Koreckis Daņils

Antikillers-3 Pirmā grāmata

DANILS KORECKIS

ANTIKILLERS-3

Pirmā grāmata

.

Pirmā nodaļa

ZAGĻI UN BANDĪTI

Beisbola nūja un lodlampa tagad jau ir sugasvārdus, kuriem nav nekāda sakara ar minēto priekšmetu pielietojumu.

Autora novērojumi

Plaši kabineti ar greznu interjeru - tā ir pēdējā laika iezīme. Valda uzskats, ka tie lieliski piemēroti nopietnu jautājumu risināšanai. Sēžot ērtos ādas klubkrēslos pie sarkankoka galda, ir patīkami runāt par miljonu vērtiem kontraktiem un galvu reibinošām finanšu kombinācijām. To darot, nav slikti pūst griestos dārgu cigāru dūmus un malkot VSOP vai vēl labāk - XO klases «Hennessy» vai «Kelt». Tas viss veicina sarunu procesu, tāpat kā ieroču eļļa - «TT» pistoles netraucētu pārlādē- šanu. Bankas «Zelta loks» valdes priekšsēdētājs Honda- čovs daudz reižu bija piedalījies šādās sarunās, taču nekad netika izjutis spriedzi un pat bailes kā pašlaik.

Tihodonskas Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrības ģenerāldirektora kabinetā bija visa nepieciešamā anturāža. Gan izmeklēta lustra pie griestiem, gan masīva retro stila prese, gan mīksts, rokām darināts paklājs uz grīdas, gan dzintara krāsas konjaks platās glāzēs, tiesa, pašmāju ražojums - «Moskovskij», kas bija samērā simboliski. Taču omu bojāja ne jau konjaks, bet visīstākā «TT» pistole, kuras stobra melnā acs hipnotizēja baņķieri.

-   Tev, spekulant, pavisam jumts aizbraucis? - Pistoli turēja direktora vietnieks, kurš vairāk atgādināja kul- tūrisma instruktoru, kas brīvo laiku pavada bandītu saietos. Kā viņam uzvārds, Hondačovs, stāvot stobra galā, bija piemirsis, bet varbūt kultūrists nebija turējis par vajadzīgu stādīties priekšā.

-   Neesi vēl apjēdzis, ka jūsu pilsētelē ienācis Maskavas kapitāls? Un jūs visi atrādīsities zem mums! Vai arī zem zemes…

Spēka mitriķis platiem pleciem, kurš sēdēja direktora krēslā, nomierinoši pacēla roku.

-    Kam tu tā, Volodja? Kāpēc tūdaļ jāķeras pie galējiem līdzekļiem? Hondačova kungs visu apsvērs un ievedīs mūsu cilvēku valdē… Mēs taču netaisāmies nodarīt viņam materiālu pārestību…

-   Ja tā… - Volodja ar ierastu kustību aizbāza pistoli aiz bikšu siksnas kreisā sāna apvidū. Viņš acīm redzami prata apieties ar ieročiem.

Abi jaunie cilvēki bija līdzīgi kā dvīņi. Vareni smag- atlētu kakli un plati pleci, gaiši vasaras uzvalki, neierobežota pārliecība par savu taisnību, agresīva uzstājība un nevaldāms spēks, kas neapstājas ne pie kādiem šķēršļiem. Patlaban viņi spēlēja senās kā kriminālā pasaule un izmeklēšana labā un sliktā izmeklētāja lomas.

Hondačovs vadīja banku vairāk nekā piecpadsmit gadu. Sākumā bija nākuši drūmi, ziliem tetovējumiem rotāti kriminālnoziedznieki - viņi pieprasīja samaksu par «jumtu». Vēlāk ieradās zelta ķēdēm apkārušies puiši sporta tērpos - viņiem vajadzēja bezprocentu kredītus, kurus tie ir nedomāja atdot. Tagad bija parādījušies šādi jauno laiku «biznesmeņi» - ģenerāldirektori ar bandītu manierēm. Kopti un respektabli pirmajā acu uzmetienā un vēl briesmīgāki otrajā. Tie nebaidījās ne no miličiem, ne prokuratūras. Viņi pamatīgi gatavojās, taču gribēja dabūt visu. Vispirms savs cilvēks valdē, tad viltus akcionāru sanāksme izvēl viņu par jauno priekšsēdētāju, papildu akciju emisija (tas viss - vienā nakti) - un ardievu, «Zelta loks»! Sagrābšana reideru stilā - lūk, kā to sauc ierastā mūsdienu valodā!

«Kāpēc viņi rīkojas tik nekaunīgi? Kāpēc nepainteresējās, kā «Zelta loks» pamanījies nenonākt kriminālo struktūru atkarībā? Kāpēc neizpētīja, kas stāv aiz viņa, Hondačova? Vai vēl ļaunāk - izpētīja un neņēma galvā?!»

Taisnību sakot, Hondačovs bija nobijies. Ne tikai no pistoles - tās viņš bija redzējis arī senāk. Vienkārši oficiālā kabineta respektablā atmosfēra pārāk kontrastēja ar atklāti bandītisko nekaunību. Taču viņš nelika to manīt. Sēdēja kā sēdējis - taisnu muguru, vienu kāju lielmanīgi pār otru pārsviedis. Spēcīgs sirms džentlmenis, kurš radis vadīt, nevis pakļauties citu diktātam.

-   Diemžēl mūsu dibinātāji neatzīst to, ka valdē ienāk cilvēki no malas.

Baņķieris papūlējās savilkt seju cienīgā smaidā.

-   Starp citu, arī kredītu politikā mūsu uzskati ir ļoti konservatīvi. Katrā gadījumā kredīti bez faktiskā nodrošinājuma nekādā ziņā nav pieļaujami. Tādējādi piedāvātā sadarbība šajā etapā šķiet… hm… neiespējama. Lūdzu, atvainojiet.

-    Tu nesaprati! - ģenerāldirektors no jauna ieaurojās. - Negribēji nākt pie mums, un tev uzgāja gaisā vāģis! Nākamais to var izdarīt kopā ar tevi!

Hondačovs pacēla uzacis.

-   Ak tie bijāt jūs, kas uzspridzināja manu mašīnu?!

-   Nevajag izkropļot faktus, - klusi, taču ar manāmu uzsvaru sacīja direktors. - Mūsu organizācija domāta drošībai. Ar kādiem tur sprādzieniem mums nav nekāda sakara. Drīzāk gan tie liecina, ka ar jūsu drošību viss nebūt nav kārtībā. Tāpēc arī esat atskrējis šurp. Tieši pēc aizsardzības! Un nokļuvāt īstajā vietā. Bet darba gaitā radušies komerciālie piedāvājumi ir tikai sekas. Cerams, mēs varēsim sniegt viens otram pakalpojumus?

Atlēts Volodja paspēra soli uz priekšu. Platā plauksta aizbildnieciski nogūla uz baņķiera pleca. Tieši ausī ielija pieglaimīga balss:

-   Kāpēc mēs nevarētu draudzēties? Tas taču ir abpusēji izdevīgi. Draudzība ir labāka par ķildu…

Juzdams, ka plauksta sāk viņu lēnām spiest iekšā krēslā, Hondačovs parāvās nost, ar nelielām pūlēm atbrīvojās un pielēca kājās. Viņš bija noskaities. Cilvēki, kuru rīcībā ir liela nauda, nemaz nav tik maigi un pūkaini, kā dažkārt šķiet.

-   Jūs neko nejaucat, zēni? Cerējāt - uzbrauksit, pabiedēsit, un viss - banka rokā? Vai neesat padomājuši, ka arī pirms jums ir notikuši uzbraucieni? Bet kur tagad ir paši uzbraucēji? Esat nošāvuši greizi, zēniņi! Vai gribat, lai piezvanu, un jūsu kantori izdzenās kā pederastu mītiņu?

Direktors ļauni pasmīnēja.

-   Mēs zinām, kāpēc esi tik drosmīgs! Ceri uz Kūmiņu. Tikai kruķu jumts - tā jau ir pagātne. Un tas tavs draņķa kruķis Koreņevs - dinozaurs. Padomjlaika atrauga!

-    Bet tev jādomā par savu veselību, - unisonā iekļāvās Volodja. - Kāpēc nervozēt? Vai ģimenē kāds ir slimojis ar sirds slimībām? Ja nu gadās lēkme?

-   Gluži negaidīts infarkts, - direktors atbalstīja. - Tūlīt pat. Tu izskaties bāls…

Jaunā krievu biznesa pārstāvju sejās parādījās Rietumu standarta smaids. Baltzobains un vienaldzīgs. Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrības ģenerāldirektors solīdi noklepojās. Kaut kā īpaši zīmīgi. Vienreiz, otrreiz…

Kabinetā ienāca vēl viens cilvēks - kalsns, uzkumpis un… baltā uzsvārcī.

-    Palīdziet mūsu viesim, dakter! - Volodja sacīja un nostājās aiz Hondačova muguras. Direktors pielēca kājās, aši apgāja apkārt galdam, pienāca cieši klāt.

Kalsnais piegāja pie žurnālu galdiņa, norāva salveti. Zem tās nebija vis konfekšu kārba, trauks ar augļiem vai šokolāde, bet neliela paplāte, uz kuras atradās divas tievas šļircītes. Tajās draudīgi opalescēja kāds šķidrums.

Uz galdiņa ar vieglu troksni nokrita zaļais uzgalītis, atbrīvojot adatu. Tās galā uzreiz parādījās dažas caurspīdīgas pilītes. Platās plaukstas no jauna iekrampējās baņķiera plecos, ar rāvienu nospieda viņu krēslā. Tas nodrebēja, strauji nobālēdams, un no pārkaltušās rīkles izlauzās:

-   Nevajag šļirci! Nē-ē-ē!!! Palīgā!

-  Nebīsties, - lietišķi ierunājās direktors. - Preparāts ir pārbaudīts.

Baņķieris krēslā sarosījās, taču viņu cieši jo cieši piespieda pie krēsla. Jaunie cilvēki droši vien regulāri apmeklēja trenažieru zāli. Viņi izstaroja pārliecību un veselību. No spēcīgajiem ķermeņiem un nevainojami gaišajiem uzvalkiem tikko jaušami vēdīja franču parfīma svaigums. Un ļoti spēcīgi - nenovēršama nāve. Smagās bruņotās biroja durvis un divi spēcīgi sargi stingri nošķīra visu šeit notiekošo no pārējās - normālās pasaules, kurā neviens nebūtu uzdrošinājies tā izrīkoties ar «Zelta loka» priekšnieku.

Hondačovs, nolemtībā drebēdams, aizsmacis iekliedzās:

-   Ātrāk, Filip, ātrāk! Viņi mani nogalinās!

-    Tu murgo, onkul? - Volodja iesmējās. - Kāds, pie joda, Filips?

Tajā brīdī zem Hondačova žaketes no paslēptā skaļruņa membrānas atskanēja droša balss ar metālisku pieskaņu:

-   Nu ko es teicu? īsti baņģuki! Eju iekšā. Neaizmirstiet «bāku».

Ja birojā uzvēdītu sēra smaka un baņķiera sirmajā pakausī izaugtu velna radziņi, diez vai tas radītu lielāku efektu. Dakteris izmeta no rokām šļirci, abi «biznesa aizstāvji» pārakmeņojās, spēcīgās rokas atslāba. Atbrīvojies Hondačovs pielēca kājās un metās pie loga, vilkdams laukā no kabatas sarkanu lakatu.

Lejā kā lielgabala šāvieni pret dzelzi nodārdēja veseri, izgāzdami ārdurvis kopā ar slēdzenēm un stenderēm. Bija dzirdama kņada un kliedzieni, kāds nokrita uz grīdas. Kā ložmetēja kārta pa gaiteņiem noskanēja smagi soļi. Klusināti iespiedzās sekretāre un tūdaļ pat apklusa. No smaga trieciena atsprāga vaļā kabineta pulētās durvis. Iekšā iedrāzās vareni stāvi melnās maskās, ķiverēs un bruņu vestēs ar uzrakstu «SĀRV».

Hondačovs ņēmās māt ar lakatu, it kā, uz perona stāvot, atvadītos no karsti mīļotās sievas, kura dodas atvaļinājumā. Tas bija nepieciešams, jo ātrās reaģēšanas vienības kaujinieki darbojas visai nežēlīgi pēc principa - labāk pārcensties nekā mirt. Sākumā tiek neitralizēti visi telpā esošie, pēc tam atvainojas nevainīgajiem. Taču šoreiz norunātais signāls bija zināms, tāpēc, ieraudzījis sarkano lupatu, trauksmaini skrienošais kaujinieks mainīja trajektoriju un ar plecu ietriecās ģenerāldirektoram zodā. Tas, par spīti saviem gabarītiem, aizlidoja pie sienas, dobji atsitās pret to ar galvu un kā beigts sabruka uz paklāja.

Volodja, sev par nelaimi, izdarīja to, ko sauc par «pretošanos aizturēšanas laikā». Taču šoreiz austrumu cīņu noslīpētie paņēmieni izspēlēja ar viņu ļaunu joku. Viņš refleksīvi centās bloķēt sitienu pa aknām un atstāt uzbrukuma līniju. Un izdarīja visu pareizi, kā tika mācījis sensejs. Taču tuvcīņā nav iekļauti daiļi baleta soļi. Kad runa ir par dzīvību un nāvi, pirmajā vietā ir efektivitāte. Uz priekšu pastiepto roku salauza tērauda laide. Bet pusotra centnera trenētu muskuļu un uzkabe ietriecās krūtīs ar tādu spēku, ka nobrīkšķēja ribas. Direktora vietnieks ar rībienu nogāzās augšpēdus un vairs nekustējās.

Cilvēks baltajā uzsvārcī pretoties negribēja. Viņš šausmās uzrāva rokas gaisā un žēli kā ievainots zaķis iesmilkstējās:

-   Neva-a-jag! Es ne…

Taču viņam nebija sarkana lakata, bet nekas cits nebija no svara. Dūre melnā cimdā ar nogrieztiem pirkstiem ietriecās viņam žoklī, dzelzs elkonis trāpīja saules pinumā.

Aizturēšanas grupa strādāja precīzi kā treniņnodar- bībā. Ielaušanās, neitralizācija, fiksācija. Nokrakšķēja plecos izgrieztās rokas. Noklikšķēja roku dzelži. īso automātu stobri atdūrās modīgi apcirptos pakaušos. Visa operācija aizņēma ne vairāk par desmit sekundēm.

Atskaitot vienu «TT», vairāk ieroču pie aizturētajiem neatrada. Samaņu zaudējušie vai aiz bailēm sastingušie «biznesa aizstāvji» gulēja nekustēdamies. Un tas bija ļoti prātīgi darīts, jo saudzēja veselību.

-   Tā-ā-ā, kā te sokas? Kas jauns? Redzu, ka cietušais ir sveiks un vesels, un tas ir galvenais… - Izdemolētajā kabinetā straujā solī ienāca kalsns cilvēks vidējos gados, tērpies civilā uzvalkā. Uz masīvo kaujinieku fona, kuriem bija bruņu vestes un ķiveres, viņa slaidais stāvs neizskatījās iespaidīgs. Tomēr visi goddevīgi pašķīrās. Grupas komandieris pamāja uz zemē gulošajiem.

-   Saņēmām ciet kā pieklājas, Filip Mihailovič. Pretošanās mēģinājumi novērsti, neliekot lietā ieročus un speciālos līdzekļus.

-  Malacis, Kordov, malacis. - Ienācējs paspieda spēcīgo roku melnajā cimdā.

-   Vai nepārcentāties?

Pieliecies cilvēks civilajās drēbēs apskatīja aizturētos un pats arī atbildēja:

-   Nē, viss tā kā būtu normas robežās, atžilbuši…

Viņš palūkojās apkārt, pagrozīja no vienas puses uz

otru savu skrimšļaino degunu, it kā ostīdams gaisu. Asais skatiens apstājās pie šļircēm.

-    Pieaicinātos, izņemšanas protokolu, un - uz ekspertīzi!

Pēc tam vīrietis piegāja pie abiem uz paklāja izplūdušajiem brašuļiem, kuri vairs neizstaroja pārliecību, veselību un respektablumu. Tagad no viņiem jūtami plūda sviedru un baiļu smaka. Metamorfoze nevienā no klātesošajiem neizraisīja izbrīnu. Tik tuvu iepazīstoties ar ātrās reaģēšanas vienību, šādas pārmaiņas ir drīzāk likums nekā izņēmums. Kādam gadās arī apčurāties vai piedzīvot ko vēl nelāgāku…

Modernā puszābaka purngals iebadīja Volodjas lauztajās ribās. Viņš īsi un padevīgi ierukšķējās, atturēdamies no neapdomīgām replikām. Tāds pats liktenis piemeklēja arī direktoru. Tas iekliedzās un tūdaļ apklusa. Cilvēks civilajā uzvalkā notupās uz pirkstgaliem un mierīgā balsī sacīja:

-   Tas par «draņķa kruķi» un «padomjlaika atraugu». Un vēl - lai jūs nedomātu, ka es esmu pagātne. Lieciet aiz auss - es esmu pareizais kruķis!

Pabeidzis audzināšanas stundu, Tihodonskas RONAP operatīvās daļas priekšnieks Filips Mihailovičs Koreņevs piegāja pie Hondačova, uzmundrinoši uzsita uz pleca, silti paspieda roku un jautri apvaicājās:

-   Kā ar aparatūru? Vai netraucēja? Ieraksts iznācis pirmklasīgs - ikviena tiesa ņems pretī!

Viņš ar ierastām kustībām atpogāja baņķiera kreklu, skaļi norāva ar līmlenti ādai pielipināto miniatūro radio mikrofonu un uztvērēju, paslēpa kabatā un atviegloti paskaidroja viņu ar vienu aci no grīdas uzmanīgi vērojošajam Volodjam:

-   Paldies dievam, viss ir vesels! Citādi es taču parakstījos, bet tie verķi maksā kādus piecus tūkstošus. Turklāt ne jau rubļu, bratella, bet dolāru, tā ka - no algas neatmaksāsi! Tev jau ir labi, tu saņem citādu piķi! Vienīgi, ja ir tāds ieraksts, tas tev nelīdzēs…

Paņēmis pie elkoņa vēl līdz galam neatjēgušos Hon- dačovu un ar kāju pagrūdis malā apgāzto krēslu, Kūmiņš izgāja no kabineta.

Pitons principā necienīja lidojumus. Nevis baidījās no tiem, bet tieši necienīja. Vidē, kurā viņš apgrozījās, daudz kas bija atkarīgs tieši no formulējuma precizitātes. Piemēram, ja pateiksi: «Es apvainojos» vai «Viņš mani apvainoja», viss, būsi zaudējis savu seju! Tāpēc ka par «apvainotajiem» zonā dēvē pašu zemāko un nicinā- māko kastu - pederastus, «gaiļus», «sekstes», «nolaistos»… Izspļausi nezināšanas pēc tādu muļķību, un nav zināms, ar ko tas vēl beigsies, - var arī tiešām «apvainot», tas ir dažu minūšu jautājums - novilks ar locekli pār lūpām un neiztapots pidars gatavs! Bet pēc tam pārlocīt pār nāru - cik tur tā darba! Un nav arī svarīgi - iztapots vai ne, tur nav nekādas starpības - abi ir pašā apakšā, zemāk vairs nav kur krist.

Protams, no svara ir tas, kurš tādu stulbību ir izspļāvis un galvenais - kur. Ja tas būs mazgadīgs lohs vai gadījuma pasažieris, kurš iestūrējis tādā «ostā», kur visatļautībai nav robežu, visticamāk, tieši tā ar viņu arī izrīkosies. Bet, ja pareizais džeks sagvelzīs aiz stulbuma vai dzērumā, tad vienkārši aprēks un vēl ilgi pieminēs, kā viņš nolaidis muļķi, ķiķinās aiz muguras un rādīs pirkstiem. Tas viss nav tik jautri un nevainīgi, kā pirmajā brīdī šķiet, jo šie smiekliņi un samirkšķināšanās pa kripatai vien atkniebj autoritāti, un - skaties vien - pēc pusgada no viņa «pareizuma» nekas vairs nebūs palicis pāri… Protams, ja to izmuldēs Pitons vai kāds cits nopietns viņa līmeņa cilvēks, smieties neviens neuzdrošināsies, tomēr klusībā piefiksēs, kas arī autoritāti nenostiprina. Tikai nopietni cilvēki izteikumus filtrē un par saviem vārdiem atbild, tāpēc ar viņiem tā nemēdz gadīties. Viņi «apvainojos» vietā saka «saskumu», bet «baidos» vietā - «necienu».

Tomēr, par spīti vārdu kamuflāžai, sirds dziļumos Pitons zināja, ka lidot baidās. Kad lidmašīna iekļuva turbulences zonā, bija sajūta, ka tā tūdaļ izjuks pa daļām. Vai acu priekšā cita citu nomainīja baisas ainas, kuras, lai gan tik dažādas, beidzās ar vienu un to pašu - autoritatīvs, bagāts un veselīgs biznesmenis piezemējas apdeguša gaļas gabala izskatā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka boingi, kas filmās ar Belmondo izskatījās tik lepni un respektabli, iekļuvuši Krievijas gaisa bedrēs, aizdomīgi čīkstēja, bet spēcīgā pretvējā sāka neomulīgi vicināt spārnus. Iespējams, šiks, respektablums un drošība pagaisa līdz ar izsmeltajiem resursiem. Bet, visticamāk, tā izpaudās viņa - Pitona - aerofobija. Šo gudro vārdu viņam tika skaidrojis trakoti slavens psihiatrs, kurš par konsultāciju ņēma bargu naudu.

- Nav nekā bīstama, ir ļoti maz cilvēku, kuri nejūt bailes, - ārsts sacīja, glaudīdams klasisko kazbārdiņu. - Viss ir atkarīgs no jums paša. Palūkojieties uz citiem pasažieriem, viņi ir mierīgi, jo tic, ka veiksmīgi aizlidos galā. Iedvesiet arī jūs sev, ka jums nekas nedraud! Vai atrodiet veidu, kā novērst domas. Vai mazliet iedzeriet trankvilizācijai. Sliktākajā gadījumā brauciet ar vilcienu…

Taču uz Kipru vilcieni nekursē, bet tieši tur atradās nesen nopirktā lepnā villa. Tāpēc Pitons cītīgi pildīja speciālista padomus - gan iedvesa, gan novērsa domas, gan iedzēra. Pašiedvesma palīdzēja slikti, turpretī minēts virs mākoņiem un pamatīga alkohola deva - labi.

Un arī šajā reizē lidojums noritēja veiksmīgi. Laika apstākļi un lidaparāta tehniskais stāvoklis ļāva ievērot lidojumu sarakstu, bet Ira, kurai nebija ne mazāko kompleksu, un septiņsimt gramu «Grant» no bezmuitas zonas pilnībā neitralizēja aerofobiju, padarot lidojumu komfortablu un tīkamu. Psihiatrs ar kazbārdiņu bija godam nopelnījis savu taukšķi zaļo. Lai gan diez vai pudele viskija iekļautos viņam atvēlētajā «mazliet» normā, bet tāda Ira viņam nevarēja nākt ne prātā…

Uz trapa Pitons iznāca labā omā. Uzplikšķinājis Irai pa tvirto dibentiņu un kārtējo reizi pabāzis vēderu zem melno džinsu platās siksnas, viņš pārlaida saimnieka skatienu zemajai lidostas ēkai ar lauzto jumtu un vecmodīgo uzrakstu «Tihodonska», kurš naktī izstaro zilu neona gaismu - kā bāka, kas gaida ceļiniekus atgriežamies mājās. Tad pievērsa skatienu lejā stāvošajam Kleperim un Kaščejam - padotie uzsmaidīja šefam un vienlaikus kāri glūnēja zem Iras īsajiem svārciņiem. Aiz viņiem bija redzams pavadonis - jauniņš seržants no ierindas daļas, bet dažus metrus tālāk gaidīja milicijas uaziņš.

Kamēr parastie cilvēki kāpa autobusā, Pitons ar Iru, Kaščejs un Kleperis, elpodami biezu cigarešu dūmu un benzīna izgarojumu maisījumu, bez sevišķa komforta nobrauca divsimt metru līdz ielidošanas zālei. Protams, varēja jau stūķēties autobusā vai noiet tos divsimt metrus kājām, taču vajadzēja ievērot protokolu. Autobusā var iekāpt kurš katrs, bet, lūk, tā - tieši pie trapa miliča pavadībā sagaida vienīgi cienījamu cilvēku, ne tādu kā visi pārējie!

Laukumā gaidīja milzīgs apvidus automobilis ar sātanisku numuru 666 - melna virsbūve, melni stikli, melni bamperi, melns salons… Tikai hromētie diski un tāds pats «ķenguru būris» žilbinoši mirdzēja Tihodonskas saules atslābstošajos staros. Iekšpusē bija daudz plašāk, smaržīgāk un komfortablāk nekā kruķu klaberkastē. Atzvēlies aizmugures sēdekļa mīkstajos spilvenos, Pitons atvēra bāru-ledusskapi, izņēma un atkorķēja pudeli «Tihodonskas dzirkstošā», piepildīja divas glāzes, saskandināja ar Iru un kāri izdzēra. Paģirainajām iekšām tas tik ļoti patika, ka viņš pieplaka pudeles kaklam un badīgi rija auksto durstīgo šķidrumu, aizrīdamies ar putām un nolaistīdams balto kreklu. Pēc tam labpatikā atraugājās, izlaizdams organismā uzkrājušos gāzi.

-   Un man?! - Ira aizvainoti jautāja.

-   Še, še! Vēl glāze būs atlikusi!

Un, vērsdamies pie priekšā sēdošajiem miesassargiem, apvaicājās:

-   Nu, kas notiek, veči?

Kaščejs klusēdams vadīja mašīnu, bet Kleperis ar pūlēm pagriezās, demonstrēdams pilnu pretskatu, kas ar savu izteiksmīgumu atgādināja vārītu kartupeli.

-   Šodien ir sanākšana, šef. Pēc stundas «Vēzī». Atkal kaut kādas glupības…

-   Bļāviens! Labs ir, braucam uzreiz. Vai tīrs krekls ir? Es notaisījos…

-   Aizmugurē uz pakaramā. Gan krekls, gan bikses…

-    Bikses nevajag, Ira strādā tīri… - Pitons palaida smieklu.

Draudzene nesatricināmā mierā izdzēra no kakliņa atlikušo dzirkstošo un nometa pudeli zem kājām.

-   Pieturi, ja ieraugi taksi! - šefs pavēlēja un ierasti pačamdīja meitenes kailo kājstarpi. - Pati aizbrauksi, man nav laika.

-   Sā-ā-ā-kas, - viņa neapmierināti novilka. - Pirms drāziena tu vienmēr esi brīvs, tikko pabeidz - tā uzreiz nav laika!

-   Aizveries! - Pitona pļauka trāpīja viņas vaigu. Ne sevišķi sāpīgi, tomēr skaļi un aizvainojoši. Meitene apklusa.

Taksometru pieturā «sātaniskais» džips apstājās. Ira nolēca no augstā kāpšļa un, it kā nekas nebūtu noticis, uzsmaidīja savam kavalierim.

-   Atā! Zvani, mincīt, nepazūdi!

Durvis aizcirtās.

Pitons pašķielēja uz padotajiem un saviebās. Stulbā šķirba nesaprot, kad kādus vārdus drīkst spert laukā…

Mašīna aiztraucās tālāk.

-   Kā sviežas tam seskam - džokerim? Nav vēl atstiepis pedāļus?

Kaščejs iztapīgi iesmējās. Tā brigadieris sauca Kalpu. Zināms, aiz muguras un tikai ļoti šaurā lokā.

-   Viss štokos, šef! Lok šņabi kā senāk.

-   Viņš saka - tagad nodzīvošot trīssimt gadu, - Kleperis noburkšķēja.

Pitons nolamājās.

-   Kāpēc trīssimt?

-   Tā jaunā taču ir atomsirds, paredzēta trīssimt gadiem…

Pitons vēlreiz nolamājās. Un garastāvoklis viņam manāmi sabojājās.

* * *

«Burvju» kontā skaitījās desmitiem līķu. Un prāvs simts uzbrukumu, laupīšanu, nolaupīšanu. Savulaik noslēpumainajai bandai bija savs svars un teikšana kriminālajā pasaulē. Taču vēlāk tās aktivitāte krasi mazinājās. Klīda runas, ka pašu aktīvāko bandītu piecnieku kāds sarīdījis ar nelaiķa Džafara kaujiniekiem. Un apšaudē it kā gājuši bojā kā vieni, tā otri. Taču skaidru pierādījumu šīm baumām nebija.

Slepkavības ar raksturīgajiem šāvieniem acīs sen bija beigušās. Tomēr vizītkartes noziegumu vietās periodiski turpināja atstāt. Agrāk tās galvenokārt uzgāja pie līķiem. Taču tagad tas notika aizvien retāk un retāk. Pamazām šādiem gadījumiem pārstāja piešķirt nozimi Radās iespaids, ka kāds cenšas iebiedēs izmeklēšanu, norādot uz sen izjukušo bandu.

