lai manas sievas personība tiktu atzīta viņas dzimtajā vieta, no kuras viņa bija padzīta un kur bija apvainota sveša vārda valkāšanā, kā ari to, lai publiski tiktu izdzēsti meli, kas vēl joprojām apgānīja viņas mātes kapakmeni, ka šie centieni būtu patiešām skaidri un tīri, ja tie būtu brīvi no grēcīgas atriebības kāres, kas bija saistīta ar maniem nodomiem jau no paša sākuma. Un tagad es nevaru ar skaidru sirdi teikt, ka mana paša morālā pārliecība ir pietiekami stingra, lai tā pilnīgi patstāvīgi varētu izšķirt cīņu, kas notiek manā dvēselē. To izdarīt tai palīdzēja tas, ka es atcerējos sera Persivala nāvi. Cik briesmīgi tur pašā pēdējā brīdī liktenis izrāva no manām vājajām rokām atmaksas iespēju! Kādas tiesības man, nabaga mirstīgajam, kas nevarēja paredzēt nākotni, bija domāt, ka šis vīrs izbēgs nesodīts, tāpēc ka tas ir izbēdzis man? Es domāju par to — varbūt ar māņticību, kas piemita manam raksturam, varbūt ar prātu, kas manī pārāks par māņticību. Tagad, kad viņš beidzot bija manā varā, man nebija viegli atkal labprātīgi atteikties no šīs varas, tomēr es piespiedu sevi nest šo upuri. Skaidrāk izsakoties, es nolēmu, ka man jākalpo vienīgi augstākajam mērķim, kas man bija nosprausts, — un tā bija darbošanās Loras un Taisnības labā.

—      Es pieņemu jūsu noteikumus, — es sacīju. — Tomēr man ir viens iebildums.

—      Kāds iebildums?

—      Tas attiecas uz aizzīmogoto vēstuli, kuru esmu nosūtījis, — es atbildēju. — Es prasu, lai jūs to manā klātbūtnē neatplēstu iznīcinātu, tiklīdz tā nonāks jūsu rokās.

Mēģinot panākt šādu vienošanos, mans nolūks bija tikai nodrošināties pret to, lai viņš nevarētu iegūt rakstisku pierādījumu tam, kāds raksturs ir manai sarakstei ar Pesku. Pašu faktu, ka esmu sarakstījies ar profesoru, viņš neizbēgami uzzinātu no rīta, kad man vajadzēja uzdot adresi viņa aģentam. Taču to viņš nevarētu izmantot savai savtīgajai liecībai — ja viņš patiešām uzdrošinātos spert šādu riskantu soli, — šai ziņā es par Peskas drošību varēju neraizēties.

—      Es ņemšu vērā jūsu iebildumu, — viņš sacīja, rūpīgi apsvēris manu prasību. — Par to nav nekādas vajadzības strīdēties — vēstule tiks iznīcināta tai brīdī, kad tā nonāks manās rokās.

Runādams viņš piecēlās no krēsla, kurā līdz tam bija sēdējis man iepretī. Likās, ka šādā veidā viņš grib atbrīvoties no visa tā smaguma, kas nospieda viņa sirdi mūsu sarunas laikā.

—      Ek, — viņš iesaucās, tīksmi izstaipīdamies, — šis cīniņš bija visai sīvs. Apsēdieties, mister Hārtrait. Nākotnē mēs tiksimies kā nāvīgi ienaidnieki, — kāpēc gan mēs nevaram patlaban būt laipni un pieklājīgi viens pret otru, kā tas pienākas īstiem džentlmeņiem? Atjaujiet man aicināt šurp manu sievu.

Viņš atslēdza un atvēra durvis.

—      Eleonora! — viņš sauca savā zemajā balsī.

Istabā ienāca lēdija ar čūskas skatienu.

—      Fosko kundze un misters Hārtraits, — grāfs stādīja mūs priekšā vienu otram ar dabisku cieņu. — Manu eņ- ģelīt, — viņš turpināja, pievērsdamies sievai, — vai jūs nevarat uz brīdi pārtraukt mantu saiņošanu un uzvārīt mums labi stipru kafiju? Mums ar misteru Hārtraitu jānokārto daži rakstiski darījumi, un man būs jāliek lietā visas savas gara spējas, lai izdarītu to manai personībai atbilstošā līmenī.

Grāfiene Fosko divas reizes palocīja galvu — pirmoreiz, bargi palūkodamās uz mani, otrreiz, padevīgi paklausīdama savam vīram, — un izslīdēja no istabas.

Grāfs piegāja pie rakstāmgalda, kas atradās netālu no loga, atvēra atvilktni un izņēma no tās vairākas papīra loksnes un veselu saišķi zoss spalvu. Viņš izbārstīja spalvas pa visu galdu, lai tās būtu pie iokas, ja radīsies vajadzība, pēc tam sagrieza papīru mazāka izmēra lapās, kā to dara profesionāli rakstnieki vai žurnālisti, ja materiāls jānodod iespiešanai.

—      Es uzrakstīšu lielisku dokumentu, — grāfs sacīja, paskatīdamies uz mani pār plecu. — Literāri sacerējumi man vienmēr labi padodas. Viena no visretāk sastopamajām cilvēka garīgajām īpašībām ir brīnišķīgā spēja sakopot savas domas. Tā ir milzīga priekšrocība! Man tā piemīt. Un jums?

Kamēr vēl kafija nebija uzvārīta, grāfs staigāja šurp un turp pa istabu, dungodams pie sevis un brīžiem piesizdams ar roku pie pieres, itin kā atzīmēdams ikvienu šķērsli, kas kavē viņu realizēt savus nodomus. Visvairāk mani pārsteidza viņa neizmērojamā nekaunība; viņš izmantoja situāciju, kurā bija nonācis manis dēj, lai radītu pjedestālu savai iedomībai, kas galvenokārt izpaudās sevis izcelšanā. Taču, neraugoties uz to, ka es patiesi nicināju šo cilvēku, viņa apbrīnojamā rakstura stingrība, kas parādījās pat nenozīmīgos sīkumos, par spīti visam, loti ietekmēja mani.

Grāfiene Fosko ienesa kafiju. Grāfs, atzinīgi novērtēdams sievas pūles, noskūpstīja viņai roku un pavadīja viņu līdz durvīm; atgriezies viņš ielēja kafiju savā tasītē un nolika to uz rakstāmgalda.

—      Vai drīkstu arī jums piedāvāt tasi kafijas, mister Hārtrait? — viņš vaicāja, vēl kājās stāvēdams.

Es atteicos.

—      Lūk, kā! Vai jūs domājat, ka es jūs noindēšu? — viņš līksmi iesaucās. — Angjiem visā visumā ir veselīgi uzskati, — viņš turpināja, sēzdamies pie galda, — taču viņiem ir arī viens nopietns trūkums — viņi ir vienmēr piesardzīgi tur, kur tas nemaz nav nepieciešams.

Viņš iemērca spalvu tintē, nolika sev priekšā vienu no papīra lapām, uzsita ar dūri pa galdu, nokrekšķinājās un sāka rakstīt. Viņš rakstīja ātri, visu laiku čirkstinādams spalvu, lieliem un vienādiem burtiem un atstāja staip rindām tik lielas atstarpes, ka nepilnās divās minūtēs, lapa bija pierakstīta. Katru pabeigtu lapu viņš numurēja un, lai tā viņu netraucētu, nosvieda sev pār plecu uz grīdas. Kad pirmā spalva bija nodilusi, grāfs arī to pārsvieda pār plecu un strauji pagrāba otru — vienu no tām spalvām, kas bija izmētātas pa visu galdu. Lapa pēc lapas — desmit, piecdesmit, simts lapu, vairāki simti lapu lidoja uz visām pusēm pāri viņa plecam, un pamazām ap viņa krēslu izauga veseli papīra kalni. Aizritēja stunda pēc stundas, un es vēl vienmēr sēdēju savā krēslā un vēroju viņu, un viņš vēl vienmēr sēdēja savā krēslā un rakstīja. Viņš ne mirkli nepārtrauca šo nodarbību, tikai brīžiem iedzēra malku kafijas un, kad tase bija tukša, laiku pa laikam piesita sev pie pieres. Pagāja pirmā, otrā, trešā, ceturtā stunda pēc pusnakts, bet papīra lapas joprojām lidoja uz grīdas un spalva, joprojām čirkstēdama viņa pirkstos, nenogurdama pierakstīja lapas no augšas līdz apakšai, un baltie izsvaidītā papīra kalni apkārt viņa krēslam joprojām auga arvien lielāki. Pulksten četros spalva ieskrapstējās pavisam stipri, un es sapratu, ka viņš ar plašu žestu paraksta savu vārdu.

—      Bravo! — grāfs iekliedzās, gluži kā jauneklis strauji pielēca kājās un cieši palūkojās uz mani ar triumfējošu uzvarētāja smaidu.

—      Gatavs, mister Hārtrait! — viņš paziņoja un, itin ka pats sevi uzmundrinādams, uzsita ar dūri pa savam platajām krūtīm. — Man par vislielāko apmierinājumu, tas ir padarīts, un jūs ļoti brīnīsieties, kad lasīsiet, ko esmu te uzrakstījis. Temats ir izsmelts, bet paša cilvēka — Fosko — spēki vēl nav izsmelti. Man tikai vēl jāsakārto šis kalns, jāizlabo kļūdas un jāpārlasa lapas, kas adresētas jums, es uzsveru, vienīgi jums personīgi. Pulkstenis nupat nosita četri. Labi! Ar lapu sakārtošanu, kļūdu labošanu un pārlasīšanu es nodarbošos no četriem līdz pieciem. Neliels snaudiens, lai es varētu pilnīgi atjaunot savus spēkus, man prasīs laiku no pieciem līdz sešiem. Sagatavoties aizbraukšanai jābeidz no sešiem līdz septiņiem. Pārrunas ar aģentu un viņa gājiens pēc aizzīmogotās vēstules — no septiņiem līdz astoņiem. Pulksten astoņos en route. Tāds ir mans rīcības plāns!

Grāfs apsēdās ar sakrustotām kājām uz grīdas savu papīru kalnu vidū, sasēja lapas kopā, ar īlenu izverot tām cauri auklu, pēc tam izlaboja kļūdas, uzrakstīja pirmās lapas augšējā malā visus savus titulus un viņam piešķirtos goda nosaukumus un tad ar skaļu, teatrālu patosu un teatrāli žestikulējot sāka man lasīt priekšā manuskriptu. Lasītājiem drīz vien būs iespēja pašiem izdarīt savus secinājumus par šo dokumentu. Es tikai gribu šeit piebilst, ka tas pilnīgi atbilda maniem nolūkiem.

Pēc tam grāfs uzrakstīja man tā cilvēka vārdu, no kura viņš bija īrējis ekipāžu, un iedeva arī sera Persivala vēstuli. Tā bija izsūtīta no Hempšīras 25. jūlijā un pavēstīja, ka «lēdija Glaida» došoties uz Londonu 26. jūlijā. Tātad šai dienā (25. jūlijā), kad ārsts bija izrakstījis miršanas apliecību, kurā bija teikts, ka viņa mirusi Sentdžonsvudā, viņa, kā norādīja sera Persivala vēstule, sveika un vesela dzīvoja Blekvoterparkā un gatavojās nākamajā dienā doties ceļā! Tātad, ja man izdosies iegūt arī ekipāžas kučiera liecību, kas apstiprinās to, ka viņa tiešām tai dienā iebraukusi Londonā, manās rokās būs visi nepieciešamie pierādījumi.

—      Ceturksnis pāri pieciem, — grāfs sacīja, paskatīdamies pulkstenī. — Man laiks nosnausties, lai atjaunotos spēki. Kā jau jūs droši vien esat pamanījis, esmu līdzīgs Napoleonam Lielajam, mister Hārtrait; es līdzinos šim nemirstīgajam cilvēkam arī tādā ziņā, ka spēju iemigt, kur un kad vien to vēlos. Atvainojiet mani uz vienu brīdi. Es ataicinašu šurp Fosko kundzi, lai jus negarlaikotos.

Zinādams tikpat labi kā grāfs, ka grāfiene Fosko tiek aicināta tāpēc, lai aizturētu mani šai mājā, kamēr viņš gulēs, es neko neatbildēju un sāku iesaiņot manuskriptu, kuru viņš man bija atdevis.

Lēdija ienāca istabā tikpat bāla, dzedra un indīga kā vienmēr.

—      Izklaidējiet misteru Hārtraitu, manu eņgelīt, — grāfs sacīja.

Viņš pasniedza sievai krēslu, jau otrreiz manā klātbūtnē noskūpstīja viņai roku, pēc tam aizgāja līdz dīvānam, nolikās uz tā, un nebija pagājušas ne trīs minūtes, kad viņš jau gulēja svētlaimīgā miegā gluži kā visnevainīgākais cilvēks pasaulē.

Grāfiene Fosko paņēma no. galda grāmatu, apsēdās pasniegtajā krēslā un nolūkojās manī ar pētījošu, atriebīgu un ļaunu skatienu, kā sieviete, kas nekad neko neaizmirst un nevienam neko nepiedod.

—      Es noklausījos jūsu sarunu ar manu vīru, — viņa teica. — Ja es būtu bijusi viņa vietā, jūs jau gulētu beigts uz paklāja kamīna priekšā.

To pateikusi, viņa atvēra grāmatu un visu laiku, kamēr viņas vīrs gulēja, nepacēla vairs acu un ne reizes neuzrunāja mani.

Tieši tai brīdī, kad bija pagājusi viena stunda, kopš grāfs bija aizmidzis, viņš atvēra acis un piecēlās no dīvāna.

—      Es jūtos pilnīgi kā no jauna piedzimis, — grāfs teica. — Eleonora, mana labā sieva, vai jums tur augšā viss jau sakārtots? Tas ir lieliski. Man te vēl šis tas jāiesaiņo, bet es ar to tikšu galā desmit minūtēs. Lai apģērbtu savu ceļojuma uzvalku, man arī būs vajadzīgas desmit minūtes. Kas vēl būtu darāms pirms aģenta ierašanās?

Viņš pārlaida skatienu istabai un pamanīja krātiņu ar baltajām pelītēm.

—      Ehē! — grāls žēlsirdīgi iesaucās. — Vēl viens trieciens manām cēlajām jūtām. Mani nevainīgie bērniņi! Mani mīļie lolojumi! Ko lai es iesāku ar jums? Pagaidām mums nav zināms, kur mēs apmetīsimies; mēs visu laiku būsim ceļā, tāpēc, jo mazāk saiņu, jo labāk. Mani kakadu, mani kanārijputniņi, manas mazās pelītes — kas gan rūpēsies par jums, kad jūsu labais tētiņš būs aizbraucis?

Grāfs soļoja pa istabu, dziļi domās nogrimis. Viņš nebija pārāk norūpējies, kad rakstīja savu grēksūdzi, toties tagad bija pavisam apjucis, jo viņu daudz vairāk satrauca jautājums, kam uzticēt savus mīluļus. Pēc ilgākām pārdomām viņš pēkšņi atkal apsēdās pie rakstāmgalda.

—      Kā man tas agrāk nebija ienācis prātā? — viņš iesaucās. — Es dāvāšu savus kanārijputniņus šai lielajai metropolei — mans aģents tos manā vārdā nodos Londonas zooloģiskajam dārzam. Es tūdaļ, šai pašā brīdī, uzrakstīšu pavadvēstuli.

Viņš ķērās pie spalvas un skaļi atkārtoja katru uzrakstīto vārdu.

«Pirmkārt, kakadu ar neparasti skaistu apspalvojumu: tie sagādās lielu prieku ikvienam, kas kaut ko saprot no putniem. Otrkārt, apbrīnojami gudri un žirgti kanārijputniņi: tie lieliski noderētu Ēdenes dārzam, taču tikpat lieliski noderēs arī Rīdžentparka zooloģiskajam dārzam. Sie putniņi būs īsts britu zooloģijas lepnums.

Dāvinājis Fosko.»

Spalva atkal skrapstēja; viņš ar sarežģītiem vilcieniem izrotāja savu parakstu.

—      Grāf, jūs esat aizmirsis pieminēt pelītes, — sacīja grāfiene Fosko.

Viņš piecēlās no galda, saņēma viņas roku un pielika to sev pie sirds.

—      Ikviens cilvēks drīkst solīt, Eleonora, tikai to, —. grāfs svinīgi deklarēja, — ko viņš var izpildīt. Arī es esmu ierakstījis šajā dokumentā tikai to, ko varu izpildīt. Es nespēju šķirties no savām baltajām pelītēm. Lūdzu, samierinieties ar to, manu eņģelīt, uznesiet tās augšā un ievietojiet ceļojumu krātiņā.

—      Kāds apbrīnojams maigums! — grāfiene Fosko sacīja, apjūsmodama vīru un pēdējoreiz uzmezdama man savu čūskas skatienu. Viņa uzmanīgi paņēma krātiņu un izgāja ārā no istabas.

Grāfs paskatījās pulkstenī. Lai arī viņš bija cieši apņēmies saglabāt ārēju mieru, varēja manīt, ka viņš ar lielu nepacietību gaida aģenta ierašanos. Sveces jau sen bija izdegušas, un istabā lija rīta saules gaisma. Vēl nebija piecas minūtes pāri septiņiem, kad pie dārza vārtiņiem ieskanējās zvans un parādījās aģents. Tas bija ārzemnieks ar melnu bārdu.

—      Misters Hārtraits, mesjē Rūbells, — grāfs stādīja mūs priekšā vienu otram.

Viņš ieveda aģentu (tas bija ārzemju spiegs, kā bija noprotams pēc viņa sejas izteiksmes, ja vispār var teikt, ka šī vīra sejai vēl piemita kāda izteiksme) istabas kaktā, iečukstēja viņam ausī kaut kādus norādījumus un pēc tam atstāja mūs divatā. Kad mēs bijām palikuši istabā vieni, mesjē Rūbells ļoti pieklājīgi atgādināja man, ka es viņu pagodināšot ar saviem rīkojumiem. Es uzrakstīju dažas rindiņas Peskam, pilnvarodams viņu nodot aizzīmogoto vēstuli «kurjeram», pēc tam parakstīju zīmīti un iedevu to mesjē Rūbellam.

Aģents neatstājās no manis līdz tam brīdim, kad atgriezās viņa saimnieks, kas jau bija pārģērbies ceļojuma uzvalkā. Pirms atlaida ziņnesi, grāfs izlasīja manas vēstules adresi.

—      Es jau tā domāju, — viņš sacīja, drūmi palūkodamies uz mani un zināmā mērā mainīdams savu izturēšanos.

Grāfs pabeidza kravāt savas mantas; pēc tam viņš apsēdās, sāka pētīt ģeogrāfisko karti, kaut ko atzīmēdams savā piezīmju grāmatiņā, un šad un tad nepacietīgi paskatījās pulkstenī. Ar mani viņš vairs sarunā neielaidās. Tuvojās stunda, kad viņam bija jādodas ceļā, un, tā kā viņš pats savām acīm bija pārliecinājies, ka esmu stājies sakaros ar Pesku, viņš tagad visu savu uzmanību veltīja tam, kā nodrošināt sekmīgu bēgšanu.

Dažas minūtes pirms astoņiem mesjē Rūbells atgriezās ar manu aizzīmogoto vēstuli. Grāfs Joti rūpīgi apskatīja zīmogu, izlasīja to, kas bija rakstīts uz aploksnes, aizdedzināja sveci un vēstuli sadedzināja.

—      Esmu izpildījis savu solījumu, — viņš sacīja, — bet starp mums, mister Hārtrait, vēl viss nav nokārtots.

Pie durvīm joprojām stāvēja ormanis, ar kuru aģents bija atgriezies. Viņš un kalpone tagad sāka nest ārā mantas. Grāfiene Fosko nāca lejā pa kāpnēm, cieši ietinusies plīvurā, un nesa ceļam sagatavoto krātiņu ar baltajām pelītēm. Viņa man neteica ne vārda, pat nepalūkojās uz manu pusi. Grāfs pavadīja sievu līdz pajūgam.

—      Lūdzu, sekojiet man un pagaidiet mani gaitenī, — viņš čukstēja man pie auss. — Es gribu pēdējā brīdī jums vēl kaut ko pateikt.

Es aizgāju līdz ārdurvīm; aģents stāvēja uz kāpnītēm

mājās priekšā. Grāfs atgriezās viens pats un iestūma mani atpakaļ gaitenī.

—    Iegaumējiet trešo noteikumu! — viņš čukstēja. — Jūs vēl dzirdēsiet par mani, mister Hārtrait. Iespējams, ka es prasīšu no jums gandarījumu ātrāk, nekā jūs iedomājaties.

Grāfs satvēra manu roku, pirms es paguvu attapties, un cieši paspieda to, pēc tam devās uz durvju pusi, apstājās, tad pagriezās atpakaļ un atkal pienāca klāt.

—    Man jums vēl kaut kas jāsaka, — viņš noslēpumaini čukstēja. — Kad es pēdējoreiz redzēju mis Helkūmu, viņa izskatījās ļoti bāla un novājējusi. Esmu ļoti nobažījies par šo brīnišķīgo sievieti. Sargājiet viņu, ser! Lieku roku uz sirds un pavisam nopietni lūdzu jūs — sargājiet mis Helkūmu!

Tie bija pēdējie vārdi, kurus grāfs man sacīja, pēc tam viņa milzīgais slāvs iespraucās ormaņa ratos un ekipāža aizripoja.

Mēs abi ar aģentu kādu brīdi pastāvējām pie durvīm, nolūkodamies, kā viņš aizbrauc.

Kamēr mēs tur stāvējām, uz galvenā ceļa netālu no mums izbrauca vēl vieni ormaņa rati. Tie devās uz to pašu pusi, kur grāfa ekipāža. Tā kā dārza vārtiņi bija atstāti vaļā, tad tai mirklī, kad pajūgs brauca garām mājai, mēs pa atvērtajiem dārza vārtiņiem redzējām, ka, izliecies ārā pa lodziņu, uz mums noraugās kāds cilvēks. Tas bija tas pats svešinieks, kuru biju sastapis operā, — ārzemnieks ar rētu uz kreisā vaiga.

—    Jums būs jāpaliek šeit kopā ar mani vēl kādu pusstundu, ser! — mesjē Rūbells sacija.

—   Labi, es darīšu, kā jūs vēlaties.

Mēs atgriezāmies dzīvojamā istabā. Man nebija nekādas patikas sarunāties ar aģentu vai uzklausīt viņu. Es paņēmu manuskriptu un izlasīju grāfa šausmīgo stāstu par sazvērestību, kuru viņš pats bija iecerējis un realizējis.