Koreņevs šādas versijas labprāt atbalstlia, it īpaši kad sniedza intervijas pazīstamiem žurnālistiem. Tacu Burvja lietu arhīvā nesteidzās norakstīt un turēja personīgā kontrolē. Pie viņa saplūda visa informācija par līdzīgiem noziegumiem. Operatīvās nodaļas priekšnieks to apstrādāja un secināja, ka bandas rokraksts bija jūtami mainījies. Dažu gadu laikā viņam bija izdevies notvert vairākus «imitatorus». Tomēr neviens bandas loceklis justīcijas rokās tā arī nebija nokļuvis… Pareizāk - tas notika ļoti reti pašu muļķības dēļ; viņi iekrita gan, taču neviens nezināja, ka tie ir tieši «burvji». Turklāt allaž tūdaļ uzradās Kūmiņš, un šie tipi vai nu izrādījās vērtīgi RONAP aģenti, vai pierādījumi bija nepietiekami, un pēc kāda laika viņi izkļuva brīvībā. Līdz tiesai vēl neviens «burvis» nebija nonācis.

Patlaban Koreņevs noturēja kārtējo operatīvo sanāksmi par šo tematu. īpašās slepenības dēļ tajā drīkstēja piedalīties vienīgi operatīvais pilnvarotais Fomičevs. Taču Koreņevs klausījās ziņojumu pavirši - viņš zvanīja uz mājām, taču nevarēja sazvanīt - telefons neatbildēja. Viņš ilgi klausījās garajos signālos, tad beidzot nolika klausuli.

-   Turpini. Kas jauns? - apakšpulkvedis jautāja, nezin kāpēc raudzīdamies logā.

Majors Fomičevs gribēja paraustīt plecus, taču prātīgi atturējās.

-   Jaunas informācijas nav. Viņi ir pamatīgi nokon- spirējušies, ar citiem grupējumiem sakarus neuztur, robežas neievēro, par «likumiem» nospļaujas… īsi sakot, «mahnovieši» uzvedas tā, it kā viņiem viss būtu atļauts. Dīvaini, ka maiņas punktu Cietokšņa bulvārī sabumboja, bet tas taču ir Krusta iecirknis! Arī «Dārglietu pasauli» par simt miljoniem aptīrīja, neskatījās, ka tās šefs ir Uzbeks! No «Hronosa» aizstiepa Šveices pulksteņus par miljonu zaļo, bet to pārrauga Ziemelis! Ko tur runāt! Gošam Tihodonskietim aplaupīja māju! Tiesa, viņš bija izbraucis, bet sargus sasēja, vienam pat sašāva kāju un vēl atstāja vizītkarti - «Burvis»… Vai tas nav dīvaini?

Koreņevs pagrozīja rokās kartīti. Vārds «Burvis» rakstīts ar roku, ar parastu flomāsteru. Nodaļas priekšnieks ar knipi aizsita kartona taisnstūrīti uz otru galda galu.

-   Kādas domas? - viņš bez sevišķas intereses jautāja.

Fomičevs ar nagu pakasīja kārava sešnieka otru pusi.

-     Nepārprotams pašdarinājums. Imitācija. Kāds slēpjas aiz Burvja. Es viņam ieteiktu savus roku darbus iezīmēt ar hologrammu. Kā šņabim. Un reklamēt - sargieties, sak, viltojums!

Majors iesmējās.

Taču nodaļas priekšnieks joku neatbalstīja.

-   Nu labi, palielies ar panākumiem. Kas noskaidrots par Upes ostas noziedzīgo grupējumu?

-    Tieši tā, palielīšos! - Jautrāks kļuvušais Fomičevs nolika viņa priekšā biezu operatīvās uzskaites lietas sējumu, un operatīvās daļas priekšnieks iegrima lasīšanā.

-   Kas konkrēti ir zināms par šo Pitonu? - Pēc piecpadsmit minūtēm Koreņevs vīlies atstūma biezo mapi un jautājoši uzlūkoja majoru Fomičevu. - Kāvies restorānā, savācis savu brigādi, grib atdalīties no Kalpa, piedalījies laupīšanā Kailajā kalnā, nopircis māju Kiprā… Tā visa ir lirika. Ko piekāvis, kur ir cietušais? Kas par brigādi, ko pastrādājuši? Kādā veidā piedalījies, kādi tam pierādījumi? Par kādu naudu iegādāts nekustamais īpašums ārzemēs? Lietiskie pierādījumi, liecinieki, liecības, dokumenti? Jārok dziļāk - izvieto ap viņu aģentus, lai ne elpu nemanīts nevar ievilkt!

Sevišķi svarīgu lietu operatīvais darbinieks mīņājās no vienas kājas uz otru.

-   Tur nav ko vervēt. Katrā gadījumā manas iespējas ir izsmeltas…

Koreņevs brīdi domāja.

-   Kalpam ir dēls no pirmās laulības - šķiet, normāls džeks. Bet ar tēvu saietas, ar viņa čomiem gribot negribot ceļi krustojas. Kur vārdu sadzird, kur divus, kur telefona sarunu… Varbūt pamēģināt ar viņu?

Fomičevs nodūra galvu un neko neatbildēja.

-   Labs ir, es pats pie viņa pieiešu! - nodaļas priekšnieks lietišķi noteica un piezīmēja kaut ko savā nobružātajā bloknotā. - Bet tu izdari izpētes kopsavilkumu.

Operatīvais darbinieks uzelpoja.

-   Atskaitot operatīvo informāciju, nekā vairāk nav. Nav procesuālās realizācijas materiālu.

-   Kāpēc tad esi savācis tik daudz makulatūras? - Koreņevs paņēma lietu, kura sastāvēja no kādām trīssimt lapām, pasvārstīja delnā un smagi nosvieda uz galda. - Ir gan ārējā novērošana, gan audiokontrole, gan nelegāli fotouzņēmumi… Cik naudas izsviests, cik resursu iztērēts, un viss - kaķim zem astes? Lai uzzinātu, ar ko kopā viņš dzer un kādus sievišķus ved uz pirti?

Fomičevs aizvainoti pastiepa uz priekšu apakšlūpu.

-   Ko jūs, Filip Mihailovič, no manis taisāt grēkāzi? Es nodarbojos ar Upes ostas organizētā noziedzīgā grupējuma aktīva dalībnieka pētīšanu, esmu savācis visu, ko vien varēju, un nododu jums apstiprināšanai. Bet ierosināt krimināllietu, izmeklēt un nosūtīt uz tiesu - tas nav manā kompetencē. Neesmu jau apgabala prokurors! Starp citu, ja prokuratūra gribētu, varētu ietupināt viņu kā nieku, kaut vai ar maniem materiāliem vien. Tikai - kāds tagad ir laiks?

-   Kāds tad? - Koreņevs pasmīkņāja un no jauna pievilka lietu sev tuvāk.

-   Nevainīgo laiks! - majors nikni noteica. - Ņem, kuru gribi, - visi ir tīri kā tikko dzimuši bērni. Viens iegāzts, otram kas piespēlēts, trešais apmelots… Un visiem ir aizstāvji! Turklāt nejau parasti…

Tihodonskas RONAP operatīvās nodaļas priekšnieks apakšpulkvedis Koreņevs, kurš kriminālo pasauli labi pazina ar segvārdu Kūmiņš, nogrozīja galvu, uzlika rezolūciju un pastiepa operatīvās uzskaites lietu izpildītājam.

-   Lai paliek, Saša, neapvainojies, to es tāpat vien… Dokumentē tālāk. Bet laiks - tas var mainīties ik brīdi.

Un tad mūsu klienti nokļūs tur, kur viņiem pienāktos atrasties…

- Ka tik mēs tur nenokļūstam agrāk, - klusi norūca Fomičevs, iedams uz durvīm.

Koreņevs atlaidās krēslā, sakrustoja pirkstus, pastiepa rokas uz priekšu, nokrakšķināja pirkstus.

Jā, bija iestājušies citi laiki. Tiek uzskatīts, ka deviņdesmito gadu visatļautība ir aizgājusi pagātnē, atstājot vienīgi milzīgus pompozus pieminekļus Tihodonskas kapsētas Slavas alejā. Pulētajās granīta plāksnēs pilnā augumā attēlotie drūmie puiši ar skūtajām galvām slavu nebija iemantojuši karadarbības laukā Afganistānā vai Cečenijā. Bandītu «kājnieki» bija nolikuši galvu kaujās par sociālistiskā īpašuma pārdali. Turpretī viņu «vecākie», sagrābušies tā paša īpašuma asiņainos gabalus, bija pārvērtušies respektablos buržujos, tajos pašos «rūpnīcu, laikrakstu, kuģu īpašniekos», kurus bez žēlastības šaustīja idejiski izturētā padomju satīra. Taču valsts atzina jauno kapitālu un pavēlēja uzskatīt pārdali par pabeigtu.

Bijušie zagļi un bandīti pazuda. To vietā parādījās akciju sabiedrību prezidenti, fondu priekšsēdētāji vai - sliktākajā gadījumā - uzņēmumu direktori. Tika aizmirstas iesaukas un palamas, ar kādām šie kungi bija figurējuši aizgājušo gadu kriminālajās hronikās, tagad viņi ceļ savas savrupmājas plecu pie pleca ar dažāda ranga priekšniekiem, kuri agrāk tika sēdējuši rajona un apgabala komitejās, bet tad kā uz burvja mājienu arī pārvērtušies jaunlaiku bagātniekos.

Tādas metamorfozes, kā arī pilnīgi dažādu biogrāfiju fināla sakritības nezin kāpēc nepievērsa objektīvās demokrātiskās preses uzmanību, kura pēkšņi uzskatīja, ka tiesiska valsts jau ir uzcelta, un koncentrējās uz pilsoņu tiesību un likumīgo interešu ievērošanu. Pilsētas cienījamie ļaudis, iegūdami jaunu sociālo statusu, arī ierunājās par cilvēktiesībām. Viņi aizstāv nevainīguma prezumpciju un neatzīst mantas konfiskāciju, iestājas par advokātu tiesību paplašināšanu un operatīvo darbinieku un izmeklētāju pilnvaru ierobežošanu, par Kriminālkodeksa mīkstināšanu un nāvessodu atcelšanu. Un šajā ziņā sastopas ar pilnīgu sapratni no tiesībsargu, likumdevēju, prokuroru un tiesnešu puses…

Koreņevs piecēlās, pagājās, lai iekustinātu kājas, vēlreiz piezvanīja uz mājām. Neviens neatbildēja. Dīvaini, Mazulim sviedriem vaigā vajadzēja rakstīt diplomdarbu. Viņš uzgrieza mobilā telefona numuru.

-    Abonents pašlaik nav sasniedzams, - metāliska balss noskaitīja.

Nopūties Filips Mihailovičs piegāja pie milzīga seifa, žvadzēdamas atvērās masīvas durvis. Biezās operatīvo lietu mapes, kas pildīja skapja dzelzs iekšieni, liecināja, ka patiesībā zem šīs saules nekādas pārmaiņas uz labo pusi nebija notikušas. Tās pašas pasūtījuma slepkavības, agrāk nepieredzēta budžeta naudas miljonu izšķērdēšana, krāpnieciskās piramīdas, augstākas par slavenajām vārdamāsām Ēģiptē, bezprecedenta fabriku, veikalu, viesnīcu sagrābšanas…

Paņēmis trīs sējumus par Burvja bandu, Kūmiņš atgriezās pie galda. Viņš personiski nodarbojās ar šo lietu, ne mirkli neizlaida to no rokām, neapsprieda materiālus kopējās operatīvajās sanāksmēs un prasīja, lai viņam nekavējoties tiktu darīta zināma ikviena informācija. Pārlaidis acis pirmajam sējumam, kuru jau tāpat zināja no galvas, viņš atbīdīja biezo mapi, kārtējo reizi bez panākumiem piezvanīja uz mājām un no jauna uzgrieza jaunās sievas mobilā tālruņa numuru.

-  Abonents pašlaik nav sasniedzams, - kā parasti noskaldīja automātiskais atbildētājs.

-    Ne velna! - Kūmiņš sadusmojās, pavilkdams tuvāk pilsētas telefonu. - Man visi ir sasniedzami! Tūlīt pieprasīšu sameklēt Katjušas viedkartes atrašanās vietu…

Taču tajā acumirklī viņa telefons noskandēja «Mūsu dienests visiem bīstams šķiet un grūts…». Šī melodija bija piešķirta uzticamības personām no tiesībsargājoša- jām institūcijām. Viņš palūkojās ekrānā. Tajā tika uzrādīti visi numuri, pat tie, kuriem bija aizsardzība pret automātiskajiem numura noteicējiem.

-   Klausos, Ivan Mihailovič! - Kūmiņš mundri atsaucās, lai gan kaut kur saules pinuma rajonā uzjundīja nepatīkamas priekšnojautas.

-    Viņus atbrīvoja, - klusinātā balsī sacīja tiesnesis. - Nozieguma sastāva trūkuma dēļ. Pie priekšsēdētāja ieradās Zolotovs un kopā ar viņu vēl trīs advokāti, viens - no Maskavas. Izvirzīja veselu rindu lūgumu. To skaitā krimināllietas ierosināšanu pret tevi. Par amata pilnvaru pārsniegšanu…

-   Pagaidi, Ivan Mihailovič, es kaut kā nevaru sagremot. - Kūmiņš runāja mierīgi, lai gan iekšas plosīja izmisīgs kliedziens. - Kā atbrīvoja? Bet Hondačova iesniegums? Un skaņu ieraksts? Lietiskie pierādījumi?

-   Tas viss ir, - tiesnesis atbildēja. Viņš bija godīgs un pedantisks cilvēks. Savulaik Kūmiņš bija izdarījis Iva- nam Mihailovičam lielu pakalpojumu un uzskatīja, ka drīkst viņam uzticēties. - Bet nozieguma sastāva nav.

-    Kā nav?! Viņi to bezmaz vai nogalināja! Es pats konfiscēju šļirces ar indi un ieroci! - Viņš tomēr nespēja novaldīt kliedzienu, taču tūdaļ pat saņēmās. - Piedodiet.

-   Pēc būtības nekādu draudu nebija. Bija komerciāli piedāvājumi, iespējams, izteikti ne visai korektā formā. Pilsonim Hondačovam tikai apjautājās, vai viņam nav slieksme uz sirdslēkmēm. Bet par tām šļircēm… Saskaņā ar ekspertīzes slēdzienu tajās atrodas Bs vitamīns - piridoksalfosfāts. Plaši lietots nervu sistēmas nostiprināšanai un sirds asinsvadu hronisku saslimšanu ārstēšanai…

-   Un arī ieroča nebija?

-   Nebija, - tiesnesis nopūtās. - Bija «TT» pistoles makets, kas par astoņiem tūkstošiem rubļu brīvi nopērkams suvenīru veikalā. Šaušanai tas neder, tāpēc nav nekāds ierocis…

Kūmiņš klusēja. Tiesnesis kā allaž salika visu pa plauktiņiem. Un iebilst viņam bija grūti. Lai gan abi lieliski saprata, par ko ir runa.

-   Kurš izskatīja lūgumus? - Kūmiņš jautāja. Patiesībā tam nebija nekādas nozīmes, taču Koreņevs bija radis noskaidrot visas detaļas.

-   Siņicins. Taču, ja būtu izskatījis es, rezultāts būtu bijis tāds pats.

-   Skaidrs.

Kūmiņš pielēca kājās, nervozi pastaigāja šurpu turpu pa kabinetu, uzmanīgi palūkojās pa aizvilkto logu.

RONAP ēku no tālienes ieskāva pamatu bloki ar sarkanām šķērssvītrām, teritoriju apsargāja patruļdienests, betona žoga virspusē spīdēja dzeloņstieple «ūdenszāle». Tā tiek apsargāti štābi karadarbības zonās. Taču tankus, militārās kravas automašīnas un bruņotus cilvēkus nekur neredzēja, neskanēja šāvieni, nesprāga šāviņi. Tālumā pa Ļeņina ielu pie pieturas piebrauca trolejbuss, luksofora priekšā paklausīgi sastinga mašīnas, bariņš skolēnu, somas vicinot, pārskrēja braucamajai daļai. Pilnīga mierīgas dzīves ilūzija.

Lai gan uzbrukums Tihodonskai jau bija sācies.

Spalgi ietirkšķējās iekšējais telefons.

-   Koreņevs.

RONAP priekšnieks ģenerālis Nirkovs, kuram bija iesauka Kolorādo vabole, sveicienam laiku netērēja.

-   Ienāc!

Pēc asā toņa Kūmiņš noprata, ka tūdaļ viņu ņems priekšā. Tā arī notika. Aiz pulētā galda sēdošais kabineta saimnieks - neliela auguma drukns tumšmatis ar melnām ūsām - izskatījās drūmāks par negaisa mākoni.

-   Kas tā par pašdarbību?! - Nirkovs uzbrēca, kolīdz Kūmiņš bija pārkāpis slieksnim. - Kāpēc bez sankcijas iesaistīta ātrās reaģēšanas vienība?! Kāpēc es neko nezinu par Maskavas komersantu aizturēšanu?!

-  Jūs nebijāt uz vietas, - Kūmiņš kautrīgi bilda. - Bet cilvēkam draudēja briesmas…

Nirkovs pielēca kājās un, atbalstījies ar dūrēm pret galda virsmu, paliecās uz priekšu. Acis zem biezajām uzacīm meta zibeņus.

-   Briesmas draudēja tā stulbā biznesa… aizsardzības biedrībai! Birojs ir izdemolēts, ir piesūtīts rēķins par astoņsimt tūkstošiem rubļu! Plus vēl salauztas ribas, pārsista roka, izmežģīts žoklis! Kāda velna pēc tu līdi tajā čūsku midzenī?!

«Nezin kāpēc viņš tā satrakojies?» Kūmiņš nodomāja. «Vai nu dabūjis pa spārniem no priekšniecības, vai arī…»

Domāt, ka Kolorādo vabole būtu nopirkta ar visām ķeskām, negribējās. Taču tagad bija tādi laiki, kad ne par ko nebūtu jābrīnās…

-   Viņi nolaupīja «Zelta loka» valdes priekšsēdētāju, centās pabāzt viņu zem «jumta», iebiedēja, grasījās ar varu viņam iešļircināt… Man bija oficiāls iesniegums, - tīšuprāt klusi sacīja Kūmiņš, saprazdams, ka tas, cik viņa paskaidrojumi būs pārliecinoši, atkarīgs no atbildes uz jautājumu, kuru viņš nupat sev bija uzdevis. Pirmajā variantā tie var tikt pieņemti, otrajā - tikai vēl vairāk saniknos priekšnieku.

-   Bet vai tu zini, ka apsūdzība izčākstēja? Tos sasodītos biznesmeņus atbrīvoja…

Rādās, ka Kolorādo vabole sāk nomierināties, un tā bija laba zīme.

-   Skaidrs, ka zinu, biedri ģenerāl, - Kūmiņš pamāja.

Un tūdaļ pat nodomāja: «Bet kā tu to zini? Diez vai

informācija paguva pienākt pa oficiālajiem kanāliem…» Bet skaļi paskaidroja:

-   Man tikko piezvanīja uzticams cilvēks no tiesas…

Viņš nepabeidza frāzi, tās beigas palika karājamies

gaisā.

Kolorādo vabole saviebās kā zobu sāpēs.

-   Man jau simt cilvēku ir piezvanījuši! No GIeP administrācijas, no Tiesībsargu biedrības DDP… Un visi, starp citu, apgalvo, ka tu esot paņēmis zem sava spārna Hondačovu.

Kūmiņš paraustīja plecus.

-   Vai mazums, ko kurš runā. Mani iegāza, bet paši izgrozījās. Tikai es jums teikšu, lūk, ko - tā nav nejaušība un vienīgais fakts arī ne. Maskavas kapteinis beidzamajā laikā mēdz doties uz provinci. Un tagad ir sākusies Tihodonskas ieņemšana!

Ģenerālis Nirkovs lēnām apsēdās vietā.

-   Beidz, Filip, kulstīt blēņas, - viņš gurdi sacīja. - Esi salasījies idiotiskus detektīvus? Kāpēc gvelz visādas muļķības? Tu esi gubernators? Vai deputāts? Vai tas ir tavs līmenis? Nē! Mūsu lauciņš ir kriminālnoziegumi, bet līst ekonomikā vai politikā - tas nozīmē lauzt sev kaklu!

Kūmiņš klusēja.

-   Pats tiksi galā? - jau mierīgi pavaicāja Kolorādo vabole.

-   Protams, - Kūmiņš pamāja. - Atļausit iet?

Izejot no ģenerāļa kabineta, viņš sajuta atvieglojumu, tāpēc ka Nirkovs nebija nopirkts ar visām ķeskām. Un sarūgtinājumu, ka šādu iespēju visā nopietnībā nākas izskatīt.

Ne visos atgriešanās mājās izraisa prieku. Bet Iru pārņēma īsta depresija. Glāsmainā, siltā jūra, elegantā savrupmāja ar kalpotājiem, komfortablie izbraukumi ar jahtu, trakās sacīkstes ar ūdens motocikliem, karstais tvaiks, ziepju putas un atslābinoša masāža, skurbinoša bezdarbība, jautri vakari tavernās, aizraujoša mūzika, graciozi puiši tautastērpos, kuri dejo, turēdami uz pieres divus desmitus glāžu, - tas viss bija palicis pagātnē. Viņu atkal gaidīja pelēkā, putekļainā Tihodonska, pārapdzīvots miteklis piecstāvu paneļu ēkā, skandāli ar senčiem, mūžīgā darbā iekārtošanās problēma, tuvais drēgnais rudens… Svētki bija beigušies, sākās sūrā ikdiena. Un tas ķēms pat neaizveda līdz mājām - izsvieda no mašīnas kā pieklīdušu kaķi!

Viņa devās uz tuvāko taksometru - norūsējušu baltu volgu, no kuras uz blondīni īsajos svārciņos kāri blenza neskuvies kaukāzietis. Pēkšņi aizmugurē uztaurēja - līdzās apstājās melns folksvāgens. Stikls aicinoši nolaidās lejā. Meitene ielūkojās salonā un izsaucās:

-   Tas esi tu?

-   Es. - Jaunais cilvēks pie stūres māksloti pasmaidīja, lai gan skaistās pelēkās acis izskatījās skumīgas. Pēc izskata viņam varēja būt kādi astoņpadsmit gadi - tievs, garš - ogļmelno matu ērkulis bezmaz vai dūrās salona griestos. - Kāp iekšā, aizvedīšu!

-   Par velti?

-   Nu zināms.

-   Tu, Vaņečka, gan esi bremze, - Ira iesmējās, iemetusi somu aizmugures sēdeklī un ierasti iekārtodamās līdzās šoferim. - Es pajokoju, neapvainojies. Skatos, ka esi ticis pie ti-i-ik spica autiņa!

-   Tu esi redzējusi spicākus, - puisis norūca.

-   Ko es esmu redzējusi, par to nav runas. No kurienes tāds vāģis?

-   Tēvs uzdāvināja, - Ivans sabozies atbildēja.

-    Nepūt nu! Droši vien aizņēmies, lai pūstu miglu acīs? Tā ir, ko?

Ira acīm redzami ņirgājās. Taču Ivans nepievērsa tam uzmanību. Viņš saspringti vadīja mašīnu, nervozi sakniebis lūpas un nenovērsdams acu no ceļa.

-   Es visur tevi izmeklējos. Kur tu biji?

-    Ai! Mēs esam sapūtusies? Nedrīkstēšu vairs ar draudzenīti aizlaist uz Sočiem?

Ivans nošņirkstināja zobus.

-   Zinu, ar ko tu brauci! Un uz kurieni!

-   Tu atkal izsekoji, vai?! - Ira nikni iesaucās. - Man gan neveicas - te viens auns nervus bendē, te otrs!

-   Tu atkal pinies ar to resno mūli? - vairs pār sevi nevaldīdams, Ivans iekliedzās. - Redzēju, kā jūs iznācāt no lidostas ēkas, - gluži kā vīrs un sieva!

Folksvāgens strauji iegriezās šķērsielā, bezmaz vai aizķerot ietves malā novietotu kravas mašīnu. Ira iekē-

> 9

rās panelī.

-   Mierīgāk, nositīsimies!

-Lai!

-   Apturi, es teicu! Citādi izlēkšu! - Viņa sāka taustīties pēc durvju roktura. Parasti šādās situācijās viņai iegāza pa purnu. Taču tagad, bremzēm kaucot, automobilis apstājās starp augstu žogu un kādas noliktavas sienu.

Izslēdzis motoru, Ivans pilnīgi pagriezās pret viņu.

-   Es nesaprotu - kas notiek? Kāpēc tu man pastāvīgi čakarē smadzenes? Solies būt kopā ar mani, bet pēkšņi pati skrien pie tā…

-    Atkal vecā dziesma! - Ira savieba deguntiņu un pieredzējušas sievietes pārākumā pār muļķa puišeli ņēmās kārtējo reizi klāstīt pašas par sevi saprotamās patiesības: - Cik var skaidrot, Vaņečka? Tu esi students. Tev taču nekā nav! Vai man kopā ar tevi par stipendiju būtu jāstūķē iekšā maizes ņuka ar kefīru? Un, kad tu pabeigsi savu upju kuģošanas skolu, būsi bocmanis, ja? Pavizināsi mani ar baržu? Super! Toties Andrejs Aleksandrovičs ir solīds, viņam ir savs bizness, stāvoklis, sakari, piķis. Kopā ar viņu ikvienā krogā var iegāzties. Dāvanas dāvina, naudiņu piesviež, ved uz jūru ārzemēs!

Viņa vēl kaut ko stāstīja, bet Ivans vairs neklausījās. Viņš novērsās un pēkšņi iedomājās, kā tālā svešzemju pludmalē viņa meitene, stāvēdama uz ceļiem, glāsta gu- ļamkrēslā zvilnoša tipa milzīgo spalvaino vēderu, tad noliecas… Ap sirdi sametās smagi un pretīgi. Viņš drūmi nočukstēja:

-   Tu nu gan, Ira, esi maita!

-   Bet tu vispār nekas neesi! Tev ne velna nav un arī nebūs! - Ira pārāk neapvainojusies deva pretī.

Un tad Ivanam vadzis bija pilns. Viņš pagriezās un iečerkstēja viņai sejā aizlūstošā puiciskā basā:

-    Nekas neesi tu, parasta mauka! Un tavs jāklis - sūds uz kociņa! Andrejs Aleksandrovičs, Andrejs Alek- sandrovičs! Kas viņš par solīdo?! Pakalpiņš manam tēvam, ja gribi zināt! Viņam ir iesauka Pitons! Bet es esmu dēls Kalpam! Esi tādu dzirdējusi?

-    Kādam Kalpam? - draudzene apstulbusi pārjautāja.

-   Tam pašam!

Irina parāvās atpakaļ. Tas tik ir numurs! Pilsētas ievērojamāko autoritāšu palamas visiem skanēja ausīs, turklāt papiņš bija minējis tādu Kalpu, pie kam ar manāmu pazemību. Katram gadījumam viņa precizēja:

-   Vai tu nemelo? Kāpēc tad tev jāmokās «upenē»?

-   Tāpēc! Kas tev par daļu? - Ivans vairs nekliedza, bet nebija vēl pavisam nomierinājies, norimis.

-   Nedusmojies, Vaņečka. Patiesi dīvaini. Biju iedomājusies tevi par nabaga darbarūķi. Bet tu, izrādās, esi troņmantnieks! Tā nekas paziņojums! Kāpēc tad nekad neesmu manījusi jūs kopā? Viņu, rau, drukā žurnālos, bet tevi - nekā…

-   Viņi ar māti sen šķīrušies! Vecais ir uz goda, tā vienkārši dzīvē iegadījās. - Puiša balsī ieskanējās siltas notis. - Mums ar viņu ir normālas attiecības. Viņš nāk ciemos, palīdz ar naudu, sūta produktus… Mantas…

Ivans aprāvās. To, ka tēvs pie viņiem tur savas mantas, citiem labāk nestāstīt. Protams, «mantas» bija skaļi teikts. Diplomāts ar kodu atslēgām glabājas uz antreso- la. Māte tur augšā neko nemeklēja, tāpēc Ivans līdzās diplomātam bija glabājis kaķeni, vēlāk - cigaretes, bet tagad turēja prezervatīvus…

-   …Drēbes pērk, rau, uzdāvināja mašīnu. Mēs pat izskatāmies līdzīgi.

Tiešām - Kalps arī bija gara auguma, nedaudz uz- kumpis, melniem matiem. Arī deguni abiem bija vienādi - prāvi, ar kumpumu kā čigāniem.

-   Ja jau tavs tētiņš tik labs, kāpēc neņem tevi biznesā? - Ira pieglaimīgi ievaicājās. Viņa pievirzījās tuvāk un uzlika iedegušo rociņu viņam uz ciskas.

-   Kāpēc neaicina? Daudz reižu ir piedāvājies atdot kioskus upmalā. Saka - pārvaldi, gūsti stabilus ienākumus. Ir vēl bijis daudz visādu variantu…

-   Kāpēc tad tu negribi?

-  Gribi, negribi, - Ivans nelabprāt norūca. - Pie velna visu! Gandrīz visu bērnību esmu dzīvojies kāda bērēs. Nemitīgi tikuši kārtoti rēķini un kruķi lauzušies durvīs. Negribu! Tu saki - «upene»? Kas vainas?! Braukšu uz kravas kuģiem. Interesanti - jaunas pilsētas, jauni cilvēki.

-   Vienu gadu, divus, trīs būs interesanti, - Ira prātīgi iebilda. Viņai bija deviņpadsmit, viņa daudz ko bija pieredzējusi un uzskatīja sevi par pieaugušu un piedzīvojušu cilvēku. - Vēlāk noriebsies. Arī alga tur nekāda lielā nav.

-   Principā jā, - Ivans piekrita. - Kioskos citi rukā, bet šefs tikai rauš piķi…

Ira skaļi nobučoja viņam vaigu.

-   Un tu vēl domā?! Ak tu manu muļķīt! Saņemies un izlem, kopīgi taisīsim biznesu…

Tādi vārdi lika Ivanam atkust. Viņa pievirzījās pavisam klāt, uzlika roku uz bikšu aizdares, sataustīja rāvējslēdzēju.

-   Ko tu dari… Publiskā vietā? - Viņš lūkoja atvirzīties, taču ne pārāk apņēmīgi.

-   Te neviena nav, un stikli ir tumši…

Viņa runāja gurdā balsī, gari stiepdama vārdus, brūnajās acīs vīdēja iekāre un uzbudinoša padevība. Ivans nospieda sviru un reizē ar sēdekļa atzveltni atgāzās augšpēdus. Ar klusu švīkstoņu atvērās rāvējslēdzējs, šaura, vēsa plaukstiņa ieslīdēja spraugā, aši atrada meklēto un veikli izvilka laukā. Karstas lūpas apkļāvās visjutīgākajai viņa ķermeņa daļai… Viņa prasmīgi un azartiski ņēmās darīt to pašu, ko bija veikusi pirms pāris stundām gaisā. Ivanu apņēma salda skurbuma mākonis, viņa pirksti glāstīja trauslos plecus, pārskrēja šaurajai mugurai, sarāva augšup īsos svārciņus, ieķērās mīkstajos, iedegušajos dibena apaļumos…

Pēc tam viņš vēl dažas minūtes gulēja svētlaimīgā tīksmē, caur piemiegtiem plakstiem aplūkoja Iras smalko profilu un uz paneļa saslietās kājas. No mirdzošā paneļa mirkšķināja sarežģītas daudzkrāsainas ciparnīcas. Ira ieslēdza mūziku un kratījās saraustītā ritma taktī: «Orientācija - ziemeļi, es gribu, lai tu tici, es gribu, lai tu raudi…»

Viņam bija ļoti labi, un smadzenēs kā nejēdzīga alternatīva uzpeldēja skolas aplupušie gaiteņi, tankkuģu un kravas kuģu sarūsējušie borti un pēc naftas smirdošās tilpnes… Ivans atvēra acis.

-   Agrāk tu tā nedarīji…

Ira iesmējās.

-   Tātad nebiji pelnījis!

«Un nevajag bīties, ka mums nāksies šķirties…»

-   Un tagad esmu pelnījis?

-   Zināms!

-   Kā gan?

Ivans kaut ko nesaprata. Ira uz kriminālās autoritātes dēlu raudzījās pavisam citādi nekā uz pareizo stu- dentu-teicamnieku. Viņa bija sajūsmināta, turklāt gluži patiesi! Ja tā, tad patiešām - kam viņam tā «upene»? Un vai viņa pašreizējā dzīve ir upuru vērta, ja galvenais, kā dēļ viņš upurē, jau guļ viņam līdzās?

Neviens negrib mirt. Pat bomzis ar surogātu sabeigtām aknām nesteidz bāzt utaino galvu cilpā. Arī viņš mīl dzīvi. Viņam gribas svaigu atkritumu porciju mīļotajā izgāztuvē, malku stikla tīrītāja, gandrīz vesela iz- smēķa dūmu, maigu uzmanību no Ļubas Ciskas puses, kura, kā zināms, nevienam neatsaka.

Vēl jo mazāk uz viņpasauli steidzas bagāti ļaudis. Viņiem ir krietni vairāk vilinājumu un izpriecu, un viņiem ir daudz vairāk ko zaudēt. Piemēram, divstāvu savrupmāja Kiprā vai jauns «Maserati», kas nolīdzina ar zemi pārējos čomakus, vai pasaules dārgākā viesnīca Dubaijā, kuras nosaukumu nav iespējams izrunāt, bet var nodēvēt vienkārši par «Buru» un īrēt plašus apartamentus ar zeltītiem krāniem uz mēnesi vai vairāk, no sirds jārēties tur ar veselu lēveni modeļu un dažāda mēroga nominētu daiļavu.

Un, kaut gan lētos detektīvos kriminālie brašuļi gaidīt gaida, lai trauktos uz saietiem un pašaudītu ar konkurentiem, dzīvē viss ir gluži citādi. Mežonīgā grābiena ēra ir beigusies, nogalinātie apglabāti, ietekmes sfēras sadalītas, visi cienījamie ļaudis ir saņēmuši savu pīrāga kumosu. Bet saņemt lodi paurī kaut kādas glupības dēļ nevienam no viņiem negribējās. Tāpēc tagad dod priekšroku sarunāt ar labu, bet, kad vienošanās panākta, labi apmaksāti juristi ietērpj to līguma formā, un tad arī prokurori, advokāti un tiesneši ar pilnu krūti metas to aizstāvēt. Taču vispirms jābūt vārdam.

Šajā reizē pie galda sēdās pēc Gošas Tihodonskieša prasības. Kalps ar plašu žestu uzaicināja visus uz «Vēzi». Bijusī alus dzertuve, kura apdziedāta senā kriminālnoziedznieku dziesmā, sen bija pārbūvēta un pārprofilēta alus restorānā. Mūsdienīgs interjers, īsta Donas virtuve, kura drīz vien ieguva labākās reputāciju pilsētā, solīdas mašīnas stāvlaukumā…

Šodien pie masīvajām durvīm bija parādījusies plāksnīte «Korporatīvs pasākums». Tieši nozīmētajā laikā autostāvvietu un tās apkārtnes teritoriju piepildīja mašīnas, kuru īpašnieki nepievēra uzmanību zīmei «Stāvēt aizliegts».

Iekšpusē, nelielā mājīgā zālē ar šauriem, šaujamlū- kām līdzīgiem logiem klusi spēlēja mūzika. Ap ovālo galdu stāvēja masīvi krēsli ar griezumiem rotātām atzveltnēm. Galds bija klāts bagātīgi, bet bez uzspēlētas greznības: degvīns, vīns, vārīti kartupeļi, uzgriezta gaļa, zivis, vēži, dārzeņi, sālījumi, vēlāk pasniegs šašliku. Parasts Donas galds. Ap to sēdēja piecpadsmit cilvēki. Vienā malā sēdēja zagļu kopienas oficiālais vadītājs Krusts, viņa labā roka - nesen kronētais Ziemelis un lielāko zagļu grupējumu vadoņi - Laķieris, Klibais, Pelēkais un Kurmis.

Kriminālajā pasaulē valdīja tās pašas cilvēciskās kaislības kā visur citur. Atskaitot Krustu, vienīgi Ziemelis un Laķieris bija atzītas autoritātes. Klibais bija nodevis iepriekšējo «uzraugu» Cernomoru un pārmeties zonas zagļa Krusta pusē, tādējādi saglabādams un nostiprinādams savu stāvokli. Lai gan lēģera tuberkulozes sekas tā arī netika izārstējis. Krusts daudzkārt bija teicis: «Brauc uz Ameriku vai Vāciju, tur tev izdarīs visu, ko vajag! Paskaties, Kalpam ielika mākslīgo sirdi!» Bet Klibais tikai klusēja un atmeta ar roku, un tas bija Klibā garā - viņš baidījās no pārmaiņām.

Kurmis allaž bija pa rokai, tāpēc viņam nebija bijusi izdevība izsisties priekšniekos, taču ar savu padevību Krustam viņš bija izpelnījies vietu zagļu saulītē. Bet Pelēkais bija īsts zagļa «gladiators», tāpēc arī tika pacelts kriminālajā olimpā.

Pagājušajos gados spēku samērs Tihodonskas kriminālajā pasaulē bija būtiski mainījies. Bokseris, Stūris un Šakālis bija nogalināti, bet Pitons, kurš nāca no tās pašas plukatu audzes, ar savu nekaunību, spēku un nežēlību bija izsities brigadieros. Kad Kalps saslima, viņš atklāti sāka sludināt, ka atdalīsies un veidos savu organizāciju, bet tagad, kad «ostinieku» vadonis atkal ir atgriezies ierindā, arī viņš ir pierāvies. Zinoši cilvēki saprata, ka tas ir uz laiku, - Kalpam un Pitonam vēl nāksies pacīnīties par varu grupējumā.

Autoritāti un spēku uzkrāja tie, kuri bija «atmazgājuši» kapitālu, nodibinājuši oficiālu biznesu, sadraudzējušies ar pilsētas vadību. Zagļu kopiena bija zaudējusi savas reiz stingrās pozīcijas. Nauda, protams, bija, arī oficiāls bizness, toties ar noderīgajiem sakariem tik spīdoši nevedās… Lai vai kā, ja ir sodāmības, sadraudzēties ar varas institūcijām un kļūt par savējo pilsētas struktūrās tomēr ir grūti. Taču nauda bez varas diez cik daudz nenozīmē - atņems, acu nepamirkšķinot! Tiesa, spēks un prasme izliet asinis zagļiem vēl bija. Tomēr iespēju bija kļuvis mazāk… Senāk zagļi baudīja ieslodzīto autoritāti, un, tā kā no cietuma neviens nav pasargāts, ar sīkajiem zaglēniem nācās rēķināties. Tikai ar viņu palīdzību varēja iesūtīt arestantam zīmīti vai ko citu, aizdabūt uz labošanas kolonijas sanitāro daļu, risināt jautājumus par nosacīti pirmstermiņa atbrīvošanu…

Taču tagad arī te aina ir mainījusies - visu nosaka nauda, «jaunie» tiešā ceļā saistās ar cietuma vadību, sniedz sponsoru palīdzību, veselām autokravām ievedot izmeklēšanas izolatorā medikamentus, produktus, segas, drēbes, televizorus un ledusskapjus… Katram solīdam aizturētajam kamerā ir gan mobilais telefons, gan internets, gan pieklājīgs rijamais, gan labākās dziras, bet, ja ievajadzēsies, bez problēmām atvedīs arī skuķi… Tā ka «jaunie» dzīvoja kā nieres taukos, bija iestājies viņu laiks. Protams, pilnībā saplūst ar bandītu pūli vecā zagļu gvarde nevarēja. Arī viņi pamazām iedraudzējās ar varas iestādēm, un ar viņiem tāpat kā iepriekš it kā rēķinājās. Taču tieši «it kā».

-   Mēs pret Krustu izturamies kā pret tēvu, - Antons mēdza izteikties. - Cienām, uzklausām, bet darām pēc sava prāta…

Tā arī bija. Taču ne gluži - tikai līdz zināmai robežai… Un Antons to labi zināja.

Antons ieņēma vietu starp zagļiem un «jaunajiem» - gluds, labi kopts, garmatains, ar nervozām garnadža manierēm, lai gan nekad kabatas neaptīrīja. Viņam bija nedaudz pāri četrdesmit, viņš ne reizes nebija nokļuvis aiz restēm, draudzējās ar gubernatora palīgu un citiem augsta ranga priekšniekiem, bet oficiāli vadīja Sporta veterānu fondu, lai gan ar sportu viņam bija tāds pats sakars kā ar svešām kabatām.

Viņam labajā pusē aso basturmu gremoja kā allaž neskuvies un kā allaž melnā kreklā tērpies «nahičeva- niešu» vadonis Rubiks Karapetjans ar iesauku Karpets, bet kreisajā neveikli uz labajiem sāniem šķiebās Itālis, kuram pirms dažiem gadiem granāta bija norāvusi kāju.

-   Tev ieliet? - apvaicājās pretī sēdošais «ostinieku» grupējuma barvedis Kalps, pastiepdams roku ar «Baltā bērza» pudeli. Zināms, viņš pats varēja arī neliet, it īpaši tāpēc, ka līdzās sēdēja būdīgais Gariks, viens no viņa brigadieriem. Taču lielos saietos bija pieņemts demonstrēt vienkāršību un demokrātiju.

-     Ielej! - Itālis pamāja. Taču viņa skatiens bija drūms - tieši kārtojot rēķinus ar Kalpu, viņš bija kļuvis par invalīdu. Un, lai gan izlīgums sen bija noticis un šveiciešu protēze par deviņdesmit pieciem procentiem aizstāja norauto kāju, viņu starpā valdīja aukstais karš - «nahičevaniešu» un «ostinieku» attiecības aizvien bija zināmā mērā saspīlētas. Tomēr - bizness paliek bizness…

Pēdējā laikā nostiprinājies benzīna karalis Akops Ce- banjans dzīvi kaut ko pārsprieda ar Pitonu, kurš centīgi demonstrēja, ka sen ir pāraudzis brigadiera lomu. Ne velti Kalps turēja uz viņu greizu prātu un vairījās sastapties skatieniem.

Zagļiem pretējā galda galā kartupeļus ar sālījumiem tiesāja azerbaidžāņu novadniecības vadītājs Huseins Huseinovs, klusējot kūpināja cigāru Goša Tihodonskie- tis un kārtējo dzintarkrāsas vimbas kumosiņu apglāstīja Kostja Kims, aiz kura stāvēja trīssimt kaujinieku.

Sanākušie ēda, dzēra, tērgāja, it kā būtu ieradušies tikai tāpēc, lai cits ar citu satiktos.

-   Labs ir, pietiek kulstīt tukšus salmus! - Tihodon- skietis iespieda cigāru šķīvī tā, ka tas salūza uz pusēm. - Kurš uzbruka manai mājai?! Kurš šāva, kurš pievāca mantas? Tam lai rokas nokalst, tikai es tās arī nokaltušas nocirtīšu!

Viņš ļauni uzlūkoja klātesošos, un viņa skatiens apstājās pie Krusta un Ziemeļa.

-   Ko tu uz mums blenz? - asi noskaldīja garais, kaulainais, Mefistofelim līdzīgais Krusts. - Tu reāli izvirzi mums pretenzijas?!

Viņš uzsita ar dūri pa galdu. Plats, iedobes pāršķelts zods, izteikti uzacu loki, dziļi iegrimušas acis, knābim līdzīgs deguns - draudīgie vaibsti piešķīra viņam dēmonisku izskatu. Arī reputācija zonas zaglim bija nopietna.

Taču Tihodonskietis nenobijās.

-   Ko tu uz mani pacel balsi? Klaigāt vari uz saviem sīkaļām! Es tev pretenzijas neizvirzu! Un skatos, uz kuru gribu!

Pie galda iestājās klusums, visi pat pārstāja gremot. Agrāk saietos bija pieņemts ierasties bez ieročiem. Bet tagad - kurš zina, kas kuram ir kabatā… Ja sāks šaudīt vai mētāt granātas, neviens netiks sveikā cauri!

Taču Krusts nesāka saasināt situāciju.

-   Ja pretenziju nav, nav arī jautājumu, - viņš mierīgi noteica, saskandinājis ar Ziemeli un Laķieri, iedzēra, mierīgi uzkoda sālītu ķiploku un rāmi turpināja:

-   Es arī nevienu negribu vainot, bet manu maiņas punktu apšaudīja? Apšaudīja.

Viņš nolieca garu kaulainu pirkstu.

-   «Dārglietu pasauli» aptīrīja? Aptīrīja.

Krusts nolieca otru pirkstu.

-   Arī «Hronosu» aptīrīja.

Viņš nolieca trešo pirkstu.

-   Vai tiešām kāds nezina, kas ir mana, kas Ziemeļa,

kas Uzbeka dala?

»

Krusts pārlaida klātesošajiem vērīgu skatienu.

-   Varbūt iebraucēji? Tā būtu viena dziesmiņa. Bet varbūt kāds grib mūs sarīdīt, sanaidot? Tad dziesmiņa būtu pavisam cita!

-   Par iebraucējiem nezinu, - izdzirdis par «Dārglietu pasauli» un «Hronosu», Goša pieklusināja toni. - Tikai man viņi ir atstājuši vizītkarti. Tajā rakstīts - «Burvis». Kas tas par Burvi? Kurš viņu pazīst?

Pie galda sēdošie atdzīvojās.

-   Bija tādas runas…

-   Tu tolaik nīki zonā…

-   Tai bandai nav nekādu robežu…

-   Kuš, veči! - Karpets pacēla plaukstu. - Neviens to Burvi nekad nav redzējis. Ne ar vienu viņam ceļi nav krustojušies. Neviens nav dzirdējis, ka kāds viņu pazītu. Tā nemēdz būt!

-   Protams, ne, - Kalps viņu atbalstīja. - Nekāda Burvja nav! Un nav bijis!

-   Es arī uzskatu, ka nav, - Gariks pamāja, padevīgi uzlūkodams šefu.

-   Burvis ir bijis, - pārliecināti sacīja Antons, un Itālis piekrītoši palocīja galvu.

-   Zināms, ir bijis! - solīdi iejaucās Pitons, likdams noprast, ka viņš jau vairs neatkārto Kalpa teikto kā papagailis, bet pauž savu viedokli. Un visi klātesošie to pamanīja.

-   Kurš Boksera džekiem izšāva acis un atstāja Burvja vizītkarti? Aizmirsāt? Bet pēc tam pašu Bokseri nolaida no kājas, gribēja izšaut acis, bet iznāca misēklis! Un arī tur atstāja Burvja vizītkartes! Ievainotais Zilonis visu redzēja, pēc tam daudzreiz tika stāstījis…

-   Kad tas notika! - Cebanjans nevērīgi atmeta ar roku. -Jau cik gadu acīs neviens nešauj. Burvis ir pazudis ar visu savu varzu… Tagad kurš katrs var izlikties par šo! Nolikt vizītkarti gaisa jaukšanai. Labs paņēmiens, kā kruķiem pūst miglu acīs…

-   Piekrītu, - Kalps nozīmīgi sacīja. - Tā nevar būt, ka cilvēki uzrastos reizi gadā vai mēnesī. No kā tad viņi tādā gadījumā dzīvo? Nevienu nepārrauga, meslus nevāc. Blīkš! - uzradās! Blīkš! - pazuda! Un interesanti - kad uzpeld, mušī tikai mūsējos. Uz saietu nesauc, nebrīdina. Truli nolaiž džekus no kājas, un viss! Atceraties tos debilikus no Ukrainas? No Debalcevas? Kurš viņus  pataisīja aukstus? Neviens nezina. Lai gan pelnījuši bija, tur nav vārdam vietas…

Viņš ieturēja īsu pauzi. Tajā tūdaļ iespraucās Husei- novs:

-   Es neko tādu negribu teikt, negribu apvainot. Mēs visi cits citam ticam, mums ir draudzīgas attiecības. Bet mēs ar puišiem apspriedāmies - un tā bilde izskatās tāda… Zagļus nemušī, atstājot vizītkartes, bet pārējos džekus gan. Kāpēc tā?

Atkal iestājās klusums. Visu acis pievērsās Krustam un Ziemelim. Lai gan zagļi sēdēja maķenīt savrup, tomēr ne ar ko neatšķīrās no pārējiem. Dārgi uzvalki, Šveices pulksteņi, elitāras angļu kurpes… Viņi vairs nedižojās ar bleķa zobiem un tetovējumiem. Krusta kalsnā seja, kas atgādināja velna masku, nepauda itin nekādas emocijas. Taču, līdzko viņš ierunājās, zālē uzvēdīja baisa «viņpasaules» dvesma.

-   Tukšas runas! Tev taču teica, ka arī mūsējiem nedod miera! Un visu vēl nepateica!

-   Jūsējos nekniebj nost, bet mūsējos gan! - Zāli pāršalca neapmierināta murdoņa, kas pieņēmās spēkā.

Taču to pārtrauca Ziemelis. Viņš bija vadoņa labā roka, viņa pēcnieks. Drukns, ar saplacinātu boksera degunu, jaunais «likumīgais» paliecās uz priekšu un ierunājās:

-    Pirms gada nožmiedza Slienu. Ja kāds nav informēts, acis viņam, protams, nebija aiztiktas. Tomēr Burvja zīme bija atstāta. Mēs izvandījām visu pilsētu - tukšs numurs. Nav skaidrs - kurš, par ko… Pagāja kādi pieci mēneši - nosvilināja Laķiera darbnīcu. Tur kreiso vāģu bija par miljons zaļo, ne mazāk. Bet pirms tam bija zvans no Burvja. Brīdinājums, lai neaiztiek kāda tur spekulanta stāvvietu. Laķieris nenoticēja. Domāja - jaunie ķer uz muļķi. Debiliķu, kuri zonā nav gaisu apostījuši, tagad pietiek…

Krusts nopētīja visus ar caururbjošu skatienu un, apstājies pie Kalpa, pārtrauca Ziemeli:

-   Mēs gribējām noskaidrot, kurš tur tā spekulanta kanti. Bet šis aizlaidās uz ārzemēm. Pārdeva biznesu un notinās. Starp citu, stāvvieta viņam bija krastmalā. Un pārdeva viņš to kādam, kurš pinas ar «ostiniekiem».

-   Vai mazums, kurš ar kuru pinas? - Kalps atcirta. - Mums ar to nav nekāda sakara. Ja nu vienīgi kādam ir slepenas štelles…

Viņš pameta naidīgu skatienu uz Pitonu.

Bet Krusts brīdinoši pacēla roku.

-   Arī var būt. Visādas nejaušības mēdz gadīties. Bet, ja jūs neticat nejaušībām, mēs arī varam tām nenoticēt!

Kā allaž saspīlētās situācijās pauze visiem nāca par labu. Tik tikko varēja izraisīties nopietns konflikts. Itālis steidzīgi ielēja sev konjaku un viens pats iedzēra. Tad piesardzīgi sacīja:

-   Neskaidra būšana. Jūs uz mums šķībi lūrat, mēs uz jums. Itin kā kāds rīdītu mūs vienus pret otriem. Speciāli, vai tā nav?

-    Domāju, zagļi tur nav pie vainas, - teica Antons. Viņš centās nolīdzināt konfliktus, un viena no vina ie- saukām bija Miernesis. - Drīzāk jaunie ir izauguši, karstgalvji, nezina, kam jādod gods. Slaktē gan jūsējos, gan mūsējos bez izšķirības. Reizēm pamet vizītkartes, reizēm ne.

-   Mahnovieši! - Ziemelis nomurmināja. - Tiem nav nekādu robežu!

-    Kāpēc tad šie neaiztiek kruķus un visādus spekulantus? - ievaicājās Pitons. - Nē, veči, tur kaut kas slēpjas!

Kalps uzmeta viņam neapmierinātu skatienu.

-   Iedzersim par to, ka mēs saprotamies, - Antons ierosināja, un pirmo reizi visā vakarā pie galda sēdošie saskandināja un iedzēra reizē.

Saspīlējums atslāba. Kalps deva zīmi, un tika ienests šašliks - cūkas, liellopa un aitas gaļas - kā pieklājas. Iedzēra par vecākajiem, par tēvu un māti, par veiksmi un par tiem, kas zonā.

Gruntīgi pārsprieda galveno tematu. Kopējā aina izskatījās dīvaina. No vienas puses, «burvji» uzpeldēja reti. No otras - strādāja tīri un profesionāli, neatstādami nekādas pēdas, tikai vizītkartes. Bet vizītkartes arī ir pēdas! Kāpēc tās jāatstāj? Un kāpēc viņi uzbrūk zagļiem un viņējiem? Varbūt tie ir kruķu gājieni? Klīst taču baumas par Balto bultu… Bet kruķi vairs nav tie, kas pirms astoņiem, desmit gadiem… Kļuvuši vāji, iebaroti… Viņus savējie jau sen būtu nodevuši…

Kopsavilkumu izdarīja Krusts. Viņš piecēlās, nolika uz galda salveti un rezumēja:

-    īsi sakot, sarunas parādīja, ka ne jūsējie, ne mūsējie nav pie vainas. Kruķi arī nav pie vainas. Skaidra lieta - mahnovieši no jaunajiem, parašas smaku vēl ne- ostījušiem. Liekam viņiem pretī mīnusu! Lai kur šie arī parādītos, lai kur nāktu priekšā - brīvībā vai zonā -, rēķinus kārtosim kā ar nekrietneļiem. Bet priekšā agri vai vēlu nāks, kur šie liksies! Kurš nepiekrīt?

Citu viedokļu nebija. Tā arī nolēma. «Burvjiem» bija piespriests nāvessods.

Mielasts beidzās septiņos trīsdesmit vakarā, un informācija par to sāka izplatīties kriminālajās aprindās, bet deviņos apakšpulkvedis Koreņevs jau zināja tā rezultātu. Vēl dažas minūtes vēlāk, smagās dienas nomocīts, Filips Mihailovičs devās mājās.

* * *

Pēdējā laikā Koreņevs gāja iekšā savā kāpņu telpā bez uzspēlētiem trikiem kā pistole izstieptā rokā. Baņ- ģuki mazāk nešaudīja, taču pēc tam, kad Kūmiņš ar ātrās reaģēšanas vienības kaujiniekiem pieveica čečenus, kuri bija ielavījušies Ļitvinova mājas kāpnēs, diez vai atradīsies gribētāji atkārtot viņu bēdīgo pieredzi. Un ja tomēr atradīsies, tad izdomās citu metodi…

Atvēris durvis, Kūmiņš sastinga - no viesistabas skanēja Mazuļa aizrautīgie smiekli. Ar ko gan viņa tur uzjautrinās? Parasti viņu pat gribēdams nevarēja sasmīdināt - Kūmiņš gan atcerējās amizantus gadījumus, gan mācījās jaunas anekdotes - viss velti. Tikai pasmaida, pieklājīgi iespurcas, zobgalīgi pasmīkņā. Bet ir taču zināms, ka sieviete allaž ir gatava smieties par tā vīrieša jokiem, kurš viņai šķiet, mazākais, interesants.

Uzmanīgi, lai nenoklikšķētu slēdzene, viņš pievēra durvis. Sirds dziļumos uzradās nelāga sūrstoša sajūta. It kā Mazulis viņu pašlaik ar kādu krāptu. Bet viņš lū- rētu, lai uzzinātu - ar ko. Kūmiņš, neuzgriezis gaismu, novilka apavus, nedzirdami pārgāja pa gludo silto parketu, pārliecinādams sevi, ka viņš neslēpjas un nezogas, bet vienkārši neafišē savu pārnākšanu. Atkal bija dzirdami smiekli - it kā būtu iezvanījies sudraba zvaniņš.

- Oksana, nemelo! Viņš tiešām tā teica?

RONAP apakšpulkvedis piespieda sirmojošos deniņus pie vēsās stenderes. Viņam bija nepatīkama sajūta un mazliet kauns. Viņš bija radis slepus skatīties, klausīties, izspiest no dažādiem cilvēkiem vajadzīgo informāciju. Taču noklausīties savu sievu pašam savā dzīvoklī - tā jau bija paranoja. Lai gan Oksana bija riktīga m…! Un kas bija «viņš»?

-   Vai Vika arī redzēja? - Mazulis atkal ietrallinājās.

Kūmiņš nosmīnēja un piesita ar pirkstu kauliņiem

sev pie pieres. Tad aši atgriezās, demonstratīvi skaļi aizcirta durvis, nospieda slēdzi. Mazulis priecīgi iečivinā- jās:

-   Viss, atā, mans Fils pārnācis! Sazvanīsimies!

No šiem vārdiem Tihodonskas visspicākā kruķa tērauda sirds kļuva mīksta kā vasks. Un visas nepatikšanas acumirklī aizmirsās. Kūmiņš metās istabā. Viņam

» »

pretī izskrēja meitēns īsā rozā rītakleitiņā, apķērās ap kaklu, aptvēra kājām, iebāza degunu viņam azotē. Tā nemēdz izlikties! Lai gan - kas par aktrisēm mēdz gadīties, kādus teijāterus spēlēt… Bet nejau Mazulis!

-   Kur tik vēlu, Fil?

-   Vai tad? Manuprāt, kā parasti.

-   Nē, ir jau gandrīz desmit… Vai kas atgadījies?

No Katjas patiesuma, no meitenīgā auguma siltuma, bet jo īpaši no paplestās kājstarpes plūda dzirksteļojoša jutekliska enerģija. Tā izspraucās cauri amata piesar- dzīguma un cinisma aukstajām bruņām un iededza siltu uguntiņu ledū sasalušās kruķa sirds pašos dziļumos. Nervozās dienas saspringums sāka atlaisties, rūpes atvirzījās otrajā plānā. Tīrības, smaržu un mājīguma aromāti izšķīdināja mūžīgās neticības un obligāto aizdomu tēraudu.

-   Katru dienu jau kaut kas atgadās, Katjuha! Tikai man nupat tāds širmis aizgāja… Labi, neņem galvā!

Kūmiņš nosēdināja viņu uz rakstāmgalda malas, mērķtiecīgi pastūma pie malas papīrus.

-   Ko tu taisies darīt?…

-   Pārbaudīt, kā nākamajai filoloģei virzās uz priekšu diplomdarbs…

-   Ak tā gan! - Mazulis atlaidās uz muguras, rītaklei- tiņas malas pavērās, atklādamas šaurus mežģīņotus stringus. Kūmiņš uzsvieda vieglās kājiņas sev uz pleciem un, atbīdījis tievo josliņu, ierasti trāpīja tieši mērķī. Katja viegli iekliedzās, un visas šāsdienas problēmas izzuda esības bezgalībā. Ejiet visi pie velna, dulburi!

Pēc tam viņa cēla tam priekšā vakariņas. Gatavot Mazulim nepatika. Pašā ģimenes dzīves sākumā viņa sildīja mikroviļņu krāsnī picu, hamburgerus vai šaur- mu, taču Kūmiņš paskaidroja, ka ilgus gadus steigā pārticis no ātrajām uzkodām - picas, hamburgeriem vai šaurmas, taču tagad, pārnācis mājās, vēlētos cilvēciski baudīt to, ko pagatavojušas mīļotās sievas rociņas. Katja ņēma vērā kritiku. Daļēji. Šodien galdā bija grillēta vista no blakus esošā lielveikala, lavašs un dārzeņu salāti, kurus viņa tiešām bija pagatavojusi pati.