STĀSTU TURPINA AISEDORS OTAVIO BALDASARS FOSKO,

svētās Romas impērijas grāfs, Bronzas vainaga ordeņa lieikrusta kavalieris, Mezopotāmijas brīvmūrnieku ložas pastāvīgais lielmeistars, vairāku Eiropas mūziķu biedrību, mediķu biedrību, ttlozoīu biedrību un citu, galvenokārt labdarības biedrību goda biedrs

GRAPA LIECĪBA

1850. gadā es ierados Anglijā no ārzemēm lai izpildītu kādu visai delikātu politisku uzdevumu. Es biju pusoficiāli saistīts ar vairākiem slepenajiem aģentiem, kuru darbību man bija uzdots vadīt, un šo aģentu vidū bija ari mesjē Rūbells un Rūbella kundze. Pirms es sāku izpildīt savus pienākumus un iekārtojos kādā no Londonas priekšpilsētām, manā rīcībā bija dažas nedējas brīva laika. Ziņkārīgākie cilvēki, izlasījuši šo vietu manā stāstā, droši vien vēlētos, lai viņiem paskaidro, kādi tad īsti bija mani pienākumi. Es jūtu viņiem līdzi un saprotu, ka šāds jautājums var rasties. Taču esmu spiests viņiem pateikt, ka diplomātiska atturība liedz man apmierināt šādus lūgumus.

Es norunāju, ka pavadīšu šo pagaidu atpūtas periodu, par kuru jau minēju iepriekš, sava mirušā, gauži apraudātā drauga Persivala Glaida greznajā muižā. Viņš bija atbraucis no kontinenta kopā ar savu sievu. Arī es biju atbraucis no kontinenta kopā ar savu sievu. Anglija ir valsts, kurā dievina ģimenes laimi, tāpēc mūsu ierašanās šādā veidā pilnīgi atbilda šīs zemes paražām!

Draudzības saites, kas vienoja mani ar Persivalu, toreiz bija sevišķi ciešas, jo mums abiem bija līdzīgi materiālie apstākļi, Mums abiem bija vajadzīga nauda. Ļot grūti apmierināma nepieciešamība! Taču pēc naudas kār<j ikviens! Vai ir kāds cilvēks uz šīs zemeslodes, kas ne< justu mums līdzi? Cik tam gan tad vajadzētu būt vienaldzīgam! Vai arī — cik bagātam!

Iztirzājot šo tematu, es negribu runāt par zemiskiem sīkumiem. Mana sirds aiz riebuma novēršas no tiem. Es drosmīgi un nekautrēdamies, gluži kā senie romieši, parādu savu tukšo naudas maku un sera Persivala tukšo naudas maku kaunīgajai sabiedrībai, kas neko negrib redzēt. Pieņemsim, ka šis fakts šādā veidā reizi par visām reizēm ir noskaidrots, un dosimies tālāk.

Muižā mūs sagaidīja kāda brīnišķīga būtne — manā sirdī viņa ierakstīta kā Mariona, bet augstākās sabiedrības aukstajā atmosfērā viņa pazīstama kā mis Helkūma.

Ak dievs, cik neticami īsā laikā es iemīlēju šo sievieti un sāku viņu dievināt! Sešdesmit gadu vecumā es pielūdzu viņu ar astoņpadsmitgadīga jaunekļa vulkānisko kvēli. Visas manas vērtības un viss, ar ko es lepojos, tika bezcerīgi nolikts pie viņas kājām. Mana sieva — nabaga eņģelītis! — kas tik ļoti mani mīl, saņēma vienīgi nožēlojamus šiliņus un penijus. Tāda ir pasaule, tāds ir cilvēks, tāda ir mīlestība.

Ar ko citu mūs var salīdzināt (es jautāju), ja ne ar leļļu teātra marionetēm? Ak visuvarenais likteni, rausti mūsu auklas maigāk! Dancini mūs saudzīgāk uz mazās, nožēlojamās skatuves!

Iepriekšminētais, ja jūs to pareizi saprotat, pauž veselu filozofisku sistēmu. Tā ir mana filozofiskā sistēma.

Tagad es turpināšu.

Kāda situācija bija izveidojusies Blekvoterparkā mūsu uzturēšanās sākumā, to jau apbrīnojami precīzi un ar dziļu izpratni attēlojusi Mariona. (Es izlūdzos piedošanu, ka apskurbumā esmu atļāvies tādu vaļību un nosaucis šo cēlo būtni viņas kristītajā vārdā.) Tā kā esmu labi iepazinies ar viņas dienasgrāmatu, kurai man izdevās piekļūt slepšus — šo savu rīcību es atceros ar svētu bijāšanu —, tad tagad varu atturēt savu nenogurstošo spalvu, lai tā nepieskartos šim tematam, kuru jau aprakstījusi mūžam darbīgās sievietes spalva.

Stāstot par vajadzībām, milzīgi lielajām vajadzībām,

kurām bija pievērsta visa mūsu uzmanība un ar kurām arī man bija vistiešākais sakars, man jāiesāk ar sevišķi bēdīgu notikumu — Marionas slimību.

Sajā laikā mūsu stāvoklis bija ārkārtīgi nopietns. Seram Persivalam līdz noteiktai dienai bija jāsagādā liela naudas summa (es šeit vispār nepieminu to mazumiņu, kas bija nepieciešams man), un vienīgais avots, no kura mēs būtu varējuši pasmelt to, kas mums bija vajadzīgs, bija viņa sievas mantojums, taču no tā viņš nedrīkstēja aizskart ne fārtinga līdz pat viņas nāvei. Patiešām šausmīgi, bet, runājot visiem pazīstamā Šekspīra vārdiem, visļaunākais vēl nāks. Manam gauži apraudātajam draugam, ar kuru mani saistīja nesavtīga draudzība, bija savas īpašas nepatikšanas, par kurām es aiz smalkjūtības neinteresējos. Zināju vienīgi, ka kaut kur mūsu apkārtnē uzturas kāda sieviete, kuru sauc Anna Keterika un kas sazinās ar lēdiju Glaidu, un ka šajā sakarā var tikt atklāts noslēpums, kas savukārt būtu pazudinājis Persivalu. Viņš pats man bija stāstījis, ka viņš būs pagalam, ja vina sieva neklusēs un ja viņam neizdosies atrast Annu Keteriku. Ja viņš tiks pazudināts, — vai tādā gadījumā neizgaisīs arī mūsu cerības iegūt naudu? Esmu drosmīgs cilvēks, taču šoreiz aiz šausmām nodrebēju, jau iedomājoties vien par to.

Visas manas gara spējas tagad tika ziedotas tam, lai atrastu Annu Keteriku. Lai cik lielas bija mūsu naudas grūtības, mēs vēl varējām kādu laiku paciesties, taču nepieciešamība atrast šo sievieti neļāva mums ne brīdi kavēties. Es zināju vienīgi to, ka viņa ir neparasti līdzīga lēdijai Glaidai. Kad šim dīvainajam faktam, par kuru man pastāstīja tikai tāpēc, lai es varētu identificēt personu, kuru mēs meklējām, nāca klāt papildu informācija par viņas bēgšanu no trako mājas, man radās ģeniāla doma, kuru vēlāk realizēja un kas deva pārsteidzošus rezultātus. Mana iecere bija šāda: vajadzētu panākt, lai divas dažādas personas kļūtu pilnigi identiskas. Lēdijai Glaidai un Annai Keterikai tādā gadījumā jāapmainās ar vārdiem, dzīves vietām un likteņiem, un šai pārvērtībai būtu brīnumainas sekas — tā dotu trīsdesmit tūkstošu mārciņu sterliņu lielu peļņu, un sera Persivala noslēpums tiktu saglabāts uz mūžu mūžiem.

Kad biju labi apsvēris visas varbūtības, mans instinkts (kas nekad nemaldās) pateica man priekšā, ka mūsu pazudusī Anna droši vien agri vai vēlu atkal iegriezīsies lapenē pie Blekvoteras ezera. Es devos uz turieni un nostājos sardzē, iepriekš pateicis mūsu saimniecības pārzinei, ka mani varēs atrast, ja es būšu kādam vajadzīgs, ša jā vientuļajā vietā, kur uzturēšos, lai iedziļinātos zinātniskās grāmatās. Es pastāvīgi ievēroju principu neizgudrot nevajadzīgus noslēpumus un neradīt ļaudīs par mani aizdomas, ka esmu meklējis kaut kādu piemērotu ieganstu. Misis Mičelsone bija ticējusi man visur un visās lietās.; Tas bija patiešām aizkustinoši, kā šī krietnā sieviete nr lēdijas manierēm (viņa bija protestantu mācītāja sieva) paļāvās uz mani. Juzdamies pagodināts, ka sieviete šādā cienījamā vecumā veltī man tik pārmērīgi lielu un neviltotu uzticību, es atvēru savas sirds dzīles un uzsūcu sevī viņas labvēlību.

Mana pašaizliedzīgā stāvēšana sardzē pie ezera vainagojās ar panākumiem — kaut arī ieradās nevis Anna Keterika, bet gan viņas aizgādne. Arī šī persona izturējās pret mani ar naivu paļāvību, kuru es uzsūcu sevī tāpat kā tajā gadījumā, par kuru esmu šeit jau pastāstījis. Es atstāju viņai iespēju pašai aprakstīt apstākļus (ja vien viņa nav to jau izdarījusi), kādos viņa iepazīstināja mani ar savu mātes rūpju objektu. Kad es pirmoreiz ieraudzīju Annu Keteriku, viņa gulēja. Sīs nelaimīgās sievietes līdzība ar lēdiju Glaidu ļoti saviļņoja mani. Kad biju palūkojies uz aizmigušo Annu Keteriku, visas grandiozā plāna detaļas, kas līdz tam bija eksistējušas tikai vispārīgos vilcienos, tagad manās smadzenēs sāka veidot meistarīgas kombinācijas. Taču vienlaikus mana sirds plūda pāri, kad es redzēju šīs sievietes ciešanas. Es tūdaļ nolēmu tās atvieglināt. Citiem vārdiem sakot, es sagādāju stimulējošas zāles, lai spēcinātu Annu Keteriku un viņa varētu izturēt ceļojumu uz Londonu.

Šeit esmu spiests izteikt protestu un novērst kādu nožēlojamu pārpratumu.

Savas dzīves labākos gadus esmu pavadījis, aizrautīgi studējot medicīnas un ķīmijas zinātnes. Sevišķi ķīmija vienmēr neatvairāmi saistījusi mani, jo tā dod milzīgu, neierobežotu varu tiem, kas apguvuši tās noslēpumus. Ķīmiķi, es uzdrošinos apgalvot, var ietekmēt cilvēku likteņus, ja vien viņi to vēlas. Atļaujiet man tuvāk paskaidrot šo domu, pirms es turpinu savu stāstu.

Mēdz sacīt, ka prāts valdot pār pasauli. Bet kas valda pai prātu? Cilvēka ķermenis. Cilvēka ķermeņa likteni (sekojiet, lūdzu, uzmanīgi manai domu gaitai) nosaka ķīmiķis — visvarenākais no visiem mirstīgajiem valdniekiem. Dodiet man, Fosko, ķīmiju, un, kad Šekspīrs būs izdomājis Hamletu un apsēdies pie galda, lai uzticētu savu ieceri papīram, es iedarbošos ar dažiem viņa ikdienišķajai maltītei piebērtiem pulvera graudiņiem uz viņa ķermeni un novedīšu viņa gara spējas līdz tādam stāvoklim, ka viņa spalva sāks gvelzt visbezjēdzīgākās muļķības, kādas vien papīrs jebkad ir pacietis. Atdzīviniet slaveno Ņūtonu un radiet man tādus pašus priekšnosacījumus. Es galvoju, ka tad, kad Ņūtons redzēs ābolu krītam, viņš to apēdīs un nemaz necentīsies atklāt gravitācijas likumu. Nerons vēl nebūs paguvis sagremot viņam pasniegtās pusdienas, kad tās jau būs pārvērtušas viņu par vienu no rāmākajiem cilvēkiem pasaulē; viens dzēriena malks, kuru Aleksandts Lielais būs iedzēris no rīta, liks viņam tajā pašā pēcpusdienā jozt prom ko kājas nes, tiklīdz viņš ieraudzīs sava priekšā ienaidnieku. Jūs varat ticēt manam goda vārdam, ka cilvēce patiešām var būt mierīga, jo aiz neizprotami laimīgas sagadīšanās mūsdienu ķīmiķi ii visnekaitīgākās būtnes pasaulē. Lielais vairums no viņiem ii godājami ģimenes tēvi, kuriem pieder aptiekas preču veikali. Tikai daži no viņiem ir lilozofi, kas galīgi izdzīvojuši prātu, lasīdami lekcijas un ar apbrīnu klausīdamies paši savās balsīs, daži — sapņotāji, kas izšķiež savu dzīvi, nododamies fantastiskām un murgainām idejām, un daži — pūšļotāji, kuru zināšanas aprobežojas ar varžaču ārstēšanu. Tātad cilvēce nav apdraudēta un ķīmijas neierobežotā vara verdziski kalpo tikai pavisam primitīviem un nesvarīgiem mērķiem.

Kāpēc šie vārdu plūdi? Kāpēc šī nogurdinošā daiļrunība?

Tāpēc ka mana rīcība ir aplūkota nelabvēlīgā gaismā, tāpēc ka mani nolūki nav saprasti pareizi. Mani turēja aizdomās, it kā es savas plašās zināšanas ķīmijā esot izmantojis pret Annu Keteriku un esot bijis gatavs izmantot tās, ja vien varētu, pat pret brīnišķīgo Marionu. Pretīgas tenkas! Visi mani centieni bija veltīti tam (kā jūs tūdaļ redzēsiet), lai glābtu Annas Keterikas dzīvību. Visas manas pūles bija veltītas tam, lai izrautu Marionu no ķetnām šim licencētajam idiotam, kas ārstēja viņu, un ikviens varēja pārliecināties, ka visi mani padomi, no

pirmā līdz pēdējam, bijuši pareizi, kā to vēlāk apstipri- naja arī Londonas ārsts. Tikai divas reizes esmu ņēmis palīgā savas zināšanas ķīmijā un nevienā no abiem gadījumiem neesmu nodarījis neko ļaunu cilvēkiem, kuru dēj biju spiests šīs zināšanas pielietot. Pirmajā gadījumā tas notika pēc tam, kad biju sekojis Marionai līdz vies-l nīcai, kura atradās Blekvoteras tuvumā (atrazdamies ērtā furgonā, kas paslēpa mani no viņas, es toreiz priecājos par Marionas kustību skaistumu, kas izpaudās viņas vijīgajā gaitā): es izmantoju savas lieliskās sievas pakalpojumus, lai nokopētu vienu un pārķertu otro no tam divām vēstulēm, kuras mans cienījamais ienaidnieks bija uzticējis no darba atlaistai istabenei. Abas vēstules, kuras meiča glabāja azotē, grāfiene Fosko spēja atvērt, izlasīt un, izpildot manus norādījumus, pēc tam aizzīmogot un nolikt atpakaļ vienīgi ar zinātnes palīdzību, ķeroties pie nelielas pusunces tilpuma pudelītes, ko es viņai šim nolūkam biju iedevis. Otro reizi es tādus pašus līdzekļus izmantoju tad (par šo gadījumu es drīz vien pastāstīšu), kad lēdija Glaida ieradās Londonā. Nekad., nevienā citā gadījumā neesmu paļāvies uz šo zinātni, bet gan vienīgi pats uz sevi. Citreiz, kad ari bija izveidojies kritisks stāvoklis vai radusies neparedzēti sarežģījumi, es pratu likt lietā savas dabiskās spējas un devos cīņā ar grūtībām viens pats, turklāt ne bez panākumiem. Jūs varat man ticēt, ka šādām dabiskām spējām ir milzīga nozīme. Lai cik augstu būtu vērtējams ķīmiķis, es tomēr dodu priekšroku Cilvēkam.

Novērtējiet pareizi šos manus vārdu plūdus — tos izraisīja patiess sašutums. Tie ir neizsakāmi atvieglojuši manu sirdi. En roule! Varam turpināt.

Es iestāstīju misis Klemensai (vai arī Klementsai — nezinu īsti, kā ir pareizi), ka vislabākais, ko varētu darīt Annas labā, lai izrautu viņu no Persivala nagiem, būtu aizvest viņu uz Londonu, un, kad biju pārliecinājies, ka mans padoms ir pieņemts bez jebkādiem iebildumiem, un biju vienojies par aizbraukšanas dienu, kurā es varētu satikties ar abām sievietēm stacijā un pats ar savām acīm pārbaudīt, ka viņas tiešām dodas prom, mani nekas vairs nekavēja atgriezties Blekvoterparkā un stāties cīņā ar grūtībām, kuras vēl vajadzēja uzveikt. Vispirms es lūdzu

palīdzību savai lieliskajai sievai, kuras padevība ir pelnījusi vislielāko atzinibu. Es biju norunājis ar misis Klementsu, ka Annas labad viņa paziņos Annas adresi lēdijai Glaidai. Bet ar to vēl nebija gana. Varēja atgadīties, ka ļaunprātīgas personas izmanto manu prombūtni, satricina vientiesīgās misis Klementsas ticību man un beigu beigās viņa nemaz neuzraksta adresi. Kur lai sameklēju vispiemērotāko cilvēku, kas brauktu uz Londonu tajā pašā vilcienā, ar kuru brauks misis Klementsa, un slepus pavadītu abas sievietes līdz viņu mājām? Es uzdevu sev šo jautājumu. Un tūdaļ manī ierunājās manas laulāta drauga jūtas un pateica man priekšā: tā var būt vienīgi grāfiene Fosko.

Ticis skaidrībā par savas sievas braucienu uz Londonu, es nospriedu, ka šis ceļojums varētu kalpot diviem mēķiem. Pašreizējos apstākļos slimajai Marionai bija nepieciešama kopēja, kas būtu tikpat uzticama kā viņai, tā arī man. Par laimi, manā rīcībā bija viena no visuzticamākajām un visapdāvinātākajām sievietēm pasaulē. Es šeit domāju ļoti cienījamo misis Rūbellu, kurai tad arī uzrakstīju vēstuli, palūdzot savu sievu, lai viņa, kad būs ieradusies Londonā, nodod to misis Rūbellai personīgi.

Norunātajā dienā es satiku misis Klementsu un Annu Keteriku stacijā. Es laipni aizvadīju viņas abas līdz vilcienam. Es laipni aizvadīju līdz tam pašam vilcienam arī grāfieni Fosko. Vēlu vakarā mana sieva atgriezās Blekvoterā, nevainojami akurāti izpildījusi visus manus norādījumus. Ar viņu reizē atbrauca misis Rūbella, un viņa bija atvedusi man ari misis Klementsas Londonas adresi. Turpmākie notikumi parādīja, ka šī piesardzība ir bijusi lieka. Misis Klementsa precīzi informēja lēdiju Glaidu par savu uzturēšanās vietu. Es rūpīgi noglabāju šo vēstuli, lai tā būtu man pie rokas, ja turpmāk ievajadzētos.

Tajā pašā dienā man bija īsa saruna ar ārstu, kurā es svētās cilvēkmīlestības vārdā protestēju pret metodēm, ar kādām viņš ārstēja Marionu. Viņš atbildēja ļoti nekaunīgi, kā visi mazizglītoti cilvēki. Es izlikos, ka neesmu aizvainots, un neielaidos strīdā ar viņu, atlikdams to uz vēlāku laiku, kad tas būs nepieciešams sakarā ar maniem nodomiem.

Pēc tam es pats aizbraucu no Blekvoteras. Lai sagatavotos tālākajiem notikumiem, man bija jānoīrē māja Londonā. Turpmāk man bija jānokārto ar misteru Frederiku

Fērliju daži jautājumi, kas attiecās uz mūsu ģimenes lietām. Es noīrēju tādu māju, kāda man bija vajadzīga, Sentdžonsvudā. Un satikos ar misteru Fērliju Limridžas muižā, Kamberlendā.

Tā kā es slepus pārbaudīju Marionas korespondenci, tad es uzzināju, ka viņa nosūtījusi misteram Fērlijam vēstuli, kurā uzaicinājusi viņu ielūgt viņa brāļameitu pie sevis Kamberlendā, lai tādējādi palīdzētu atrisināt dažus lēdijas Glaidas laulības dzīves sarežģījumus. Es biju atļāvis šai vēstulei sasniegt adresātu, jo toreiz domāju, ka tā nevar nodarīt nekādu ļaunumu, bet gan, gluži otrādi — var būt ļoti noderīga. Tāpēc es ierados pie mistera Fēr- lija, lai atbalstītu Marionas priekšlikumu, ierosinot tomēr dažus labojumus, kas bija nepieciešami sakarā ar Marionas slimību un kas aiz laimīgas sagadīšanās varēja tikai sekmēt manu nodomu piepildīšanos. Vajadzēja panākt, lai lēdija Glaida, saņēmusi tēvoča ielūgumu, aizbrauktu no Blekvoteras viena un, paklausot viņa īpašam padomam, nakti pavadītu Londonā, atpūšoties savas krustmātes mājā (tajā mājā, kuru es biju noīrējis Sentdžonsvudā). Tātad mana apciemojuma iemesls bija realizēt savus iepriekšminētos nodomus un pierunāt misteru Fērliju uzrakstīt lēdijai Glaidai ielūgumu, kuru es pats varētu viņai nodot. Ja es vēl piebilstu, ka šis džentlmenis bija tikpat vājš kā garā, tā miesās un ka man vajadzēja likt lietā visas savas spējas un gudrību, tad būšu izteicies pietiekami skaidri. Es atnācu, ieraudzīju un uzvarēju Fērliju.

Kad biju atgriezies Blekvoterparkā (un atvedis sev līdzi ielūgumu), es redzēju, ka idiotiskajām metodēm, kuras ārsts bija lietojis, ārstējot Marionas slimību, ir pavisam bēdīgi rezultāti. Tas vairs nebija nekāds drudzis, bet gan tīfs. Tajā pašā dienā lēdija Glaida mēģināja ar varu iekļūt slimnieces istabā, lai pati uzņemtos māsas kopšanu. Mēs nejūtām nekādas īpašas simpātijas viens pret otru — viņa bija nepiedodami rupji aizvainojusi mani,: nosaukdama mani par spiegu, viņa bija īsts piedauzības akmens manā un Persivala ceļā —, taču, neraugoties uz visu to, mana augstsirdība liedza man tīšām ļaut viņai inficēties ar tīfu. Ja viņa būtu panākusi savu, varbūt likteņa roka būtu pārcirtusi to sarežģīto mezglu, kuru es tik rūpīgi un pacietīgi biju pūlējies sasiet. Taču tas nenotika, iejaucās ārsts, un viņa tā ari neiekļuva šajā istabā.

Es jau iepriekš biju ieteicis uzaicināt kādu ārstu no Londonas. Tagad mans padoms tika pieņemts. Tiklīdz šis ārsts bija ieradies, viņš apstiprināja manu diagnozi. Marionas stāvoklis bija kritisks. Taču piektajā dienā pēc tam, kad bija noteikta diagnoze, mums jau pamodās cerība, ka mūsu apburošā slimniece izveseļosies. Šajā laikā es tikai vienu reizi biju aizbraucis no Blekvoteras — tad, kad es ar rīta vilcienu devos uz Londonu, lai vienotos par visu, kas vēl bija nepieciešams sakarā ar manu māju Sentdžonsvudā, lai, slepeni ievācot ziņas, pārliecinātos, ka misis Klementsa vēl joprojām dzīvo tajā pašā vietā, un lai nokārtotu ar misis Rūbellas vīru dažus tobrīd visai nesvarīgus jautājumus, kuriem tomēr varēja būt liela nozīme tālākajos notikumos. Es atgriezos vēlu vakarā. Pēc piecām dienām Londonas ārsts paziņoja, ka mūsu dārgajai Marionai nekādas briesmas vairs nedraudot un tagad viņai esot nepieciešama vienīgi rūpīga kopšana. Bija pienācis ilgi gaidītais brīdis. Tā kā slimniecei medicīniskā palīdzība vairs nebija vajadzīga, es izdarīju pirmo gājienu savā spēlē, sākdams uzbrukumu ārstam. Viņš bija viens no tiem daudzajiem lieciniekiem, kurus vajadzēja novākt no ceļa. Es izraisīju mūsu starpā niknu strīdu (kurā Persivals, kuru iepriekš biju samācījis, neiejaucās) un panācu, ko gribēju. Es uzgāzu šim nožēlojamam cilvēkam veselu neatspēkojamu apvainojumu lavīnu un parādīju viņam durvis.

Pēc tam bija jātiek vaļā no kalpotājiem, jo arī viņi bija kavēklis mūsu ceļā. Es atkal devu attiecīgus norādījumus Persivalam (kas vienmēr bija morāliski jāuzmundrina, lai nezustu viņa drosme), un kādu dienu misis Mičelsone bija ārkārtīgi pārsteigta, uzzinot no sava saimnieka, ka tik daudz cilvēku jāatlaiž. Mēs iztīrījām māju no visiem kalpotājiem un atstājām tikai vienu istabeni, kas bija pārāk lempīga un stulba, lai izdarītu kādus mums nevēlamus atklājumus. Kad viņi visi bija prom, atlika vēl atbrīvoties no misis Mičelsones, un to mēs panācām pavisam viegli, aizsūtot šo patīkamo sievieti noīrēt viņas saimniecei dzīvokli jūrmalā.

Nu viss bija gluži tā, kā vajadzēja būt. Lēdija Glaida bija saistīta pie gultas sakarā ar nervu slimību, un vientiesīgā istabene (es neatceros viņas vārdu) bija ieslēgta pa nakti lēdijas Glaidas istabā, lai uzraudzītu savu saimnieci. Arī Mariona, lai gan tagad jau bija sākusi atveseļoties, tomēr vēl joprojām atradās gultā, pie kuras sēdēja viņas kopēja misis Rūbella. Mūsu mājā neatradās vairs neviena cita dzīva būtne, izņemot manu sievu, mani pašu un Persivalu. Izmantojot šos mums labvēlīgos apstākļus, es spēru nākamo soli — izdarīju otro gājienu šajā spēlē.

Nākamais gājiens mūsu spēlē bija piespiest lēdiju Glaidu vienu pašu, bez savas māsas, aizbraukt no Blekvo- teras. Ja mums neizdotos iestāstīt viņai, ka Mariona jau pirms tam devusies uz Kamberlendu, tad mūsu pūlēm panākt, lai viņa brauc prom labprātīgi, nebūtu nekādu panākumu. Tāpēc vienīgā iespēja, kā ietekmēt viņas domas mums vēlamajā virzienā, bija noslēpt mūsu burvīgo slimnieci vienā no tukšajām Blekvoterparkas guļamistabām. Visdziļākajā nakts klusumā grāfiene Fosko, misis Rūbella un es (Persiva)s nebija pietiekami nosvērts, lai uz viņu varētu pajauties) veicām šo operāciju. Aina bija augstākā mērā iespaidīga, noslēpumaina un dramatiska. Pēc maniem norādījumiem jau rīta pusē viņai gujvieta tika sagatavota uz pārvietojama koka rāmja. Mums atlika vienīgi uzmanīgi pacelt šo rāmi aiz galvgaļa un kājgaļa un aiznest turp, kur mums vajadzēja, slimnieci netraucējot un neliekot viņai izkāpt no gultas. Šajā gadījumā pat nebija nepieciešams lietot kaut kādus ķīmiskus līdzekļus, un tie arī netika lietoti. Mūsu dārgā Mariona bija jau diezgan spirgta un gulēja ciešā, veselīgā miegā. Vispirms mēs aizdedzinājām sveces un atvērām visas durvis, pa kurām mums bija jāiet. Es kā visspēcīgākais satvēru rāmi aiz galvgaļa, bet mana sieva un misis Rūbella aiz kājgaļa. Es maigi paņēmu šo nenovērtējami dārgo nastu savās stiprajās vīrieša rokās un nesu tik saudzīgi, it kā es būtu viņas tēvs. Ja varētu atrast kādu mūsdienu Rembrantu, kas prastu pienācīgi atveidot šo pusnakts procesiju! Vai dieniņ, cik tā būtu brīnišķīga glezna! Vai dieniņ, kā šis sižets prasīt prasījās tikt attēlots uz audekla! Taču nav mūsdienās vairs neviena Rembranta.

Nākamajā rītā mēs abi ar sievu aizbraucām uz Londonu un atstājām Marionu nošķirtu no ārpasaules neapdzīvotajā mājas vidusdaļā, iepriekš vienojušies ar misis Rū- bellu, ka viņa aprūpēs Marionu; tā nu misis Rūbella bija labprātīgi atļāvusi ieslodzīt sevi kopā ar pacienti uz divām vai trijām dienām. Pirms mūsu aizbraukšanas es iedevu Persivalam misteia Fērlija vēstuli, kurā viņš bija ielūdzis savu brāļameitu pie sevis ciemos (ieteikdams viņai ceļā uz Kamberlendu pārlaist nakti savas krustmātes mājā), un liku viņam parādīt to lēdijai Glaidai, kad es došu viņam attiecīgu rīkojumu. Es paņēmu no viņa arī tā garā vājo pansionāta adresi, kurā Anna Keterika bijusi ieslodzīta, un palūdzu viņu uzrakstīt pansionāta īpašniekam vēstuli un paziņot šim džentlmenim, ka izbēgusi slimniece atgriezusies un atkal tiks nodota viņa medicīniskajā uzraudzībā.

Kad iepriekšējo reizi biju ieradies galvaspilsētā, es biju norunājis, ka mūsu pieticīgi iekārtotā īrētā māja būs pilnīgi sagatavota mūsu uzņemšanai, kad mēs ar rīta vilcienu iebrauksim Londonā. Tā kā viss bija labi pārdomāts un mēs bijām rīkojušies ar vislielāko piesardzību, jau tajā pašā dienā varējām izdarīt trešo gājienu šajā spēlē — dabūt savās rokās Annu Keteriku.

Datumiem šeit ir ārkārtīgi svarīga nozīme. Manī ir iemiesoti vienlaikus divi pilnīgi pretēja rakstura cilvēki — sentimentālu jūtu cilvēks un lietišķa aprēķina cilvēks. Visus datumus es zinu no galvas.

Trešdien, 1850. gada 24. jūlijā, es aizsūtīju savu sievu ormaņa pajūgā pie misis Klementsas, lai vispirms novāktu no ceļa viņu. Es cerēju gūt vislabākos panākumus, paziņojot misis Klementsai, ka lēdija Glaida atrodas Londonā. Misis Klementsa aizbrauca ormaņa ratos un palika tajos mierīgi sēžam, kad mana sieva (aizbildinoties ar to, ka viņai veikalā kaut kas jānopērk) aizšmauca no viņas un atgriezās mūsu mājā Sentdžonsvudā, lai uzņemtu gaidāmo ciemiņu. Diezin vai ir vajadzība piebilst, ka kalpotāji tika brīdināti par «lēdijas Glaidas» ierašanos.

Es pa to laiku aizbraucu pie mis Keterikas un aizvedu viņai zīmīti, kurā bija teikts, ka lēdija Glaida nodomājusi paturēt misis Klementsu pie sevis uz veselu dienu un Anna tiekot uzaicināta ierasties pie viņām tā krietnā džentlmeņa pavadībā, kurš jau reiz Hempšīrā izpestījis viņu no sera Persivala nagiem un kuram viņa varot pateikties par to, ka neesot tikusi atklāta; tagad šis džentlmenis gaidot viņu ārā uz ielas. «Krietnais džentlmenis» iesūtīja šo zīmīti ar kāda ielas puikas starpniecību un pats palika gaidām pāris mājas tālāk. Tajā pašā brīdī, kad Anna parādījās uz sliekšņa un aizvēra mājas durvis, šis brīnišķīgais cilvēks bija jau plaši atvēris viņai ekipāžas durvis; viņš ierāva Annu šajā satiksmes līdzeklī un aizveda.

(Atļaujiet man šeit garāmejot pateikt vēl dažus vārdus, kas apliecinātu manu lielo sajūsmu. Cik tas viss ir interesanti!)

Kamēr mēs braucām uz V-'uristroudu, likās, ka mana ceļabiedre nemaz nav nobijusies. Ja vien es vēlos—daudzi to nemaz nevēlas —, es protu būt gādīgs kā labs tēvs, un šajā reizē es biju sevišķi gādīgs. Cik daudz visādu faktu bija manā rīcībā, lai iemantotu viņas uzticību! Es taču biju pagatavojis zāles, kas bija atvieglojušas viņas ciešanas, es biju brīdinājis viņu, lai sargās no sera Persivala. Iespējams, ka biju pārāk stipri paļāvies uz šo faktu iedarbību, iespējams, ka nebiju pietiekami novērtējis to aso uztveri un dabisko nojautu, kas parasti piemīt garā vājiem cilvēkiem, — taču bija pilnīgi skaidrs, ka esmu palaidis garām izdevību sagatavot viņu tā, lai jau pirmie brīži manā mājā nesagādātu viešņai tik lielu vilšanos. Kad es ievedu viņu viesistabā un kad viņa tur sastapa vienīgi grāfieni Fosko, kuru nekad nebija pazinusi, varēja manīt, ka viņa ir ārkārtīgi uzbudināta; ja viņa būtu nojautusi briesmas, tāpat kā suns jau pa gabalu saož svešu cilvēku, viņas izbīlis nebūtu bijis tik pēkšņs un nepamatots. Maniem mēģinājumiem viņu nomierināt nebija panākumu. Varbūt es būtu spējis mazināt viņas bailes, taču nopietnā sirds slimība, kas jau sen mocīja šo jauno sievieti, nebija ārstējama ar morālu atbalstu. Vai jūs spējat iedomāties, cik neaprakstāmas šausmas es pārdzīvoju, kad viņu sagrāba krampji, — tāds šoks viņas vājajam organismam varēja būt pietiekams, lai viņa kuru katru mirkli bez dzīvības nokristu pie mūsu kājām.

Es aizsūtīju pēc tuvākā ārsta, kuram tika pateikts, ka viņa tūlītējā palīdzība vajadzīga «lēdijai Glaidai». Es biju bezgala iepriecināts, redzot, ka ārsts ir labs sava aroda pratējs. Iestāstīju ārstam, ka mana viešņa ir psihiski slima un viņu moka dažādas mānijas, un apsolīju, ka pie viņas gultas sēdēs un viņu uzraudzīs vienīgi mana sieva. Taču nelaimīgā sieviete bija pārāk slima, lai būtu jābaidās, ka viņa varētu kaut ko izpļāpāt. Mani tagad visvairāk māca bažas par to, ka neīstā lēdija Glaida var nomirt, pirms īstā lēdija Glaida ierodas Londonā.

No rīta es uzrakstīju zīmīti misis Rūbellai un uzaicināju viņu tikties ar mani piektdien, 26. jūlija vakarā, viņas vīra mājā; otru zīmīti nosūtīju Persivalam un uzdevu viņam parādīt savai sievai viņas tēvoča ielūgumu, iegalvot viņai, ka Mariona jau aizbraukusi pirms viņas, un sūtīt lēdiju Glaidu uz pilsētu ar pusdienas vilcienu arī 2o. jūlijā. Visu pārdomājis, es Izjutu nepieciešamību pasteidzināt notikumus un parūpēties, lai lēdija Glaida nonāktu manā rīcībā ātrāk, nekā sākuma bija iecerēts, — to prasīja Annas Keterikas veselības stāvoklis. Kādus jaunus pasākumus es šajā drausmīgi nenoteiktajā situācijā vēl varēju izgudrot? Man neatlika nekas cits kā paļauties uz laimīgu gadījumu un ārstu. Savas izjūtas es izpaudu patētiskos izsaucienos, turklāt biju pietiekami savaldīgs, lai citu klātbūtnē spētu pievienot tiem lēdijas Glaidas vārdu. Visādā citādā ziņā Fosko tajā neaizmirstamajā dienā bija pilnīgi zaudējis savu spožumu.

Slimniece pavadīja ļoti grūtu nakti un pamodās, galīgi izvārguši, taču vēlāk dienā viņa gluži pārsteidzoši atžirga. Mans elastīgais gars atdzīvojās reizē ar viņu. Atbildi no sera Persivala un misis Rūbellas es varēju saņemt tikai nākamajā rītā — divdesmit sestajā datumā. Paredzēdams, ka mani norādījumi tiks izpildīti, ja vien negadīsies kāds traucēklis, es devos pasūtīt ekipāžu, lai varētu aizbraukt uz staciju pretī lēdijai Glaidai; es noteicu, ka pajūgam jābūt pie manas mājas divdesmit sestajā datumā pulksten divos. Kad redzēju, ka pasūtījums tiek ierakstīts grāmatā, es devos tālāk, lai visu precīzi norunātu ar mesjē Rūbellu. Es sadabūju arī divus džentlmeņus, kas man varēja izlīdzēt un izsniegt nepieciešamās medicīniskās izziņas par to, ka attiecīgā persona ir vājprātīga. Vienu no šiem džentlmeņiem es pazinu personiski, bet otrs bija kāds mesjē Rūbella paziņa. Tie abi bija vīrieši, kuru veselais saprāts pacēlās tālu pāri muļķīgiem aizspriedumiem; abi uz laiku bija nonākuši materiālās grūtībās, un viņi abi uzticējās man.

Pulkstenis jau bija pāri pieciem pēcpusdienā, kad biju paveicis visu nepieciešamo un varēju doties mājup. Kad atgriezos, Anna Keterika bija mirusi. Viņa bija nomirusi divdesmit piektajā datumā, un lēdija Glaida nevarēja ierasties Londonā agrāk par divdesmit sesto!

Es biju apstulbis. Padomājiet tikai! Fosko apstulbis!

Atkāpties bija par vēlu. Pirms manas pārnākšanas ārsts bija uzņēmies atbrīvot mani no visām rūpēm un pašrocīgi reģistrējis nāves gadījumu ar to datumu, kad tas bija noticis. Manā lieliskajā plānā, kas līdz tam bija bijis nevainojams, tagad bija radusies vāja vieta — laikāescen-

stos, liktenīgais divdesmit piektā datuma notikums vairs nebija grozāms. Es tomēr vīrišķīgi raudzījos nākotnē. Tā ka uz speles bija liktas gan Persivala, gan arī manas intereses, neko nevarēja darīt, vajadzēja šo spēli turpināt līdz galam. Es atguvu savu nesatricināmo mieru — un nospēlēju to.

26. jūlija rītā es saņēmu Persivala vēstuli, kurā viņš ziņoja, ka viņa sieva ieradīsies ar pusdienas vilcienu. Rū- bella kundze arī rakstīja, ka atbrauks vakarā. Atstājis « neīsto lēdiju Glaidu mirušu mājās, es ekipāžā steidzos « sagaidīt īsto lēdiju Glaidu, kurai vajadzēja ierasties ar vilcienu pulksten trijos. Paslēpis zem karietes sēdekļa, es vedu līdzi drānas, kas Annai Keterikai bija bijušas mugurā, kad viņa ieradās manā mājā, — tām bija lemts piedalīties mirušās sievietes pārvēršanā par dzīvu! Cik neparasta situācija! Es to piedāvāju plaukstošā angļu piedzīvojumu romāna rakstniekiem. Es to kā pilnīgi jaunu labprāt atdodu franču dramaturgiem, kas jau visas savas ( iespējas izsmēluši.

Lēdija Glaida bija atbraukusi. Stacijā bija liela burzma | un spiešanās, un viņas bagāžas saņemšanai vajadzēja ! daudz vairāk laika, nekā es gribēju tam atlicināt (varēja taču gadīties, ka sastopam kādu no viņas draugiem). Kad iesēdāmies karietē, viņa vispirms apvaicājās, kā klijas ] māsai. Es sagudroju ļoti nomierinošas ziņas un iegalvoju ļ lēdijai, ka viņa patlaban brauc uz manu māju, kui sa- ļ stapsies ar māsu. Māja, kas bija izraudzīta tikai šim ga- ! dījumam, atradās netālu no Lesterskvēra, tajā dzīvoja ļ mesjē Rūbells, un viņš pats mūs arī sagaidīja vestibilā. |

Uzvedu savu viešņu augšā pa kāpnēm un ievedu kādā i istabā, kas atrodas mājas pagalma pusē; divi mediķi jau | gaidīja apakšstāvā, lai varētu apskatīt pacienti un izrak- ! stīt apliecību par viņas slimību. Nomierinājis lēdiju Glaidu ar kaut kādām šai vajadzībai sadomātām ziņām par viņas māsu, es stādīju viņai priekšā savus draugus, taču darīju to tā, lai viņi neatrastos istabā abi reizē. Viņi , nokārtoja šai gadījumā nepieciešamās formalitātes ātri, attapīgi un pēc labākās sirdsapziņas. Es atkal iegāju istabā, tiklīdz viņi no tās bija iznākuši, un tūdaļ paātrināju notikumu gaitu, visai satraucošā veidā pastāstīdams viešņai par «mis Helkūmas» slikto veselības stāvokli.

Rezultāti bija tādi, kādus jau paredzēju. Lēdija Glaida izbijās un paģība. Tad es otro un pēdējo reizi ņēmu palīgā

zinātni. Glāze ar sazāļotu ūdeni un pudelīte ar sazaļotu ožamo sāli pasargāja viņu no visām turpmākajām raizēm un uztraukumiem. Papildu deva, kuru viņa saņēma vakarā, sagādāja viņai brīnišķīgo svētlaimi, ko sniedz mierīgs, dziļš miegs. Rūbella kundze ieradās īstaja laikā, lai parūpētos par lēdijas vakara tualeti. Nakti lēdijas drēbes tika aiznestas prom, un no rīta krietnas Rubel- las gādīgās rokas uzģērba viņai Annas Keterikas tērpu, stingri ievērojot visas attiecīgās pieklājības normas. Visu dienu es uzturēju mūsu pacientē daļēju apziņas zudumu, līdz ar savu izveicīgo draugu mediķu palīdzību sadabūju nepieciešamo norīkojumu viņas ievietošanai ārstniecības iestādē — pat ātrāk, nekā biju uzdrošinājies cerēt. Taja vakarā (27. jūlija vakarā) mēs ar Rūbellas kundzi nogādājām savu augšāmcēlušos Annu Keteriku garā vājo pansionātā. Viņu tur uzņēma ar lielu pārsteigumu, taču bez jebkādām aizdomām, jo mums bija līdzi norīkojums, ārstu izziņas un Persivala vēstule, turklāt jauna paciente bija ļoti līdzīga bijušajai, viņai bija mugura Annas Keterikas drānas un viņa arī tobrīd atradās visai nelīdzsvarotā psihiskā stāvoklī. Es tūdaļ atgriezos pie Fosko kundzes, lai palīdzētu viņai sagatavoties neīstas «lēdijas Glaidas» apbedīšanai, jo tagad manā rīcībā bija īstas lēdijas Glaidas drānas un pārējās mantas. Pec tam tās ar beru ceremonijai noīrētajiem pajūgiem nogādāju uz Kamber lendu. Es piedalījos bērēs ar pienācīgo cieņu un biju ģērbies viscaur melnā.

Šeit beidzas mans stāstījums par šiem ievērības cienīgajiem notikumiem, un es tos esmu aprakstījis tikpat ievērības cienīgos apstākļos. Ir jau zināmi nelielie piesar dzības pasākumi, kas tika veikti attiecībā uz Limridžas muižu, tāpat arī mana pasākuma grandiozie panākumi un visai solīdā naudas summa, kas tādējādi tika iegūta. Es ar pilnu pārliecību varu apgalvot, ka vienīga vājā vieta manā plānā nekad netiktu atklāta, ja vispirms nebūtu atklāta vienīgā vājā vieta mana sirdī. Tikai mana liktenīgā apbrīna pret Marionu kavēja mani iejaukties un gā dāt par manu drošību, kad viņa organizēja māsas bēg šanu. Es riskēju un paļāvos uz t'o, ka ir laupīta jebkura iespēja noteikt lēdijas Glaidas personību. Ja Mariona vai misters Hārtraits mēģinātu apgalvot, ka šī sieviete ir lē-

dija Glaida, viņi publiski tiktu apvainoti nelietīgā krāpšanā, uz viņiem līdz ar to skatītos ar šaubām un neuzli čību, un tāpēc viņiem nebūtu nekādas iespējas apdraudēl manas intereses vai arī Persivala noslēpumu. Es toraēl pieļāvu vienu kļūdu, neapdomīgi paļaudamies uz saviem apsvērumiem. Otru kļūdu es pieļāvu, kad Persivals biji dārgi samaksājis par savu stūrgalvību un vardarbīgo rī čību un es devu lēdijai Glaidai iespēju otru reizi izvairīj ties no trako nama un misteram Hārtraitam — otru rei^ izbēgt no maniem slazdiem. Vāidu sakot, šajā kritiskaj situācijā Fosko bija kļuvis neuzticīgs pats sev. Nožēlo jama un man tik neraksturīga kļūda! Un, lūk, kur ir tā'— cēlonis, — tas ir manā sirdī, kur ieslēgts Marionas lielai kūmas tēls — pirmā un pēdējā vājība Fosko mūžā!