Ko lai saka - visnotaļ pieņemami! Kūmiņš rosīgi saberzēja rokas. Ēdiena ziņā viņš nebija izvēlīgs - tāpat kā visi operatīvie darbinieki, kuri raduši pārtikt no sausas barības. Turklāt gandrīz gadu bija nācies rīt (tieši rīt, jo ēst to nav iespējams) cietuma virumu, kas neveicina izsmalcinātas gaumes vai gardēdības veidošanos. Nodibinot ģimeni, viņš bija cerējis uz jaunās sievas saimnie- ciskumu un nebija noskaņots kļūdīties savos aprēķinos. Tas nozīmē, ka šajā gadījumā pirmajā vietā bija nevis ēdiena, bet gan principa jautājums.

Viņš sāka ar pašu gardāko, azartiski apgrauzdams kraukšķīgos spārniņus, no kuriem sūcās caurspīdīgi tauki. Mazulis pienāca no muguras, apskāva viņa plecus, pieglauda zodu matu cekulam pakausī.

-   Fil, aiziesim kaut kur - padejosim vai paklausīsimies mūziku. Citādi es tikpat kā neizeju no mājas…

-   Starp citu, es tevi šodien meklēju. Mājas telefons neatbildēja, bet mobilais bija ārpus sasniedzamības zonas, - Filips pēc iespējas vienaldzīgāk sacīja.

-   Ā-a! - Katja bezrūpīgi novicināja roku. - Biju bibliotēkā, bet tur ir puspagrabs un nav zonas. Kā tad būs, vai iesim izklaidēties?

Kūmiņš nopūtās. Viņam nepatika Mazulim atteikt. Taču viņš bija piekusis, noskraidījies un nepavisam negribēja iet laukā no mājas.

-   Šodien ne, labi?

-   Atkal «šodien ne». Kad gan tā «šodiena» pienāks? Nu tad es pati kopā ar meitenēm izskriešu uz stundiņu ieēst saldējumu…

Kūmiņš saviebās. Atgriezās pirmīt tumšajā priekšnamā radusies sūrstošā sajūta. Ēstgriba bija kā ar roku atņemta… Kas tur ko brīnīties - gadu starpība liek sevi manīt. Viņai ir savs paziņu loks, draudzenes klimst pa naktsklubiem, diskotēkām, apmeklē moderno mikro- zvaigznīšu un kā ziepju burbuļus uzpūsto acumirklīgo elku uzstāšanās. Vairākas reizes Kūmiņš bija nīcis līdzi tādā viņu burziņā. Tur sarunājās viņam nesaprotamā žargonā un lietoja neskaidrus jēdzienus, pārsprieda viņam svešas problēmas, smējās par to, kas nemaz nešķita smieklīgs. Kad tādā kompānijā nokļūst pieaudzis vīrs, turklāt vēl kruķis, viņš tiek uzlūkots kā ērmīgs izraktenis. Tad nu domā, ko darīt… No vienas puses, turēt Mazuli aiz atslēgas nedrīkst, no otras - ja palaidīs vaļīgāk grožus, ir skaidrs, kā viss beigsies. Ļauj glītai klēpja kucītei klaiņāt bez uzraudzības - un viņu drāzīs visi apkārtnes suņi… Lai nu kurš, bet Kūmiņš labi pazina dzīves negatīvās puses. Viņa jau tā bieži neatbild uz zvaniem…

-   Kā tad būs, Fil? Vai drīkstu ar meitenēm aizskriet uz kafušku?

-   Meitenēm nav vīru, lai viņas skraida pa kafuškām!

Kūmiņš atbīdīja šķīvi. Aiz muguras bija dzirdama aizvainota šņaukāšanās. Viņš strauji pagriezās ar visu krēslu, rokas saslēdzās ap tievo vidukli. Mazulis noraustījās, it kā grasītos atbrīvoties. Bet Kūmiņš nosēdināja viņu sev uz ceļiem un iečukstēja mazajā gleznajā austiņā:

-   Drīz mēs dosimies uz lieliem svētkiem. Un tu tur būsi karaliene!

Katja pārstāja šņaukāties.

-   Kas par svētkiem?

Viņas balsī skanēja neapmierinātība.

-    Milicijas diena. Koncerts, bankets, viss kā pieklājas.

-   Jā, tie būs superīgi svētki. Tavi kolēģi pietempsies kā lopi…

-   Cilvēki dažādi atbrīvojas no stresa. - Kūmiņš paraustīja plecus. - Kas tev daļas gar viņiem? Es nepie- tempšos. Mēs priecāsimies un dejosim.

-   Kā tad… - Katja novaikstīja ģīmīti. - Tad nopērc man kleitu. Karalienei jābūt jaunā skaistā kleitā!

-   Kāda runa! Rīt pat nopirksim.

Mazuļa oma uzlabojās.

-   Redzu - tu sāc laboties! - Viņa skaļi nobučoja vīru uz vaiga.

Kūmiņš pavilka šķīvi tuvāk un iekodās vistas kājiņā… Viņam bija atgriezusies ēstgriba.

* [1] *

-   Mums bija tāds puisis. Uzrotīja bikses līdz ceļiem un gāja izlūkos zaļajā zonā - lēnītēm, it kā zagšus… Kad ar ādu sajuta vadiņu vai auklu - sastinga. Drošinātājs nepaguva izlīst, tikai pavirzījās pāris milimetru uz priekšu. Tur jābūt zibenīgai reakcijai… Labs šašliks!

-   Labs. Bet šņabis, kā rādās, - viltots. Ja gredzena vietā ieliek spraužamadatu, nekāda reakcija neglābs…

Tieva, slīdīga, tikko tai pieskaras - izlec laukā. Esmu tādas lamatas vilcis. Bet «čečenos» nemanīju…

-   Šņabim nav ne vainas. Dzeram trešo tostu.

Četri jauni vīrieši neuzkrītošās drēbēs piecēlās, izvērsuši elkoņus, pacēla glāzes krūšu augstumā, brīdi klusēja.

-   Par Slavu, Romašu, Vitjuļu…

Nesaskandinājuši iedzēra, apsēdās, uzkoda.

-   Nebijis Vaļoka, mēs visi pie Nožai-Jurtas būtu nolikti gar zemi.

-    Kā bankā. Viņš tam nolāpītajam ģenerālim pateica acīs: «Bez artilērijas priekšapšaudes es cilvēkus uzbrukumā nevedīšu!» Ģenerālis bļāva, ka siekalas šķīst, draudēja ar tribunālu, bet Vaļoks sabozās, iepleta kājas, roka - uz «stečkina» un tikai maļ savu: «Artilērijas priekšapšaude. Vai nu laidiet trīs tankus pa priekšu, vai lai helikopteri pastrādā pa malām. Bet klajā laukā pretī ložmetējiem neiešu!»

Rudens dienā kafejnīcā «Vilnis» Donas kreisajā krastā nav daudz apmeklētāju. Un vakarā tāpat. Pārāk liela konkurence - te rindām vien sacelts simtiem kafejnīcu, ieskrietuvju, restorānu, šašlika ēstuvju. Un nav jau arī sezona. Patlaban bez Tihodonskas ātrās reaģēšanas specvienības virsniekiem nelielajā ar koka panno rotātajā zālē pusdienoja laulāts pāris vidējos gados un divi studenti cienāja meitenes ar kafiju un saldējumu. Bet «savējiem» domātā stūrītī aiz zaļa aizkariņa četri melnmataini jauni cilvēki spēlēja nardus, smaidīgi risināja nesteidzīgu sarunu un dzēra dzintarkrāsas tēju no bumbierveidīgām armudām'. Aiz logiem rāmajā pelēkajā ūdenī peldēja darbīgas baržas.

-   Jā, viss atkarīgs no komandas, - sacīja Vitja Aki- movs. - Ļitvinovs nebaidījās strīdēties pretī ģenerālim, bet karaspēka apakšpulkvedis iedzina gaļas mašīnā veselu obligātā karadienesta ierindnieku vadu - tur viņu kāds pusotrs desmits nolika galvu… Bet uzdevumu neizpildīja! Un tad? Vai apakšpulkvedi nodeva tribunālam? Pazemināja? Atbrīvoja? Nē, viņš dabūja kārtējo zvaigznīti! Bet cikreiz Valentīns ticis izvirzīts - tukšs numurs!

-   Žēl, ka viņa nav, - noteica apaļgalvainais kapteinis Muromcevs. - Tagad mums atņem «utjosus»,* «kramplaužus»,** «gjurzas»'"… Kad nāks atpakaļ, atkārtosim!

-   Vai tiesa, ka «kramplauzis» bliež divu kilometru attālumā? - ievaicājās Kostja Soikins, saliedams degvīnu.

-   Tiesa. - Akimovs pamāja. - Tikai stobrs tam nav sevišķi precīzi apstrādāts. Un tēmējamās patronas kalibram 12,7 neražo. Tāpēc iznāk, ka uz diviem kilometriem novirzes rādiuss ir trīs metri. Pat zilonim grūti trāpīt, nerunājot nemaz par snaiperi. Nē, es labāk turos pie savas «SVD»…

-    Nu tad - apslacīsim? - noprasīja leitnants Surov- cevs. Ārkārtīgās pašpārliecinātības un izcilā fiziskā spēka dēļ viņš bija iesaukts par Tanku.

-   Būtu laiks! - Muromietis pamāja.

Ordeņa «Par drošsirdību» kavalieri izvilka kastītes >

ar apbalvojumu. Snaiperis Akimovs iegremdēja glāzē krustu ar divgalvaino ērgli vidū. Degvīns noplunkšķē- ja, izšļakstījās pāri malām, ordenis nogrima, uz baltā galdauta izplūda tumšs plankums. Līdzīgi plankumi parādījās uz kamuflāžām sešiem čečeniem, kuri specvie- nības grupu bija apgājuši no aizmugures, bet nepaguva uzbrukt, jo viņus pamanīja Vitja Akimovs. Tikai atšķirībā no degvīna plankumiem tie neizžūst…

Otrs krusts nogrima sapiera Soikina glāzē. Gandrīz mēnesi viņš risināja divcīņu ar čečenu spridzinātāju, kurš burtiski terorizēja federālos spēkus. Viņi viens otram izlika viltīgas minas - nomaskētas, dubultas, neizvelkamas, ar drošinājumu, taču galu galā Soikins čečenu uzveica - Kostjas lādiņš pārrāva pretinieku uz pusēm.

Trešais un ceturtais ordenis nogūla Muromieša un Tanka glāzēs. Viņi ar diviem zaldātiņiem veda nodaļai «PK» ložmetējus un uzdūrās slēpnim. Čečenu bija ap pussimtu, taču trīs ložmetēju stobri uz pusi samazināja šo skaitli. Kad piesteidzās savējie, kalna nogāze bija nosēta ienaidnieka līkiem.

»

Viss bija palicis pagātnē - šāvieni, sprādzieni, mīnas, ložmetēji, slēpņi, kaujas, nogalinātie un ievainotie… Taču sabeigtie nervi, risks, asinis, uzvaras - tas viss materializējās ordeņu nespodrajos sudraba krustos…

Četri specvienības kaujinieki atkal piecēlās. Atkal pacelti elkoņi, glāzes krūšu augstumā, atkal minūte saspringta klusuma. Gaismas stars, degvīna virsmā lūzdams, palielināja krustus, mitrās ordeņa lentīšu plāksnītes slējās uz augšu. Šķita, ka ordeņi bija pilnīgi piepildījuši paceltās glāzes.

Ja šo ainu redzētu amerikāņu «zaļās beretes», vācu reindžeri vai angļu specvienību kaujinieki, viņi neko nesaprastu. Vienīgi krievu varoņi tā «apslaka» kaujas apbalvojumus. Protams, ja ir palikuši dzīvi. Nedaudzie kafejnīcas apmeklētāji labvēlīgi ieinteresēti pavērsās pret nepieteiktā kara varoņiem. Zaļais aizkariņš pavērās, un četri melnu acu pāri ņēmās vērot notiekošo. Taču par draudzīgiem šos skatienus nevarēja saukt. Gluži pretēji - jaunie cilvēki saīga, apmainījās neapmierinātām piezīmēm, divi izvilka telefonus un sāka spaidīt taustiņus.

- Nu, biedri virsnieki, - ierunājās Muromietis. - Ir divi iemesli, lai iedzertu. Pirmais - ka esam apbalvoti. Otrais - ka tas nav noticis pēc nāves. Uz priekšu! Augšup un iekšā!

Viņi iedzēra, uzmanīgi izņēma slapjos ordeņus, noguldīja uz salvetēm.

Tajā brīdī ārdurvis strauji atvērās. Zālē drošā solī ienāca milzīgs cienīga izskata kaukāzietis garā ādas mētelī un pārlaida visam saimnieka aci. Smagais valdonīgais skatiens skenēja zāli, kā liptin pielipdams apmeklētāju sejām. Uzlūkojot virsniekus, skatiens fokusējās, pārslīdēja ordeņiem, kuplās uzacis pabrauca augšup, bet lūpu kaktiņi - gluži pretēji - uz leju. Viņš pienāca un pārliecās galdiņam.

-    Es esmu īpašnieks. Savāciet visu un dodieties projām, izpriecas beigušās!

Skaļā balss ar rīkles akcentu skanēja asi un nikni. Zaļais aizkars atvērās pavisam.

-   Kas ir noticis? - mierīgi jautāja Akimovs. Snaipera profesija sekmēja disciplinētību, pacietību un spēju saglabāt vēsu prātu.

-   Tas, ka jūs tos dzelžus esat dabūjuši par mūsu brāļu asinīm! Un sēžat te, dzerat, uzdzīvojat un priecājaties!

-   Dzelžus?! - Tanks piecēlās. - Tu pavisam esi aptra- cis, vai?!

Taču Akimovs ar žestu viņu nomierināja.

-   Vai tad tu esi čečens? - snaiperis it kā izbrīnījās. - Par kādiem brāļiem tu runā? Mēs taču tev maksājam naudu!

Tomēr, par spīti Bībeles patiesībām un briļļainu gudrinieku cēlsirdīgiem priekšstatiem, miermīlīgums nedeva nekādu manāmu rezultātu.

-    Mums ir viena ticība, tāpēc esam brāļi! Bet tava nauda man nav vajadzīga! Zini, cik man daudz naudas? Varu nopirkt jūs visus! Tā ka pazūdiet no šejienes!

Leitnants Surovcevs, labākais Ziemeļkaukāza tuv- cīņnieks, vārdu batālijās bija vājš un iesauku Tanks dabūjis nejau par uzvarām filozofiskās diskusijās. Viņš strauji pārliecās pāri galdam, dzelzs dūre, kauliem krakšķot, ietriecās varenajā žoklī, kas bija apaudzis cietiem rugājiem - vai nu aiz izsmalcināti zviedriska šika, vai parastas kaukāziešu nevērības. Aizraudams līdzi galdus un krēslus, milzīgais ķermenis aizlidoja sānis un ar blīkšķi nogāzās uz grīdas.

Un tajā pašā acumirklī no zaļā aizkara stūrīša, rīkles balsī raidītiem izsaucieniem skanot, izlēca četri melnmatainie jaunieši. Vairāki cilvēki ar mīklas veltņiem izskrēja no virtuves, divi darba apģērbā, vicinādami lāpstas, parādījās no sētas puses. No visām pusēm viņi uzklupa četriem virsniekiem, nobērdami pār viņiem sitienu krusu. Kafejnīcu pildīja izsaucieni, sieviešu spiedzieni, klaigas, sitienu trokšņi, stiklu šķindoņa un lūstošu mēbeļu brīkšķi. Laulātais pāris un studenti ar meitenēm izbiedēti pielēca kājās un gar sienu metās uz dienesta izeju.

Pretēji kinofilmu izdomājumiem pat ļoti labi sagatavoti cilvēki ar kailām rokām nevar viegli tikt galā ar apbruņotu pūli. Specvienības kaujinieki sastājās aplī, atgaiņādamies ar krēsliem un pudelēm. Taču no āra ie- brāzās vēl divi kaukāzieši, un arī atjēdzies saimnieks zvēra niknumā metās cīņā. Virsnieki bija bezmaz vai satriekti. Ja spēku samērs ir viens pret trim, sadursmes rezultāts faktiski ir jau iepriekš izlemts, it īpaši, ja nav ieroču un munīcijas.

Akimovam iebelza ar veltni pa galvu, viņš saļodzījās un kļuva par vieglu mērķi, taču Muromietis laikus paguva piesteigties palīgā, veltnis aizlidoja pāri zālei un sadragāja sienas lampu, bet tā īpašnieks, sarāvies čokurā, bez elpas nokrita uz grīdas.

Dārza darbinieki savos melnajos kombinezonos atgādināja jūras kājniekus. Iespējams, tāpēc, ka viņiem bija efektīvi ieroči. Lāpstas ļāva zvetēt specvienībniekus no attāluma. Soikins dabūja plakanisku sitienu pa plecu, Tankam pāršķēla vaigu. Niknumā viņš izrāva lāpstu un ar kātu notrieca divus uzbrucējus - vienu aiz otra. Otrs «dārznieks» ar šķautni tēmēja Muromietim kaklā, taču tas pagrūda priekšā roku, un tērauda mala ar krakšķi pārcirta elkoni. Roka nokārās. Muromietis iebļāvās, no- bāla un aizspieda brūci. Strādnieks vēlreiz atvēzējās ar lāpstu, bet Tanks iegrūda kātu viņam sejā, un tas, asinīm noplūdis, nogāzās augšpēdus.

Soikins apgāza galdu, lai aizsargātos no uzbrukuma kreisajā pusē. Paķēris nokritušu krēslu, atvēzeniski nolika gar zemi kustīgu puisi, kurš vicināja griežamo dēli. Tad aizkļuva līdz saimniekam, taču bez sevišķiem rezultātiem - viņš bija iekrampējies krēslā, un tagad abi centās to viens otram izraut, it kā sacenstos virves vilkšanā.

Nikolajs Muromcevs, pieturēdams ievainoto roku un juzdams, kā svītera piedurkne piemirkst aizvien smagāka, ar spēcīgiem kāju spērieniem izlauza sev ceļu no aplencēju loka, aizkļuva līdz logam un atmuguriski izvēlās laukā, izsizdams stiklu līdz ar visu rāmi. Viņš iekrita rudenīgi piebirušā puķudobē; atbalstījies pret akmens sienu, pieslējās sēdus un, nepievērsdams uzmanību lauskām, ar kurām bija savainojies, izrāva mobilo. Pirksts nospieda taustiņu ar ciparu «1» - tam bija piesaistīts ātrās reaģēšanas specvienības dežūrdaļas numurs. Aiz stūra streipuļodams parādījās kaukāzietis ar savainoto seju. Arī viņš satraukti kaut ko kliedza klausulē. Sauc palīgus, maita!

-    Dežūrdaļa! - klausulē atskanēja dežuranta enerģiskā balss.

-   Runā Muromcevs. Donas kreisais krasts, kafejnīca «Vilnis». Mūs čečeni galē nost. Esmu ievainots, puiši tik tikko turas. Vajadzīga palīdzība. Ātri!…

Viņš piecēlās un grīļodamies devās uz sadauzītā kaukāzieša pusi. Tas metās bēgt. Iebāzis ievainotās rokas plaukstu kabatā, lai nekarājas, kapteinis pa dienesta ieeju atgriezās zālē. Uz grīdas vāļājās vairāki nejūtīgi ķermeņi. Visi specdienestnieki turējās kājās, lai gan izskatījās visai bēdīgi - asiņaini, zilumiem, skrambām klāti, saplēstām drēbēm… Skaitlisko pārsvaru saglabājušie bruneti līda viņiem virsū kā japāņu nāvinieki uz ambrazūru. Muromietis ar šausminošu kliedzienu deva viņiem triecienu no aizmugures. Joki bija beigušies. Ar briesmīgu kreisās rokas sitienu viņš neitralizēja saimnieku, kurš žņaudza Soikinu, ar kāju trāpīja kājstarpē uzbrucējam ar kamīna biguli rokā.

-   Es piezvanīju mūsējiem! - Muromietis, smagi elsdams, paziņoja. - Šie arī izsauca papildspēkus…

-   Stājies aiz manis, - nokomandēja Tanks, izspļaudams sarkanas siekalas. - Un atgaiņājies ar kreiso roku, ja vari…

Kautiņš turpinājās. Taču spēki izsīka, tāpēc no svara bija katra minūte.

* * *

Pie sakaru pults sēdošais kapteinis Razuvajevs svārstījās tikai dažas sekundes. Lēmumu par ātrās reaģēšanas specvienības iesaistīšanu pieņem vecākais operatīvais priekšnieks. Saskaņā ar instrukciju vajadzēja ziņot komandierim vai viņa vietniekam, tad pēc viņa komandas - pilsētas iekšlietu daļas operatīvajam dežurantam, tas pa instancēm ziņos ģenerālim Kramskojam, bet ģenerālis pateiks to, kas jau tāpat katram ir skaidrs, - specvienība domāta cīņai ar organizēto noziedzību, bandītismu un terorismu, bet ne huligānu kautiņu likvidēšanai. Tas ir teritoriālo instanču ziņā - lai brauc Nahičevanas rajona iekšlietu daļa! Bet, ja piezvanītu nahičevaniešiem, sāktos iztaujāšana - ko tur darījuši specvienībnieki? Kas par kautiņu? Cik cilvēku iesaistīti? Vai ir ieroči? Varbūt labāk sūtīt omoniešus, ja tur tik pamatīgi iet vaļā?…

Tā būtu pareiza rīcība un pamatoti jautājumi, tikai tie neglābs Donas kreisajā krastā cīnošos puišus… Bet situācija viņiem tiešām ir dramatiska, ja zvana pats Muromcevs, turklāt tādā balsī, apspiezdams vaidus…

Razuvajevs noklikšķināja slēdzi, kas savienoja ar «trauksmes» grupas komandieri vecāko leitnantu Proš- kinu.

-   Zvanīja Muromcevs. Viņš ir ievainots. Viņiem uzbrukuši «Vilni» Donas kreisajā krastā. Lūdz steidzami palīdzēt. Kāds būs tavs lēmums?

-   Kāds lēmums? Braucam! - Proškins nevilcinoties iesaucās.

Desmit kaujinieku pilnā bruņojumā - automāti, ķiveres, bruņu vestes - pusotras minūtes laikā jau bija par maršruta taksometru nomaskētā mikroautobusiņā. Mašīna izlidoja pa dzelzs vārtiem un, satricinādama apkārtni ar forsēta motora kaukoņu, aiztraucās uz Dienvidu tiltu, tad, lēkādama pa izdangātā asfalta viļņiem,

sasniedza Donas kreiso krastu un aiznesās uz «Vilni».

* * *

Viņi bija iespiesti stūrī. Muromcevs zaudēja samaņu. Akimovs atgaiņājās automātiski, un viņa sitieni bija zaudējuši parasto spēku. Soikins rīkojās ar skaidās sa- šķēpelētu krēslu kā vikings ar kara cirvi. Viņš dobji elsa, atvairīdams pudeļu un nūju belzienus, izdarīja iz- klupienus uz priekšu, reizēm trāpīdams mērķī, reizēm ne, tomēr tik un tā piespiezdams pretiniekus parauties atpakaļ. Pa kreisi no Soikina cīnījās Tanks. Par spīti visām tuvcīņas meistara iemaņām, viņam neklājās viegli. No pāršķeltā vaiga tecēja asinis, sānos pārplēstais džemperis atklāja ribās cirstu brūci. Rokā viņš turēja jau trešo krēslu, bet arī no tā bija atlikusi vairs tikai atzveltne. Toties, kad viņš trāpīja, pretinieks bija gar zemi kā likts. Taču arī kaujas mašīnai spēki strauji izsīka. Nodevīgi trīcēja kājas. Savas un pretinieku asinis un sviedri sajaucās kopā.

«Maršruta taksometrs» piebrauca pie «Viļņa» reizē ar trim vieglajām automašīnām. No tām izlēca desmit dūšīgi kaukāzieši ar beisbola nūjām un dzelzs stieņiem rokās. Bet, kad no dzeltenā «maršrutnieka» izbira melni stūraini monstri, kas atgādināja citplanētiešu karotājus no filmas «Zvaigžņu kari», «beisbolistu» degsme acumirklī noplaka, viņi sakrita atpakaļ savos vāģos un pameta kaujas lauku. Bet specvienībnieki uzgāzās «Vilnim» kā cunami Maldivu pludmalēm. Trijās minūtēs viss bija beidzies. Tie, kuri bija uzbrukuši virsniekiem, acumirklī tika satriekti, piespiesti pie sienas vai flīžu grīdas, saslēgti roku dzelžos un bija gatavi transportēšanai.

-   Kā ir, puiši? - Proškins apvaicājās kolēģiem.

-    Labāk nevar būt. - Tanks pagurumā noslīga uz grīdas, neizlaizdams no sakrampētajām rokām krēsla atzveltni. - Tu tici?

-   Mums jau nekas, - Soikins apstiprināja. - Bet čaļiem…

*

Viņš pameta ar galvu uz kaktu, kur kaujinieks-feld- šeris pārsēja brūci pie samaņas nākušajam Muromie- tim. Akimovs, acis aizvēris, sēdēja līdzās. Viņam kaut kas bija iešļircināts.

-   Kas īsti notika? - Proškins painteresējās.

-   Kroga saimniekam, kaukāzietim, nepatika, ka mēs apslakām ordeņus. Lai mēs tinoties laukā un nelīksmo- jot par viņa brāļu izlietajām asinīm…

-   Ej nu?… - Proškins brīnījās. - Tā arī teica?

Vairāki kaujinieki aiz viņa muguras uzmanīgi klausījās.

-   Tā arī teica.

-   Pavisam kaunu pazaudējuši! Kā zemē mēs atrodamies? Savā vai viņējā?

-   Noskaidrosim, - kāds no kaujiniekiem lika priekšā.

Taču tajā brīdī no āra atskanēja sirēnas gaudošana

un kafejnīcā ienāca trīs miliči formas tērpos. Bija ieradušies nahičevanieši.

-   Kas šeit notiek? - noprasīja majors ar neizteiksmīgu seju un degunu kā kartupeli.

-   Uzbrukums ātrās reaģēšanas specvienības virsniekiem, - Proškins paskaidroja.

-   Patvaļa, biedri priekšniek, - saimnieks no grīdas ierunājās. - Izsita logus, salauza mēbeles, mūs piekāva. Ne no šā, ne no tā. Es tikai aizrādīju…

-   Vagif Alijevič? - majors nošausminājās un pagriezās pret Proškinu. - Jūs būtu vecākais? Kāpēc pazīstams biznesmenis, sponsors, kulturāls cilvēks guļ, saslēgts roku dzelžos?

-   Palūkojieties, ko jūsu kulturālais sponsors pastrādājis. - Soikins norādīja uz ievainotajiem. Nav vēl zināms, kā viņiem viss beigsies…

-   Tas ir pārpratums… Vagifs Alijevičs nevarēja to izdarīt…

-   Kā jūs te gadījāties, biedri major? - no grīdas iejaucās Tanks.

-   Kā, kā… Pilsoņi piezvanīja, paziņoja par kautiņu… Nē, slaktiņu! Man jāraksta ziņojums!

-    Rakstiet, biedri major, rakstiet, - Proškins noteica un ar žestu pavēlēja likties mierā. - Labāk jūsu ziņojums nekā četri mūsu biedru līķi. Ja mēs būtu nokavējuši, tas tiktu pieredzēts!

Ātrā palīdzība paņēma Muromcevu un Akimovu. «Maršruta taksometrs» aizveda atlikušos specvienīb- niekus. Aizturētajiem noņēma roku dzelžus, un viņi devās mājās. Bet Vagifs Alijevičs kopā ar majoru apsēdās dzert tēju no bumbierveida armudām, kuras savas formas dēļ lieliski saglabāja dzēriena siltumu un aromātu.

Centra rajona iekšlietu daļa aizņēma nelielu pirmsrevolūcijas laika četrstāvu namu, kuru visnotaļ varēja uzskatīt par arhitektūras pieminekli. Rotātas karnīzes, balti pilastri abpus parādes durvīm un pat atlanti, kuri muskuļotām rokām balstīja laika zoba sagrauztos balkonus. Savulaik šī savrupmāja bija piederējusi pazīstamajam tirgonim Atarovam. Fasāde nesen tika nokrāsota, un tagad tā izskatījās kā pirmsrevolūcijas laika atklātnītēs. Tikai kariešu un drošku vietā ielas malā rindojās strupie milicijas «bobiki». Tas iespaidu nedaudz maitāja. Taču ne visiem.

Apakšpulkvedis Koreņevs novietoja automašīnu Dienvidu prospekta pretējā pusē un, rupji pārkāpdams ielu satiksmes noteikumus, šķērsoja braucamo daļu. Viņš soļoja nesteidzoties - kā tūrists, kurš pēta Tihodonskas ievērojamākās vēsturiskās vietas. Patiesībā arhitektūras krāšņums viņu neinteresēja, vēl vairāk - viņš to nemanīja. Šajā ēkā viņš bija nostrādājis gandrīz desmit gadu, nogājis ceļu no parasta operatīvā darbinieka līdz kriminālmeklēšanas priekšniekam, iemantojis cieņu kriminālajā vidē un no vienkārša kruķa, kādu ir daudz, pārvērties bargajā Kūmiņā - vienīgajā šajā pilsētā.