Brieduma gados, sešdesmit gadu vecumā, jūs no manis dzirdat šādu nepieredzētu atzīšanos. Jaunekļi! Es lūdzu jūs saprast mani. Jaunavas! Es gaidu jūsu līdzjūtības asaras.

Vēl daži vārdi, un lasītājs varēs atslābināt savu uzmal nibu (kas visu laiku bijusi pievērsta man).

Mans asais prāts nojauš, ka cilvēki, kas spēj dziļi ieska-ļ tīties lietu būtībā, neizbēgami uzdos man trīs jautājumus. Jautājiet, un es atbildēšu.

Pirmais jautājums. Kāda iemesla dēļ grāfiene Fosko pašaizliedzīgi izpilda manas vispārdrošākās vēlēšanās, atbalsta visplašākās ieceres? Uz to es varu atbildēt, gluži vienkārši atsaucoties uz savu raksturu, un savukārt uzdot jautājumu: «Vai gan pasaules vēsturē jebkad ir bijis kāds man līdzīgs vīrietis, aiz kura muguras nebūtu stāvēļ jusi sieviete, kas pašaizliedzīgi ziedojusi sevi uz viņa dzīves altāra?» Es paturu prātā, ka patlaban atrodos un rakstu Anglijā, ka esmu apprecējies Anglijā, — un tad es jautāju, vai precētas sievietes pienākumos šajā valstī ir paredzēts, ka viņai var būt pašai savi ieskati par vīra principiem? Nē! No sievietes tiek vienīgi prasīts, lai viņa mīlētu un cienītu savu vīru un bez iebildumiem pakļautos! viņam. Un tieši to mana sieva ir darījusi. Es šeit runāju no augstas morāles pozīcijām un svinīgi paziņoju, ka viņa apzinīgi ir pildījusi savus laulātās draudzenes pie-^ nākumus. Apklustiet, neslavas cēlāji! Precētās angļu sievietes, cildiniet grāfieni Fosko!

Otrais jautājums. Ko es būtu darījis, ja Anna Keterika toreiz nebūtu nomirusi? Tādā gadījumā es būtu palīdzējis bezspēcīgajai Dabai dot viņai mūžīgo mieru. Es būtu atvēris šās sievietes Dzīves Cietuma durvis un devis gūsteknei (kas bija neārstējama gan garīgi, gan miesīgi)

iespēju baudīt atbrīvošanās laimi.

Trešais jautājums. Ja mierīgi apsveram visus apstākļus, — vai tad var sacīt, ka mana rīcība pelna nopietnu nosodījumu? Nekādā ziņā! Vai es neesmu rūpīgi centies izvairīties no tā, lai mani neapvainotu nevajadzīgā noziegumā? Vai es ar savām milzīgajām zināšanām ķīmijā nebūtu varējis atņemt lēdijai Glaidai dzīvību? Kaut gan man nācās nest milzīgus upurus, es tomēr gāju to ceļu, kuru man lika iet mana izdomas bagātība, mana cilvēcība, man piemītošā piesardzība, un atņēmu viņai tikai vārdu. Tiesājiet mani, ievērojot to, ko es būtu varējis izdarīt. Cik nevainīgs, gandrīz vai šķīsts es patiesībā liekos salīdzinājumā ar to!

Pašā sākumā es jau pieminēju, ka šis stāsts būs ievērības cienīgs dokuments. Šīs cerības tas ir pilnīgi attaisnojis. Saņemiet šīs kvēlās rindas — manu pēdējo veltījumu valstij, kuru es atstāju uz visiem laikiem. Tās pelna atzinību — to apliecina šīs dienas notikumi, un to apliecina

FOSKO

STASTU BEIDZ VOLTERS HARTRAITS

I

ad es pāršķīru grāfa manuskripta pēdējo lappusi, bija pagājusi pusstunda, kuru biju apsolījis palikt Foristroudā. Mesjē Rūbells paraudzījās savā pulksteni un pamāja ar galvu. Es cūdaj piecēlos un atstāju aģentu vienu tukšajā mājā. Pēc tam es viņu nekad vairs neesmu sastapis un neesmu arī neko dzirdējis nedz par viņu pašu, nedz par viņa sievu. Nākdami pa tumšajiem viltus un nozieguma ceļiem, šie cilvēki bija šķērsojuši mūsu ceļu un pēc tam atkal slepus aizlavījušies atpakaļ pa tiem pašiem ceļiem un nozuduši.

Es parrados mājās stundas ceturksni pēc aiziešanas no Foristroudas.

Pāris vārdos es pastāstīju Lorai un -Marionai, kā bija beidzies mans pārdrošais pasākums, un pārrunāju ar viņām, kas darāms tuvākajā nākotnē. Visu sīkumu pārstā- stīšanu es atliku uz vēlāku laiku un steidzos atpakaļ uz Sentdžonsvudu, lai satiktos ar cilvēku, no kura grāfs Fosko bija noīrējis ekipāžu, kad brauca uz staciju pretī Lorai.

Pēc saņemtās adreses es nonācu pie kāda «iznomāšanas staļļa» apmēram ceturtdaļjūdzi no Foristroudas. Staļļa īpašnieks likās pieklājīgs un cienījams ciilvēks. Kad es paskaidroju, ka svarīgi ģimenes apstākļi spiež mani lūgt, lai viņš ļauj man ieskatīties viņa grāmatās, tāpēc ka pasūtījumu ieraksti var palīdzēt man precizēt kādu datumu,

viņš neko neiebilda un labprāt izpildīja šo lūgumu. Grāmatu man parādija, un tur ar 1850. gada 26. jūlija datumu bija ierakstīts šāds pasūtījums:

«Divvietīgu karieti grāfam Fosko, Foristroudā 5. Pulksten divos (Džons Ouens).»

Es noskaidroju, ka ierakstā minētais «Džons Ouens» ir tā vedēja vārds, kurš tai dienā brauca ar šo karieti. Šis vīrs patlaban strādāja staļļa pagalmā, un pēc mana lūguma viņš tika pasaukts, lai es varētu ar viņu parunāt.

—      Vai jūs atceraties, ka pagājušā gada jūlijā vedāt kādu džentlmeni no Foristroudas pieci uz Vaterlo tilta staciju? — es jautāju.

—      Nē, ser, — vīrietis atbildēja. — īsti skaidri neatce ros vis.

—      Varbūt jūs atceraties šo džentlmeni pašu? Vai jums nenāk prātā, ka pagājušajā vasarā vedāt kādu ārzemnieku — gara auguma un krietni korpulentu džentlmeni?

Vedēja seja atplauka.

—      Es viņu atceros, ser! Tas bija visresnākais vīrietis, kādu jebkad esmu redzējis, un vissmagākais pasažieris, kādu vispār esmu vedis. Jā, jā, tagad man tas nāk atmiņā, ser. Mēs patiešām braucām uz staciju, un viņš bija no Foristroudas. Viņa mājas logā klaigāja papagailis vai kāds cits līdzīgs putns. Džentlmenis trakā steigā gribēja saņemt lēdijas bagāžu, un viņš man iedeva krietnu dzeramnaudu par to, ka biju izveicīgs un ātri dabūju viņas čemodānus.

Dabūjis viņas čemodānus! Es tūdaļ atcerējos Loras pašas stāstījumu par viņas ierašanos Londonā un viņas vārdus, ka bagāžu izņēmis kāds cilvēks, kuru grāfs Fosko bijis atvedis sev līdzi uz staciju. Tātad šis bija tas pats cilvēks.

—      Vai jūs lēdiju redzējāt? — es jautāju. — Kāda viņa izskatījās? Vai viņa bija jauna vai veca?

—      Nē, ser, mēs tā steidzāmies un stacijā bija tāda drūzma, ka es nevaru noteikti pasacīt, kāda šī lēdija izskatījās. Man nav palicis prātā nekas cits kā tikai šīs sievietes vārds.

—      Jūs atceraties viņas vārdu?

—      Jā, ser. Viņu sauca par lēdiju Glaidu.

—      Bet kā jūs to varat atcerēties, ja esat aizmirsis, kāda viņa izskatījās?

Vedējs pasmaidīja un apjukumā saminstinājās.

— Patiesību sakot, ser, — viņš atbildēja, — es neilgi pirms tam biju apprecējies, un manu sievu pirms kāzām sauca tāpat kā šo lēdiju — Glaida, ser. Lēdija pati man nosauca savu vārdu. «Vai uz jūsu mantām ir uzrakstīts jūsu vārds, kundze?» es jautāju. «Jā,» viņa atbildēja, «uz bagāžas ir mans vārds — lēdija Glaida.» — «Nu, redzi nu!» es sacīju pats sev. «Aristokrātu vārdi man parasti neturas galvā, bet šis man šķiet kā vecs paziņa.» Es nevaru pateikt, kad tas notika, ser — vai pirms gada vai arī citā laikā. Taču varu apzvērēt, ka esmu vedis resno džentlmeni un ka lēdijas vārds ir pareizs.

Nemaz nebija nepieciešams, lai viņš atcerētos šī notikuma laiku,—datums jau bija precīzi konstatēts pēc viņa saimnieka pasūtījumu reģistrācijas grāmatas. Es tobrīd apzinājos, ka šis noskaidrotais fakts tagad manās rokās ir kļuvis par spēcīgu ieroci, ar kuru varu satriekt pīšļos sazvērestību. Es nekavējoties pavedu staļļa īpašnieku sāņus un pastāstīju viņam, cik svarīga nozīme ir viņa reģistrācijas grāmatai un vedēja liecībai. Mēs ātri vienojāmies par summu, ar kādu es atlīdzināšu saimniekam zaudējumus, ja vedējam nāksies kavēt darbu, lai nodotu savu liecību; tad es sagatavoju grāmatas ieraksta kopiju, un saimnieks ar savu parakstu to apstiprināja. Es aizgāju no iznomāšanas staļļa, norunājis, ka Džons Ouens būs manā rīcībā turpmākās trīs dienas vai arī ilgāku laiku, ja tas būs nepieciešams.

Tagad biju ieguvis visus vajadzīgos dokumentus; manā kabatas grāmatiņā bija droši noglabāta pilsētiņas dzimtsarakstu birojā apstiprināta miršanas apliecības kopija un vēstule, kuru sers Persivals rakstījis grāfam.

Ar šiem rakstiskajiem pierādījumiem un labi ielāgotajām vedēja atbildēm es tagad devos uz mistera Kirla kantori, kur nebiju iegriezies kopš tā laika, kad biju sācis vākt visas šīs ziņas. Dodoties vizītē pie viņa otrreiz, es biju nolēmis, pirmkārt, informēt viņu par to, ko esmu paveicis. Otrkārt, es gribēju viņu brīdināt, ka esmu apņēmies nākamajā dienā no paša rīta braukt ar sievu uz Limridžu un panākt, lai viņa visu iedzīvotāju klātbūtnē tiktu uzņemta sava tēvoča mājās un lai tiktu atzīta viņas personība. Ņemot vērā mistera Gilmora prombūtni un pārējos apstākļus, es gribēju atļaut misteram Kirlam pašam izlemt, vai viņam kā ģimenes juriskonsultam ir vai nav pienākums būt klāt šai notikumā, lai aizstāvētu ģimenes intereses.

Es šeit neko nestāstīšu nedz par mistera Kirla pārsteigumu, nedz par to, kādiem vārdiem viņš izteica savas domas par manu rīcību visā izmeklēšanas gaitā. Jāpiebilst vienīgi, ka viņš tūdaļ bija ar mieru braukt mums līdzi uz Kamberlendu.

Mēs izbraucām nākamajā rītā ar agro vilcienu. Lora, Mariona, misters Kirls un es braucām vienā kupejā, bet Džons Ouens un kāds mistera Kirla kantora ierēdnis ieņēma vietas citā kupejā. Nonākuši Limridžas stacijā, mēs vispirms devāmies uz Toda fermu. Es biju stingri nolēmis, ka Lora ieies sava tēvoča mājā tikai pēc tam, kad misters Fērlijs ciema iedzīvotāju klātbūtnē būs atzinis viņu par savu brāļameitu. Es vienojos ar Marionu, ka viņa nokārtos jautājumu par iespējām mūsu sievietēm pārnakšņot šai fermā, tiklīdz krietnā misis Toda būs atguvusies no milzīgā pārsteiguma, kuru viņai sagādāja mūsu ierašanās iemesls; es pats sarunāju ar viņas vīru, ka Džonu Ouenu pie sevis uzņems fermas kalpotāji. Sagādājuši naktsmājas, mēs ar misteru Kirlu devāmies U2 Limridžas muižu.

Man negribas sīki aprakstīt mūsu sarunu ar misteru Fērliju, jo es nespēju domāt par to bez dusmām un nicināšanas, tā ka, pat atmiņās atgriežoties pie tā, šis notikums vieš manī nepārvaramu riebumu. Labāk uzrakstīšu tikai to, ka es panācu savu. Misters Fērlijs centās runāt ar mums savā parastajā manierē. Mēs nepievērsām uzmanību pieklājīgajai nekaunībai, ar kādu viņš izturējās sarunas sākumā. Vēlāk mēs bez jebkādas līdzjūtības uz klausījām viņa apgalvojumus, ar kuriem vecais kungs centās mūs pārliecināt, ka sazvērestības atklāšana satri cinājusi viņu līdz sirds dziļumiem. Beigās viņš pinkšķēja un gaudās gluži kā kaprīzs bērns. Kā gan viņš varējis zināt, ka viņa brāļameita ir dzīva, ja viņam stāstīts, ka viņa mirusi? Viņš ar prieku uzņemšot dārgo Loru pie sevis, ja tikai mēs došot viņam laiku atgūties. Varbūt viņš izskatoties tā, itin kā gribētu ātrāk nonākt kapā? Nē? Kāpēc tad mēs tā steidzinot viņu? Viņš šos iebildumus atkārtoja katrā izdevīgā brīdī, līdz es viņu reizi par visām reizēm apturēju un nostādīju divu neizbēgamu alternatīvu priekšā. Es lāvu viņam izvēlēties: vai nu atzīt Loru par savu brāļameitu tagad, kad to prasu es, vai arī rēķināties ar to, ka viņam nāksies publiski atzīt viņas identitāti tiesas sēdē. Misters Kirls, kuram vecais džentlmenis lūdza palīdzību, pateica skaidri un gaiši, ka šis jautājums jāizlemj uz vietas. Kā jau bija sagaidāms, viņš izvēlējās to iespēju, kas deva cerības iespējami drīzāk tikt vaļā no visām rūpēm, un pēkšņā enerģijas uzplūdā pavēstīja, ka viņš vairs nespējot paciest šo tirdīšanu, tāpēc lai mēs darot, kā vēloties.

Mēs ar misteru Kirlu tūdaļ devāmies pa kāpnēm lejā un norunājām, ka ciema iedzīvotājiem, kas piedalījušies viltus bērēs, jānosūta mistera Fērlija vārdā vēstule un viņi jāuzaicina nākamajā dienā ierasties Limridžas muižā. Tika ari uzrakstīts pasūtījums Kārlailas akmeņkalim, lai viņš nākamajā dienā nosūta vienu cilvēku uz Limridžas kapsētu, kur vajadzēs izdzēst uzrakstu uz kapakmens; tā kā misters Kirls bija norunājis, ka pārnakšņos turpat, tad viņš uzņēmās nolasīt priekšā misteram Fērlijam šīs vēstules un dabūt viņa parakstu.

Atlikušo dienas daļu es pavadīju fermā un sīki aprakstīju, kā bija notikusi sazvērestība; šim izklāstam es vēl pievienoju informāciju par atklātajām pretrunām un faktiem, kas palīdzēja atmaskot apgalvojumu, ka Lora mirusi. Pirms es šo savu liecību nākamajā dienā nolasīju sapulcinātajiem ciema iedzīvotājiem, es to iedevu izskatīt misteram Kirlam. Mēs arī kopīgi izdomājām, kādā veidā pēc liecības nolasīšanas darīt klātesošajiem zināmus mūsu savāktos pierādījumus. Kad to visu bijām paveikuši, misters Kirls sāka runāt par Loras mantas stāvokli. Tā kā es par šo jautājumu neko nezināju un arī nevēlējos zināt un turklāt šaubījos, vai misters Kirls kā cilvēks, kurš paradis kārtot veikalnieciskus darījumus, atzīs par pareizu manu vienaldzīgo attieksmi pret manas

sievas mantojumu, kas tagad likumīgi atradās grāfienes Fosko rokās, es tikai lūdzu viņu atvainot mani, ka nevēlos ielaisties nekādās sarunās par šo jautājumu. Es varēju pilnīgi atklāti pateikt viņam, ka mēs savā starpā nekad pai to neiunājam un gluži instinktīvi izvairāmies ari pieminēt to sarunās ar citiem, jo tas viss saistīts ar pārak bēdīgiem pagātnes notikumiem.

Pievakarē es paveicu pēdējo darbu, kas man bija atlicis, — pierakstīju viltoto kapakmens uzrakstu, pirms tas vēl nebija iznīcināts, lai tādējādi saglabātu šo liecību.

Beidzot bija pienākusi ilgi gaidītā diena — diena, kad Lora atkal iegāja savas dzimtās mājas — Limridžas muižas ēdamistaba. Visi, kas tur bija sapulcējušies, piecēlās, kad mēs abi ar Marionu viņu ievedām. Ļaudis ziņkāri nolūkojās uz Loru; viņi bija ārkārtīgi pārsteigti un klusinātās balsīs izteica savu sajūsmu. Arī misters Fērlijs bija klāt (es to biju kategoriski pieprasījis), un viņam līdzās stāvēja misters Kirls. Misteram Fērlijam aiz muguras bija novietojies viņa sulainis, kas turēja pudelīti ar ožamo sāli vienā un odekolonā samitrinātu mutautiņu otrā rokā.

Vispirms es palūdzu misteru Fērliju apliecināt, ka es rīkojos viņa vārdā un pēc viņa īpašiem norādījumiem. Viņš izstiepa abas rokas — vienu uz mistera Kirla pusi un otiu uz sava sulaiņa pusi un, kad abi bija palīdzējuši viņam piecelties kājās, uzrunāja klātesošos šādiem vārdiem:

— Atļaujiet man stādīt jums priekšā misteru Hārtraitu. Es jūtos tik vārgs kā vēl nekad, un viņš ir tik laipns, ka runās manā vietā. Tas viss mani ārkārtīgi nogurdina. Lūdzu, uzklausiet viņu un netrokšņojiet!

To pateicis, viņš atkal lēnām ieslīga krēslā un paslēpa savu seju zem odekolonā samitrināta mutautiņa.

Pēc dažiem ievadvārdiem es īsi un visiem saprotamā valodā pastāstīju par sazvērestību un tās atmaskošanu. Es biju šeit ieradies (kā es informēju klātesošos), pirmkārt, lai paziņotu, ka mana sieva, kas sēž man līdzās, ir nelaiķa mistera Filipa Fērlija meita, otrkārt, lai ar neapstrīdamiem faktiem pierādītu, ka Limridžas kapsētā, visiem šeit klātesošajiem piedaloties, apbedīta pavisam cita sieviete, un, treškārt, lai paskaidrotu viņiem, kā tas viss noticis. Bez jebkādas tālākas vilcināšanās es tūdaļ nolasījū savu liecību, galvenajos vilcienos atklāti pastāstīdams, ko es zinu par šo sazvērestību, mazliet ilgāk pakavēdamies vienīgi pie nozieguma materiālajiem motīviem un cenzdamies nesarežģīt stāstījumu ar nevajadzīgiem faktiem par sera Persivala noslēpumu. Pēc tam es pievērsu auditorijas uzmanību datumam (tas bija 25. jūlijs), kas iegravēts kapsētā uzceltajā piemineklī, un parādīju, ka tāds pats datums ir arī miršanas apliecībā. Tad es nolasīju 25. jūlijā rakstīto sera Persivala vēstuli, kurā viņš pavēstīja par savas sievas gaidāmo braucienu no Hempšīras uz Londonu 26. jūlijā. Es pierādīju, ka viņa devusies šai ceļojumā, stādīdams priekšā karietes kučieri, kas apstiprināja manus vārdus, kā arī to, ka viņa norādītajā dienā tiešām ieradusies Londonā, ko apliecināja iznomāšanas staļļa pasūtījumu grāmata. Pēc tam Mariona pastāstīja par savu tikšanos ar Loru trako mājā un savas māsas bēgšanu. Nobeigumā es vēl informēju klātesošos par sera Persivala nāvi un savu salaulāšanos.

Kad biju apsēdies atkal savā vieta, piecēlās misters Kirls un paziņoja, ka viņš kā mistera Fērlija ģimenes juriskonsults varot apliecināt, ka es esot visu pierādījis ar tik neapstrīdamām liecībām, ar kādām viņam savā mūžā vēl nekad neesot nācies sastapties. Tiklīdz viņš bija to pateicis, es palīdzēju Lorai piecelties kājās, lai viņu varētu labi saredzēt ikviens, kas atradās šai istabā.

—      Vai ari jūs visi tāpat domājat? — es vaicāju, pasperdams uz priekšu dažus soļus un norādīdams uz savu sievu.

Mans jautājums nāca kā zibens spēriens. Istabas vistālākajā nostūrī piecēlās viens no Limridžas vecākajiem iedzīvotājiem, kas līdz tam bija sēdējis citiem aiz muguras, un bīdīja uz priekšu pārējos. Es vēl tagad atceros, kā šis labsirdīgais cilvēks ar saulē nobrūnējušiem vaigiem un pelnu pelēkiem matiem uzrausās uz palodzes, vicinādams virs galvas savu lielo jājampātagu', un diriģēja pārējos.

—      Redz, kur šī ir sveika un vesela! Lai dievs viņu svētī! Bļauj nu, puikas, ko var! Bļauj nu!

Kliedzieni, kas sekoja viņa pamudinājumam, ilgi nerimās un šķita man visskaistākā mūzika, ko jebkad biju dzirdējis. Zemnieki un skolēni, kas bija sapulcējušies mājas pagalmā, izdzirdējuši šos sajūsmas saucienus, tūdaļ pievienojās tiem, un lidz mums atplūda arī viņu balsis.