Kriminālmeklēšanas priekšnieka kabineta durvis bija vaļā. Ieraudzījis viesi, Rožkovs nopriecājās.

- O! Kas ieradies! Laipni lūdzam!

Majors iznāca galdam šajā pusē, sniedza roku. Salīdzinājumā ar eleganto, labi ģērbto Kūmiņu viņš šķita kā neveikls lauku lempis. Sārta fizionomija, smaids, kas iezīmēja bedrītes tuklajos vaigos, diennakti neskūti rugāji, nekoptas kviešu krāsas ūsas - kā izliets labsirdīgs laucinieks, kurš nule tirgū pārdevis lielisku mājās žāvētu speķi.

Taču ārējais izskats mēdz būt mānīgs. Kriminālmeklēšanas priekšnieks bija skarbs, dzelžains un racionāls cilvēks. Kārtību rajonā viņš uzturēja ar stingru roku, ar likumpārkāpējiem neceremonējās, pret bandītiem izturējās bez kādas žēlastības. Huligāni baidījās no viņa vairāk nekā no visiem tiesnešiem un prokuroriem kopā.

Kūmiņš paspieda stingro roku ar uzdauzitajiem kauliņiem.

' - Kā iet?

-   Kā parasti. Mūs drāž, bet mēs pieņemamies spēkā!

-       Tātad nekas nav mainījies. - Kūmiņš apstaigāja kabinetu, palūkojās laukā pa logu. Lejā smēķēja daži miliči. No piebraukušā busiņa vilka ārā piedzērušo. Tas klaigāja, lamājās un spļaudījās, līdz nopelnīja ar steku pa muguru. Pa durvīm iznākušais seržants uzkliedza kādam pavārtē:

-   Oņiščenko! Pie komandiera!

Skats bija līdz bezjēgai pazīstams. Kūmiņš nožāvājās, aizsedzis muti ar plaukstu.

-       Guli, kājās stāvēdams, Mihalič? - Rožkovs apjautājās, joprojām slēpdams ūsās smīniņu. - Vai tad var izgulēties, ja ir jauna sieva?

-      Man tādi joki nepatīk! - Kūmiņš nogrieza kā ar nazi tādā tonī, ka majors pacēla rokas.

-   Nešauj! Es nezobojos, vienkārši nav pieredzes.

-      Labs ir. - Kūmiņš pasmaidīja. - Ķersimies pie lietas. Tavā teritorijā dzīvo Vagifs Nasirovs, viņam pieder «Vilnis» Donas kreisajā krastā.

-       Dzīvo gan. Dod dievs mums tā dzīvot, - Rožkovs novilka. - Nopircis divus zemes gabalus līdzās hipodromam, nojaucis graustus un uzcēlis pili ar baseinu, oranžēriju un visu pārējo…

-      Neskaud, ne jau pilī ir laime. Bet kāpēc viņš ir tik nekaunīgs?

Rožkovs paraustīja plecus.

-   No dabas. No naudas. No visatļautības.

-   Nejau tādā mērā! Nekādas bijāšanas vairs nav!

-   Tu domā gadījumu ar specvienības vīriem?

-   Protams! - Kūmiņš nošņirkstināja zobus.

-      Kas tur sevišķs… Viņš pašu Huseinovu pasūtīja pie velna!

-   Vispār gan Huseinovs ir viens, bet ātrās reaģēšanas specvienlba - gluži kas cits.

-   Pareizi. Kāds ir ĀRS gada budžets? Kādi četrdes- mit-piecdesmit miljoni? Bet Huseinovs nodokļus vien maksā no simt miljoniem! Tie ir legālie personiskie ienākumi. Bet nelegālie būs reizes desmit lielāki. Kurš nu ir spēcīgāks?

Kūmiņš sāji pasmīkņāja.

-    Kāpēc tu atkārto tās blēņas? Vai tikai naudā ir spēks?

Majors noplātīja rokas.

-    Mūsdienās jā. Vai neesi ievērojis, Filip, ka laiki mainījušies?

-   Man ne!

-   Velti tā runā. Ieskriesi ar pieri sienā.

-   Nepiesauc nelaimi. Ko vēl pastāstīsi par to tipu?

-   Iepazinies ar priekšniekiem, iebarojis nahičevanie- šus, tagad grib dot vaļā uz pilnu klapi. Nesen pie viņa ieradās viesi - seši tautieši. Domāju - izsaucis, lai šie attīra viņam ceļu. Es speciāli aizbraucu, lai uz šiem paskatītos, - gatavie zvēri, tipiski debiliķi. Tie pusi pilsētas apslaktēs.

-   Veic profilaksi, - Kūmiņš ieteica.

-Jā… - Rožkovs atmeta ar roku. - Pret mani jau trīs lietas ierosinātas. Pietiek. Tagad visi kā traki uz demokrātiju un likumību, lai tad rij ar. Vai man sava galva cilpā jābāž?

-   Protams, labāk bāzt manējo, - Kūmiņš tādā pašā tonī novīpsnāja.

-   Saproti, Filip, viņi man nav pa zobam! - Rožkovs izsaucās. - Tev ir augstāks līmenis un lielākas iespējas. Un vispār - tas ir tavs lauciņš! Palaid viņiem no muguras ārējo novērošanu, uzrīko noklausīšanos, varbūt notversi nozieguma vietā. Viņi simtprocentīgi ir atbraukuši slepkavot!

Kūmiņš izvilka bloknotu.

-   Pārliecināji. Pievērsīšos atbraucējiem. Uzraksti Na- sirova adresīti.

-   Paldies, Mihalič! No manis - nepilna glāze sarkanā.

Kūmiņš pieklājības pēc pasmaidīja par veco joku. Un

tūdaļ pat saausījās. Kaut kas iepīkstējās, ietrinkšķējās, ieplarkšķējās. Neizprotamās skaņas nāca no galda atvilktnes.

-   Kas tev tur ir, bumba?

-   Gandrīz. Senāk čiepa makus, tagad, rau, kas uzpūš statistiku!

Rožkovs attaisīja atvilktni. Izrādījās, ka tajā ir lētie mobilie telefoni - kādi desmit - dažādu krāsu, konstrukciju un modeļu, jauni un noskrāpēti, ar antenām un bez tām…

-    Nav šaubu - tie ir atņemti bērniem un večiņām. Maksā kapeikas, iesniegumu nav, tā ka nākas blēžus laist vaļā. Ja operatori atslēgtu nozagtos telefonus, tad tos vairs nespertu! Taču viņiem tas nav izdevīgi - lai vai zagļi vai slepkavas, ka tikai maksā!

-   Par ko tu brīnies? - Kūmiņš paraustīja plecus. - Kā tāds bērns… Tie ir dokumentēti?

Arī Rožkovs paraustīja plecus.

-   Tu arī kā bērns…

-   Varu paņemt sev pārīti?

-   Nem kaut visus! »

Koreņevs pārskatīja aparātus, izvēlējās nokiju ar no- skrāpētu displeju un divus sīmensus.

-   Uz redzi, draugs! Ja ko mani - zvani!

-   Tu tāpat.

Bijušais Centrālās kriminālmeklēšanas priekšnieks paspieda roku tagadējam.

Otrā nodaļa

NOGALINĀT VAR IKVIENU

Cilvēks var būt pasakaini bagāts un varens, pārvaldīt impērijas vai visu pasauli, taču, ja atradīsies puisis, kurš uzdrošināsies iešaut viņam galvā, viņš mirs tāpat kā jebkurš cits cilvēks…

Dons Gambīno, «Cosa nostra» ģimenes galva

Krievijas ekonomiskajā kartē provinces pilsēta Pri- donska bija atzīmēta ar dzeltenu aplīti tāpat kā Pits- burga ASV rūpnieciskajā kartē. Iemesls tādai atzīšanai bija divi metalurģiskie kombināti, kuģu remonta rūpnīca, jūras osta, smilšu karjers, aviorūpnīca un aviācijas pulks ar savu aerodromu, kas, starp citu, oficiāli neietilpa pilsētas ekonomiskajā struktūrā.

Taču patiesībā Pridonska nevarēja mēroties ne ar Pitsburgu, ne Detroitu, ne Birmingemu, ne ar kādu citu attīstītas rūpniecības pilsētu. Tur vēl nebija iestājies ekonomikas uzplaukums. Stipri izstiepta, tā atstāja izteikti lauciniecisku iespaidu - pie neizskatīgajām mā- jelēm rosījās aborigēni veļas krekliņos un izbalējušās treniņbiksēs, pat vistas dažviet slinki kašņājās lielās divu džipu «BMW X5» plato riepu izšļakstītās peļķēs. Braucēji - izturēti, klusējoši ļaudis - pirmo reizi daudznozīmīgi saskatījās.

Drīz vien, melno lakojumu spīdinādami, džipi ar Maskavas numuriem ieripoja centrālajā laukumā, kas pārsteidzoši atšķīrās no visas pārējās pilsētas. Te ekonomiskais uzplaukums jau bija iestājies - milzīga strūklaka, angļu zālieni un koptas puķu dobes, jauns melns asfalts. Bet četrstāvu nams pašā vidū visnotaļ varēja konkurēt ar Pitsburgas mēriju, turklāt atstājot to tālu aiz muguras. Kad džipi līgani nobremzēja pie centrālās ieejas, to pasažieri saskatījās otrreiz - vēl daudznozīmī- gāk.

Bez trokšņa atdarījās durvis. No pirmās mašīnas uz flīžu mozaīkas atsperīgi izlēca trīs jauni cilvēki, kuri līdzīgā izskata ziņā atgādināja ievērojamu, plaukstošu firmu augsti apmaksātus menedžerus. Stalti augumi, darbīgi atsvešinātas sejas, īss matu griezums, vērīgas acis, korekti tumšpelēki uzvalki, obligāti balti krekli un kaklasaites, spīdīgas, itin kā nopulētas kurpes no kvalitatīvas ādas. Diviem rokā bija metāla čemodāniņi, kādos Holivudas gangsteri parasti pārnēsā naudu un narkotikas. Trešajam rokā bija parasts ādas portfelis ar šifra slēdzenīti.

No otra džipa izspurdza jauna, skaista sieviete. Melna žakete, taisni melni svārki līdz puscelim, balta blūze ar melnu pie kakla sasietu lenti, melnas dūmakainas zeķbikses, melnas augstpapēžu kurpes, plecā - melns plakans futrālis ar piezīmjdatoru. Melnie spīdīgie mati akurāti sasprausti pakausī.

Šoferi palika mašīnās, pārējie nozuda pretenciozajās, griezumiem rotātajās ozolkoka durvīs ar spīdīgiem metāla taisnstūriem apakšā. Pridonskas iedzīvotājiem un pilsētas viesiem šīs durvis šķita respektabluma un prestiža kalngals, taču patlaban no tām uzvēdīja smieklīgs, tālai provincei raksturīgs ārišķīguma šiks.

- Sveicināti! - viesus saspringti sveicināja dežurējošais seržants. Dežuranta ķermeņa uzbūve ļāva viņam nepieciešamības gadījumā paslēpties aiz mazgabarīta automāta «AKS-74U», kas karājās viņam kaklā. Un, redzot tik iespaidīgu delegāciju, viņam ļoti gribējās izmantot šo iespēju.

-   Sveicināti, biedri seržant, - solīdi atņēma sveicienu pirmais nācējs un, atvēris tumšsarkano apliecību, pastiepa to pret dežuranta seju. - Esam ieradušies pie Ste- pana Vasiļjeviča. No Maskavas. Jautājums ir saskaņots.

Satrauktais dežurants izlasīja tikai dažus vārdus: «Fonds», «Federācijas Padome» - un paguva ievērot uzvārdu, ar kuru bija parakstīts dokuments. Ar to pilnīgi pietika. Starp citu, pietika jau ar visu iepriekšējo. Milicis salutēja.

-   Lūdzu, biedrs Kolomijecs jūs gaida, otrais stāvs, pa labi!

Kad atbraucēji nozuda kāpņu līkumā, viņš no sviedriem slapju roku tvēra iekšējā telefona klausuli.

Tāpēc, kad maskavieši iegāja uzgaidāmajā telpā, viņus patiešām jau gaidīja, nevajadzēja pat stādīties priekšā.

-    Labdien, kungi, sveicam ar ierašanos! - žilbinoši smaidīdama, blondīne ā la Merilina Monro sagaidot piecēlās no pulētā galda.

Mēra sekretāre-referente Anna Sergejevna tika uzskatīta par vienu no ekstravagantākajām Pridonskas skaistulēm. Viņas meikaps atgādināja apaču cilts indiāņu krāsojumu, kad tie nostājušies uz kara takas. Peldkostīmam līdzīgais sarafāns vairāk atsedza nekā slēpa un cieši piegūla apaļīgajam augumam, izceldams kuplās formas. Sarkanās sandales atklāja sarkanu pedikīru - tieši tādā pašā krāsā kā manikīrs. Anna Sergejevna greizsirdīgi nopētīja dāmu ar piezīmjdatoru, nemaldīgi jauzdama viņā kolēģi. Un saprata, ka nebūs Sniegbaltīte šāsdienas eglītē. Svešinieces kostīms un manieres, bet it īpaši zeķbikses tādā tveicē rādīja, ka viņa punktu skaita ziņā ir uzvarētāja, turklāt ar ievērojamu pārsvaru.

-   Lūdzu, mērs jūs gaida. - Anna Sergejevna atvēra pulētās durvis. Smaids nepazuda no viņas sejas - galu galā tā šmīze kā atbraukusi, tā aizbrauks, bet viņa paliks.

Milzīgajā kabinetā bija vēss - kondicionētājs darbojās ar pilnu jaudu. Piecdesmit gadu vecais Stepans Vasiļje- vičs Kolomijecs sēdēja pie sava galda - gara auguma, korpulents, augšup uzskrullētām kazaku ūsām. Viņš tiešām bija kazaks no Donas augšteces un savulaik - sen atpakaļ - bija pratis auļot zirga mugurā un mētāt no vienas rokas otrā asu zobenu. Tagad šīs iemaņas, lietā neliktas, bija zudušas, atskaitot vienu - prasmi iztukšot glāzi tieši no asmens. Šādu procedūru nācās atkārtot itin bieži, rādot piemēru viesiem, kurus iesvētīja par kazakiem. Arī šodien viņš maskaviešiem bija sagatavojis pirtiņu saudzējamā nostūrī, Donas zivju zupu, šašliku, vēžus un vimbas, suvenīru zobenus un apliecinājuma rakstus par kazaka nosaukuma piešķiršanu. Viss, kā to paredz Donas viesmīlība.

-    Sveicināts, Stepan Vasiļjevič! - Pirmais ienācējs droši sniedza roku. - Mans vārds ir Maksims Viktoro- vičs, uzvārds - Kašins, tas ir Deniss, tas - mūsu jurists Vladimirs, bet šī ir Galina…

Maksims Viktorovičs smaidīja, taču māksloti - tikai ar lūpām, pārējie mīmikas muskuļi, bet galvenais - acis, smaidā nepiedalījās. Un arī lūpas bija savilktas tā dīvaini.

-   Mēs pārstāvam Maskavas kompāniju «Konsorcijs». Var gadīties, ka neesat tādu dzirdējis, taču tā ir ļoti nopietna firma ar lielām iespējām.

Kolomijecs pamāja un atbildēja ar īstu, sirsnīgu smaidu, iznāca galdam šajā pusē un sarokojās ar viesiem.

-   Dzirdēju, dzirdēju, patiešām nopietna!

To sakot, viņš neliekuļoja un necentās pieklājības pēc viesiem izdabāt. Par gaidāmo vizīti viņam saspringtā balsī bija paziņojis vicegubernators gubernatora uzdevumā, kuram savukārt bija zvanīts no valdības. Turklāt, kad ievāca ziņas, izrādījās, ka pirms dažiem gadiem Tihodonskā saistībā ar «Konsorciju» bija noticis mīklains gadījums, kurā ticis gan šauts, gan spridzināts, gan indēts. Tāpēc mēram bija nemierīgi ap sirdi.

Viņš nosēdināja maskaviešus pie liela sanāksmju galda. Jurists tūdaļ izplāja ar skavām sastiprinātas dokumentu lapas, sekretāre atvēra savu piezīmjdatoru, smalkie, neuzkrītoši manikirētie pirksti novietojās virs klaviatūras.

«Vērtīgs čabulītis, gudrs,» atzinīgi nodomāja Ste- pans Vasiļjevičs. Pats viņš tā arī nebija apguvis datoru, tāpēc lielais displejs uz galda allaž atspoguļoja darba galda virsmu. «Interesanti būtu zināt - kurš viņu drāž? Droši vien vecākais, tas Maksims… Bet varbūt augstāks priekšnieks…» Mērs labi zināja šādu jautājumu būtību.

Te pēkšņi Galina uzmeta viņam asu skatienu, un Kolomijecs ieraudzīja sevi no malas ar viņas acīm - pa- domjlaiku vadības relikts sagumzītā vecmodīgā uzvalkā, aizgājušā laikmeta palieka… Provinces pīļu dīķa sīkbūtne. Pārāk liels kabinets ar Karēlijas bērza imitācijas lamināta paneļiem, vulgāri izmālējusies sekretāre, vietējā montējuma korejiešu mašīna…

«Nekas,» viņš pats sevi uzmundrināja. «Lai kāds arī būtu dīķis, es tajā esmu noteicējs! Un mēs arī neesam ar pirkstu taisīti. Rau, cik līcī stāv jahtu, bet kotedžu ciemats kalnā izgriezīs pogas jūsu Rubļovkai, un vēl jūru pa logu var redzēt! Un mājās man ir divi jauni uzvalki, ne sliktāki kā šiem te, bet Aņka rīt pat nomazgāsies un pārkrāsosies…»

- Tēju, kafiju? - Stepans Vasiļjevičs viesmīlīgi apjautājās.

Viņš sajutās drošāks un savā ziņā izbaudīja pat pārākumu. Atbraucēji varēja būt viņa dēli. Viņš ir vecāks, vairāk pieredzējis un arī fiziski droši vien stiprāks… Katrā ziņā kalsnie, sportiskie viesu augumi šķita sīki līdzās viņa masīvajam priekšnieka stāvam. Bērniņi! Adoptēt viņus, vai? Pamācīt, lai pieņemas prātā… Nē, kam viņam tādi dēli. Bet Galku gan varētu adoptēt… Un jau pēc nedēļas viņa uz to raudzītos citām acīm!

Stepans Vasiļjevičs pasmaidīja.

-   Varbūt konjaku? Man atradīsies franču!

-   Ķersimies labāk uzreiz pie lietas, - ierosināja Maksims Viktorovičs. Kad viņš pārstāja smaidīt, dūrās acīs viņa sejas īpatnība - mutes labais kaktiņš bija pacelts uz augšu, toties kreisais - nolaists lejup, tādējādi mute paliek taisna, bet tajā pašā laikā sašķobīta.

-   Mēs pārstāvam «Konsorcija» investīciju un attīstības nodaļu. Un gribam pirkt jūsu ostu.

Spriežot pēc visa, viņš bija radis nevilcinoties ķerties vērsim pie ragiem.

-   Ko?! - Kolomijecam atkārās žoklis.

-   Pridonskas ostu. Nopirkt. Būsim ļoti pateicīgi par sadarbību.

Kašins nolika Kolomijecam priekšā spīdīgo čemodāniņu. Līdzās Deniss nolika tādu pašu. Viņi sinhroni noklikšķināja slēdzenes un pacēla vāku. Tā dārgos mūsdienu restorānos vienlaikus no šķīvjiem noņem spožos kupolus, atklājot sulīgus steikus, ar aveņu sīrupu pārlietu taukos pilošu fua-gra, sārtās garneles un citas delikateses. Stepans Vasiļjevičs reiz Maskavā bija aizvests uz tādu restorānu, viņam patika, lai gan viņš nejutās sevišķi ērti, jo nezināja, kā pareizi ēdams omārs. Pašlaik viņš izjuta vēl daudz lielāku spriedzi - abi čemodāni bija līdz augšai pilni ar simtdolāru banknošu paciņām.

-   Kas tas ir?!

-   Tā ir mūsu pateicība jums personiski, - labsirdīgi paskaidroja Maksims Viktorovičs. Patlaban viņa smaids bija visnotaļ neviltots. Labajā vaigā iezīmējās tieva balta rēta, kas kā plēsīga čūskiņa aizlocījās no vaiga kaula līdz ausij.

Kolomijecs nekad nebija redzējis tādu naudu. Uz simtdolāru paciņām piebāzto čemodānu fona mēra provinciālais vēriens ieguva manāmu lētas zīmēšanās pieskaņu.

Kad galdā ir tādas summas, tad viena, divu, trīs un pat desmit cilvēku dzīvība neko nenozīmē. Pat ja viņi ir pri- donsku, poddonsku vai zadonsku mēri.

Viņš palūkojās uz zaļknābjiem, kuri bija izvietojušies viņa kabinetā. Pārākuma izjūta pazuda no viņiem plūstošajos spēka un varenības viļņos. Pieaugušais, pieredzējušais vīrs, vadītājs, noteicējs visā pilsētā, sajuta nepatīkamu baiļu vēsumu. Ko niekus vēsumu - dūša saskrēja papēžos! Kā karūsai rāmā dīķī, kad parādās nekaunīga aszobaina līdaka… Vairāk par visu viņam gribējās, kaut nelūgtie viesi pazustu ar visu savu naudu!

Varētu likties - nav nekā vienkāršāka! Uzsist ar dūri pa galdu un norēkties visā savā kazaka varenībā. Lai banda aizlido pie visiem velniem no viņa kabineta, no viņa pilsētas, no viņa dzīves!

Ja uz galda gulētu simt tūkstoši vai pat miljons rubļu, viņš tā arī izdarītu. Taču uz galda gulēja cita nauda. Tādas naudas īpašniekus nesviež laukā aiz apkakles. Tie ir viņi, kuri izsviež, ko vien vēlas un no kurienes vēlas…

-   Ka-a-am jums osta? - Kolomijecs pajautāja aizsmakušā balsī, lai gan tas viņu itin nemaz neinteresēja. Viņam pēkšņi sāka sāpēt galva.

-   Dienvidu apgabala ģeopolitiskā un ekonomiskā nozīme pieaug, - pieredzējuša lektora balsī paskaidroja Maksims. - Melnās jūras ostas ir pārslogotas - gan Tuapse, gan Novorosijska. Kuģi pa desmit dienām gaida izkraušanu. Bez tam kravas jāizvadā, bet dzelzceļš ir tikpat pārslogots. Kalnu reljefs kavē ceļu attīstību. Problēma ir sen nobriedusi. Bet Pridonskas osta ļautu to atrisināt. Potenciāli kravu apgrozība tajā lēšama ap diviem miljardiem dolāru gadā…

-    Divi un septiņas desmitdaļas miljarda, - Deniss, ielūkojies papīros, precizēja.

Stepans Vasiļjevičs pamasēja deniņus. Viņš nekad nebija operējis ar tādiem skaitļiem.

-   Tā nekas… Ja osta ir tik ienesīga, kurš atļaus to pārdot?

-   Jūs atļausit, - mierīgi atbildēja Maksims. - Un par tiem ienākumiem… To taču vēl nav. Un, lai tie rastos, vispirms jārēķinās ar izdevumiem. Akvatorijas padziļināšana, jaunu termināļu un virszemes infrastruktūras kompleksa celtniecība, transporta komunikāciju rekonstrukcija. Investīciju projekts vien maksās aptuveni pusotra miljarda dolāru, turklāt ļoti pieticīgi rēķinot. Ne pilsētai, ne apgabalam tādu līdzekļu, dabiski, nav. Finansējums no centra nav paredzams - Pridonska nav iekļauta perspektīvās attīstības plānā…

-   Tas ir federālais īpašums… Es nevaru ar to rīkoties…

-   Neraizējieties, Stepan Vasiļjevič, - iejaucās Volodja. - Sākotnējā etapā mēs noformēsim sankcionēšanu un ilgtermiņa nomu. Par septiņdesmit miljoniem dolāru. Tas ietilpst municipālo instanču kompetencē, taču ir vajadzīgs valdības saskaņojums. Jautājums ir jau iepriekš saskaņots, lūdzu, paskatieties…

Jurists nolika mēram priekšā nopietna izskata dokumentu, tad otru, trešo…

-    Kad iestāsies otrais etaps - privatizācija, jums tā nekādas galvassāpes nesagādās - mēs paši visu noformēsim. Bet budžets papildināsies vēl par trīsdesmit miljoniem!

Kolomijecs klusēja. No visiem tiem miljoniem un miljardiem viņam reiba galva. Tādas summas viņam šķita neaptveramas. Gangsterfilmā drosmīgs supermens būtu savācis čemodānus, aizlaidis, teiksim, uz Kārību salām un dzīvojis ilgi un laimīgi… Taču tā notiek vienīgi ķinītī. Kur ir tās Kārību salas? Kā lai tur nokļūst? Kā lai izved tādu piķi, kā lai to saglabā un nezaudē galvu? Un ko varētu darīt tajās Kārību salās? Ko vadīt? Kam pakļauties? Bez tam visi radi, draugi, paziņas un mīļākās atradās šeit, Pridonskā…

-   Kā būs, Stepan Vasiļjevič? - vaicāja Maksims, un viņa balsī ieskanējās uzstājīgas notis.

Mērs nopūtās un atbīdīja čemodānus.

-   Es viens nevaru izlemt šo jautājumu. Tas jāsaskaņo ar vadību.

-   Lūdzu, saskaņojiet, - Maksims piekrita. - Domāju, ar nedēļu jums pietiks?

Kolomijecs ne sevišķi pārliecināti pamāja.

-   Pietiks…

-Jauki. Nākampirmdien divpadsmitos mēs jums piezvanīsim.

-   Bet tagad ierosinu doties laukā pie dabas, - Stepans Vasiļjevičs lika priekšā bez sevišķa entuziasma. - Atpūtīsimies, uzņemsim jūs kazakos. Pirtiņa, šašliciņš, alutiņš, vēži…

-  Vēži? Cik brīnišķīgi! - Maksims sajūsminājās. - Taču tagad nevarēsim. Nākamreiz, kad apslacīsim darījumu.

Apmeklētāji sinhroni piecēlās, aši savāca dokumentus, bez īpašas sirsnības atvadījās un devās uz izeju. Sekretāre gāja pēdējā. Klusināti noklikšķēja papēdīši. Viņai bija slaidas kājas un apaļš, pat pēc skata tvirts dibentiņš, droši vien uzpumpēts dārgā galvaspilsētas fitnesa centrā. Bet melnās zeķbikses karstajā laikā izskatījās ļoti seksuāli… Durvis daudznozīmīgi aizcirtās.

Milicis vestibilā ieņēma miera stāju un pielika roku pie cepures.

-    Ko teiksit, Galina Vasiļjevna? - Maksims apjautājās, kad viņi atradās uz ielas. - Vai nav burvīgs idiots?

Stingrā melni tērptā dāma nepasmaidījusi pamāja un sausi sacīja:

-   Nezinu. Taču viņš ir tipisks «sarkanais direktors». Bet tie patstāvīgus lēmumus nepieņem. Un risku neuzņemas.

Pridonskas mērs gar aizkara maliņu vēroja, kā maskavieši sasēžas dārgajos džipos. Sekretāre nezin kāpēc brauca atsevišķi. Divi džipi apmeta likumu puķu dobei. Saule spoguļojās melni spīdīgajos jumtos. Apbraukuši apkārt laukumam, tie nogriezās uz Tihodonskas šosejas pusi un izzuda skatienam.

-   Labi vien ir, - atgriezdamies pie sava galda, noteica Kolomijecs. - Nelaidīsim jau vēžus zudumā. Aizbrauksim ar Aņu un Nikolaju!

Milzīgās pulētās durvis bez trokšņa pavērās, un kabinetā piesardzīgi ieslīdēja nule pieminētais Nikolajs Spiridonovs - neliela auguma neievērojams cilvēks ar atklātu seju, kas nodeva viņa lauciniecisko izcelsmi.

-   Ko viņi gribēja, šef?

-   Pirka ostu, - Kolomijecs norūca. Viņš ne visai ieredzēja savu vietnieku, pamatoti uzskatīdams, ka tas tēmē uz viņa vietu. Aiz muguras pat saukāja par «ka- capu». Turpretī Spiridonovs visvisādi demonstrēja absolūtu cieņu un uzticamību, centās būt noderīgs, un tas viņam izdevās. Tāpēc mēra nepatiku klāja draudzības šķietamība.

-   O-o-ostu?! Par cik tad?

Stepans Vasiļjevičs saviebās.

-    Nikolaj, kāpēc uzdod muļķīgus jautājumus? Pieņemsim, ka par septiņdesmit miljoniem - un kas par to? Vai simt. Kāda starpība! Tas nav mūsu abu kompetencē. Rīt braukšu pie Pastrjakova, ziņošu, lai viņi tur tiek skaidrībā…

-    Kas šiem bija čemodānos? - Spiridonovs nelikās mierā.

Kolomijecs vēl vairāk saviebās.

-   Vai es skatījos? Taisies, Arsens jau cep šašliku!

Abi melnie «BMW X5» ar Maskavas numuriem nesās

uz Tihodonsku. Divkārši pārsniegtais ātrums tos nesatrauca.

-   Sveiks, Mazuli! Ko dari? - Kad Kūmiņš runāja ar sievu, viņa akmens seja izlīdzinājās, rievas abpus degunam zaudēja ierasto asumu un balss atmaiga.