Fermeru sievas drūzmējās ap Loru un grūstījās, katra cenzdamās pirmā tikt viņai klāt, paspiest rcku un lūgt, lai viņa turas braši un šai brīdi neraud, kaut arī pašām asaras straumēm plūda pār vaigiem. Loia no lielā saviļņojuma bija kļuvusi tik bezspēcīga, ka man vajadzēja izvest viņu ārā no istabas. Pie durvīm stāvēja Mariona — šī pašaizliedzīgā sieviete, kas vienmēr bija bijusi kopā ar mums un arī tagad prata savaldīties, lai spētu palīdzēt mums, un tādēļ es nodevu Loru Marionas rokās. Palicis viens, es lūdzu visus (iepriekš pateicies viņiem savā un Loras vārdā) sekot man uz kapsētu un pašiem savām acīm apskatīt viltoto uzrakstu, kas iecirsts kapakmenī.

Viņi visi devās man līdzi un pievienojās ciema iedzīvotāju pūlim, kas bija sastājies ap kapu, kur mūs gaidīja akmeņkalis. Dziļā klusumā noskanēja pirmais asais kalta cirtiens marmorā. Neviens neizdvesa ne zilbes, neviens pat nepakustējās, līdz vārdi «Lora, lēdija Glaida» bija izdzēsti. Tad ļaudis atviegloti uzelpoja, itin kā sajustu, ka tagad ir iznīcināta pēdējā sazvērestības palieka un Lora kļuvusi pilnīgi brīva; pēc tam klātesošie sāka pamazām izklīst. Visu uzrakstu pabeidza izdzēst tikai vēlu pēcpusdienā. Tai vietā pie tam iegravēja vienu pašu rindu: «Anna Keterika, mirusi 1850. gada 25. jūlijā.»

Vakarā es atgriezos Limridžas muižā pietiekami agri, lai pagūtu atsveicināties no mistera Kirla. Viņš kopā ar savu sekretāru un karietes kučieri brauca atpakaļ uz Londonu ar nakts vilcienu. Tiklīdz viņi bija prom, es saņēmu nekaunīgu zīmīti no mistera Fērlija, kas pilnīgi satriekts tika izvests no istabas, kad ciema iedzīvotāji ar pirmo skaļo gaviļu saucienu atbildēja uz manu jautājumu. Zīmītē mums bija sūtīts «kvēls apsveikums no mistera Fērlija» un lūgts paziņot, «vai mēs esam nolēmuši palikt fajās mājās». Es viņam nosūtīju atbildi, ka vienīgais nolūks, kurā mēs esam pārkāpuši pār viņa slieksni, tagad ir īstenots, ka esmu nolēmis palikt vienīgi savās un neviena cita mājās un ka misters Fērlijs var dzīvot bez bažām, jo viņam nekad vairs nenāksies ne mūs redzēt, ne ari kaut ko dzirdēt par muiņs. Mēs atgriezāmies fermā pie saviem draugiem un pārnakšņojām tur, bet nākamajā rītā devāmies atpakaļ uz Londonu, turklāt ceļā uz staciju mūs ar milzīgu sajūsmu un labiem novēlējumiem pavadīja visi ciema ļaudis un tuvākās apkārtnes zemnieki.

Kad Kamberlendas pakalni izgaisa tālumā un vairs nebija saredzami, es domāju par to, cik ārkārtīgi grūtos apstākļos mums nācās izcīnīt šo ilgo cīņu, kas tagad bija beigusies un piederēja pagātnei. Mani pārņēma dīvaina sajūta, kad paraudzījos atpakaļ un sapratu, ka mūsu nabadzība, kas mums bija laupījusi jebkādas cerības uz palīdzību, patiesībā ir bijusi visīstākā panākumu ķīla, jo tā mani piespieda rīkoties vienam pašam. Ko mēs būtu panākuši, ja būtu bijuši tik bagāti, lai nodrošinātu sev oli- ciālu atbalstu? Izredzes uz uzvaru (kā izteicās misters Kirls) būtu vairāk nekā apšaubāmas, turpretī zaudējums diezgan drošs, jo tiesu spriestu, tikai balstoties uz oficiāli pārbaudītu notikumu gaitu. Tiesas process man nekad nebūtu varējis sagādāt iespēju sarunāties ar misis Kete- riku. Tiesas process nekad nebūtu spējis pārvērst Pesku par ieroci, ar kura palīdzību piespiest grāfu atzīties.

II

Lai aprakstīto notikumu virkne būtu pilnīga no sākuma līdz beigām, man vēl jāpastāsta par diviem atgadījumiem.

Mēs vēl nebijām lāgā paspējuši pierast pie domas, ka patiešām esam atbrīvojušies no drūmās pagātnes, kas mūs tik ilgi nomāca, kad mani uzaicināja pie sevis kāds mans draugs, no kura es biju saņēmis pasūtījumu savam pirmajam kofcdzelumam; tagad viņš vēlreiz apliecināja, ka viņam patiešām rūp mana labklājība. Viņa darba devēji bija sūtījuši vinu uz Parīzi iepazīties ar kādu jaunu franču atklājumu kokdzeluma tehnikā, jo ļoti gribēja pārliecināties par jaunās metodes noderīgumu. Tā kā mans draugs bija aizņemts un pats nevarēja šo uzdevumu izpildīt, tad viņš bija bijis tik laipns un ieteicis mani savā vietā. Es tūdaļ ar pateicību pieņēmu šo piedāvājumu, jo tādā gadījumā, ja es ar šo uzdevumu tiktu galā tik labi, kā pats cerēju, es varētu dabūt pastāvīgu darbu ilustrētajā laikrakstā, kas pagaidām deva pasūtījumus visai neregulāri.

Nākamajā dienā es saņēmu vajadzīgos norādījumus un posos ceļā. Vēlreiz atstādams Loru viņas māsas aizgādībā (cik ļoti izmainījušies tagad bija mūsu apstākļi!), es ļoti nopietni sāku pārdomāt kādu jautājumu, kas jau ne vienu reizi vien bija ienācis prātā manai sievai un arī

man pašam, — tas bija jautājums par Marionas nākotni. Vai mums bija tiesības izturēties tik savtīgi un pieļaut, ka šī sieviete nesavtīgi ziedo mums visu savu dzīvi? Vai mēs savu pateicību nevarētu vislabāk izteikt tādējādi, ka aizmirstu paši sevi un domātu tikai par viņu? Kad mēs pirms aizbraukšanas palikām brīdi divatā, es mēģināju par to ierunāties. Viņa saņēma manu roku un, tiklīdz biju izteicis pirmos vārdus, neļāva man runāt tālāk.

— Pēc visa tā, ko mēs trīs kopīgi esam pārdzīvojuši, — viņa sacīja, — mūs nekas nespēs šķirt līdz pat tam brīdim. kad būs jāšķiras no dzīves. Mana sirds pieder Loiai un jums, Volter, un ar jums kopā es jūtos laimīga. Pagaidiet mazliet, līdz jūsu istabās atskanēs bērnu balsis. Es viņus mācīšu runāt, un viņi paši saviem vārdiem runās manā vietā, un pirmaja stundā iegūtā atziņa, kuru viņi atkārtos tēvam un mātei, būs tāda: «Mēs nevaram iztikt bez mūsu krustmāmiņas!»

Uz Parizi es neaizbraucu viens pats. Pēdējā brīdī Peska izlēma, ka viņš mani pavadīs. Kopš tā vakara, kad bijām operā, viņš bija zaudējis savu parasto jautrību, tāpēc nosprieda pamēģināt, vai viena brīva nedēļa neuzlabos viņa omu.

Ceturtajā dienā pēc mūsu ierašanās Parīzē es biju paveicis savu uzdevumu un uzrakstījis vajadzīgo atskaites

ziņojumu. Piektajā dienā es biju nolēmis Peskas sabiedrībā apskatīt pilsētu un izklaidēties.

Mūsu viesnīca bija pārpildīta, tāpēc mūs nevarēja novietot abus vienā stāvā. Mana istaba atradās trešajā stāvā, bet Peskas istaba ceturtajā stāvā, virs manējās. Piektās dienas rītā devos augšā, lai uzzinātu, vai profesors ir sagatavojies pastaigai. Pirms biju sasniedzis kāpņu laukumu, es ieraudzīju, ka viņa durvis kāds atver no iekšpuses; slaida, smalka, nervoza roka (tā nekādā ziņā nebija mana drauga roka) tās turēja pusvirus. Tai pašā brīdī es izdzirdēju Pesku klusām un satraukti sakām savā dzimtajā valodā: «Es atceros vārdu, bet pašu šo cilvēku nepazīstu. Jūs pats redzējāt operā, ka viņš bija ļoti pārvērties, un tāpēc es viņu nepazinu. Es nosūtīšu jūsu ziņojumu un, ja būs vajadzīgs, varu izdarīt arī kaut ko vairāk.» — «Vairāk nekas nav vajadzīgs,» atbildēja otrs. Durvis plaši atvērās, un pa tām iznāca gaišmatains vīrietis ar rētu uz vaiga — tas pats cilvēks, kuru es biju redzējis pirms nedēļas, kad viņš sekoja grāfa Fosko noīrētajai ekipāžai. Kad es pakāpos sāņus, lai palaistu svešo garām, viņš man palocījās, un viņa seja bija balta kā audekls, turklāt, ejot lejup pa kāpnēm, viņš cieši turējās pie margām.

Es pagrūdu durvis un iegāju Peskas istabā. Viņš sēdēja, savādi ierāvies dīvāna stūri. Kad es tuvojos, man likās, ka viņš atraujas tālāk no manis.

—      Vai es jūs traucēju? — es jautāju. — Nezināju, ka pie jums ciemojas draugs, bet tad es ieraudzīju iznākam viņu no jūsu istabās

—     Tas nav mans draugs, — Peska strauji iesaucās. — Šodien es viņu redzēju pirmo un pēdējo reizi.

—      Baidos, ka viņš jums ir atnesis sliktas ziņas.

—      Drausmīgas ziņas, Volter! Brauksim atpakaļ uz Londonu, es vairs negribu palikt šeit un nožēloju, ka vispār atbraucu šurp. Manas jaunības dienu likstas mani vēl joprojām smagi piemeklē, — viņš sacīja, pavērsdams seju pret sienu, — ļoti smagi piemeklē, it īpaši pēdējā laikā. Es cenšos tās aizmirst, bet tās negrib aizmirst mani!

—      Baidos, ka varēsim doties atpakaļ tikai pēcpusdienā, — es atbildēju. — Vai jūs līdz tam laikam nevēlētos iziet kopā ar mani pastaigāties?

— Nē, mans mīļais draugs, es nekur neiešu un sagaidīšu jūs tepat. Bet brauksim gan šodien prom, es jūs ļoti lūdzu, brauksim šodien prom.

Apsolījis viņam, ka viņš noteikti jau tās pašas dienas pēcpusdienā varēs aizbraukt no Parīzes, es izgāju no viesnīcas. Iepriekšējā vakarā mēs bijām norunājuši, ka uzkāpsim Parīzes Dievmātes katedrāles torni, izmantojot par savu gidu slaveno Viktora Igo romānu. Francijas galvaspilsētā nebija nekā cita, ko es vēl vairāk būtu vēlējies redzēt, un tā nu es viens pats devos uz šo baznīcu.

Tuvojoties Dievmātes katedrālei no upes puses, man bija jāiet garām morgam — šausmīgajam Parīzes mirušo namam. Pie tā ieejas drūzmējās un klaigāja liels ļaužu pūlis. Acīmredzot tur iekšā atradās kaut kas tāds, kas ļoti satrauca cilvēku prātus un sevišķi apmierināja tos ziņkārīgos dīkdieņus, kuriem patika noraudzīties dažādos šausmu skatos.

Es droši vien būtu turpinājis ceļu uz katedrāli, ja manu uzmanību nebūtu piesaistījuši divi vīrieši un kāda sieviete, kuri stāvēja nomaļāk. Viņi bija tikko kā iznākuši no morga un skaļi pārrunāja nupat redzēto; viņi stāstīja pārējiem, ka mironis esot vīrietis — milzīga auguma cilvēks ar savādu zīmi uz kreisās rokas.

Tiklīdz šie vārdi sasniedza manas ausis, es tūdaļ apstājos un iejuku ļaužu barā, kas šai brīdī mēģināja iekļūt morgā. Kad viesnīcā pa atvērtajām durvīm izdzirdēju Peskas balsi un pēc tam ieraudzīju svešinieku, kas pagāja man garām kāpņu laukumā, jau tad manās smadzenēs dzima miglaina priekšnojauta. Bet tagad es biju sastapies ar pašu īstenību, un tas bija noticis tikai tādēļ, ka nejauši ieklausījos ļaužu runās. Vēl kāds atriebējs bija sekojis šim iznīcībai nolemtajam cilvēkam no operas līdz pat viņa mājas durvīm un no viņa mājas līdz viņa patvērumam Parīzē. Vēl kāds cits atriebējs bija prasījis, lai viņš atbild par saviem darbiem, kad pienākusi atmaksas stunda, un sodījis viņu ar nāvi. Tai brīdī, kad es teātri mums blakus stāvošā svešinieka klātbūtnē parādīju grāfu Peskam, — tai pašā brīdī viņa liktenis bija izlemts. Es atcerējos, kā mēs abi stāvējām ,aci pret aci un nolūkojāmies viens otrā, kāda iekšēja cīņa man tobrīd bija jāizcīna pašam ar sevi un cik daudz spēka man vajadzēja, lai ļautu viņam aizbēgt, un nodrebēju, to visu atcerēdamies.

Lēnām, soli pa solim, es virzījos uz priekšu kopā ar ļaužu bars un tovojos milzīgajai stikla sienai, kas morgā atdala mirušos no dzīvajiem, — arvien tuvāk un tuvāk, līdz biju nokļuvis skatītāju pirmajās rindās un varēju ielūkoties morga zālē.

Te nu viņš gulēja nezināms un neviena nepazīts, izstādīts pļāpīgo un ziņkārīgo francūžu apskatei! Šis cilvēks bija nodzīvojis ilgu mūžu, bezmērķīgi izšķiedis savu talantu un pastrādājis neģēlīgus noziegumus — un te nu bija redzams viņa drausmīgais gals. Mums pretī raudzījās viņa nāves miegā sastingusi masīvā, platā, stingrā seja, kas šķita tik iespaidīga, ka čalojošās francūzietes, kas stāvēja man visapkārt, aiz sajūsmas sasita plaukstas un vienā balsī iesaucās: «Ak, cik skaists vīrietis!» Bija skaidri saskatāms, ka viņš nogalināts ar naža vai dunča dūrienu tieši sirdi. Nekur citur uz viņa ķermeņa nekādas vardarbības pēdas nebija manāmas, izņemot vienīgi to, ka uz kreisās rokas, tai pašā vietā, kurā es biju redzējis iededzināto zīmi uz Peskas augšdelma, viņam bija dziļi iegrieztas divas perpendikulāras līnijas, kas atgādināja burtu T un bija pilnīgi iznīcinājušas Brālības zīmi. Viņš bija ģērbies vienkāršās franču amatnieka drēbēs, un tas apliecināja, ka viņš zinājis, kādas briesmas viņam draud. Tikai mazu brītiņu un ne vairāk man izdevās piespiest sevi paskatīties caur stikla sienu uz līķi. Es par viņu nevaru pastāstīt neko vairāk, jo neko vairāk arī neredzēju.

Vēlāk noskaidroju par viņa nāvi šo to sīkāk (gan iztaujājot Pesku, gan arī no citiem avotiem) un, pirms beigšu runāt par grāfu, es darīšu zināmus šos faktus arī jums.

Kad šo cilvēku izvilka no Sēnas, viņam bija mugurā tas pats maskēšanās tērps, kuru jau esmu šeit pieminējis, un viņam nebija klāt nekā tāda, kas būtu palīdzējis noskaidrot viņa vārdu, sabiedrisko stāvokli un dzīves vietu. Neviens nekad nav varējis uzzināt, kam piederējis duncis vai nazis, ar kuru viņš nodurts, tāpat kā nekad nav atklāts, kādos apstākļos notikusi slepkavība. Es dodu iespēju katram pašam izdarīt savus secinājumus par šo noslēpumaino slepkavību, tāpat kā es jau esmu tos izdarījis. Varu vēl tikai piebilst, ka ārzemnieks ar rētu uz

vaiga bija Brālības biedrs (iestājies šai biedrībā Itālijā pēc tam, kad Peska jau bija aizbraucis no savas dzimtenes) un ka divas nelaiķa kreisajā rokā iegrieztās līnijas, kas atgādināja burtu T. apzīmēja itāliešu vārdu «Tradi- tore», kas liecināja, ka Brālība sodījusi nodevēju; tas arī ir viss, ko es zinu par grāfa Fosko noslēpumaino nāvi.

Dienu pēc tam, kad biju redzējis līķi, to identificēja

grāfa Fosko sieva, kurai kāds bija piesūtījis anonīmu vēstuli un paziņojis par notikušo. Grāfiene apbedīja savu vīru Pērlašēzas kapsētā. Vēl tagad grāfiene bieži apmeklē vīra kapu un liek arvien jaunus ziediem greznotus vainagus uz. dekoratīvā bronzas nožogojuma margām. Viņa dzīvo Versalā lielā nošķirtībā no sabiedrības. Nesen viņa publicējusi sava mirušā vīra biogrāfiju. Sai sacerējumā nekas nav stāstīts par viņa vārdu un tituliem, kas viņam tiešām piederējuši, kā arī par viņa dzīves noslēpumiem; visvairāk viņš cildināts kā gādīgs un rūpīgs vīrs, slavētas viņa daudzās labās īpašības un uzskaitīti goda nosaukumi, kas viņam piešķirti. Apstākli, kādos viņš miris, pieminēti tikai garāmejot, un pēdējās lappuses beigās ir šāds rezumējums: «Visu savu dzīvi viņš veltīja cīņai par Aristokrātijas tiesībām un principiem un, upurēdams sevi šai svētajai lietai, gāja bojā Mocekļa nāvē.»

III

Kopš manas atgriešanās no Parīzes bija jau aizritējis ilgs laiks — pagājusi vasara un rudens — un nebija notikušas nekādas pārmaiņas, par kurām te vajadzētu iemi-

nēties. Mēs dzīvojām klusi un noslēgti, tā ka ar to naudu, kuru es tagad regulāri nopelnīju, varēja pilnīgi apmierināt visas mūsu vajadzības.

Pienāca jauns gads, un februārī piedzima mūsu pirmais bērns, — tas bija zēns. Mana māte un māsa, kā arī misis Vēzija bija ielūgtas nelielajās svinībās,. kuras mēs sarīkojām par godu mūsu bērna kristībām; arī misis Klementsa bija ieradusies, lai palīdzētu manai sievai. Mariona bija mūsu zēna krustmāte, Peska un misters Gil- mors (kuri tai laikā atradās Londonā) — viņa krusttēvi. Man šeit jāpiebilst, ka tad, kad misters Gilmors pēc gada atgriezās, viņš pēc mana lūguma piedalījās šī stāsta sacerēšanā, uzrakstīdams savu liecību, kurai vieta ierādīta sākuma daļā, tātad pilnīgi atbilstoši notikumu secībai, lai arī es to saņēmu pašu pēdējo.

Nobeigumā vēl gribu pastāstīt par kādu notikumu, kas norisinājās, kad mūsu mazais Volters jau bija sešus mēnešus vecs.

No laikraksta, kurā toreiz strādāju, es biju saņēmis uzdevumu uzzīmēt vairākas skices, kas noderētu ilustrāciju pagatavošanai, un šai nolūkā mani aizsūtīja uz Īriju. Biju prom apmēram divas nedēļas, un šai laikā es regulāri sarakstījos ar savu sievu un Marionu, izņemot vienīgi pēdējās trīs dienas, kad tik bieži pārvietojos no vienas vietas uz otru, ka man nebija nekādu iespēju saņemt vēstules. Braucot mājup, es ceļa pēdējo posmu veicu nakti, un, kad no rīta atgriezos savā dzīvoklī, man par lielu izbrīnu, mani neviens tur nesagaidīja. Lora, Mariona un mazais Volters bija devušies prom dienu pirms manas atgriešanās.

Mans pārsteigums pieauga vēl vairāk, kad istabene iedeva man sievas rakstītu vēstulīti, kurā es tiku informēts, ka viņi visi aizbraukuši uz Limridžas muižu. Mariona esot aizliegusi viņai paskaidrot kaut ko tuvāk; manī aicināja nekavējoties sekot viņām uz turieni, tiklīdz es pārbraukšot, un man viss kļūšot pilnīgi skaidrs, kad es ieradīšoties Kamberlendā, bet tagad man ne par ko neesot jāuztraucas. Ar šiem vārdiem vēstulīte beidzās.

Vēl bija pietiekami daudz laika, lai es tiktu uz rīta vilcienu. Es nokļuvu Limridžas muižā tās pašas dienas pēcpusdienā.

Mana sieva un Mariona atradās otrajā stāvā, Viņas bija apmetušās (kas mani pārsteidza vēl vairāk) mazajā istabiņā, kui bija iekārtota mana darbistabā, kad es strādāju pie mistera Fērlija un kārtoju viņa kolekciju. Mariona bija apsēdusies uz tā krēsla, kuru es strādājot parasti mēdzu lietot, un turēja klēpī bērnu, kas cītīgi sūkāja grabuli ai košļājamo koralli galā, bet Lora stāvēja pie labi pazīstama zīmēšanas galdiņa, kas man bieži bija kalpojis, un šķirstīja viņai veltīto mazo albumu ar maniem seno dienu zīmējumiem.

—      Pie visiem svētajiem, kāpēc jūs braucāt šuip? — es izsaucos. — Vai misters Fērlijs zina . ..

Mariona pāitrauca mani un pavēstīja, ka misters Fērlijs ir miris. Pec paralīzes, kas bija iestājusies sakarā ar pārdzīvoto triecienu, viņš vairs nebija atlabis. Misters Kirls bija paziņojis par viņa nāvi un ieteicis viņām nekavējoties doties uz Limridžu.

Man jau radās neskaidia nojauta, ka mūsu dzīve tagad notiks lielas pārmaiņas. Pirms vēl biju paguvis visu saprast, ierunājās Lora. Viņa pienāca man cieši klāt un pasmaidīja, redzēdama, cik es esmu izbrīnījies.

—      Mīļais Volter, — viņa teica, — vai mums tiešām jāpaskaidro, kāpēc esam iedrošinājušās braukt šurp? Baidos, dārgais, ka spēšu to izdarīt tikai tad, ja pārkāpšu mūsu norunu un pievēisīšos pagātnei.

—      Nav ne mazākās nepieciešamības to darīt, — Mariona iejaucās. — Mēs varēsim izteikties tikpat skaidri un turklāt būs vēl daudz interesantāk, ja pievērsīsimies nākotnei. — Viņa piecēlās un pacēla savās rokās bērnu, kas ķepurojās un spiedza. — Vai jūs zināt, kas viņš ir, Volter? — viņa jautāja, un viņas spožajās acīs sariesās laimes asaras.