-   Kopā ar Oksanu šķirstām žurnālus. Dzirdi? - Ētera otrā galā iečaukstējās biezs papīrs.

-   Dzirdu. Aizbraukt tev pakaļ?

-    Kāpēc? Mēs vēl papļāpāsim, Irai arī jāatnāk, iedzersim tēju…

-   Lai būtu. Vai tu labi mani dzirdi?

-   Jā, teicami.

-   Tad izklaidējieties tālāk. Atā. -Atā.

Kūmiņš paslēpa telefonu. Viņš atradās universitātes bibliotēkas lasītavā. Pagraba stāvs, biezas, ar marmoru apdarinātas sienas, taču uztveršanas zona gandrīz visur bija normāla. Vienīgi attālākajā kaktā signāla līmenis nokritās bezmaz vai līdz nullei un šeit zem kāpnēm arī. Lai.

Viņš piegāja pie grāmatu izsniegšanas letes, parādīja apliecību. Kalsna sieviete ar apaļām brillēm pārstāja darboties gar nodeldētām kartītēm aizvēsturiskās koka kastēs.

-   Vai kas atgadījies?

-    Jums ne. Man jāpārbauda grāmatu izsniegšanas formulāri.

-   Lūdzu. Pasakiet uzvārdu, es paskatīšos.

-    Es precīzi nezinu. Tikai aptuveni. Man vajadzīgi burti no «K» līdz «M».

-   Nāciet, lūdzu, šeit, paskatieties…

Viņš ātri sāka pāršķirstīt nobružātās plāna kartona kartītes. Nevienādi ieraksti, neskaitāmas ar zīmuli izdarītas atzīmes, dzēsumi un labojumi. Viss bija tieši tāpat kā viņa skolas bibliotēkā pirms trīsdesmit gadiem. Mazuļa kartīti viņš atrada ātri. Jekaterina Mostovaja.

Kāpēc viņa šeit nebija nomainījusi uzvārdu? Visos dokumentos sen jau bija Koreņeva. Lai gan tie ir sīkumi. Kad viņa te bija bijusi? Vakar? Formulārā gan bija mazliet senāks ieraksts.

-   Vai jūs izsniedzat grāmatas, arī neatzīmējot kartītē?

Bibliotekāre paraustīja plecus.

-   Vispār jau nē, bet, ja pazīstams students - kāds aktīvists vai teicamnieks -, tad izsniedzam, ķīlā paturot studenta apliecību. Bet tikai uz dažām stundām, lasīšanai tepat zālē.

-   Paldies, - Kūmiņš pateicās un gāja prom.

Šodien Tihodonskas RONAP operatīvās daļas priekšnieks bija saņēmis informāciju par nopietnu konfliktu starp Pitonu un Kalpu, organizējis Šķībā - Karpeta grupējuma bifeļa - aizturēšanu, uzrakstījis paskaidrojumu DDP par ielaušanos Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrībā… Un noskaidrojis grāmatu reģistrācijas kārtību studentu bibliotēkā. Turklāt pēdējā informācija bija izrādījusies viņam vissvarīgākā. Taču visnenoteik- tākā. Varbūt Mazulis bija vakar te iegriezies, bet varbūt arī ne. Varbūt signāls nebija sasniedzis telefonu, bet varbūt bija.

Apakšpulkvedis Koreņevs nevarēja ciest šādu nenoteiktu informāciju. Un neapskaužams būtu operatīvais darbinieks, kurš iedrošinātos tādu sniegt. «Vai nu līs, vai varbūt snigs, vai nu būs, vai izpaliks!» klaigāja nodaļas priekšnieks, un viņam bija taisnība. Bet šodien viņš pats sev sniedza stiepjamu informāciju. Uz ko lai kliedz? Varēja jau, protams, skaidri un gaiši pajautāt: «Vai Katja Mostovaja vakar te bija? Vai jūs izsniedzāt viņai grāmatas bez piereģistrēšanas?» Studente Mosto- vaja-Koreņeva tieši bija aktīviste un gandrīz teicamniece, viņu bibliotekāri noteikti būtu iegaumējuši… Bet tā tikai vēl trūka, lai pievērstu Mazulim negatīvu uzmanību - «Kāpēc par viņu interesējas milicijā?» Un, ja vēl uzzinātu, ka gados vecais vīrs, izmantodams dienesta stāvokli, kontrolē jauno sievu, būtu kauns pār visu ģīmi! Tīrais marasms!

Kūmiņš izgāja uz ielas, iekāpa mašīnā, iedarbināja motoru, aizdomājās. Viņam ir plašas operatīvās iespējas - var piekomandēt viņai «asti», var uzsūtīt aģentu, var ierīkot telefonam noklausīšanos, galu galā - var iedarbināt mobilās pozicionēšanās sistēmu! Tikai - vai to vajag? Lūk, galvenais jautājums…

Viņš ieslēdza ātrumu, un mašīna līgani sakustējās.

Melus nav grūti atklāt. Daudz grūtāk ir par tiem sodīt. Kā darbā, tā ģimenes dzīvē. Pašlaik valda attieksme - viss ir pie vienas vietas un viss tiek piedots. Ja sāksi vicināt zobenu pa labi un kreisi - paliksi bez draugiem, padotajiem, tuviniekiem un iemantosi absolūta āmurgalvas reputāciju. Bez tam - vai patiesība ir tik ļoti vajadzīga? Ja zinātu visu, varētu sajukt prātā. Un atkal zaudēt draugus, padotos, tuviniekus, sievu…

Nē, pilnīga patiesība nevienam nav vajadzīga. Daudz vienkāršāk ir piemiegt acis uz dažu labu sīku blēdību vai to piedot. Kad runa bija par darbu, Kūmiņš to darīja reti. Un ļoti negribīgi. Ja padotais meloja - pat ja tie bija tikai sīkumi -, viņš Kūmiņam vairs neeksistēja un drīz vien nebija vairs padotais. Protams, operatīvais darbs balstās uz meliem un krāpšanu, taču tas bija pavisam kas cits. Rezultāta dēļ var pieļaut kompromisus. Kā šahā - kvalitatīvas spēles vārdā ir pieļaujams zaudēt figūru. Taču, kad meli draudēja iezagties privātajā dzīvē, viņš nezināja, kā rīkoties.

Nē, zināja! Ja meli nostāsies starp viņu un Mazuli, viņi sāks attālināties viens no otra - sākumā par milimetru, tad - diviem, trim… Plaisa aizvien palielināsies līdz brīdim, kad viņi būs kļuvuši sveši cilvēki!

«BMW» apstājās pie Oksanas mājas. Kūmiņš uzgrieza Mazuļa numuru. »

-    Sveiks, mazais! Kur tu esi? - Sirds satraukumā dauzījās, it kā viņš grasītos uzlauzt durvis, aiz kurām stāv debils bruņots bandīts.

-    Tu, Fil? - Katja brīnījās. - Mēs taču nesen runājām! Esmu pie Oksanas, Iriša atnāca, dzeram tēju.

-   Es atbraucu tev pakaļ. - Balss skanēja nervozi un saspringti. - Dosimies pirkt tev kleitu. Un kurpes. Kā patīk plāns?

Klāt bija patiesības mirklis. Ja Mazulis tiešām ir pie draudzenes, viņa priecīgi skries uz mašīnu. Ja nav - izdomās kādu atrunu. Taču tā nelīdzēs, jo viņš uzkāps augšā un pārbaudīs!

-   Protams, patīk, Fil! - Katja iespiedzās. - Ja gribi, ienāc, mēs vispirms tevi padzirdīsim ar tēju!

-   Paldies, mazais, es jau padzēru tēju. - Tagad Kūmiņa balss skanēja pavisam parasti. - Nāc drīzāk, esmu noilgojies!

Viņa izspurdza pēc pusotras minūtes.

* * *

-   Cik lieli bija čemodāni?

Pastrjakova palso acu cieši vērtējošā skatiena uzlūkots, Kolomijecs jutās neveikli.

-   Šitik. - Kolomijecs parādīja. - Un šitik biezi.

Pastrjakovs piecēlās un domīgi pagājās pa kabinetu.

Piecēlās arī Kolomijecs. Pridonskā viņš bija pats gudrākais, svarīgākais un nozīmīgākais, pat svešvalodas zināja labāk par visiem. Bet te viņš stāvēja kā pēdīgais muļķis un gaidīja, līdz viņam atvērs acis. Un jutās melns un maziņš, nepavisam nepiemērots tam atbildīgajam postenim, kuru ieņēma un bez kura nespēja iedomāties savu dzīvi. Kā saulespuķe seko saulei, tā arī Stepans Vasiļjevičs, sekodams vicegubernatora kustībai, grozīja galvu pa labi, pa kreisi, pa labi, pa kreisi.

Kabinets bija milzīgs. Vicegubernators necienīja moderno bezpersonisko augsto tehnoloģiju stilu. Viņš deva priekšroku klasiskajam solīdumam. Smagi krēsli ar griezumiem rotātām atzveltnēm, masīvs rakstāmgalds, paklājs uz grīdas, daudzžuburu kristāla lustra. Tādā vidē negribējās rosīties un noņemties ar sīkumiem… Bet nelielie akustiskās aizsardzības sensori pie logiem rādīja, ka šeit tiek risinātas svarīgas sarunas.

-   Es pazīstu tādus čemodānus, - beidzot domīgi noteica Pastrjakovs. Viņš atgādināja milzīgu, par kaut ko norūpējušos nomenklatūras lāci ar izspūrušu sirmu ērkuli. - Katrā saiet trīs miljoni. Pat trīs ar pusi, ja jaunās banknotēs…

«Kā jūs…» mērs bezmaz ievaicājās, taču laikus notvēra sevi aiz muļķīgās mēles.

-   Labs ir, sēdi te. - Vicegubernators pielika punktu pārdomām un, pieglaudis matus, izgāja.

Viņš atgriezās gandrīz pēc stundas samērā ērcīgā noskaņojumā.

-   Vai tu maz saproti, ko tas nozīmē - pārdot ostu?! - viņš jau no sliekšņa metās virsū Kolomijecam. - Tikpat labi varētu pārdot visu pilsētu! Ko tu tad vadīsi?!

-   Es jau nemaz netaisījos… Nācu pie jums… Pateicu visu kā ir, neko neslēpu…

-   Kāpēc vispār nāc ar tādām blēņām? Nostādīji mani gubernatora priekšā muļķa lomā! Vai pats nevarēji tos varjagus pasūtīt pie velna? Vai varbūt tev viņu čemodāni galīgi smadzenes ir sajaukuši?

Netaisnīgie apvainojumi lika Kolomijecam kļūt gluži sarkanam. Sirds dauzījās kā atskaldāmais āmuriņš, acīs sariesās asaras. Viņš paspēra soli uz priekšu, spiezdams roku pie krūtīm. Balss viņam trīcēja.

-     Kā tad tā, Sergej Petrovič… Jūs taču man atļāvāt, likāt viņus pieņemt… Es pieņēmu un tagad ziņoju jums… Ko esmu noziedzies?

Vicegubernators pazemināja toni, bet ne uz ilgu laiku.

-   Ko es tev liku? Pārdot ostu? Šefam piezvanījis kāds no valdības aparāta - itin kā solīdai firmai esot jautājumi attiecībā uz Pridonsku. Tev bija uzdots pieņemt un tikt skaidrībā! Tu taču esi mērs? Nu tad izlem! Bet tu gribi visu uzvelt citiem!

-   Ne prātā nenāca uzvelt… Es tikai lūdzu padomu… Ja tā - sūtīšu viņus pie visiem velniem!

Pastrjakovs kļuva pielaidīgāks.

-    Labs ir, Stepan, neapvainojies. Darbā visādi gadās. Šefs sabrēca uz mani, es - uz tevi. Vienkārši vajag būt saimniekam savā vietā. Naudas tiem iebraucējiem, protams, ir kā spaļu. Tikai ne visu tā izšķir, ne visu. Tu pārstāvi varu savā pilsētā, tā ka tiec galā ar savām problēmām. Un mēs tevi atbalstīsim.

Kolomijecam kļuva vieglāk ap sirdi.

-   Es taču… Mēs taču… Lielgabala šāviena attālumā viņus… Skat, ko sadomājuši!

-   Tas ir pareizi! - Vicegubernators pasmaidīja. - Bet ostu mēs paši savedīsim kārtībā. Gan pienāks kārta arī tai. Iztiksim bez svešu palīdzības.

-   Protams! Pareizi! Paši tiksim galā! - No sirds piekrita dzīvīgāks kļuvušais Kolomijecs, spiezdams zodu pret izrieztajām krūtīm.

Viņš bija kā hipnotizēts un no sirds ticēja, ka pats saviem spēkiem novedīs ostu pie divu miljardu apgrozības. Arī bez septiņsimt miljoniem. Nomenklatūras aprindās spēju nokļūt transā, klausoties augstākas amatpersonas runās, dēvē par briedumu, un tā liecina par gatavību ieņemt vadošu posteni.

Pastrjakovs pavadīja Stepanu Vasiļjeviču līdz uzgaidāmajai telpai un šķiroties pat apkampa. Kolomijecs kā spārnos aiztraucās līdz savai mašīnai. Kad «Sonāte» izbrauca uz šosejas, viņš iedzēra konjaku no plakanas blašķītes un pilnīgi nomierinājās. Mēra nomenklatūras labklājība, kas noteica ari visu viņa nākotni, bija atkarīga no apgabala varas iestādēm Sergeja Petroviča

Pastrjakova personā. Bet viņš, kaut ari sākumā mazliet parāja, nopietni nesadusmojās un beigās pat pažēloja, tā ka viss kārtībā. Lai maskavieši iet ratā ar visu savu naudu!

Kad bija nobraukti četrdesmit kilometri - pusceļš līdz Pridonskai Kolomijecs sāka no jauna pildīties ar iepriekšējo nomenklatūras nozīmīgumu un autoritāti un strauji ņemties prātā. Mīļotās mērijas ēkā viņš iegāja, būdams pats gudrākais cilvēks pilsētā. Un pēc desmit minūtēm stāstīja vaļēju muti stāvošajam vietniekam:

-   Es viņiem tā arī pateicu - pārdot ostu ir tas pats kā atdot visu Pridonsku! Vajag pašiem meklēt rezerves un rekonstruēt mūsu jūras vārtus! Un viņi bija ar mani pilnīgi vienisprātis! «Malacis, Stepan,» teica (mēs divatā jau sen esam uz «tu»), «tu esi noteicējs Pridonskā, bet mēs tevi allažiņ atbalstīsim!» Pēcāk iedzērām pirms ceļa - gubernators, Pastrjakovs un es! Re, saod?

Kolomijecs uzpūta, un Nikolajs Nikolajevičs sajuta biezu konjaka dvingu. Tas nebija sevišķi pārliecinošs arguments, taču Spiridonovs izlikās, ka ir noticējis arī visam pārējam. Arī viņam nemitīgi vajadzēja demonstrēt un apliecināt savu «briedumu».

* * *

Sanāksmi par Pridonskas gatavošanu ziemas sezonai vadīja mērs pats. Referenti uzstājās vārgi un nepārliecinoši, tāpēc beigās dabūja krietnu brāzienu.

-   Kādas, pie velna, caurules?! - Stepans Vasiļjevičs dārdināja, ar dūri dauzīdams galdu. - Jūs katru gadu maināt caurules, jau desmit reižu varēja būt ievilkts siltums no Tihodonskas! Un ar sniega tīrāmajām mašīnām ir tas pats - mēs tik daudz līdzekļu esam piešķīruši, ka viss parks varēja būt atjaunots!

Galvu nodūruši, komunālo dienestu priekšnieki kaut ko skrīpstināja savos bloknotos, pacietīgi gaidīdami, līdz būs pāri kārtējais dienesta negaiss, kur pērkona grāvienus gandrīz nekad nepavadīja bargi organizatorisku secinājumu zibeņi.

-   Un ceļi? Aizķepējat tikai bedres, bet izdevumi - kā mainot visu segumu! Kur tas der?!

Raibo telefona aparātu pulkā iezvanījās baltais pilsētas tiešo sakaru līnijas tālrunis.

-   Jā! - Kolomijecs bargi atsaucās klausulē.

-   Sveicināti, Stepan Vasiļjevič, runā Maksims Viktorovičs.

Nepazīstamā balss skanēja ļoti mierīgi, gandrīz vienaldzīgi.

-   Kāds Maksims Viktorovičs?

-   Mēs pie jums bijām pirms nedēļas. Sakarā ar ostu.

-   A-a-a… - Mērs pazemināja balsi un palūkojās pulkstenī. Tieši pusdienlaiks. Punktīgs puikiņš…

-    Paklau, Maksim, osta netiek pārdota. Mēs nolēmām attīstīt to paš…

-   Skaidrs, atvainojos par traucējumu. - Tā bija bezkaislīga automāta balss.

-   Taču uzaicinājums uz vēžiem un alu paliek spēkā.

Mehāniskajā tonalitātē iezagās cilvēciska nots. Izbrīna atblāzma.

-   Paldies…

Klausulē sāka pīkstēt atvienojuma signāls.

Kolomijecs pārlaida klātesošajiem uzvarētāja skatienu. Vienīgi Spiridonovs saprata sarunas jēgu, tāpēc pārējiem mērs paskaidroja:

-  Atbrauca šeftmaņi no Maskavas, naudu nēsā čemodānos, sāka tirgot no mums ostu par simt miljoniem dolāru… Vilinoši? Zināms! Pilsētai nauda ir vajadzīga. Tikai jārīkojas kā saimniekiem. Osta mums nozīmē visu! Bez ostas nav Pridonskas! Tā nu es šos pasūtīju pāris māju tālāk - jūs paši dzirdējāt! Viņš pat aizmirsa atvadīties!

Mērs viltīgi pasmīnēja un saskrullēja ūsas.

-   Tikai mana sirds jauš - viņi atbrauks uz vēžiem un alu, vēl ņemsies pierunāt un celt cenu. Lai mēģina vien!

Šis notikums ātri aplidoja visu pilsētiņu, kā parasti tādos gadījumos apaugdams visādiem sīkumiem. Taču būtība palika nemainīga - Kolomijecs ir varonis un patriots, īstens tautas aizstāvis. Nebijis viņa dzelzs gribas, nesavtības un principialitātes, Pridonska būtu nokļuvusi alkatīgo svešinieku kalpībā. Pridonskieši ticēja un sajūsminājās. Ja tagad būtu vēlēšanu laiks, par viņu bez kādiem pamudinājumiem nobalsotu absolūtais vairākums. Tā turpinājās tieši trīs dienas.

Ceturtdienas rītā mērs ar žurnālistiem apmeklēja ostu. Skats nebija necik iepriecinošs - sarūsējušas baržas un kravas kuģi, naftas plankumi ūdenī, ēģiptiešu piramīdu būvniecības laiku celtņi, savu laiku nokalpojuši sliežu ceļi… Taču uz to ne televīzijas ļaudis, ne fotogrāfi uzmanību nevērsa - vienīgi izdevīgi rakursi un pilsētas saimnieka stāsti par drīzām Pridonskas jūras vārtu pārvērtībām. Pēc tam Kolomijecs apbraukāja pilsētu, iepazinās ar siltumcentrāles cauruļu nomaiņu, sadeva kārtējo sutu komunāļniekiem un iebrauca mājās ieturēt pusdienas pirms sanāksmes par tiesisko kārtību pilsētā.

Viņam garšoja mājās gatavoti ēdieni, turklāt visnotaļ pamatoti - sieva pasniedza lielisku ukraiņu boršču un maigas kotletes - visu kā no plīts, pat mērijas slēgtajā ēdnīcā tā neprata gatavot.

Laiks nomācās, sāka līt auksts lietus.

-   Paņem lietussargu, Stjopa! - Galina Ivanovna satraucās, bet viņš tikai nosmējās.

-   Kur tu esi redzējusi, Gaļa, ka priekšnieki paši staipītu lietussargus? Man līdz mašīnai ir trīs soļi…

Taču reizēm arī trīs soļi var būt nepārvarams attālums.

Elitārās, no priecīgi dzelteniem ķieģeļiem būvētās trīsstāvu mājas pagalms bija tukšs - aukstais durstīgais lietus bija aizgaiņājis ar ratiņiem staigājošās jaunās māmiņas un večiņas, kuras elpoja svaigu gaisu. «Sonāte» gaidīja uz celiņa aiz puķu dobes, šoferis sēdēja pie stūres, neizlaizdams no acīm ar koda slēdzeni aprīkotās ārdurvis.

Atņēmis durvjusardzes sveicienu, Stepans Vasiļjevičs iznāca no mājas. Savā pilsētā viņš bija neierobežots saimnieks. Tas bija manāms gaitā, izskatā, bargi priekšnie- ciskajā skatienā, kas raudzījās, vai nemanīs kādu pārkāpumu vai nepareizību. Šajā reizē atkritumu tvertnes bija novietotas pareizi un turklāt vēl no jauna pārkrāsotas; nepareizs, protams, bija nevietā sācies rudenīgais lietus, taču tas nebija padots pilsētas mērijas resoram. Turpretī saburzītās, apdilušās džinsās un netīrā jakā ģērbies puisis bija acīm redzama nepareizība, un Kolomijecs jau grasījās valdonīgi viņam uzsaukt, kad viņš pats aši sāka nākt pretī. Un arī tas bija nepareizi - Pri- donskā visi pazina mēru pēc sejas un baidījās no viņa straujās dabas, tāpēc bomži un visādi citādi šaubīgi elementi centās netrāpīties Stepanam Vasiļjevičam acīs. Parasti tie nemaz nenāca viņa pagalmā! Bet šis nāk, itin kā tieši mērs viņam būtu vajadzīgs… Un kas viņam par saini rokā? Pareizāk, roka bija paslēpta tai piesietā maisiņā… Dīvaini. Ļoti dīvaini!

Kolomijecam pēkšņi sametās bail un gribējās iešmaukt atpakaļ kāpnēs, lai ar dzelzs durvīm norobežotos no aizdomīgā svešinieka, taču viņš par šo vēlmi sakaunējās.

-   Ko jūs šeit darāt, jauno cilvēk? - bargi noprasīja druknais valdonīgais vīrs, sperdams pirmo soli uz savas mašīnas pusi.

-     Gaidu jūs, Stepan Vasiļjevič, - puisis ikdienišķi atbildēja. Šai atbildei vajadzēja mēru nomierināt - bija gadījies, ka viņam visneiedomājamākās vietās mēģināja iespiest visdažādākos lūgumus un petīcijas… Taču nenomierināja - cilvēks ar maisiņā paslēpto roku neatgādināja lūdzēju ar kārtējo sūdzību. Drīzāk gan…

Kolomijecs sarauca uzacis. Puisis pacēla roku, noskanēja kluss plīkšķis, spēcīgs trieciens krūtīs sagrieza Kolomijecu un nogāza zālienā. Puisis noliecās. Noskanēja otrs plīkšķis. Šoferis sastinga savā «Sonātē», it kā būtu pārvērties akmenī. Kaut gan ieroci viņš tā arī neieraudzīja, viņš saprata, ka notiek kas briesmīgs, kam pat nav iespējams noticēt.

Puisis vērīgi paskatījās uz mašīnas pusi, pacēla roku ar maisiņu. Viņa seja bija neizteiksmīga, bet tāpēc vēl jo baisāka. Šoferis panira zem «torpēdas». Vēl vienu plīkšķi viņš nesadzirdēja, toties sadzirdēja, kā plīst stikli, un centās ienirt vēl dziļāk zem sēdekļa, lai viņu nemaz nevarētu redzēt… Puisis atsēja maisiņu, pazuda aiz stūra. Tur viņu gaidīja vecs mopēds, kas, kā par brīnumu, momentā ļāvās iedarbināties. Puisis uzlēca tam mugurā un nesteidzīgi aizbrauca.

Pagalmā kā iepriekš lija lietus. Logos aiz aizkariem vīdēja kādi silueti. «Sonātes» stikli bija aizsvīduši, logu tīrītāji cītīgi slaucīja prom ūdeni. Pridonskas mēra ķermenis nedabiskā pozā gulēja zālienā, un apģērbs bija

caurcaurēm izmircis. Taču viņam jau bija vienalga.

* * *

Katja iemiga kā allaž klusi un nemanāmi. Bet Kūmiņš grozījās, grozījās, līdz beidzot piecēlās. Pie hroniskā miega bada un pastāvīgā stresa pieradušais organisms agrāk par diviem naktī pie miera doties negribēja. Mēness stari apspīdēja Mazuļa bērnišķīgo profilu. Pilnīgās lūpas tikko manāmi smaidīja. Droši vien no jauna izdzīvo prieku par šāvakara iepirkumiem. Jo viņa dzīvo pilnīgi citā pasaulē, kur divnieks ir iemesls kreņķiem, bet jauna kleita - svētki. Par gabalos sadalītiem līķiem, cietsirdīgām slepkavībām un asiņainām bandām viņa neko nezina. Kūmiņš pārlaida plaukstu smaržīgajiem zīdainajiem matiem, gandrīz nepieskaroties, itin kā gribētu sajust biostrāvas, iekļūt viņas domās, ieraudzīt viņas sapņus… Taču tas nav pa spēkam pat tik rafinētam operatīvajam kā viņš. Cenzdamies netrokšņot, viņš izgāja no istabas.

Uz pakaramā speciālā caurspīdīgā pārvalkā dižojās kleita, kas bija maksājusi trīs milicijas apakšpulkveža mēnešalgas. Tieši zem tās bez kastes stāvēja ērmotas kurpes - ar rāvējslēdzēju aizmugurē un briesmīgi augstu, smailu papēdi. Vēl divas algas. Mazulis nemaldīgi zināja, kur pārdod tādas lietas, un acīm redzami tajās orientējās. Kūmiņš nezin kāpēc atcerējās Natahu, kura bija priecājusies vienkārši par jauniem zābakiem ziemai. Taču tas bija bijis sen, citos laikos…

Kūmiņš iegāja viesistabā, piegāja pie platā četrviru loga, atbalstījās pret palodzi. Lai gan bija pusnakts, Maģistrāles prospekts bija mašīnu pilns, taču dubultie pakešu logi slāpēja ielas trokšņus. Pokrova skvērā zelta kupolus mirdzināja nesen uzceltā baznīca. Aiz tās slējās nepabeigto divdesmitstāvu augstceltņu tumšie milzeņi, kuros kvadrātmetrs bez apdares maksāja piectūkstoš eiro - kailas betona sienas un putekļaina betona grīda. Ar apdari un mēbelēm - divtik. Vai tiešām aizokeāna miljonāri - misteri tvisteri - brauks uz šejieni dzīvot? Nē, parasti vienkārši tihodonskieši. Velns viņu zina, kur viņi grābuši tādu piķi! Ne jau nu nopelnījuši. Un nodokļus par to nav maksājuši - kā likts. Agrāk tādus dēvēja par lieliem ekonomiskiem noziedzniekiem, izlau- pītājiem. Turpretī tagad viņus neviens nesauc pie atbildības. Neesot tāda likuma… Tāpēc viņi ir cienījami ļaudis, kuri ne no viena neslēpjas, gluži otrādi - dižojas ar savu bagātību…

Jā, daudz kas ir mainījies pilsētā un visā valstī. Visa dzīve ir mainījusies. Arī noziedzīgā. Atšķirībā no «baltajām apkaklītēm» nakts vilkiem likumi eksistē tāpat kā iepriekš - huligāniem, laupītājiem, izvarotājiem un citiem nešķīsteņiem. Rau, pašlaik no kinoteātra nāk laukā jautri, apmierināti ļautiņi, viņi turpinās vakaru - dažs ies dzert kafiju, dažs padraiskosies ar kokteiļiem, dažs dosies vakariņās… Bet pa naksnīgo Tihodonsku jau klejo simpātisks, gadus trīsdesmit piecus vecs vīrietis, meklē dzertuvju tuvumā meiteni, lai iepazītos, - parasta lieta, droši vien atradīs… Tikai drīz vien neapdomīgajai draudzenei klāsies visai nelāgi… Divi motociklisti gaida dārgu mašīnu šoferus pie upes kreisā krasta restorāniem… Līdz šim atņēma tikai naudu, pulksteņus un vērtslietas, bet, kad iepatiksies, sāks atņemt mašīnas, piekaut, kropļot… Un arī «taksists», iespējams, dosies medībās ar savu žņaudzamo cilpiņu…

Kūmiņš nopūtās. Negribējās vairs skatīties pa logu. Viņš aizgāja uz virtuvi, uzkarsēja tējkannu, taču nedzēra. Atvēra ledusskapi, pataustīja «Tihodonskas sevišķā» pudeli - auksta… Iedzert vienu glāzīti, lai labāks miegs, nebūtu nekas briesmīgs. Tikai ar vienu glāzīti kā parasti bija par maz…

* * *

Stepana Vasiļjeviča Kolomijeca bēres norisinājās svinīgi, taču nervozi. Ielās bija daudz miliču, kapsētu rūpīgi pārmeklēja un aplenca no Tihodonskas ieradušies omonieši. Pulētais zārks grima ziedu jūrā. Visiem vainagiem uz kapa nebija vietas. Mēru pēdējā gaitā pavadīja kāds pusotrs simts dažāda kalibra Pridonskas vadošo darbinieku, radi, biedri un draugi. Spoži spīdēja saule. No apgabala ieradies vicegubernators teica izjustu runu, kurā pauda, ka aizgājējs bija kristālskaidrs cilvēks, lielisks vadītājs, nelokāms cīnītājs par Pridonskas uzplaukumu un tās iedzīvotāju labklājību. Par mēra «traģiskās bojāejas» iemeslu un apstākļiem Pastrjakovs klusēja, lai gan beigās mīklaini pateica, ka vainīgie saņems pelnīto sodu, un, to sakot, nezin kāpēc pameta skatienu visapkārt.