—      Arī mani var samulsināt tikai līdz zināmai robežai, — es atbildēju. — Man šķiet, es varu droši atbildēt, ka tas ir mans paša bērns.

—      Bērns! — viņa izsaucās tik nebēdnīgi jautri kā senajās dienās. — Jūs tik nevērīgi izsakāties par cilvēku, kas piedei pie angļu muižniekiem? Vai jūs maz zināt, kas pēc būtības ir šis ievērojamais mazulis, kuru jūs te redzat? Droši vien ne. Tad atļaujiet iepazīstināt divas izcilas personas vienu ar otru: misters Volters Hārtraits — un Limridžas muižas ipcšnieks.

Tā viņa pateica. Līdz ar to ari esmu uzrakstījis visu. Spalva nodreb manā rokā: ir pabeigts liels un labs darbs, kas prasijis daudzus mēnešus. Mariona bija mūsu labais eņģelis — lai tad arī šis stāsts beidzas ar viņas teiktajiem vārdiem!

VILJAMS VILKIJS KOLINSS UN VIŅA ROMĀNS «SIEVIETE BALTA»

Kādā 1889. gada septembra dienā Londonas laikraksti ziņoja, ka miris Vilkijs Kolinss. No laikrakstos ievietotajiem portretiem lasītājiem pretī raudzījās plecīgs vīrietis ar lielu, kuplu, pie deniņiem mazliet apcirptu bārdu un mazām, ovālām acenēm šauros sudraba ietvaros, — šim cilvēkam bija ļoti mierīgs, koncentrēts, uzmanīgs skatiens. Šāds cilvēks varēja būt zinātnieks, mākslinieks vai rakstnieks. Viņš bija rakstnieks — ievērojams meistars, kura spalva radīja romānus ar spraigu sižetu (citiem vārdiem sakot, romānus, kuros autora uzmanība galvenam kārtām tiek pievērsta nevis raksturu attīstībai, bet gan sižeta veidošanai), vai arī, kā viņu mēdza saukt laikabiedri, «sensāciju meistars».

Bija pagājuši jau savi divdesmit gadi kopš tā laika, kad klajā nāca labākie Kolinsa romāni, taču par viņu nevarēja teikt, ka viņa slava jau zudusi. Viņa darbus vēl vienmēr lasīja, — tiesa gan, vecos romānus vairāk nekā jaunos, — un joprojām runāja, ka viņš esot ārkārtīgi interesants cilvēks. Pēdējos gados viņš daudz slimoja un reti gāja sabiedrībā, taču ļaudis ilgi atcerējās katru tikšanos ar lakstnieku, stāstīja draugiem viņa jokus un atmiņas par cilvēkiem, kurus viņš labi pazinis, kā aiī par ceļojumiem un tikšanos ar dažādiem ļaudīm.

Kolinsa dzīve nebija notikumiem bagāta. Viņam nebija vajadzējis nedz kauties ar trūkumu, nedz arī ilgi cīnīties par panākumiem, kā to nācās darīt viņa vecākajiem kolēģiem — Dikensam un Tekeri- jam. Viņam nebija tik romantisks liktenis kā Džekam Londonam, kas pirms pievēršanās rakstnieka darbam bija mainījis desmitiem profesiju.

Kolinss bija dzimis ļoti pārtikušā ģimenē — viņa tēvs bija Karaliskās mākslas akadēmijas loceklis un slavens peizāžists Jau gandrīz kopš savas dzimšanas rakstniekam bija pazīstamas tādas aprindas, kurās citiem izdodas iekļūt tikai pēc pirmajiem lielajiem panākumiem. Kolinsu mājās viesojās ievērojamie dzejnieki romantiķi Vodsvorts,

Kolridžs, Sautijs, Anglijas XIX gadsimta lielākais aktieris reālists Mak- redijs, Vallers Skots un vēlāk arī Čārlzs Dikenss.

Vecāki ņēma zēnu līdzi ārzemju ceļojumos, kas dažkārt bija visai ilgi, un viņš jau bērnībā prata franču un-itāliešu valodu. Mācīties gan zēns mācījās slikti. Kad pansionātā, kur viņš b1 ja ievietots, gribēja norāt kādu audzēkni, tad parasti teica. «Tu uzvedies kā Kolinss.» Taču viņš jau bija smēlies labat zināšanas sarunās ar vecākiem cilvēkiem, labi zimēja, prata lieliski stāstīt; viņam piemita aktiera talants, un viņš par savu nākotni daudz galvu nelauzīja. Viņš zināja tikai to, ka nekad nekļūs par garīdznieku, kā vēlējās vecāki.

Kad pienāca laiks izraudzīties profesiju, viņš kategoriski atteicās ievērot vecāku cilvēku padomus un, par pārsteigumu visiem, pavēstīja, ka vēlas kļūt par tirgotāju un tirgoties ar aizjūras zemēm. Māte un tēvs apspriedās, padomāja, kam no paziņām ir sakari komersantu aprindās, un diezgan diīz iekārtoja dēlu slavenā tējas tirdzniecības firmā, kurai bija veikalnieciski darījumi ar Indiju un Ķīnu. Viņiem tika apsolīts, ka drīz vien dēls gūs iespēju izvirzīties, ja tikai jaunais cilvēks parādīs pieliekamu degsmi. Taču jaunajam cilvēka'n trūka ne tikai vajadzīgās degsmes, bet pat parastas uzcītības. Darbā viņš ieradās precīzi, apkrāvās ar atskaitēm par stāvokli Ķīnas tirgū un dažādiem grāmatvedības papīriem, bet pēc tam ņēmās rakstīt traģēdiju, kurai vajadzēja padarīt viņa vārdu nemirstīgu. No traģēdijas nekas labs neiznāca, taču jaunais Kolinss par to daudz nebēdāja. Viņš ķēiās pie komēdijas. Visi Londonas teātri noraidīja šo darbu Saņēmis pēdējo atteikumu, Kolinss saprata, ka viņa talants vairāk piemērots citam žanram un pievērsās episkai poēmai. Taču ari šo sacerējumu neviens neņēma pretī!

Drīz vien viņš pārstāja iet uz darbu. Tagad viņš veselām dienām skiaidija pa redakcijām, cerēdams, ka tomēr izdosies kaut ko publicēt un ieraudzīt savu vārdu iespiestu žurnāla slejās.

Šādus tādus darbus viņam uzticēja, taču jaunā cilvēka sapnis, kas tagad jau bija kļuvis visai pieticīgs, negribēja un negribēja piepildīties. Viņam pasūtīja tikai nelielus rakstiņus, kurus žurnālos ievietoja bez paraksta. Un tomēr kādā jaukā dienā Kolinss ar lepnumu laboja korektūru aprakstam, zem kuia bija lasāms viņa vārds. Deviņpadsmit gadus vecais autors šai rakstā skuma par vecajiem laikiem, kad ļaudis brauca nevis ar vilcienu, bet gan diližansos, sūrojās, ka lauku viesnīcas ar omulīgajiem, labsirdīgajiem un viesmiligajiem saimniekiem tagad jau pieder pagātnei, un beigās pavēstīja, ka viņš redzējis parādību — pa mākoņiem braucis diližanss, un pie katra riteņa tam bijis piesiets pa vienam dzelzceļa stacijas, priekšniekam, bet katrs zirgs turējis zobos sakamptu mašīnistu.

Panākumu spārnots, jaunais tējas tirgotāja māceklis saiakstīja romānu par Polinēzijas salu mežoņiem, kas nepazīst civilizāciju un tādē| ir cēlsirdīgi un godigi. Visas Londonas izdevniecības romānu noraidīja, un autors par to bija dziļi sašutis; liesa, viņš savā mūžā gan vēl nevienu mežoni nebija redzējis, bet redaktori jau ail nebija tos redzējuši — kā tad viņi varēja spriest par romāna vērtibul

Nākamā romāna rakstīšanu nācās atlikt, jo nomira tēvs. Pēdējos gados Kolinss seniors uzmanigi bija vērojis dēla literāro darbibu un pirms nāves uzticējis viņam savas biogrāfijas uzrakstīšanu. Sī biogrāfija tika izdota 1848. gadā, un vairākos laikrakstos pai to bija ievietotas atzinīgas recenzijas Tagad Viljamam Vilkijam bija vieglāk saprasties ar izdevējiem.

1850 gadā nāca klajā viņa vēsturiskais romāns «Antonija», un tagad viņš jau varēja pieskaitīt sevi pie rakstnieku saimes. Gadiem ritot, Kolinsa pašapziņa mazinājās, kaut gan par viņa pirmo romānu kritiķi izteicās labvēlīgi, un viņš nolēma pabeigt savu izglītību. Jau 1848 gadā viņš bija iestājies kādā no Londonas juridiskajām korporācijām, un pēc trim gadiem viņš ieguva tiesības uzstāties tiesā. Šīs tiesības Kolinss nekad neizmantoja, taču tieslietu zināšanas viņam stipri palīdzēja darbā pie nākamajiem romāniem, jo gandrīz katrā no tiem aprakstīts kāds sarežģīts un juridiski grūti atrisināms gadījums.

Kolinsa jaunības gadi tikai pēc pirmā acu uzmetiena var likties dažādām peripetijām bagāti. Viņa darbus gan diezgan ilgi nepublicēja, taču tikai tāpēc, ka viņš vēl nebija apguvis rakstnieka māku; pats pirmais Kolinsa romāns, kas bija uzrakstīts pietiekami augstā mākslinieciskā līmeni, jau tika iespiests Kolinsa turpmākā dzīve ir vēl nabagāka notikumiem. Viņš sarakstīja divdesmit četrus romānus, daudz stāstu un lugu, kuras galvenokārt bija viņa romānu dramatizējumi. Daļu viņa darbu lasītāji un kritiķi uzņēma atsaucīgi, par citiem kritiķu un lasītāju domas dalījās, bet bija ari tādi, kas neieguva rie lasītāju, ne preses atzinību. Kopš šā laika Kolinsa, tāpat kā daudzu citu rakstnieku, biogrāfiju veido viņa sarakstītie darbi. Ja kada viņa grāmata guva panākumus, tad tie bija arī viņa panākumi dzivē, bet neveiksmes literatūrā reizē bija arī neveiksmes dzīvē.

Un tomēr savā sirdi šis cilvēks vienmēr palika īsts piedzīvojumu meklētājs, no jaunības dienām, kad viņš sapņoja, ka tirdzniecības firma viņu sūtīs uz aizjūras zemēm, kur viņš pieredzēs ne mazāk kā Robinsons Krūzo, līdz pat sirmam vecumam. Viņš devās dažādās dēkās kopā ar saviem varoņiem, kopā ar viņiem mēģināja izkļūt no sarežģītām situācijām un priecājās par viņu veiksmēm. Bet to, ko nepaguva uzrakstīt, viņš stāstīja saviem draugiem, gluži tāpat kā zēna gados bija stāstījis skolas biedriem, kas caurām naktīm varēja nosēdēt pansionāta internātā pie viņa gultas Kolinss bija asprātīgs, jautrs, sabiedrisks, Jaudis ilgojās būt kopā ar viņu, un, tiklidz takstnieks atlicināja sev brīvu laiku, viņa māja uzreiz bija draugu pilna.

Visizcilākais no Kolinsa draugiem bija lielais angļu romānists Čārlzs Dikenss, kas ļoti augstu vērtēja Kolinsu kā cilvēku un nemitējās slavēt viņa talantu. Viņus abus tuvināja arī mīlestība uz teātri. Viņi bija lieliski pašdarbības aktieri, un, kad Dikenss noorganizēja savu trupu, kas ar izrādēm viesojās dažādās pilsētās, Kolinss tajā kļuva pai vienu no vadošajiem aktieriem.

Viņi kopā ceļoja, vienmēr kopā bija redzami Londonas ielās, bet. ja viņiem ilgāku laiku nebija iespējas satikties, tad sarakstījās.

Kad reiz Dikenss un Kolinss atgriezās no. kopīga ceļojuma, viņi nolēma redzēto attēlot stāsta, kuram deva nosaukumu «Divu meistara zeļļu dīkdienīgs ceļojums» Dikenss un Kolinss kopīgi uzrakstīja vēl dažus nelielus darbus («Bezizeja», «Doktors Dulkamera, parlamenta loceklis» u. c.). Dažus gadus Kolinss strādāja par redaktoru Dikensa izdotā žurnālā.

Dikenss arvien augstu vērtēja sava jaunā drauga padomus, kal bija runa par kāda iecerēta darba sižeta izveidi, un mūža novakarē pat sāka rakstīt romānu viņa manierē — tas bija romāns «Edvīna Druda noslēpums» (1870).

Kolinss nomira deviņpadsmit gadu vēlāk par Dikensu, un Ievērojamā «sensāciju meistara» nāves dienā par viņu rakstīja, ka viņš ir viens no pēdējiem, kaut ari ne izcilākajiem tā angļu literatūras perioda pārstāvjiem, kuri: ar pilnām tiesībām var saukt par klasisko, — Sajā periodā savus romānu?, rakstīja Dikenss, Tekerijs un vēl vairāki rakstnieki, kuru vāidi saglabājušies literatūras vēsturē, bet darbi kļāvuši pai lasītāju ikdienas dzīves neatņemamu sastāvdaļu.

Pats Kolinss nekad neuzskatīja sevi par līdzvērtīgu tādiem rakstniekiem kā Dikenss Tomēr no divdesmit četriem viņa romāniem divi savu vērtību nav zaudējuši vēl mūsdienās — tie ir «Sieviete baltā» (1860) un «Mēness akmens» (1868). Pirmais no tiem atnesa Kolinsam slavu, otrais to nostiprināja. Taču Kolinsam pašam pirmais romāns bija mīļāks par visu, ko viņš sarakstījis. Tajā viņš bija parādījis visu savu meistarību un izmantojis visu, ko bija smēlies dzīves īstenība «Antoniju» un pārējos četrus lomānus, kas bija sarakstīti pirms romāna «Sieviete ballā», viņš nemaz neskaitīja līdzi. So darbu pārspēt neizdevās arī tā jaunākajiem brāļiem.

Romāns «Sieviete baltā» savā laikā guva neparasti '.ielus panākumus Žurnālu, kurā to iespieda, sāka izdot līdz tam vēl nepieredzēti lielā tirāža — trīsdesmit piecos tūkstošos eksemplāru. Tajās dienās, kad iznāca žurnāla kārtējie numuri, pie kioskiem stāvēja rindas. Tika slēgtas derības par to, kā tālāk risināsies notikumi un kas notiks ar varoņiem. Autoru apbēra ai sajūsmas vēstulēm. Romānu slavēja pat visizsmalcinātākie lasītāji. Viljams Tekerijs nakti negulēja, lai tikai varētu izlasīt grāmatu līdz galam. Dikenss atsūtija Kolinsam cildinošu vēstuli. Pazīstamais angļu literāts Edvards Ficdžeralds nosauca savu jahtu tādā vārdā, kāds bija vienai no romāna varonēm, — «Mariona Helkūma».

Tikko bija izpārdots žurnāla numurs ar romāna pēdējo turpinājumu, «Sieviete baltā» iznāca atsevišķos izdevumos Anglijā, Amerikas Savienotajās Valstīs, Kanādā, Vācijā un Krievijā. Pēc tam kad bija nācis klajā romāns «Sieviete baltā», krieviski tika pārtulkoti arī visi pārējie Kolinsa romāni, to vidū daži sākuma posma daibi.

Līdzīgus panākumos dažkārt guva arī vājāki darbi, jo tie kaut kādā ziņā bija aktuāli, taču romāna «Sieviete balt't» panākumi bija pelnīti. Kolinss darīja pilnīgi pareizi, vērtēdams šo darbu augstāk par visu pārējo, ko viņš sarakstījis.

Kolinsa nāves dienā tika atvērts un nepieciešamā liecinieku skaita klātbūtnē nolasīts viņa testaments. Pēdējais punkts tajā bija šāds: «Kapa piemineklī iecirst vārdus: «Viljams Vilkijs Kolinss, romāna «Sieviete baltā» un citu darbu autors.» So uzrakstu vēl tagad var izla- sil uz viņa kapa:

Viljams Vilkijs Kolinss, romāna «Sieviete baltā» un citu darbu autors 1824—1889

*  *

Sā romāna vēsture sākusies jau sen pirms paša autora dzimšanas.

Reiz — tas notika XV gadsimtā — Londonā ieradās zemnieku zēns Diks Vitingtons. Viņam bija stāstīts, ka Londonā ielas bruģētas ar zeltu, un tā nu viņš bija nogājis garu ceļu, lai varētu nolauzt no bruģa gabaliņu zelta un nopirkt par to tik daudz ēdiena, ka beidzot liktu pilns vēders. Taču izrādījās, ka Londonas ielas ir pavisam parastas, bruģētas ar akmeņiem, un vietām nav pat šo akmeņu. Caurām dienām Diks basām kājām skraidīja pa Londonas dubļiem, taču zelta bruģa nekur neatrada, bet, kad viņš garāmgājējiem lūdza atmest kādu grasi iztikai, viņam uzkliedza: «Vācies prom, klaidoni!»

Un tomēr Dikam laimējās. Viņš salīga par kalpu pie kāda lādzīga tirgotāja, bet pēc tam pats kļuva bagāts, apprecējās ar sava saimnieka meitu un tika pal ievēlēts par lordu un Londonas mēru, turklāt ne tikai vienu reizi, bet veselas trīs reizesl

Taču Diks neaizmirsa savu pagātni un uzcēla Londonā klaidoņiem un zagļiem jaunu cietumu Tā stāsta sena leģenda.

Gadu simtiem ilgi pie Londonas Jaunajiem vārtiem stāvēja Ņū- geitas cietums, un virs tā vārtu arkas atradās bareljefs ar cietuma dibinātāja Dika Vitingtona attēlu. Tukšs tas nemēdza būt. Kabatas zagli, kramplauži, lielceļa laupītāji un vienkārši bezpajumtnieki, kas tika turēti aizdomās par zagšanu vai malu medniecību, nebeidzamā straumē plūda tam cauri. Apstākļi ieslodzītajiem bija drausmīgi, toties šajā cietumā vismaz neviens ilgi nesēdēja. Pagājuši pāris mēneši, — un skaties, arestantus jau ved uz tiesu Oldbeilijā, bet pēc tam gara ratu rinda aizstiepjas līdz pat Tiburna laukumam, un katros ratos ir pa vienam zārkam, važās kaltam noziedzniekam un garīdzniekam, kas brauc līdzi grēciniekam pēdējā ceļā; Tiburna laukumā uzceltas karātavas, un tur sapulcējušies milzīgi ļaužu bari, kas gaida aizraujošu Izrādi.

Tiesneši brīnījās. Tūkstoši jau pakārti, desmitiem tūkstošu aizsūtīti uz Amerikas plantācijām, bet noziegumu skaits nemazinās. Gluži otrādi, noziedznieki kļūst par dienas varoņiem, par viņiem dzied dziesmas, sacer balādes, tiek izdots «Ņūgeitas kalendārs», kurā ievietoti slavenu laupītāju tiesāšanas apraksti.

Taču izskaidrojums tam bija ļoti vienkāršs. Ļaudis uz lielceļiem izdzina bads un nabadzība, viņiem nebija iespējas godīgi nopelnīt sev maizi; dažkārt viņi vēlējās nodoties tādām pašām dārgām izpriecām kā viņu kungi.

Un katru reizi, kad sociālu satricinājumu dēļ simtiem tūkstošu cilvēku palika bez maizes kumosa, Anglijai pāri aizvēlās jauns noziedzību vilnis.

XVIII gadsimtā Anglijā parādījās vesels literatūras žanrs, kuru nosauca par «Ņūgeitas romānu», citiem vārdiem sakot, romāns par noziegumiem. Materiālus šādu romānu autoriem sagādāja slavenais «Ņū- ge>ias kalendārs», drausmīga cietsirdības, zemiskuma un neuzticības hronika, taču šo autoru attieksme pret savu darbu bija dažāda. Vieni gribēja tikai pakutināt publikas nervus un gūl vieglus panākumus, citi centās nopietni izanalizēt cēloņus, kas noved ļaudis uz nozieguma ceļa Atklājās, ka cēloņi vienmēr ir vieni un tie paši, — sabiedriskās iekārtas nepilnvērtība. To XVIII un XIX gadsimta rakstnieku daiļrade, kuri dzīvi attēloja vispatiesāk, kriminālromāni pārvērtās par sociāliem romāniem.

Kriminālromāns atklāj pašas tumšākās dzives lappuses. Tas dod autoram iespēju ieskatīties tajos nostūros, kur visvairāk sakrājies dubļu un netikumu, un parādīt to visu cilvēkiem, lai viņi neticētu, ka pasaulē viss ir kārtībā. Apgaismotāji un kritizētāji reālisti turklāt uzsvēra, ka vainojama ir sabiedrība, bet ne atsevišķi cilvēki. Krim,nāl- romāns viņiem palīdzēja arī saasināt sociālo kritiku un apliecināt savus humānistiskos ideālus. Izcilākie rakstnieki tādos darbos prata dziļi izanalizēt cilvēka rīcības motīvus, radīt mākslinieciski pilnvērtīgus tēlus. Bez tā pat visprasmīgāk izveidotais sižets nespētu padarīt romānu par augstvērtīgu literāru darbu, kura mērķis ir atklāt dzīves patiesību, nevis tikai izklaidēt lasītāju.

Pirmo nopietno romānu par noziedzniekiem uzrakstīja Daniels Defo. 1722. gadā, trīs gadus pēc «Robinsona Krūzo» iznākšanas, viņš publicēja romānu, kas tagad pazīstams ar nosaukumu «Molla Flen- dersa». Rakstnieks tam bija devis krietni plašāku nosaukumu: «Prieki un bēdas slavenās Molias Flendersas dzīvē, kura bija dzimusi Ņūgei- tas cietumā un savas daudzveidīgās dzīves sešos gadu desmitos (neskaitot bērnību) divpadsmit gadus bijusi mīļākā, piecas reizes bijusi precējusies (vienu reizi ar savu brāli), divpadsmit gadus nodarbojusies ar zagšanu, astoņus gadus aizvadījusi trimdā Virdžīnijā, bet beigās kļuvusi bagāta, sākusi dzīvot godīgi un mirstot nožēlojusi grēkus. Uzrakstīts pēc viņas pašas piezīmēm».