Vicegubernatoram labajā pusē stāvēja Nikolajs Ni- kolajevičs Spiridonovs, viņš arī vadīja sēru ceremoniju un otrais teica atvadu runu. Pieredzējuši nomenklatūras darboņi uzreiz izdarīja tālredzīgus secinājumus. Un nekļūdījās - tikko atbraucis, Pastrjakovs pasauca mēra vietnieku pie malas un paziņoja:

- Tad nu tā, ir doma iecelt tevi. Vēlāk parunāsim sīkāk. Nu tad vadi, pildi pienākumus.

Nikolajam Nikolajevičam šajā sakarā bija divējādas jūtas. No vienas puses - bija piepildījies viņa sen lolotais sapnis, bet, no otras - pārāk traģiski apstākļi to tika veicinājuši. Ja vēl Kolomijecs būtu aizsūtīts pensijā vai beidzis šīs zemes gaitas dabiskā ceļā. Bet tā… Lai gan neviens oficiāli neko nesaka, tomēr ikvienam ir skaidrs - Stepans Vasiļjevičs tika nogalināts par atteikšanos pārdot ostu. Un nekas jau nav beidzies! Ne velti neatbrauca gubernators, ne velti Pastrjakovs lika veikt nedzirdētus drošības pasākumus, ne velti viņš izturas tik saspringti un izstaro baiļu vilnus… Arī viņam līdzi atbraukušo ie-

» » 7 >

rēdņu balsis manāmi dreb - un, zināms, nejau aiz žēluma pret nogalināto mēru… Visi baidās! Bet kas, jājautā, viņiem būtu ko bīties? Pridonskas mēram jābaidās, viņa amatā var nošaut!

Uz bēru mielastu Pastrjakovs nepalika. Sasēdās mašīnās ar visu svītu un laida prom uz Tihodonsku. Bet

mēra p. i. Spiridonovs ilgi noraudzījās viņiem pakaļ.

* * *

Pats ērtākais galdiņš bārā «Safīrs» bija rezervēts sen un uz visiem laikiem. Uzrakstu «Reserved» nekad no tā nenoņēma. Sēdēt te bija aizliegts, pat ja brīvu vietu bārā nebija. Gadījās, ka pār mēru iekampuši viesi vai iebraukuši debiliķi mēģināja šo likumu pārkāpt, taču piesardzīgi pienācis viesmīlis, delikāti pieliecies, kaut ko viņiem iečukstēja ausī, un viņi bez ierunām atbrīvoja vietas, kas gaidīja stingri noteiktus cilvēkus.

Šie cilvēki ieradās, kad gribēja, - no rīta, dienā, vakarā vai naktī, viņi aizvien tika šeit gaidīti. Ar meiteni vai draugu, ar darījumu partneri, ar viesi vai paziņu. Visiem tika nodrošināta superviesmīlīga uzņemšana, ārkārtīga personāla uzmanība un ekskluzīvs serviss - parastas kafijas un kokteiļu vietā tieši pie īpašā galdiņa tika pasniegti jebkuri ēdieni no viesnīcu restorāniem, vajadzības gadījumā varēja atvest šašliku no Donas kreisā krasta, speciāli Lejas Gņilovskā vārītus vēžus, mājas sālījumus no Centrāltirgus vai pat vienīgo glābiņu smagās paģirās - Caltirjas hašu, kas, kā zināms, jāēd ne vēlāk kā piecos sešos rītā.

Reizēm, lai «apsmadzeņotu» kārtējo jautājumu, viņi sanāca visi kopā - seši valdes locekļi. No STAS «Ak- siņja». Viņu ārkārtējās tiesības neaprobežojās ar galdu prestižā bārā. Tās pletās uz augšu - pa visiem divpadsmit stāviem viesnīcā virs bāra. Un arī plašumā - uz piebūvēto restorānu, ietilpīgo autostāvvietu, vasaras kafejnīcu un konditoreju, kur cepa tihodonskiešu iemīļotās kūkas. Visa šī saimniecība apvienojās aiz slēgtā tipa akciju sabiedrības «Aksiņja» izkārtnes.

Savukārt valdes locekļu pilnvaras neaprobežojās ar «Aksiņju». Viņiem pilnīgi oficiāli un likumīgi piederēja veikali, kafejnīcas un restorāni, naktsklubi un saunas, spēļu nami, reģiona ievērojamāko uzņēmumu akcijas un daudz kas cits. Viņus zināja rajona un pilsētas administrācijās, viņus pazina nodokļu inspekcijās, modeļu aģentūrā «Prestižs» un nepārtraukti darbībā esošajā komisijā, kas organizēja skaistumkonkursus, kurus viņi sponsorēja. Pašfinansējošie glancētie žurnāli regulāri publicēja par viņiem slavinošus rakstus (no 30 tūkstoš rubļiem) ar krāsainiem fotouzņēmumiem (no 50 tūkstošiem), bet dažkārt pat ar portretu uz vāka (no 100 tūkstošiem).

Bez tam katram no viņiem neoficiāli un nelikumīgi bija vara pār noteiktu pilsētas rajonu, bet visi kopā viņi bija Tihodonskas aizmuguriskie saimnieki un atzītas kriminālās autoritātes. Un, kaut arī šī viņu biogrāfijas puse glabājās RONAP tērauda seifos, tātad zināmā mērā atradās iekavās, ļoti daudzi pilsētas iedzīvotāji zināja kā par vienu, tā otru šo cilvēku hipostāzi.

Sergejs Ivanovičs Antonovs - Sporta veterānu fonda prezidents, sabiedriskais darbinieks, sponsors un mecenāts, ne reizi vien saņēmis varas instanču un pārvaldes atzinības rakstus un vērtīgas dāvanas. (Iesauka Antons, nodarbojas ar privileģētu alkohola tirdzniecību un kontrabandu, koordinē kriminālo un oficiālo struktūru sakarus, bauda autoritāti visā Krievijā, ir plaši starpre- ģionālie un starptautiskie sakari, nav tiesāts.)

Mihails Petrovičs Kvaskovs - Tihodonskas upes ostas direktora vietnieks un valdes loceklis. (Kalps, ostinieku ONG vadonis, «pārvalda» ostu un tās apkārtnes teritoriju, trīs upes un jūras kravas kuģu un divu naftas uzpildes baržu nelegālais īpašnieks, divreiz tiesāts, sodāmība dzēsta.)

Rubens Gariginovičs Karapetjans - otrās grupas invalīds. (Karpets, nahičevaniešu ONG vadītājs, faktiskais noteicējs Nahičevanas rajonā, tiesāts, sodāmība dzēsta.)

Konstantīns Kims - sakņu vairuma un mazuma tirdzniecības bāzes un tirgus ģenerāldirektors. (Korejietis, pārvalda visu sakņu tirdzniecību Tihodonskā, vada vislielāko spēka «brigādi», kuras dalībnieku skaits precīzi nav zināms, taču orientējoši tas ir ap 300 cilvēkiem, nav tiesāts.)

Georgijs Ivanovičs Krasko - liķieru un degvīna rūpnīcas ģenerāldirektors. (Goša Tihodonskietis, vada nelegālā alkohola ražošanu un realizāciju Ziemeļkaukāzā, divreiz tiesāts, nesen atbrīvots no ieslodzījuma vietas)

Huseins Iļjass Huseinovs - Krievu-azerbaidžānu draudzības biedrības priekšsēdētājs. (Huseins, vada azerbaidžāņu diasporu, aizsargā tautiešus, kuri tirgojas Tihodonskas tirgos un nodarbojas ar citiem biznesa veidiem. Ir starpreģionālie sakari, nav tiesāts.)

Šodien pie privātā galda bija sapulcējušies visi valdes locekļi. «Autoritatīvajiem biznesmeņiem», ja lietojam pēdējā laikā plaši izmantotus tolerantus eifēmismus, patika atstāt iespaidu, viņu pašu mēlē runājot - zīmēties, lai gan pēc tiem pašiem viņu likumiem tas bija apkaunojoši. Patlaban viņi ar interesi aplūkoja nevainojami noformētos pilsētas žurnālus - «Tihodonskas elite», «Godīgais bizness» un «Es patērēju», nenovīdīgi vērtējot, kuram no viņiem veltīts vairāk uzmanības.

-   Kalps mums rēgojas katrā lapā kā tāda kinozvaigzne, - slēpdams skaudīgās notis, ieteicās Karpets. - Vai nav žēl tērēt tik daudz naudas?

Kvaskovs iecietīgi pasmaidīja.

-   Nodzen bārdu, Rubik, tad tevi arī fotografēs. Un novelc melno kreklu. Gribi, es tev uzdāvināšu skaistu, sarkanu - kā čigānam?

Valdes locekļi iesmējās, ar cieņu uzlūkojot Kvaskovu. Kalps bija pārcietis smagu infarktu, un ārsti viņam atvēlēja ne ilgāk kā gadu ko dzīvot. Bet viņš aizlidoja uz Ameriku, un tur par piecsimt tūkstoš dolāriem viņam iešuva mākslīgo sirdi. «Atoma,» Miša skaidroja. «Trīssimt gadu kalpos…» Tas skaitījās varens šiks - izpirkt savu dzīvību! Turklāt nejau šur tur, bet pašā Amerikā,

kur krieviski neviens nemurkšk!

>

-   Nekas, nākammēnes es būšu visos žurnālos, - lielījās Georgijs Ivanovičs. - Un par baltu velti! Man vēl honorāru samaksās. Tāda vāģa nav nevienam!

Autoritātes neizvērsa šo tematu. Katrs centās dižoties ar jaunu, aizvien lepnāku mašīnu, tāpēc viņu autoparks pastāvīgi atjaunojās. Šodien pie «Safīra» logiem cits citam līdzās bija sastājušies - «Range Rover», «Hummer», «Maserati», «Bentley», «Rolls Royce»… Turpretī Goša Tihodonskietis sabojāja visiem garīgo - viņš atbrauca baismīgā kravas monstrā, kuram bija milzīgi - metru diametrā - riteņi, kas pacēla mašīnu par saviem trim metriem virs zemes.

-   Ja gribat, varat salikt visus savus vāģus rindā, bet es pārbraukšu tiem pa virsu, - Goša labsajūtā smējās. Viņš izskatījās visai kolorīts - varens, ar skūtu galvu un biezu, kuplu bārdu. Savā astoņsimt zirgspēju «haosa monstrā» Goša izskatījās visnotaļ iespaidīgi. Bet galvenais - otra tāda autiņa patiesi nebija ne Tihodonskā, ne visos Dienvidos, ne pašā Maskavā. Un varēja nešaubīties, ka viņš okupēs visus nākamos elitāro žurnālu numurus.

-   Paklau, dārgais, pietiek izstellēties, - neapmierināti noteica Huseins, kurš pavisam nesen bija noskaitījis divsimt tūkstošus eiro par rolsroisu. - To tu ķinītī esi redzējis. Un mēs arī esam redzējuši…

Un neizturējis bērnišķīgā tiešumā pavaicāja:

-   Kur rāvi? Cik sableķoji?

Pārējie sēdēja ar vienaldzīgi skābām fizionomijām un izlikās, ka nekas ievērības cienīgs nav noticis. Tā bija droša melnas skaudības pazīme. Laikam gan vienīgi Antona vienaldzība bija patiesa - viņš braukāja parastā ro- verā, toties aizrāvās ar jahtām, pret kurām biedri bija vienaldzīgi.

-   Diezgan kult tukšus salmus, - viņš pārtrauca nelāgo klusēšanu. - Ko maskavieši grib?

-   Tūlīt uzzināsim. - Karpets ar neskūto zodu pamāja uz durvju pusi.

Cauri no apmeklētājiem tukšajai zālei garām krēslos izgāzušamies, košļeni gremojošajiem nekaunīga paskata miesassargiem, kuri atgādināja bandītus, bet drīzāk bija bandīti, kuri tēloja miesassargus, soļoja «Aksiņ- jas» direktors Skvorcovs divu uzvalkos ar kaklasaitēm tērptu inteliģenta izskata puišu pavadībā. Pirmajā acu uzmetienā viņi izskatījās pēc «lohiem», taču sejas un it īpaši aukstais nedaudz piemiegto acu skatiens pirmo iespaidu neapstiprināja. Lohi nelīstu iekšā pašā vilku midzenī, no kurienes uz Kreiso krastu var aizbraukt mašīnas bagāžniekā drūmu puišu pavadībā, kuriem nebija kaklasaišu, toties bija beisbola nūjas un lāpstas.

-    Tie ir mūsu akcionāri, valdes locekļi, - māksloti moži paziņoja Skvorcovs, ar roku norādīdams uz cilvēkiem ap galdu. - Un šie ir mūsu viesi no Maskavas. Maksims un Vladimirs…

Akcionāru specifiskā izskata un pētīgo, caururbjošo skatienu nesamulsināti, maskavieši mierīgi apsēdās pie galda, ne mazākajā mērā nesatraukdamies, ka direktoram vietas pie galda nepietika un viņš palika stāvam.

-    Sveicināti, kungi! - pārliecinātā tonī iesāka puisis ar šķībo muti. - Mēs pārstāvam «Konsorciju». Domājams, būsit par to dzirdējuši.

Huseins Huseinovs, Karpets un Kalps apmainījās daudznozīmīgiem skatieniem.

-   Mēs gribam pirkt jūsu viesnīcu, - Maksims turpināja, uzmanīgi vērodams klātesošos.

-   Kurš tad to pārdod?! - paliecies uz priekšu, apvaicājās Tihodonskietis. Viņam bija tāda seja, ka šķita, zem atņirgtās augšlūpas teju parādīsies ilkņi. - Un kurš jūs šurp aicināja?!

Huseins zem galda iespēra viņam, bet Kalps parādīja brīdinošu žestu.

Tihodonskietis apklusa un negribīgi atlaidās pret dīvāna atzveltni.

-    Mēs plānojam rekonstruēt visu kvartālu, - Maksims turpināja, nepievērsdams uzmanību nedraudzīgajam izlēcienam. - Tas prasīs nopietnus ieguldījumus. Mēs jums piedāvājam…

Nosauktais skaitlis pārsniedza «Aksiņjas» patieso vērtību par krietniem miljons dolāriem. Akcionāri saskatījās. Galvaspilsētas viesi izturējās korekti un naudu nežēloja. Taču ar solīdumu vien nepietika, lai atstātu labvēlīgu iespaidu uz Tihodonskas saimniekiem. Starp citu, viesi to nemaz necentās darīt.

-   Padomājiet, pakonsultējieties, apspriedieties, - teica Maksims un piecēlās.

Tūlīt aiz viņa piecēlās Vladimirs.

-   Par rezultātu piezvaniet. - Uz galda nogūla zeltīta vizītkarte. - Domāju, ar nedēļu jums pietiks. Uz redzēšanos.

Viesi aizgāja. Direktors palika stāvam kā sālsstabs.

-   Kādus jefiņus tu mums te atvedi?! - Tihodonskietis tūlīt klupa viņam virsū.

Skvorcovs paraustīja plecus.

-   Viņi nāca pie manis, es teicu, ka nelemju. Viņi teica, lai savedu kopā ar tiem, kuri lemj. Un es savedu.

-   Atceraties «Konsorciju»? - satraukti vaicāja Huseinovs. - Viņi iegāza Tahiru. Un Kondratu. Un arī citus džekus…

-Jā, toreiz daudz mūsējo apslaktēja. - Kalps pamāja.

-   Arī baņķieru, - Huseins piemetināja. - Visu «Tiho- donprombank» vadību…

-    Kas par štelli? - ērcīgi iejautājās Tihodonskietis. - Kad es ieguldīju piķi, to sprukstiņu te nebija. Arī par pārdošanu neviens nerunāja!

Kompanjoni klusēja.

-   Kāpēc klusējat? - Goša pukojās. - Vai man vienam galva jālauza?!

-    Paklau, draugs, ko es tev saku, - aiz viņiem stāv nopietns kantoris, spēcīgs! - rokām žestikulēdams, pie viņa vērsās Huseins. - Un citi arī saka! Kāpēc neklausies? Kāpēc negribi saprast?

-    īsi sakot, es tos jūsu funktierus nezinu! Toreiz manis te nebija, es deviņus gadus nolauzu Komi mežu zonā! Saku tikai vienu - Maskavai apakšā gulties - tas mums neder. Lai viņi pie sevis tēlo kungus. Te mēs paši taisīsim piķi! Tagad plājiet vaļā, ko jūs domājat!

-    «Konsorcijs» ir spēcīgs kantoris, - Antons lēni iesāka. - Bet kāpēc viņi neuzņēma sakarus ar mani? Es Maskavu zinu, un Maskava zina mani…

Viņš izskatījās ļoti domīgs, lai neteiktu - norūpējies.

-   Kāda velna pēc mums kaut kas būtu jāpārdod svešiem jefiņiem?! - Tihodonskietis ieaurojās. - Kaut arī viņi būtu prasījuši caur tevi! Tu esi svarīgāks par mani, vai?

Antons raudzījās viņā klusēdams, nemainot sejas izteiksmi. Viņš acīm redzami bija gudrāks. Un nekad neizmantoja bandītu paņēmienus. Skaidrā prātā. Dzērumā viņš bija pavisam cits cilvēks.

-   Kas mums daļas, kas aiz viņiem stāv? - Kims izgrūda caur zobiem. - Te ir mūsu pilsēta!

Viņš zināja, ko runā.

-   Pareizi, lai pie sevis Maskavā tēlo kungus! - viņam pievienojās Karpets. - Nedēļu šie mums dodot, maitas! Ne kauna, ne goda!

Huseins Huseinovs pasmaidīja pieglaimīgu austrumnieka smaidinu.

»

-   Tikai nevajag lēkt uz ecēšām, nevajag kliegt, nevajag steigties… Jo ilgāk gaļa sautējas, jo tā ir garšīgāka…

-   Man labāk garšo šašliks! - Kalps nošķobīja lūpas. - Nav ko raustīt kaķi aiz ūsām!

-   Tad sūtām šos dēt? - Tihodonskietis rezumēja.

-   Sūtām, - Kims piekrita.

-    Tikai tu, Goša, pats viņiem pasaki, - Huseins, pauzdams uzticēšanos, ieteica. - Tu esi autoritatīvs puisis, arī izskats tev spics, solīds…

-     Nav problēmu! - Milzis piecēlās. Un pavaicāja Skvorcovam: - Vini dzīvo šeit?

Tas piekrītoši pamāja.

-  Tas galvenais - divdesmitajā luksā pēdējā stāvā. Viņam ir apsardze. Iespaidīga.

Tihodonskietis tikai novaikstījās un devās uz liftiem.

Iespaidīgu gabarītu vīrietis ar skūtu galvu un bārdu elegantā bēškrāsas uzvalkā uzbrauca divpadsmitajā stāvā un aizsoļoja pa garo gaiteni, kura galā bija redzamas pulētas divviru durvis ar skaitli «divdesmit». Grīd- celiņš slāpēja smagos soļus, taču pēkšņi viesi šeit tika gaidīti - piepeši no vestibila iznāca un ceļu aizšķērsoja divi kā dvīņi līdzīgi jauni cilvēki. Neliela auguma, ne garāki par metru septiņdesmit, īsi apcirptiem matiem, kā bāztin piebāzti, viņi atgādināja pistoles patronas.

-   Pie kā? - klusi pavaicāja viens no viņiem, acīmredzot vecākais.

Viņš nelūkojās apmeklētājam sejā, bet raudzījās uz bedrīti kaklā starp atslēgas kauliem. Otrs cieši vēroja rokas. Vajāta vilka intuīcija čukstēja Tihodonskietim, ka viņa priekšā ir viens no tiem, kuri tiek īpaši trenēti, lai stātos pretī tādiem kā viņš. Kāds ātrās reaģēšanas kaujinieks, omonietis vai vēl kāds cits kaulu lauzējs. Rau, kā miedz acis, itin kā tēmējot. Jā, tie ir cīņas suņi… Redzams, apbružājušies Kaukāza karā!

Goša pat necentās spuroties, īpaši jau tāpēc, ka skatītāju, kuri novērtētu šādu varonību, šeit nebija. Toties risks iedzīvoties pāris lūzumos bija.

-    Sauc saimnieku! - viņš novilka caur zobiem, kas jau bija pats pieklājības un laipnības kalngals.

-   Saimnieki ir suņiem, - tādā pašā tonī atbildēja bū- dīgais. - Pie kā?

Tā bija augstākā mērā nekaunīga atbilde. Tomēr Goša savaldījās. Izvilka zeltīto vizītkarti, parādīja.

-   Pie šā te.

-   Pie Maksima Viktoroviča? Vai viņš jūs izsauca?

Gošas Tihodonskieša pacietība bija galā.

-   Paklau, tu, muflon, filtrē tekstu! Tas esi tu, kuru izsauc saimnieks! Teci un dari zināmu - Tihodonskietis ieradies!

Taču bargais tonis uz sargu neatstāja nekādu iespaidu. Bet rupjības viņš vienkārši laida gar ausīm.

-   Ja nav izsaucis, var arī nepieņemt. Bet es pateikšu.

Vecākais salūkoja telefonu, nesteidzīgi uzgrieza numuru. Viņa pārinieks tikko manāmi smaidīja. Bija redzams, ka viņš neuztver Tihodonskieti nopietni un vajadzības gadījumā nekavēsies izsist tam zobus.

-   Pie jums apmeklētājs, Maksim Viktorovič. Dēvējas par Tihodonskieti.

Maskavietis iznāca gandrīz tajā pašā brīdī. Viņam mugurā bija balts viesnīcas halāts, bet rokā - iekosts ābols. Sašķobītās lūpas nedabiski kustējās. Negaidītā vizīte nebija viņu pārsteigusi.

-   Gribat kaut ko precizēt? - viņš mierīgi apvaicājās.

-    Kas tur ko precizēt, viss tāpat ir skaidrs, - Goša noducināja. - īsi sakot. Mēs ar džekiem apspriedām, kas un kā. «Aksiņju» neviens netaisās pārdot.

-   Tik ātri? - Maksims Viktorovičs ar troksni nokoda ābolu. Sula vien pašķīda. - Nu labi.

Viņš pagriezās un nozuda numurā.

«Droši vien šim tur ir meitietis,» Tihodonskietis nodomāja. Maskavieša vienaldzība bija viņu aizskārusi. Bet galu galā viņš savu sakāmo bija pateicis.

Atgriezies bārā, Goša, pamatīgi izpušķodams notikumus, pastāstīja kompanjoniem, kā bija nolicis pie vietas nekaunīgo maskavieti.

-   Viņam pilnīgi atkārās žoklis! Domāja, ka atraduši lohus! - skaļu smieklu pavadībā viņš nobeidza savu vēstījumu.

-    Malacis, vecīt! - Vairāk par visiem uzjautrinājās Karpets. - Sadevi jefiņiem kā pieklājas!

-   Iedzer, Goša, es maksāju! - Huseins Huseinovs ar plašu žestu paaicināja nobijušos viesmīli - tievu jaunu cilvēku uniformā. - Ko tu gribi?

Goša palaida zviedzienu.

-    Tev tur ir konjaks par trīsdesmit tūkstošiem… Stiep šurp pudeli!

-   Dzer, brālīt, uz veselību, dzer kaut par simt tūkstošiem! - Huseins māja ar galvu, taču viņa smaids bija zaudējis savu dabiskumu.

-   Tad stiep šurp par simt tūkstošiem! - Tihodonskietis izrīkoja.

Viesmīlis aizžmiedza acis un vainīgi papurināja galvu.

-   Piedodiet, bet tāda nav. Par trīsdesmit tūkstošiem ir pats dārgākais…

Huseins atviegloti uzelpoja. Visi sāka skaļi smieties. Kompanjoni bija labā noskaņojumā. Viņi dzēra un smējās visu vakaru. Pašās beigās visiem bija liela jautrība - kad sāka izklīst, pamatīgi piesūcies Goša nekādi nespēja pa augstajām dzelzs kāpnēm ierāpties savā «haosa monstrā». Tas tiešām izskatījās smieklīgi - varēja pārplīst aiz smiekliem!

Galu galā viņš tomēr ieķepurojās kabīnē un, griezdams riņķī, ietriecās Karpeta «Maserati» bagāžniekā. Jautrais vakars bija par mata tiesu no apšaudes. Taču viss beidzās mierīgi.

* * *

Tučkovu laulātais pāris bija darbarūķi šā vārda vislabākajā nozīmē. Viņi varēja rauties divpadsmit stundu diennaktī, viņiem bija vairākas augstākās izglītības katram un nebija slinkums tikt pie jaunām. Viņiem bija prasmīgas rokas un arī galva strādāja tīri labi, viņi nemitīgi mācījās, tāpēc nav brīnums, ka viņu portreti karājās pie goda dēļa dzimtajā stikla rūpnīcā. Vladislavs no parasta stikla pūtēja bija izaudzis līdz direktora vietniekam, bet Larisa no brāķētājas bija kļuvusi par galveno grāmatvedi. Ja nebūtu iestājusies pārbūve, privatizācija un vispārēja laupīšana, viņi līdz pat kapa malai tā arī būtu palikuši algoti strādnieki. Taču neskaidrības sākotnējā kapitāla uzkrājuma izcelsmē pacēla viņus citā līmenī.

Rūpnlciņa strādāja ar plānotiem zaudējumiem, tipiskais «sarkanais direktors» Matvejs Fomičs neizprata sankcionēšanas iespējas un, kad zaudējumus pārstāja uzskatīt par normālu parādību un, galvenais, pārstāja norakstīt, mierīgi aizgāja pensijā. Jaunajos laikos radušās haizivis koda no valsts ķermeņa treknākos kumosus un acumirklī kļuva par miljonāriem. Savukārt Tučkovi, veikuši parastas nesarežģītas mahinācijas, pārvērtās par īpašniekiem peļņu nenesošam uzņēmumam, kurš nepiesaistīja neviena uzmanību.

Ražošana raustījās agonijā, iekārtas bija līdz pēdējam nolietotas, pēc biezā viļņotā stikla un smagā nespodrā «kristāla» nebija nekāda pieprasījuma. Bija vajadzīgas jaunas metodes un mūsdienīga stratēģija. Tur arī pilnā mērā izpaudās laulāto draugu komerciālās spējas un mākslinieciskie talanti. Paņēma kredītus, iepirka jaunu krāsni un krāsainā stikla konveijera līniju, atrada jaunus māksliniekus un sāka ražot spilgtus, modernus krāsainos panno un mākslinieciskas vitrāžas. Tieši bija sācies celtniecības bums - pierijušās haizivis būvēja kotedžas un labiekārtoja milzīgus dzīvokļus, bet pamodusies tieksme pēc daiļā pieprasīja mākslinieciskas vērtības. Jaunajai produkcijai bija kolosāls noiets, to izķēra kā karstus pīrādziņus bada laikā.

Dzīve gāja kalnup, un pēc dažiem gadiem Tučkovi ar savu panno jau greznoja pašu divstāvu māju, iekārtoja bērnus - zēnu un meiteni -, kuriem bija gada starpība, prestižā institūtā, sāka braukāt pa ārzemēm, ar vārdu sakot, baudīt agrāk nepieejamos dzīves priekus. Nu varēja pieņemt direktoru, pārvaldnieku un novelt visu darbu uz viņu pleciem, taču, daudziem par brīnumu, Tučkovi tā nedarīja un turpināja rukāt paši.

Darbadienas beigās laulātie draugi labprāt sēdēja Vladislava jaunajā kabinetā un no augstā krasta vēroja pelēko Donas lenti, pa kuru palaikam kā krāsainas skaidas aizpeldēja baržas, kravas kuģi, upju tankkuģi un pasažieru tvaikoņi.

-   Teritorija ir liela, varētu uzbūvēt vēl pāris cehu, - Larisa reiz ieteicās.

Noskanēja svilpe, kas vēstīja par darba beigām. Apstājās konveijera līnija, apdzisa krāsns sprauslas. Ražotne devās pie miera. Cauri caurlaižu telpai slīdēja strādnieku virtene.

-    Kāpēc tieši cehus? - Vīrs smēķēja cigāru. Rūgtie dūmi viņam nepatika, bet viņš sevi tīšām radināja pie cigāriem solīduma pēc. - Labāk būtu uzcelt lejā viesnīcu vai atpūtas namu - tieši pašā krastā. Vai iekārtot jahtklubu. Vai…

Telefona zvans pārtrauca viņa pārdomas.

-   Vladislav Nikolajevič? Sveicināti, - klausulē atskanēja droša, lietišķa cilvēka balss. - Mans vārds ir Maksims Viktorovičs, es ar kolēģiem esmu ieradies no Maskavas. Vai drīkst iegriezties pie jums uz desmit minūtēm? Ir interesants priekšlikums.

-    Jā, protams, - nedaudz izbrīnīti atbildēja Vladislavs. - Var rīt, no paša rīta…

-   Un kā būtu tūlīt? Mēs jau esam klāt.

-   Nu… lūdzu…

Viņš nolika klausuli un atbildēja sievas jautājošajam skatienam:

-   Kaut kādi cilvēki no Maskavas. Droši vien grib ko pasūtīt.

Larisa nošūpoja galvu.