Nav vajadzības stāstīt šā romāna saturu — autors to saviem lasītājiem jau ir pavēstījis Pietiek tikai pateikt, ka, aprakstot Molias noziegumus, neslēpjot ne viņas cinismu, ne ari cietsirdību, vārdu sakot, nemaz neidealizēdams savu varoni. Defo, kā izteicies Gorkijs, «ne mirkli neaizmirst, ka viņa priekšā n kroplīgas sociālās iekārtas upuris; viņš tiesā Mollu par to, ka viņa nav tai pietiekami sīvi pretojusies, taču vēl asāk viņš nosoda sabiedrību par uzvaru, kuru tā guvusi pār šo sievieti».

Defo labi izmantoja iespējas, kuras kriminālromāns deva sociālajai kritikai. Taču ne jau visi rakstnieki vēlējās izmantot šīs iespējas.

XVIII gadsimta pašās beigās angļu literatūrā rodas tā saucamā «gotiskā» jeb «melnā» romāna skola. Tādu apgaismības rakstnieku kā Defo daiļradē «Ņūgeitas romāns» dabiski pārauga sociālajā romānā, turpretī «gotiskās» skolas pārstāvju daiļradē tas kļuva par šausmu romānu. Viņiem nepietika ar visdrausmīgāko ļaundarību aprakstīšanu. Pa viņu romānu lappusēm klimst desmitiem baismu spoku; varonis, ieskatījies slepenā pils istabā, ierauga pussatrūdējušus līķus. Romāna personāžiem ik uz soļa draud visdažādākās briesmas. Romāna varoni — jaunavu, kurai trūkst jebkādu kaut cik manāmi iezīmētu rakstura īpašību, bet kura toties apveltīta ar visiem iespējamiem tikumiem, vajā tikpat «ideāli» veidots ļaundaris — īsts ļaunuma iemiesojums. Viņam ir draudīgs skatiens, draudīga gaita, draudīga sejas izteiksme, viņš pat smaida tikai, jau iepriekš izbaudīdams paredzamās dedzināšanas vai slepkavošanas prieku.

Pēc savām cilvēciskajām īpašībām šo romānu varoņi bija ļoti neinteresanti, tāpēc autori centās aizraut lasītājus ar sarežģītiem un samudžinātiem sižetiem. Šai ziņā viņu izdoma bija pat nepārspējama. Pārģērbšanās, pakaļdzīšanās, noklausīti noslēpumi — las viss atkārtojās ne tikai vienu vai divas reizes, bet burtiski desmitiem reižu. Kāds krievu kritiķis, kas bija nolēmis izpētīt šo literatūras nozari, rakstīja, ka pēc viena «gotiskā» romāna izlasīšanas cilvēkam jau liekas, it kā viņš būtu izurbies cauri vismaz divpadsmit milzīgiem sējumiem. Sižetu, kas bija ietverti Iris vai četros «melnajos» romānos, pietiktu veselai bibliotēkai.

Sā žanra pamatlicēja^ Annas Redklilas slavenajā romānā «Udolfo noslēpumi» (1794) attēlotajiem mīklainajiem notikumiem vēl varēja atrast loģisku izskaidrojumu. Spoks īstenībā bijis pārģērbts mūks un ieticis istabā nevis, izejot cauri sienai, bet gan pa slepenām durvīm; satrūdējušais līķis galu galā izrādās no vaska veidota imitācija. Taču viņas sekotāji vairs ne mazākā mērā nešaubījās par spoku esamību, viņiem nelikās arī nepieciešams kaut vai romāna pēdējās lappusēs atbiīvot lasītāju no bailēm, pēc tam kad viņam iepriekš bija iedvestas pamatīgas šausmas.

Tāda literatūra Anglijā tika izdota un atrada sev lasītājus daudzus gadus. Par to, cik «šausmu romāns» bija izplatīts vēl XIX gadsimta vidū, liecina šāds fakts. XIX gadsimta 50. gadu sākumā kāds Londonas policijas aģents nolēma publicēt atmiņas par noziegumiem, kuru atklāšanā viņš piedalījies. Grāmatiņai bija panākumi, taču diezgan nelieli, jo pēc tām šausmām, pie kurām lasītājus bija pieradinājis «melnais romāns», viņiem nemaz vairs nelikās briesmīgi šā cilvēka stāsti, kaut gan viņš, veikdams dienesta pienākumus, gadiem ilgi bija atradies ļaundaru un noziedznieku vidū.

Tātad kriminālromāns var būt gan sociāli, gan arī izklaidējošs romāns, ja pai izklaidējošu vispār var saukt grāmatu, kuru aizvēris lasītājs visu nakti aiz bailēm nevar iemigt. Tai laikā, Kad literatūrā ienāca Kolinss, abiem šiem kriminālromāna veidiem jau bija radušies daudzi slaveni paraugi. Bija sarakstīts romāns «Molla Flendersa», un bija arī «Udolfo noslēpumi». Arī daudzu Dikensa romānu sižetiem par pamatu bija ņemta kāda nozieguma vēsture. Taču Dikenss tik pamatīgi iedziļinājās savu varoņu domās un izjūtās, tik plaši attēloja dzīves īstenību, ka viņa darbus nav iespējams ierindot rubrikā «romāni par noziegumiem». Tie ir romāni par dzīvi. Šajā dzīvē atgadās arī noziegumi, taču tā ir daudzveidīgāka, nozīmīgāka, saturā bagātāka par kriminālhroniku. Un šeit liela nozīme bija ne tikai Dikensa talanta spēkam, bet ari tam virzienam, kuru viņš apzināti izvēlējās.

Kādu ceļu izvēlēsies Vilkijs Kolinss?

1856. gada jaunais angļu rakstnieks Kolinss atpūtās Parīzē Savās ikdienas pastaigās viņš arvien devās uz Senas krastmalu, kur pie saviem galdiņiem stāvēja bukinisti, un ilgi rakņājās pārdošanai izliktajās grāmatās. Arī tai dienā kājas pašas viņu nesa uz to pusi. Kolinss gāja, tērzēdams ar paziņu, un tikai ieraduma pēc nogriezās uz krastmalas pusi. Viņa skatiens slīdēja pāri bukinistu letēm, gluži automātiski ievērodams, kādi jaunumi šeit parādījušies. Pēkšņi Kolinss ap- kluta un apstājās kā zemē iemiets. Uz letes bija nolikta Mežāna grāmata «Slaveni tiesas procesi», kas jau sen bija kļuvuši par bibliogrāfisku retumu.

Šajā grāmatā Kolinss izlasīja tā notikuma aprakstu, kuru pēc dažiem gadiem ņēma par pamatu savam romānam «Sieviete baltā».

… Kad nomira marķīzes Duo tēvs, viņas brālis nelikumīgi piesavinājās lielu mantojuma dalu, kas pēc būtības pienācās viņai un viņas mātei. Pēc trim gadiem, 1787. gadā, marķīze kļuva atraitne un vairs nespēja palīdzēt mātei, kura nonāca nabadzībā. Viņa nolēma doties uz Parīzi un atkarot savas mantojuma tiesības. Pa ceļam marķīze gribēja paciemoties pie sava krustdēla Orleānā, bet viņš atrunājās ar to, ka viņa māja esot šaura un bez ērtībām, un ieteica viņai apmss- lies pie cita radinieka, kāda mesjē Ronsjēra. Tur marķīze nodzīvoja dažas dienas, gatavodamās tālākam nogurdinošam ceļojumam. Reiz pastaigājoties Ronsjēra kundze piedāvāja viņai šķipsniņu šņaucamās tabakas. Kacf marķīze bija iešņaukusi tabaku, viņai pēkšņi uznāca stin- ras galvas sāpes. Viņa tikko spēja aizkļūt līdz mājai un tad tūlīt iemiga dziļā miegā.

To, kas bija noticis tālāk, marķīze Duo tikpat kā vairs neatcerējās. Viņa acīmredzot bija nogulējusi vairākas dienas. Atmodusies viņa saprata, ka atrodas Parīzē, vājprātīgo namā, kur viņa reģistrēta ar Blenvilas vārnu. Visi viņas mēģinājumi nodibināt sakarus ar draugiem beidzās neveiksmīgi — vēstules aizturēja. Tajā pašā laikā tika paziņots ka marķīze Duo mitusi, un viņas īpašumu mantoja brālis un krustdēls.

Tikai pēc sešienu mēnešiem marķīzei izdevās nosūtīt zīmīti kādai draudzenei, kas palīdzēja viņai izkļūt no šīs ārstniecības iestādes, taču pēc likuma viņa bija mirusi. Markīze sūdzēja tiesā, lai atgūtu savu vārdu un īpašumu, taču viņa tagad bija bez līdzekļiem, turpretī brālis bija kļuvis vēl bagātāks

Tiesas prāva turpinājās gadiem ilgi, sēdes tika izziņotas un neizprotamā kārtā atkal atliktas, advokātiem bija vajadzīgi arvien jauni un jauni pierādījumi tam, ka prasītājas personība ir identiska ar mirušās markīzes Duo personību …

Nelaimīgajai sievietei tā arī neizdevās pierādit, ka viņa ir viņa. Kad marķīze pieņēma kļūmīgo lēmumu doties uz Parīzi un meklēt taisnību tiesā, viņai bija četrdesmit seši gadi. Viņa nomiia septiņdesmit sešu gadu vecumā, likuma priekšā joprojām būdama Blenvila kundze, kas pretendē uz mirušās marķīzes vārdu un īpašumu.

Tads bija sižets, kuru Vilkijs Kolinss izvēlējās un attīstija tālāk savā literārajā darbā.

Taču ne jau sižets noteica Kolinsa uzrakstītā romāna raksturu. Gluži otrādi — Kolinsa rakstības maniere un viņa dzīves uzskati noteica, kāpēc viņš no desmitiem notikumu, kādi bija atiodami Mežāna grāmatā, izvēlējās tieši šo un kā viņš to apstrādāja.

Marķīzes Duo dzīves stāsts bija reizē, tipisks un neparasts. Tipisks tāpēc, ka viņas ienaidnieki tik ārkārtīgi alkatīgi tiecas pēc bagātības, neatzīdami ne radniecības saites, ne arī morāliskos principus, un buržuāziskās sabiedrības likumu «cilvēks cilvēkam vilks» padara par savu evaņģēliju. Neparasts tāpēc, ka šeit ir runa nevis par ang|u reālistu jau daudzkārt aprakstītajām buržuju ķildām mantojuma dēļ, ne arī par ka/.uistisku tiesas prāvu, kuru uzsākuši radinieki, nekādi nevarēdami sadalīt savā starpā mantu, — šādu piemēru tā laika dzīvē netrūka, — bet gan par noziegumu, kuru «cienījami cilvēki» iecerējuši un pastrādā prasmīgi un veikli kā profesionāli bandīti. Tamlīdzīgi gadījumi sevišķi interesēja Kolinsu gan kā cilvēku, kas kritiski izturējās pret sava laika tikumiem, gan kā rakstnieku, kuram piemita īpašas spējas izveidot ārkārtīgi sarežģītu sižetu.

Tomēr īstajā marķīzes Duo dzīves stāstā Kolinss neatrada ne laimīgas beigas, ne arī laimīgu varoni, ar kura palīdzību viņš, risinot romāna notikumus, varētu nonākt pie vēlamā fināla. Kolinsam vajadzēja pierādit ka buržuāziskas sabiedrības morāle ir izkurtējusi, bet tikumiskie principi vēl joprojām ir dzīvi ļaužu apziņā, un ka sabiedrības pīlāru ļaunprātība, alkatība un mantrausība nav raksturīgas cilvēka dabai. Kolinsa varonis svin uzvaru nevis tāpēc, ka sabiedrība būtu viņam palīdzējusi, bel gan pārvarēdams šķēršļus, kurus tā likusi viņam ceļā. Šāds romāna risinājums deva iespēju parādit ne tikai to, ka cilvēku attiecības tā laika dzīvē veidojas pretēji morāles likumiem, bet ari ka vispārcilvēciskiem principiem jāgūst virsroka cīņā ar buržuāzijas principiem.

Šo pēdējo atziņu Kolinsam bi'a daudz grūtāk pierādīt nekā pirmo, jo dzīves īstenība viņš nevarēja atrast tamlīdzīgus piemērus. Rakstnieks par katru cenu vēlējās dot gandarījumu savam varonim. Bet kā to izdarīt?

Dzīvē, protams, notiek v.sādi. Dzīvē ir ne mazums dažādu nejaušību. Var gadīties, ka bagāts tēvocis atstājis varonim mantojumu. Var gadīties, ka viņš atrod uz ielas kabatas portfeli, kas piebāzts pilns ar simtmārciņu banknotēm. Viņš var aiziet uz zirgu skriešanās sacīkstēm, likt uz kādu zirgu savu pēdējo šiliņu un pēkšņi laimēt veselu bagātību… Šādā veidā var dot gandarījumu savam tikumiskajam varonim, un neviens nešaubīsies, ka tas nevarētu notikt, jo kas gsn dzīvē nenotiek!

Bet ko gan te līdz varoņa tikums? Vai tad ļaundarim arī nevar gadīties bagāts un slims tēvocis, vai arī viņš nevar atrast kabatas portfeli vai laimēt zirgu skriešanas sacīkstēs?

Aprakstot tāda varoņa likstas, kuram ierāvēju pasaulē nav veicies, autoram bija jārēķinās ar noteiktu likumsakarību. Ar tādu pašu, kāda bija vērojama dzīvē. Stiprais apspiež vājo, bagātais — nabago; stingri uz kājām stāv vienīgi tas, kuram piemīt tādi paši netikumi kā visai sabiedrībai. Aprakstot sava varoņa uzvaru, autoram bija jārēķinās ar to, ka tā ir nejaušība. Bet literārs darbs nav vienkārši informācija par kaut kādu-netikumu. Seit visam jānorisinās likumsakarīgi. Un tādēļ rakstniekam, ja viņš grib, lai lasītājs viņam ticētu, pat nejaušība jāpadara likumsakarīga. Kaut gan ļaundarim un pozitīvajam varonim ir vienādas tiesības uz tēvoča mantojumu, tēvocis tomēr atstāj to pozitīvajam varonim, jo ir pareizi novērtējis viņa tikumību. Un pilnajam kabatas portfelim jāatrodas tieši uz tās ielas, pa kuru var iet tikai pozitīvais varonis, jo šī iela ved nevis uz augslmaņu savrupmājām, bet gan uz nabadzīgo ļaužu nožēlojamiem mājokļiem . ..

Jo sarežģītāks sižets, jo vairāk rakstniekam iespējas nejaušo attēlot kā likumsakarīgu.

Jo grūtāks ceļš, kas jānoiet pozitīvajam varonim un ļaundarim, jo vairāk pamata būs tēvocim izšķirties par to, kuram atstāt mantojumu. Pozitīvais varonis nekad negūst laimi vieglā ceļā.

No teiktā kļūst skaidrs, kāpēc notikums, par kuru Kolinss izlasīja Mežār.a grāmatiņā un kas pats pai sevi ir diezgan sarežģīts, autoram tomēr šķita pārāk vienkāršs. Vajadzēja izdomāt vēl desmitiem sižeta pavērsienu, lai stāsts varētu beigties laimīgi. Vajadzēja likt tajā darboties varoņiem, kas saceltos pret ļaunumu un uzvarētu to. Lai nonāktu pie iecerētā atrisinājuma, Kolinsam dažkārt vajadzēja izmantot «melnā romāna» paņēmienus, attēlot sentimentālus skatus, izdomāt varoņus, kuru reālajai eksistencei lasītājs nekad nespētu neticēt. Pasaulē valdošā ļaunuma ainu Kolinss šajā romānā ne vienu reizi vien cenšas attēlot mazāk drūmās krāsās. Tāpat arī šajā darbā reālais bieži vien gūst uzvaru pār mākslīgi sadomāto, kaut gan šeit ik uz soļa sastopams abu šo parādību ciešs savijums.

«Melno romānu» autori mēdza pārnest savu sacerējumu darbību uz svešām zemēm — tā bija vieglāk likt lasītājam noticēt nedzirdētajām ļaundarībām — un stāstīt par noslēpumainām pilīm un alām, kur laupītāji trin nažus. Kolinss rīkojās gluži pretēji. Viņš pārnesa darbību uz Angliju. Jau tas vien savā ziņā noteica romāna. raksturu. Lasītāja acu priekšā vajadzēja atainoties pazīstamiem Londonas un tās priekšpilsētas skatiem, vecām muižām un provinces pilsētiņām. Lai cik drausmīga arī būtu drāma, kuru bija iecerēts attēlot, tai tomēr vajadzēja norisināties lasītājiem pazīstamos sadzīves apstākļos; tās varoņiem, vismaz vairumam varoņu, vajadzēja būt cilvēkiem, kādus lasītāji diendienā sastapa ielās, savu paziņu mājās, advokātu kantoros.

Blekvoterparka ir veca muiža, kurā risinās liktenīgi notikumi. Jau tās nosaukums it kā vēsti ļaunu, jo «black vvater» tulkojumā nozīmē «melnais ūdens». Un tomēr daudz kam Kolinsa grāmatā vajadzēja pārsteigt pie «melnā romāna» pieradušo lasītāju. Ezers, kura vārdā nosaukta arī muiža, kļuvis «melns» tikai tāpēc, ka sen nav tīrīts, — muižas īpašniekam tādam nolūkam nav naudas. Melnā ezera krastos nekādas ļaundarības nenotiek, — kaut vai tāpēc vien, ka ikviens noziedznieks vairīsies no vietas, kur viss it kā vēstī par noziegumu un kur, kā uzzinām no detalizētā tēlojuma, smiltīs paliks viņa pēdas. Nē, noziedzīgie plāni tiek izperināti labi apgaismotajās un pēc jaunākās modes iekārtotajās muižas istabās.

Varone saslimusi. Cilvēks, par kuru šā romāna lasītājs jau sen zina, ka viņš spējīgs izdarīt jebkura noziegumu, nolemj ataicināt pie viņas savu ārstu. Taču nebaidieties — viņš patiešām ir noraizējies par šis sievietes veselibu, bet vecais ārsts īstenibā uzstādījis nepareizu diagnozi.

Smiekligs mazs zēns stāv klases stūrī uz taburetes. Asaras aumaļām plūst viņam pār vaigiem, viņš smagi pārdzīvo to, ka ticis sodīts, un tomēr joprojām spītīgi apgalvo, ka redzējis spoku. Šis mazais skolnieks, protams, nav melis, viņš patiesi redzējis baltā tērpā ģērbtu sievieti vakarā stāvam pie kapa, bet spoki, kā zināms, tieši tā mēdz darīt. Un tomēi tas nav bijis spoks.

Kolinss it kā neatsakās no «melnā romāna» paņēmieniem. Romānā «Sieviete baltā» ir gan noslēpumaina pils, gan briesmīgs indētājs, gan spoks. Taču nereti visi šie šausmu atribūti tiek lietoti tikai tāpēc, lai drīz vien pēc tam no tiem novērstos un virzītu darbību uz priekšu pa citu ceļu.

Muižas īpašniekam nav naudas — lūk, kas ir romāna darbības pamatā. Blekvoterparka nav «melnā romāna» noslēpumainā pils, tomēr (ā ar savām neapdzīvotajām senajām guļamistabām un netīrīto dīķi savā ziņā simbolizē turpmāko notikumu attīstību. Muižas īpašniekam seram Persivalam Glaidam nav naudas, un viņš dara visu iespējamo, lai pie tās tiktu. Naudas dēļ viņš gatavs uz visu: uz meliem, dokumentu viltošanu, varbūt pat uz slepkavību. Viņam nav naudas — bet kas gan viņš ir bez naudas?

Tā cauri visiem sarežģītajiem notikumu savijumiem, cauri visiem Ierastajiem kriminālromāna tēlošanas paņēmieniem lauž sev. ceļu romāna «Sieviete baltā» galvenā tēma, kas stāsta par to, kā nauda noved cilvēkus uz nozieguma ceļa.

Kas ir noziegums — vai kroplīga, nejauša novirze no dzīves normas vai arī, gluži otrādi, kaut arī kroplīga, tomēr tās pašas dzīves normas izpausme, kuru ievēro visa sabiedrība? Lūk, kāds ir pirmais jau- tajums, kas neizbēgami radās kriminālromāna autoram, un no viņa atbildes uz šo jautājumu bija atkarīgs tas, kādu romānu viņš rakstīja, — godīgu vai liekuļotu. Kolinss šo jautājumu neapgāja, viņš centās godīgi uz to atbildēt.

Paklausīsimies, ko saka viens no romāna varoņiem.

«No visiem vecajiem džentlmeņiem Džons Buls ir pats naskākais uz pulgošanu, tas pamanīs kaimiņa acī skabargu, toties pats savējā neieraudzīs ba|ķi. Bet vai viņš pats ir daudz labāks par šiem nopeltajiem? Angļu augstākā sabiedrība tikpat bieži ir nozieguma līdzvai- niniece kā tā nosodītāja. Jā, jā!… Vai gan cietumā, kur savas karjeras norietā mitinās misters Nelietis, būs mazāk omulības nekā nespējnieku patversmē, kur savas karjeras norietā mitinās misters Sirdsšķīstais? Kad misters Filantrops nolēmis atvieglot posta nastu, viņš dodas meklēt to cietumt.s, kur posts piemeklējis noziedznieku, nevis nojumēs un barakās, kur mitinās nelaimes piemeklēti godīgi ļaudis. Kā jums šķiet, kura no divām bada cietējām šuvējām tiks dzīvē tālāk — tā, kas pretojas kārdinājumam un paliek godīga, vai tā, kas krīt kārdinājumā un zog? Kā būsiet dzirdējuši, palaizdama nagus, viņa tika pie mantas — tas top izsludināts visā labdarīgajā, žēlsirdīgajā Anglijā —, un viņai kā baušļa pārkāpējai tiek atvieglotas ciešanas, citādi viņai agri vai vēlu jānomirst bada nāvē.»

Tajos laikos tie bija ļoti drosmīgi vārd; , bet Kolinss nebaidījās tos teikt. Un tomēr viņš tos neizteica pats, bet ielika mutē regatīvam personāžam. Un tā tas ir visā romānā. Autors runā par daudz ko, taču daudz ko neizsaka līdz galam. Noziedznieki viņa romānā ir aristokrāti. Cilvēki, kas sevi dēvē par «sabiedrības pīlāriem», vienlaikus ari iemieso sevī sabiedrības noziedzīgās tieksmes. «Nav no augstākās sabiedrības. Paldies dievam! Tātad varu uzticēties viņam,» noslēpumainā svešiniece saka romāna varonim. Aizstāvot mīļotās sievietes tiesības, mākslinieks Hārtraits pats ir spiests tēlot gan detektīva, gan prokurora lomu, — valsts ir radījusi varenu aparātu noziegumu atklāšanai, taču cilvēkam, kuram nav naudas, nav ko cerēt uz šā aparāta palīdzību. Bagātais tik un tā tiks atzīts par nevainīgu, bet nabagais — pai vainīgu.

Tāda ir patiesība, kuru atklāj Kolinss. Taču neuzmanīgs lasītājs, romāna interesantā sižeta aizrauts, viegli var arī palaist garām šo patiesību. Autors nevēlas pievērst viņa* uzmanību visvairāk sasāpējušiem sabiedriskās dzīves jautājumiem. Kolinss tikai ieminas par nabadzīgo ļaužu mājokļiem, bet lasītājus turp neved. Viņš runā par aristokrātu noziegumiem un nabadzīgo ļaužu godīgumu ne tikai tāpēc, ka aizstāv nabagos Ievērojamie angļu rakstnieki Fildings un Dikenss, kas bija lielāki demokrāti nekā Kolinss, nebaidījās runāt par nabadzīgo ļaužu izdarītajiem noziegumiem, jo viņi nebaidījās runāt arī par drausmīgajiem dzīves apstākļiem, kuri spiež ļaudis šos noziegumus pastrādāt. Kolinsa varonis neiesniedz sūdzību tiesā, jo zina, ka tur taisnību nepanāks. Dikensa varonis iel uz tiesu, un lasitāja acu priekšā uzskatāmi liek izvērsta visa drausmigā netaisnās tiesas aina.

Kolinss nenosauks būdiņu par lepnu pdi, taču arī nepārkāps pār tās slieksni Viņš nenosauks Anglijas tiesu par taisnīguma iemiesojumu, viņš pai pateiks, ka ši tiesa ir netaisna. Pateiks, bet neparadis to. Viņš neatvērs tiesas nama durvis, bet tikai paies gaiām, pametis uz to nosodošu skatienu. Lasītājs var šo skatienu uztvert, bet var arī to nepamanīt.

Kolinss daudz kam paies garām arī tad, kad viņš jums sāks stāstīt par cilvēkiem.

Kas ir sers Persivals Glaids? Mēs ar viņu iepazīstamies, kad viņš atbrauc uz Limridžu lūgt Loras Fērlijas roku. Viņš ir pievilcīgs, jautrs cilvēks, kas pret visiem izturas uzmanīgi un acīmredzot patiesi mīl Loru. Otru reizi mēs ar viņu tiekamies viņa paša mājās pēc tam, kad jaunlaulātie atgriezušies no kāzu ceļojuma. Seit viņš jau ir citāds — mājas tirāns, cilvēks, kas ne ar ko negrib, rēķināties. Persivalu nomāc apziņa, ka tuvojas vekseļu izpirkšanas termiņš, un viņš mokoši meklē izeju. Nav izdevies panākt, lai Lora labprātīgi atteiktos no sava kapitāla, un sers Persivals nolemj izdarīt noziegumu: pēc grāfa Fosko padoma viņš iesloga savu sievu vājprātīgo namā ar citas personas vārdu, izsludina viņu par mirušu un saņem viņas mantojumu. Trešo reizi mēs tiekamies ar seru Persivalu viņa bojāejas priekšvakarā. Redzēdams, ka Hārtraits nācis uz pēdām dokumentu viltojumam, kuru viņš izdarījis jaunībā, un drīz to atmaskos, sers Persivals ielavās sakristejā, kur glabājas grāmata ar viltoto viņa vecāku laulības ierakstu, un iet tur bojā ugunsgrēkā, kas izceļas no viņa nomestā sērkociņa.

Tātad kas īsti ir sers Persivals Glaids — ļaundaris vai vajāts cilvēks, kas izdarījis noziegumu, apstākļu spiests? Gan viens, gan otrs. Persivala Glaida tēvs nav varējis apprecēties ar sievieti, ar kuru kopā nodzīvojis visu mūžu, un viņu dēls likumīgā ce|ā nevar mantot muižu, kura viņam pēc taisnības pienākas. Pirmo reizi sers Persivals Glaids noziedzas pret liKuma burtu, bet ne pret savu sirdsapziņu. Bet pirmajai nelikumīgajai rīcībai seko citi tamlīdzīgi gadījumi. Ar laiku viņš no sociālas netaisnības upura pārvēršas par vienu no tiem, kas šīs netaisnības pastrādā.

Jautājumam par «nelikumigiem bērniem» Kolinss nekad nav varējis paiet garām vienaldzīgi. Viņš pats bija spiests adoptēt divus savus bērnus, jo nevarēja salaulāties ai savu sievu, tāpēc ka viņa pirms tam bija apprecējusies ar citu, bet Anglijā tajos laikos dabūt laulības šķiršanu bija gandrīz neiespējami. Kolinss daudzās savās grāmatās asi vērsās pret toreizējiem Anglijas likumiem attiecībā uz laulību un ģimeni. Un tomēr lasītājs sera Persivala Glaida rīcībā saskatīs vienīgi ļaundarību. Tikai pašās beigās autors it kā garāmejot pastāsta, kādēļ sers Persivals izdarījis noziegumu. No divām tēmām, kuras autors varēja izstrādāt sakarā ar šā rakstura attēlošanu, vipš izmantojis nevis to, kas varētu dot iespēju izvērst nopietnu sociālu kritiku, bet gan to, kas viņam palīdzēja izveidot interesantu sižetu.

Kolinss paziņo lasītājiem, ka romānā «Sieviete baltā» parādīsies likai tās personas, kas ir tieši saistītas ar notikumu gaitu, un tām tiks dols vārds tika: tajās lappusēs, kur tās var pavēstīt kaut ko svarīgu Tāds materiāla atlases princips palīdzēja Kolinsam uzrakstīt aizraujošu romānu ai nevainojami izveidotu sižetu. Taču savā ziņā šis princips autoru ir ari traucējis. Vai tad notikumu attīstībā svarīgi ir tikai tas, kā tas vai cits cilvēks izturējies apstākļos, kad tikusi ar varu aizvesta galvenā varone vai aiī kad tiek atmaskots noziedznieks? Dažādi cilvēki taču vienādos apstākļos izturas dažādi, katrs atbilstoši savam raksturam, bet cilvēka raksturs atklājas ne tikai izšķirošos brīžos, bnl arī tūkstošiem ikdienas sīkumos. Pat tad, ja viņi ir ārkārtīgi interesantu notikumu dalībnieki, ļaudis nevar tikai kaldināt noziedznieka notveršanas plānus — viņi ari ēd, dzer, iet viesos. Viņu skatiens ievēro daudzus sīkumus, kuriem, kā varētu likties, nav ne mazākā sakara ar galvenajiem notikumiem, Taču būtībā ar tiem ir saistīts viss — gan varoņa uzvedība pie galda, uz ielas vai viesos, gan viņa dīvainības, gan dažādi sīkumi, kurus viņš pamanījis, jo tas viss atveido dzīvi, kurā norisinās attēlojamie notikumi.

Var uzrakstīt romānu par noziegumu, kas attiecīgajai sabiedrībai ir raksturīgs. Var uzrakstīt romānu par dzīvi, kurai raksturīgi tamlīdzīgi noziegumi.

Kolinss romānā vairākas reizes atgādina, ka viņa nolūks ir rakstīt tikai notikumu atstāstījumu. Patiesībā tomēr viņš bieži atkāpjas no šā principa, dažkārt pilnīgi apzināti.

Paplašināt romāna ietvarus Kolinsam palīdz jau tas vien, ka viņš visu laiku stāsta pirmajā personā. Stāstītāji mainās, un katrs no viņiem ienes romānā kaut ko sev raksturīgu. Svarīgs kļūst ne tikai tas, ko cilvēks stāsta, bet arī tas, kā viņš stāsta. Pamazām atklājas viņa raksturs, viņa uzskati. Viņš neaizmirst pastāstīt, kc domā pats par sevi, bet no nākamā stāstītāja mēs savukārt uzzinām, ko citi domā par viņu.. Romānā ienāk arvien vairāk personu, galvenos notikumus papildina blakus epizodes, un lasītājs tagad jau ne tikai ar vēsu prātu seko sižeta attīstībai, bet pats dzīvo tajā atmosfērā, kurā dzīvo romāna varoņi.

Kolinsam gan izdodas panākt to vienīgi tad, kad viņš aizmirst savu solījumu stāstīt tikai par pašu galveno.

Taču bieži viņam arī neizdodas to panākt.

Mums daudz ko stāsta par seru Persivalu Glaidu, bet las viņu mūsu iztēlē vēl nepārvērš par reālu cilvēku. Par mākslinieku Hārtraitu mēs uzzinām tikai labu (viņa uzvārds tulkojumā nozīmē «taisnīgā sirds»), bet, lai kā mēs gribētu, mums tomēr neizdodas noticēt, ka viņš patiešām ir dzīvojis pasaulē un nav autora izdomāts. Un Lora Fērlija. tik sievišķīga, skaista, cēla būtne! Hārtraits iemīlas viņā no pirmā acu uzmetiena! Taču pēc Hārtraita viņā neviens vairs nav iemīlējies, kaut gan viņai piemīt visi iespējamie tikumi. Manekenu nav iespējams iemīlēt pat tad, ja tas ir loti skaists. Un viņas tikumiem, ja ieskatīsimies uzmanīgāk, piemīt diezgan liels trūkums. Visā romāna darbības gaitā viņa ne reizi nerīkojas patstāvīgi. Par to arī nav ko brīnīties: viņai nav rakstura, kas spētu izpausties darbībā.

Jā, tādiem varoņiem, kas neko nedara vai arī nedara «nekā lieka», ir grūti noticēt. Toties cik daudz «lieka» dara Frederiks Fērlijs, Limridžas muižas īpašnieks! Šķiet, kāds gan sakars ar romāna sižetu ir tam, ka Marionas Helkūmas un Loras Fērlijas tēvocis kolekcionē vecas monētas? Kāds sakars ar sižetu ir tam, ka Frederiks Fērlijs baidās no gaismas un svaiga gaisa un gadiem ilgi neiziet no savas istabas? Vai ari tam, kā viņš izturas pret cilvēkiem, kas, pēc viņa uzskata, pieder pie zemākas kārtas? Viņš ir liberālis: viņš nicīgi saviebsies, padzirdējis vārdu «aristokrāts», viņš note'.kti atcerēsies, ka karalis Kārlis pasniedzis Ticiānam otas, taču viņš arī šausminādamies ierausies dziļāk savā krēslā, kad ieraudzīs savā priekšā vienkāršu laužu meiteni ar raupjām rokām, un prasīs no mākslinieka, kas ieradies pie viņa desmitiem vissīkāko pakalpojumu. Viņa jūtas ir tik izsmalcinātas, viņš ir spējīgs izprast tādas skaistuma nianses, kuras citi nemaz nepamana, taču viņš nespēj ticēt, ka arī citiem cilvēkiem ir savas jūtas Viņš ir izmeklēti laipns, taču patiesībā ir ļoti rupjš. Kāds tam visam sakars ar sižetu?

Izrādās, ka vistiešākais. Mūsu acu priekšā nostājas īsts izsmalcināta egoisma iemiesojums, un Frederiks Fērlijs izturas atbilstoši savam raksturam, kad notikumi prasa tūlītēju rīcību.

Tik pamatīgi un pārliecinoši romānā atveidots ne tikai Frederiks Fērlijs vien. Piemēram, sera Persivala Glaida muižas saimniecības vadītāja, anglikāņu baznīcas mācītāja atraitne Oliza Mičelsone, šķietami pavisam nenozīmīgs personāžs. Taču cik reljefi autors parāda šo tēlu! Cik ļoti šī sieviete, kas «pazinusi labākas dienas», rūpējas par to, lai saglabātu savu cieņu un tomēr nekļūtu augstprātīga; ar kādu iekšēju bijību un goddevību viņa grūtā dzīves bridi sameklē un lasa sava nelaiķa vīra sprediķus, lai smeltos tajos pamācības, kuru viņai acīmredzot nekad nav pietrūcis tajos senajos labajos laikos, kad viņš vēl bijis dzīvs. Bet cik slikti viņa izprot notiekošo, cik aplam vērtē cilvēku rīcību, kaut ari galu galā viņa ir krietns cilvēks.

Vai ari misis Keterika, baltās drānās lēiptās noslēpumainās Annas māte, — sieviete, kas kādreiz bijusi ļoti vieglprātīga, taču tālāk veidojusi savu dzīvi tā, lai iegūtu apkārtējās sabiedrības cieņu, — cietsirdīga, Jauna mietpilsone, kādas ne mazums atve'dojuši Dikenss, Te- kerijs un citi XIX gadsimta reālisti. Tādas sievietes kā misis Keterika bija ļoti tipiskas tā laika Anglijai, un viņas tēls Kolinsam ir izdevies lieliski.

Taču Kolinsa laikabiedros vislielāko sajūsmu izraisīja Marionas Helkūmas un grāfa Fosko tēli, kas romānā patiešām ir vislabāk izveidoti.

Marionas Helkūmas tēls izrādījās tik patiess, ka Kolinsu burtiski apbēra ar vēstulēm, kurās bija izteikts lūgums paziņot šīs romāna varones adresi un īsto vārdu, — gandrīz neviens no lasītājiem nešaubījās, ka viņas prolotips ir kāda reāli eksistējoša sieviete. Marionu Helkūmu varēja uzskatīt ne tikai par Kolinsa, bet arī par visas angļu literatūras sasniegumu. Mis Helkūma krasi atšķīrās no desmitiem un varbūt pat simtiem tādu eņģeļiem līdzīgu varoņu, kāda bija, piemēram, Lora Fērlija un no kādām mudžēt mudžēja visa tā laika literatūra Tiesa, angļu rakstnieki reizēm atveidoja ari aktīvas un drosmīgas sievietes, taču tās parasti bija laupītājas un avantūristes. Pretstatā šādām varonēm Mariona Helkūma bija patiesi godiga, pašaizliedzīga un uzticīga

Grāfs Fosko ir Marionai Helkūrnai līdzvērtīgs pretinieks. Viņš ir daudz mācījies aristokrāts un sibarīts ar gudru piātu un stipru griba, cilvēks, kas lieliski saprot sabiedrībā valdošo likumu būtību. Var teikt pat, ka viņš ir gudrāks un apveltīts ar daudz izcilāku prātu nekā visi pārējie romāna varoņi.

Kad grāfs Fosko runā savu slaveno monologu par nozieguma sociālajiem cēloņiem, pārējie varoņi saklausa viņa vārdos vienīgi «nekautrīga cinisma» izpausmi.

Taču Fosko ii centies izprast sabiedrība valdošos likumus nevis tāpēc, lai cīnītos ar tiem, bet gan lai izmantotu tos savās interesēs.

Viņš ne tikai izprot sabiedrību, bet ari atbalsta tās nodibināto kārtību. Un tāpēc Fosko kļūst par visu pasaules ļauno spēku iemiesojumu.

Tātad grāfs Fosko labi izprot sabiedrības likumsakarības, un mis Helkūma ir apveltīta ar atsaucīgu sirdi. Bet kāpēc bija vajadzīga šo abu raksturu naidīga sadursme? Kāpēc krietnas un dedzīgas jūtas un dziļa dzīves izpratne nesaliedējas vienā varoņa tēlā? Laikam gan tāpēc, ka tas tādā gadijumā būtu bijis varonis, kas kritizētu buFŽuāzis-

Kās sabiedrības galvenos trūkumus, bet Kolinss uzrakstīja citāda veida daiļdarbu.

Runājot paticsibu par sabiedrību, viņš nevēlas pateikt, cik šī patiesība rūgta.

Gan romāna uzbūvē, gan ari apstākli, kādām savu varoņu rakstura īpašībām rakstnieks pievērš vislielāko uzmanību, izpaužas tā pati jau iepriekš minētā Kolinsa nekonsekvence. Viņš zina, ka sabiedrība ir netaisnīga, taču negiib par to daudz runāt. Citādi nāktos meklēt līdzekļus, kā novērst šo netaisnību. Kolinss aprobežojas ar to, ka dara savus varoņus laimīgus.

Turklāt, lai iealizētu šo visai pieticīgo uzdevumu, Kolinsam vajadzēja izmantot ne mazumu veiklu paņēmienu. Nīkulīgu eksistenci Londonas pažobeļu šaurajās istabelēs, trūcīgu iztiku no Hārtraita nožēlojamās algas — šādu likteni dzīve gatavoja Kolinsa varoņiem.

Rakstnieks izrādījās labāks pai likteni. Viņš iznīcināja visus, kas traucēja viņa varoņiem gū' laimi, un padalīja šos varoņus par tās pašas muižas pilntiesīgiem ipašniekiem, kurā bija dzimusi Loras Fērlijas un Voltera Hārtraita mīlestība. Tiesa, lai to sasniegtu, vajadzēja notikt daudzām neparedzētām nejaušībām — tēvocis nomira tieši tad, kad vairs nebija nekādu izredžu atgūt zaudēto mantu, un grāfs Fosko, baidīdamies savu kādreizējo biedru atriebības, atzina savu vainu un aizbēga no Londonas. Bet ko gan citu la', autors būtu darījis?

Varoņu rīcība šajā romānā mūs lielākoties nepāiliecina, daudzi personāži mūs neaizrauj; mss nevaram neatzīt, ka atsevišķas ainas tajā ir ļoti melodramatiskas.

Taču romānam ir arī ne mazums vērtību, kas tuvina to pagājusī gadsimta angļu literatūras labākajiem daiļdarbiem. Kolinss ir nekon- sekvents, bet godīgs. Viņš nav pateicis visu patiesību, tomēr ir bijis patiess. Viņš cīnījies par skaistām cilvēku jūtām, pret iedzīvošanās kāri, kārtu aizspriedumiem, pret cilvēka cieņas pazemošanu.

Tieši tādē) arī Vilkija Kolinsa romāns pelnījis atzinību, un lasitājs turklāt vēl noteikti pratis novēltēt romāna «Sieviete baltā» meistariski izveidoto sižetu, smalko humoru un humānās tendences.

R. Pomeianceva un J. Kugarjickis

SATURS

P I r 01 a I s posms

StāstuaizsākVoltersHāvtraits,zīmēšanasskolotājsnoKlefnentaPajumtes……

Stāstu turpina Vinsents Gilmors, pilnvarotais no Čānserileinas .

Stāstu turpina Mariona Helkū na (Izvilkumi no dienasgrāmatas)

Otrais posms

Stāstu turpina Mariona Helkūma……

Stāstu turpina eskvairs Fredeiiks Fērlijs, Limridžas muižas ipašnieks…………

Stāstu turpina Blekvoterparkas saimniecības vaditāja Fīliza Mičelsone

Stāstu turpina vairākas personas ……..

Trešais posms

Stāstu turpina Volters Hārtraits

Stāstu turpina misis Keterika

Stāstu turpina Volters Hārtraits

Stāstu turpina Aisedcrs Otavio Baldasars Fosko

Stāstu beidz Volters Hārtraits

R. Pomeranceva un J. Kagarlickis. Viljams Vilkijs Kolinss un viņa romāns «Sieviete baltā

Vilkijs Kolinss SIEVIETE BALTA

Redaktors O. Jansons. Māksi, redaktors V. Zirdziņi. Tehn. redaktore M. Andersoņe. Korektore L. Brahmane. Nodota salikšanai 1973. g. 28. novembri. Parakstīta iespiešanai 1974. g. 29. martā. Tipogr. papīrs Nr. 3. formāts 84X1087»- 21,25 fiz. iespiedi.; 35,70 uzsk. Iespiedi.; 41.14 izdevu. I. Metiens 65 000 eks. Maksā 1 rbl. 2G kap. Izdevniecība «Zinātne» Rīgā. Turgeņeva ielā 19. Iespiesta Latvijas PSR Ministru Padomes Valsts izdevniecību, poligrāfijas un grāmatu tirdzniecības lielu komitejas tipogrāfijā «Cīya» Rīgā, Blaumaņa ielā 38/40. Pašūt. Nr. 5090-L.

[1] Šeit un tāpat tālāk mis Helkūmas dienasgrāmatā izlaistas tikai tās vielas, kur nav minēta ne mis Fērlija, ne arī kāda cita persona, ar kuru viņa tiekas šais lappusēs.

[2] henrijs viii (1491—1547) — Anglijas karalis, ārkārtīgi cietsirdīgs un miesās izplūdis virs.

" pāvests aleksands bordža — katoļu baznīcas galva (XV gs. otrajā pusē), sevišķi izcēlās ar cietsirdību un nodevību.

[4] tara, kā īsti iegūta mistera Fērlija liecība un citas liecības, kas drīz tai sekos, ir nepieciešams īpašs paskaidrojums, ar kuru lasītājs varēs iepazīties vēlāk.

[5] man vienīgi jāpiebilst, ka es atkārtoju Peskas stāstu, nedaudz to pārveidojot un piesardzīgi noklusējot dažus faktus; to prasa manas pienākuma jūtas pret manu draugu, jo šai stāstā skarti daži loti nopietni jautājumi. Tā ir pirmā un pēdējā reize, kad esmu spiests kaut ko slēpt no saviem lasītājiem, bet tas tiek darīts tikai tāpēc, ka šai gadījumā nepieciešams būt ļoti uzmanīgam.

Content

Kolinss Vilkijs Sieviete baltā

PIRMAIS POSMS STĀSTU AIZSĀK VOL1ERS HĀRTRAITS. ZĪMĒŠANAS SKOLOTĀJS NO KLEMENTA PAJUMTES

STĀSTU TURPINA VINSENTS GILMORS, PILNVAROTAIS NO CANSERIIE1NAS

STĀSTU TURPINA MARIONA  HELKŪMA (IZVILKUMI NO DIENASGRĀMATAS)

OTRAIS POSMS STĀSTU TURPINA MARIONA HELKŪMA

STĀSTU TURPINA ESKVAIRS FREDERIKS FĒRLIJS, LIMRIDŽAS MUIŽAS ĪPAŠNIEKS MISTERA FĒRLIJA LIECĪBA

STĀSTU TURPINA BLEKVOTERPARKAS SAIMNIECĪBAS VADĪTĀJA ELIZA MIČELSONE

STĀSTU TURPINA VAIRAKAS PERSONAS

TREŠAIS POSMS STĀSTU TURPINA VOLTERS HĀRTRAITS

STĀSTU TURPINA MISIS KETERIKA

STĀSTU TURPINA VOLTERS HARTRAITS

STĀSTU TURPINA AISEDORS OTAVIO BALDASARS FOSKO,

STASTU BEIDZ VOLTERS HARTRAITS

VILJAMS VILKIJS KOLINSS UN VIŅA ROMĀNS «SIEVIETE BALTA»

SATURS