-   Diez vai. Vai tiešām būtu jābrauc tūkstoš kilometru no Maskavas, lai pasūtītu panno? Tur būs kas cits… Vladik, un ja nu tie ir reideri?

-   Tūlīt uzzināsim, - Vladislavs noteica. - Reideriem mēs esam pārāk sīks ķēriens. Mums nav tādu apgriezienu.

Pēc dažām minūtēm pie durvīm pieklauvēja. Kabinetā ienāca četri. Trīs vīrieši un viena sieviete. Lai gan bija vakars, ienācēji izskatījās svaigi, mundri un enerģiski. Vīrieši korektos, ideāli piegulošos uzvalkos un kaklasaitēs atstāja ārkārtīgi solīdu iespaidu. Tāpat kā sieviete. Melnā kostīmā, melnās zeķbiksēs, melnās kurpēs, ar neuzkrītošu grimu, kas uzsvēra vaibstu samērī- bu, - īsta biznesa lēdija.

-    Maksims Viktorovičs, - stādījās priekšā viens no vīriešiem ar tievu senas rētas svītru pāri labajam vaigam un šķību muti. - Maskavas investīciju kompānija «Konsorcijs». Tie ir mani kolēģi.

Viņa pavadoņi sinhroni pamāja.

Vladislavs Nikolajevičs viesmīlīgi norādīja uz krēsliem, kas bija novietoti gar kabineta sienu.

-   Sveicināti, sēdieties. Kā varu pakalpot?

Ienācēji apsēdās, atvēra mapes ar dokumentiem. Dāma attaisīja un ieslēdza piezīmjdatoru. Izrādās, tā ir parasta sekretāre!

-   Jūs droši vien esat ieradušies sakarā ar pasūtījumiem? - Tučkovs apvaicājās.

-   Nē, - ietekmīgi sacīja Maksims Viktorovičs. - Mēs gribam pirkt jūsu rūpnīcu. Redziet…

Nenoklausījies līdz galam, Vladislavs Nikolajevičs pacēla roku.

-    Te būs kāds pārpratums. Mēs neko negrasāmies pārdot.

-   Redziet, - nesatricināmā mierā turpināja Maksims Viktorovičs. - Jums ar biznesu nemaz tik spoži neveicas. Nepieciešama radikāla iejaukšanās. Taču ar jūsu investīciju iespējām būtiska uzņēmuma pārveide būtu apgrūtināta.

-   Lai neteiktu - neiespējama, - piemetināja viņa ceļabiedrs.

-   Piedodiet, kur jūs to visu ņēmāt? - agresīvi noprasīja Larisa. - Mūsu biznesam klājas ļoti labi.

Sekretāre izņēma no mapes dažas kopā saspraustas lapas un pasniedza Maksimam.

-   Protams, klaju neveiksmju faktu vēl nav, tomēr pārdošanas tempi otrajā kvartālā salīdzinājumā ar pagājušo gadu kritušies par sešiem procentiem. Bet trešajā - vēl par astoņiem procentiem, - Maksims paskaidroja un pasniedza papīrus Tučkovam. - Lūk, iepazīstieties.

Vladislavs pārskatīja skaitļu tabulas un apjucis pasniedza lapu sievai.

Arī Larisa izskatījās samulsusi.

-   Katrs gads ir citāds, - viņa paraustīja plecus. Taču tas izskanēja ne pārāk pārliecinoši. - Kam jums vajadzīga zaudējumus nesoša rūpnīca?

Sašķobītā mute savilkās nedabiskā smaidā.

-   Investīcijas allaž saistās ar nestandarta lēmumiem. Pieprasījums pēc kristāla ir krities, toties pēc bruņām - pieaudzis, un Gushrustaļnijā tagad ražo bruņoto stiklu…

Larisa nošūpoja galvu.

-   Mēs piedāvājam jums trīs miljonus dolāru, - Maksims sacīja.

Tučkovs noplātīja rokas.

-    Skaitlis ir pārspīlēts. Rūpnīca tik daudz nemaksā. Mēs ražojam nelielas partijas… Bez tam es jau teicu - mēs neko netaisāmies pārdot! Mēs uzņēmumu uzstutējām no nulles. Tā ir mūsu dzīve!

-   Jo vairāk tāpēc. - Maksims Viktorovičs nez kāpēc nosmīkņāja. - Padomājiet divas nedēļas. Konsultējieties ar speciālistiem. Mums ir ļoti nopietna kompānija, tā savus plānus nemaina. Būs labāk, ja jūs piekritīsit…

Pēdējie rietošās saules stari lūza vitrāžā, kas rotāja kabineta logu. Maskaviešu sejas ieguva sarkanīgu nokrāsu ar nepatīkami zilganiem plankumiem - kā vampīriem. Šis jaunais izskats saasināja katra vārda, toņa, žesta uztveri. Larisa ar savu sievietes intuīciju uztvēra… ja ne tiešus draudus, tad mājienu gan. Ļoti pamanāmu mājienu par draudiem. Viņa piecēlās un pārlaida skatienu nelūgtajiem viesiem.

-   Labāk kam?

-    Visiem, - mierīgi atbildēja Maksims Viktorovičs. - Atvainojiet par traucējumu. Te būs mana vizītkarte, gaidu zvanu. Divas nedēļas. Var zvanīt arī agrāk. Uz redzēšanos.

Vizīte bija beigusies. Tučkovi izgāja gaitenī un pa plato logu vēroja, kā maskavieši sasēžas lielos melnos džipos. Mašīnas strauji sakustējās. Krēslā to gabarītu ugunis atgādināja mehānisku zvēru ļauni gailošās acis.

-   Tas viss šķiet dīvaini. - Vladislavs Nikolajevičs pakratīja galvu. - Kam viņiem mūsu rūpnīca? Un kāpēc sola tik lielu samaksu? Un kāpēc domā, ka rūpnīca tiek pārdota?

-   Ai, nezinu, - Larisa nopūtās. - Man tas viss nepatīk.

-   Blēņas! Braucam mājās…

Komerciāli vilinošo piedāvājumu Tučkovi pēc divām dienām bija aizmirsuši.

* * *

No vienas puses, algot miesassargus bija prestiža lieta - uzreiz redzams, ka neesi vienkāršs cilvēks, bet bagāts «mens» - svarīgs, varens un droši aizsargāts. No otras - būt par miesassargu arī bija stilīgi! Gan alga pieklājīga, gan likumīgs stroķis, gan esi šefam pietuvināta persona, gan skuķiem viegli smadzenes pūderēt… Tāpēc miesassargu Krievijā kļūst ar katru gadu vairāk un vairāk. Lai gan profesionāļu skaits viņu vidū nepalielinās. Kur gan lai tie rastos? Profesionāļi - tā ir ga- balprece. Pārsvarā «bodigardi» ir vienkārši būdīgi dže- ki, kuri beiguši divu nedēļu kursus un dabūjuši licenci. Viņi nēsā portfeli šefam nopakaļ, atver viņam durvis un pilda dažādus sīkus uzdevumus. Starp citu, miesassargiem kas tāds ir pat aizliegts - tie ir kalpa pienākumi. Taču plecīgie divdurvju skapji apsargāšanas taktiku nemaz nezina. Viņi nezina arī to, ka pasaulē izdodas novērst vien astoņus procentus uzbrukumu. Tāpat kā nezina galveno miesassarga pienākumu - aizsegt objektu ar savu ķermeni.

Arī Georgija Ivanoviča Krasko miesassargi nebija noslogoti ar šādām zināšanām un nelauzīja galvu par profesionālām problēmām. Tāpēc ka uzbrukumu iespēja viņu šefam bija tuva nullei, jo zināmās aprindās Krasko kungu pazina kā Gošu Tihodonskieti. Tādus cilvēkus reputācija aizsargā daudz drošāk nekā smagsvara puiši ar stroķi padusē. Bet apsardze ir tāpat vien - nodevas pieklājības normām, solīduma apliecinājums, ja vēlaties - zīmēšanās.

Ap pulksten piecpadsmitiem Goša izgāja no sarkaniem itāļu ķieģeļiem celtās četru dzīvokļu kotedžas - tā Kailajā kalnā bija viena no pirmajām jaunceltnēm, un viņš tur bija nopircis plašu trīsistabu dzīvokli ar brīnišķīgu skatu uz Donu Blondajai Ļubai, ar kuru dzīvoja jau pusotra gada. Izbraukāt pa pilsētu «haosa monstrā» nebija iespējams, tāpēc pie ārdurvīm viņu tāpat kā iepriekš gaidīja melns mersedess ar sešu litru motoru.

Acīm redzami mierīgā noskaņojumā Tihodonskietis gāja platā solī, laka kurpes laistījās, nevērīgā elegancē neaizpogātā bēšā žakete atklāja vieglu krēmkrāsas golfa krekliņu, kreisā roka bikšu kabatā, ap locītavu spīd milzīgs zelta pulkstenis. Uz acīm nostumtā cepure, tumšās «Ferrari» pilienveida brilles un cigārs, kas kareivīgi rēgojās laukā no bārdas, darīja viņu līdzīgu kinematogrāfa gangsterim. Ko viņš arī patiesībā pūlējās sasniegt.

Pamanījis šefu, viens apsargs veikli izlēca no mašīnas un atvēra durtiņas, bet bruņotais šoferis iedarbināja motoru.

Pēkšņi no līdzās esošās jaunceltnes nožogojuma puses iznira divi tipi kaļķiem notraipītos darba kombinezonos, dzeltenās plastmasas ķiverēs un zaļiem respi- ratoriem priekšā sejai. Gošam Tihodonskietim viņi bija tukša vieta, jo viņa zelta pulkstenis, uzvalks vai pat oriģinālās strausādas kurpes izmaksāja dārgāk. Taču katram no viņiem rokā pēkšņi uzradās pistole ar klusinātāju, kas krasi mainīja situāciju un pašā pamatā - katra tās dalībnieka vērtības cenrādi.

-   Ps-s! Ps-s! Ps-s! Ps-s! - noskanēja četri paklusi plīkšķi. Tādas skaņas radās, atverot šampanieša «Atraitne Kliko» pudeles, ar ko Goša pavisam nesen vannā bija laistījis Ļubas krāšņo ķermeni.

-   Ps-s! Ps-s!

Durvis atvērušais miesassargs sastinga, it kā būtu pārvērties granīta statujā, un ar šausmām vēroja, kā nokrīt zemē šefa lielais stāvs, kā uz gaišā auduma saplaukst sarkani ziedi, kā viens no uzbrucējiem izdara kontroles šāvienu, bet otrs pavērš klusinātāja pagarināto stobru pret viņu… Viņš paguva atlēkt nost un paslēpties aiz mašīnas, kārtējā lode pārsita stiklu virs galvas, un šoferis tūdaļ kā maiss izvēlās no salona, ar rokām sargādams galvu.

Taču viņi killerus neinteresēja. Viņi izskrēja cauri krūmiem, metās lejā pa nogāzi un izzuda skatienam. Tikai tad Gošas Tihodonskieša apsargi sāka aizgūtnēm šaut gaisā.

Taču šefam ar to nebija līdzēts. Viņš ieplestām rokām un kājām gulēja asinīm notraipītā uzvalkā un atdzisa paredzētajā ātrumā - aptuveni par pusotra grāda stundā.

Pēc stundas traģiskā vēsts bija aplidojusi Tihodon- sku. Bet diennakts laikā visi slēgtā tipa akciju sabiedrības «Aksiņja» valdes locekļi, kuri tika piedalījušies pārrunās ar maskaviešiem, bija nozuduši no pilsētas. Kā kļuva zināms, viņi bija izklīduši pa savām ārzemju villām - kurš Kiprā, kurš Spānijā, kurš Arābu Emirā- tos.

Tuvojās rudens. Tihodonsku aizvien biežāk purināja stepes vēji, īpaši saldēdami rītos. Tučkovu pāris uz darbu atbrauca agri - pusastoņos. Izkāpuši no mašīnas, abi sabozās un, slēpdamies no Donas stindzinošās elpas, ciešāk ievīstījās tuvojošās sezonas jaunajos apģērbos - garos franču putekļmēteļos ar metālisku spīdumu. Gaiss bija tīrs un svaigs, jautri spīdēja saulīte, kas gan nesildīja, tomēr uzlaboja omu. Diena bija saplānota un solījās būt veiksmīga - tāpat kā visas pārējās dienas čakliem un darbu mīlošiem ļaudīm.

Sporta motocikls rēkdams izlēca laukumiņā autostāvvietas priekšā. Vīrs pagriezās un sastinga. Jauns puisis ar ķiveri un brillēm turēja stūri un raudzījās pretī, bet pasažieris aizmugurējā sēdeklī tēmēja ar nelielu automātu. Gara kārta tieši virsū burtiski saplosīja Vladislava Nikolajeviča krūšu kurvi. Pēdējā brīdī viņš paspēra soli uz priekšu, cenzdamies aizsegt sievu. Taču tas nelīdzēja. Blīvs niknu ložu spiets ķēra arī viņu. Tučkovu laulātais pāris sakrita šķērsām pāri viens otram dažus metrus no savas rūpnīcas. Motocikls veikli apgriezās mazajā laukumiņā, ieskrējās līdz simt kilometru ātrumam piecās sekundēs un, saslējies uz viena riteņa, pazuda aiz pagrieziena.

Bija piecpadsmitā diena kopš pircēju vizītes. Pārdomām atvēlētais laiks bija beidzies vakar. Donas vējš pluinīja jaunos, ložu neglābjami sabojātos putekļmēteļus.

* * *

Celtniecības materiālu bāze atradās netālu no stikla rūpnīcas - arī stāvajā Donas labajā krastā. Tas bija sevišķi parocīgi, tāpēc ka lejā bija ierīkota piestātne un daudzie kravas pārvadājumi tika organizēti pa ūdeni. Tas bija krietni vien ekonomiskāk un ērtāk.

-   Pie jums ieradušies apmeklētāji, Leonīd Petrovič! - sekretāre ziņoja, un direktors pamāja.

-   Lai nāk iekšā.

Minūti vēlāk trīs jauni cilvēki labos uzvalkos un drošām manierēm brīvi iekārtojās dziļajos ādas krēslos.

-   Mēs esam no Maskavas, pārstāvam «Konsorciju», - bez ievada sāka viens, kurš stādījās priekšā kā Maksims Viktorovičs. - Piedāvājam pirkt jūsu bāzi. Cena - pieci miljoni dolāru. Ko teiksit?

Vobļikovam mute palika vaļā. Viņš bija pieredzējis un rūdīts cilvēks. Jaunībā strādājis par izmeklētāju Nahi- čevanas rajona iekšlietu daļā. Tad dabūjis astoņus gadus par skandalozu korupcijas lietu iekšlietu instancēs, sešus pavadījis speciālajā zonā Lejas Tagilā, pēc tam veiksmīgi pievērsies biznesam. Daudz kas bija pieredzēts šajos gados - uzbraucieni, pārpratumi, «jumta» maiņas, uzmešanas… Taču viss nokārtojās ar metodēm, kādas bija labi pazīstamas, - saskriešanās, pārrunas, «melnā arbitrāža», mēles atraisītāja iesaistīšana vai visparastākais arbitrāžas process, reizēm nācās griezties pie bijušajiem kolēģiem…

Taču beidzamajā laikā viss bija mainījies. Biznesa pasaule, kura vēl nesen šķita skaidra, stabila un nesatricināma, bija pārvērtusies. Vecie spēles noteikumi bija izkūpējuši gaisā. Pilsētā ieplūda milzīgi galvaspilsētas kapitāli. Maskavieši ieradās un piedāvājās pirkt viņiem vajadzīgo objektu par prāvu summu. Viņi nekaulējās un neatkārtoja priekšlikumu. Ja īpašnieks atteicās - viņu nogalināja. Un objektu nopirka tik un tā, bet jau par

daudz zemāku cenu. Turklāt blieza nost visus bez iznēmuma - gan Pridonskas mēru, gan Gošu Tihodonskieti, nemaz nerunājot par mazāk pazīstamiem un nenozīmīgākiem ļautiņiem… Tie paši Tučkovi - viņi tepat līdzās bija strādājuši… Protams, par to oficiāli netika ziņots, avīzes un televīzija neatklāja mīklaino nošaušanu iemeslus, taču visi visu tāpat zināja. Tihodonskas biznesmeņus bija pāršalcis panikas vilnis.

Un nu Maskavas iebrucēji bija ieradušies pie viņa! Vobļikovs bija zaudējis parasto mieru un palaida vaļīgāk kaklasaites mezglu. Zināt par uzbraucieniem un šaušanām abstrakti ir viens, bet, kad tas attiecas uz pašu, viss izskatās pavisam citādi.

Pauze ieilga.

-    Ko teiksit, Leonīd Petrovič? - mierīgi apjautājās Maksims Viktorovičs. Pie tam viņš nicīgi sašķobīja muti.

Vobļikovs ielēja glāzē ūdeni un kāri izdzēra. Ko te varēja teikt? Daļa lielo uzņēmumu, banku un komercstruktūru jau pieder nevienam nezināmām firmām. Gan te, gan tur uzpeld darījumi par miljoniem dolāru, kuri noslēgti bez «autoritatīvu» cilvēku ziņas. Maskavas lavīna vēlās pāri Tihodonskas biznesam, un tur nekas nebija līdzams…

-   Cena ir normāla, pat ar uzviju, - cenzdamies saglabāt solīdumu, izmocīja Vobļikovs, taču balss aizrāvās, nododama uztraukumu. - Tā ka varētu pārdot…

-   Ļoti labi, - viesis pamāja. - Noformēšanai mums ir trīs dienas.

-   Trīs?! - Vobļikovs sašuta. - Tikai trīs dienas?!

»

-  Jā, - mierīgi apstiprināja Maksims Viktorovičs. - Ceturtdien šeit darbosies jauns menedžments.

-   Nu ko tad… Jā, man tikai ir viens nosacījums! - Zonas rūdījums ļāva direktoram saņemties, balss bija kļuvusi stingra.

-   Nosacījums? - Maskavieša balsī bija saklausāms nicinājums. - Kāds nosacījums?

-   Runa ir par strādniekiem. Viņi ir akcionāri. Ja viņus uzmestu, tā būtu savējo apzagšana. Jāizmaksā akciju vērtība.

-   Cik tas būtu?

-   Vismaz sešsimt tūkstoši zaļo. Grāmatveži pateiks precīzi.

-     Nav problēmu. - Maksims Viktorovičs pamāja. - Esam vienojušies. Volodja, mūsu jurists, paliek un kopā ar jums gatavo dokumentus. Bet mēs atvadāmies. Jūs neaicināt mūs uz vēžiem un alu?

Viņš ņirgājas, vai? Vobļikovs pacēla acis. Maksims tikko manāmi smaidīja ar šķībo muti. Taču ne ņirgādamies, bet labsirdīgi. Lai gan visviens tas bija velnišķīgs smaids.

-   Nē, - papurināja galvu bijušais izmeklētājs un bijušais zeks, bet tagad - veiksmīgais biznesmenis. - Nezin kāpēc nav ēstgribas.

Jurists salūkoja papīrus, viņa kolēģi izgāja no kabineta. Kad viņi kāpa mašīnā, Maksims piebikstīja Deni- sam ar elkoni.

-   Redzi? Ledus sakustējies! Rīt brauc uz Pridonsku!

* * *

Pridonskā nekas nebija mainījies. Arī mērijā viss bija pa vecam. Tikai sekretāre bija mainījusi tēlu - pārkrā- sojusies par bruneti, mainījusi apģērbu un grimu, kā arī apvilkusi plānas melnas zeķbikses. Un mēra krēslā sēdēja pavisam cits cilvēks.

Deniss atbrauca viens, vienā mašīnā, rokā viņam bija gluži parasts melns čemodāniņš. Spiridonovs saņēma viņu ar maksimālu godu, lai gan bija manāmi saspringts un nobijies.

-   Es dzirdēju par nelaimi ar Stepanu Vasiļjeviču, - Deniss iesāka. - Ļoti, ļoti žēl. Viņš bija tik patīkams cilvēks! Mēs gandrīz par visu bijām vienojušies, viņš pat uzaicināja mūs uz vēžiem. Un pēkšņi tāda lieta!

Spiridonovs raudzījās galdā. Sirds viņam satraukumā dauzījās, delnas bija nosvīdušas. Viņš vēl nejutās kā īsts mērs. Tāpēc ka nebija paguvis iejusties šajā lomā, turklāt viņam nebija ne desmitās daļas to sakaru un ietekmes, kāda bija piemitusi Kolomijecam.

Un tagad viņš atradās pirmajās rindās, ugunslīnijā. Un viņam bija jāpieņem lēmums, par atteikšanos no kura viņa priekšgājējs tika samaksājis ar dzīvību.

Izturējis sērīgu pauzi, Deniss ķērās pie lietas.

-   Runa bija par ostas pārdošanu. Patiesībā tā nav īsti pārdošana - tiks iedarbināta sarežģīta daudzpakāpju shēma, pēc kuras katra puse iegūst to, kas tai vajadzīgs. Ņemot vērā ekonomiski politiskos uzlabojumus, mēs novērtējam ostu par četrdesmit miljoniem dolāru. Jūs saņemat vienu miljonu. Par vienu parakstu tas nav maz.

Deniss nolika jaunajam mēram priekšā spīdīgo ādas čemodāniņu. Mērs to steigšus novāca no galda un novietoja sev pie kājām.

-   Galvenais - lai viss būtu absolūti likumīgi.

-   Par to nešaubieties! - Deniss viņam apliecināja.

Par cilvēku var spriest pēc viņa sakariem un vietām, kuras viņš mēdz apmeklēt. Taču uz kriminālās milicijas operatīvo darbinieku šis likums neattiecas. Tāpēc

ka viņš nevar izvēlēties sarunbiedrus un vietas, kur ar >

tiem tikties. Pareizāk - normālus sarunbiedrus un normālas vietas. Ja Kūmiņš savā komunikācijā aprobežotos vienīgi ar kolēģiem, pilsētas administrācijas darbiniekiem, studentiem, inženieriem un godīgiem biznesmeņiem, viņš nebūtu atklājis nevienu noziegumu. Jo uzskaitītajām personām nav ne jausmas par krimināliem nodomiem, pastrādātiem noziegumiem, noslēptiem lietiskajiem pierādījumiem, izbēgušu zeķu slēptuvēm, īsi sakot, par situāciju Tihodonskas padibenēs, kas, ja tic glancētajiem žurnāliem, nepavisam nav padibenes, bet debesis, kurās mīt «pilsētas elite». Taču šādam ačgārnam vērtējumam tic vienīgi lecīgie iznireļi, par kuriem šie žurnāli raksta, jo tiek no viņiem sponsorēti un patiesībā viņu dēļ vien pastāv.

Vakar Kūmiņš kājām pastaigājās pa krastmalu un izdevīgā brīdī uz Dienvidu tilta pamatnes ar krītu uzzīmēja dolāra zīmi, tikai ar vienu svītru pāri, nevis divām. Laikā, kad pastāvēja aizraušanās ar grafiti, zīmējums nepiesaistīja uzmanību un pat palika nemanāms uz trekno daudzkrāsaino līniju fona, kuras kropļoja ikvienu, ne obligāti gludu, bet daudzmaz līdzenu virsmu. Tostarp vienkāršais krīta zīmējums saturēja svarīgu informāciju tam cilvēkam, kuram tika adresēts, konkrēti - apzīmēja rītdienas tikšanās vietu un laiku. Tādi signāli, protams, bija no izlūkdienesta, nevis kriminālmeklēšanas arsenāla, taču ērtības labad Kūmiņš tos no turienes aizguva, apejot liekos sarežģījumus, piemēram, signālus par zīmes izlikšanu un noņemšanu. Galu galā aģenti ir ne tikai izlūkdienestiem, bet arī milicijai, un viņš centās pārspēt viltībā nevis valsti pretizlūkošanas instanču personā, bet plukatas, kuru vidū pat nelaiķis Gangrēna vai Vaņa Ķeša ar sevišķu rafinētību neizcēlās.

Un tagad metāllūžņos norakstīto kuģu piestātnē aiz kravas ostas viņš tikās ar cilvēku, kura izskats vien jau varēja sakompromitēt ikvienu sarunbiedru. Pēc sejas, manierēm, apģērba, leksikas un desmitiem citu pazīmju viņš bija pieredzējis kriminālnoziedznieks, rūdīts zeks, cietuma dēls…

Taču Kūmiņu tas nemulsināja. Tieši tādi cilvēki bija informēti par kriminālo padibeņu dzīvi.

-   Sveika būšana, draudziņ! Velnišķīgs prieks tevi redzēt! - Viņš gluži draudzīgi paspieda šaubīgā paziņas roku, saņēma viņu pie elkoņa un veda pa netīro krastu gar melno ūdeni ar naftas plankumiem, starp sarūsējušiem kuteru un velkoņu karkasiem, kuri rēgojās laukā no upes, aizšķērsojot ceļu kravas kuģiem un baržām, kam nācās tos apbraukt.

-   Kaut kas vārās, draudziņ, - Kūmiņš iesāka rūpju pilnā balsī, lai aģents apjaustu uzdevuma nopietnību. - Vairākas «slapjās lietas» - cita pēc citas. Kas un kā - nav zināms… Kluss kā tankā! Izskatās, ka nav darbojušies mūsējie…

-   Esmu dzirdējis, Mihalič, - pavadonis ierunājās, mētādams papirosu no viena mutes kaktiņa otrā. Viņam bija dobja balss ar ierastām kriminālajai pasaulei piemītošām intonācijām. - Bet par to nemēdz pļāpāt, pats zini. Es pēdējā laikā arī vairs aktīvi nedarbojos, maz ko satieku…

-    Tā ja! - Operatīvais darbinieks pamācoši uzsita aģentam pa saliekto uzkumpušo muguru. - Ja dibenu no zemes nepiesliesi, tad žagata jaunumus uz astes neatnesīs! Taisies tik atpakaļ štellēs, saki - «gaisa» [2] nepietiek.

Aģents paraustīja plecus.

-   Tāpat jau nepietiek. Tu zini, Mihalič, - es visu mūžu esmu zadzis, bet pie bagātības neesmu ticis. Saki - kur cēlies tik daudz bagātnieku?

Kūmiņš pasmīnēja.

-   Nefilozofē tik daudz. Tas nav mans lauciņš un tavējais arī ne. Lien visur iekšā, šiverē, pļāpā pa labi un pa kreisi, meklē informāciju. Ja kaut kur uzpeld stroķi vai iebraucēji speci, vai kāds tekstiņš par killeriem - iekodies un turies ar zobiem, rokām un kājām!

-   Vai rokas nenocirtīs? - sarunbiedrs ievaicājās un smagi nopūtās.

-   Kā tāds skuķis! - Kūmiņš brīnījās. - Pirmo reizi, vai, ar pīpi uz jumta?

Aģents vēlreiz nopūtās.

-   Esmu noguris, Mihalič. Gadi ņem savu tiesu, veselība sačākst. Bet galvenais - iekšienē kaut kas ir sagriezies…

-   Salāpīsim iekšieni, nebaidies. Še, ņem…

Kūmiņš izvilka piecsimt rubļu, tad, parakņājies pa

kabatām, izvilka vēl divsimt un pasniedza. Roka ar banknotēm palika gaisā.

Bija kluss, šļakstēja vienīgi ar varavīksnē zaigojošu kārtiņu pārvilktais ūdens. Oda pēc sarūsējušiem dzelžiem un skumjām. Aģents iesvieda izsmēķi ūdenī, atmeta ar roku un paņēma naudu.

-   Ek, Mihalič! Vai tad es par to…

-   Par ko tad?

-   Cik cilvēku tu esi ietupinājis? - aģents atjautāja.

-   Ps-s-s… Vai tad esmu skaitījis? Laikam daudz…

-   Zinu, ka arī atņemt dzīvību ir nācies…

-   Ir gan. Bet kādu meldiņu tu velc?

-   Vai viņi tev nerādās sapņos?

-   Tu nu gan laid! Drīz lasīsi sprediķi! Sapņos rādās tikai bez vainas nogalinātie! Iegaumē - bez vainas! Uz manas sirdsapziņas nav neviena, kas būtu bez vainas! Tev taču tie divi no īslaicīgās aizturēšanas izolatora nerādās sapņos?

-   Tie ne, bet citi rādās. Un arī nomodā rēgojas.

-   Liecies nu mierā! Nepazīstu vairs savu veco čomu!

Opers apņēma aģenta plecus, paspieda, sapurināja.

-   Tu aiz bezdarbības esi galīgi sašļucis. Ieiesies atkal darbos, un viss nostāsies savā vietā. Kāpēc esi tāds - ne cepts, ne vārīts?

-    Nezinu. Vecs esmu kļuvis. Arī apkārt viss mainījies. Visi nodod, visu izpļurkst, par piķi visu var dabūt gatavu. Zagļu kroņi tiek pārdoti! Visi kruķi ir pērkami, un prokurori! Nejēdzīgi laiki… Tagadiņ vajadzīga stingra stute…

-    Es esmu tava stute! - Kūmiņš nervozi attrauca. - Tev nepietiek, ko?

Taču attapās un izmainīja toni uz līdzjūtīgi draudzīgu.

-   Vai esmu tevi kaut reizi iegāzis, draudziņ?

-Nē.

-   Bet pārdevies? Vai kādu uzmetis?

-   Arī nē. Labs ir, es iešu. Uz redzi.

-   Lai būtu. Tikai ej laukā turpat, kur ienāci.

Pēdējo frāzi viņš nepateica tāpat vien. Pēc dažām minūtēm Kūmiņam bija tikšanās vēl ar vienu aģentu, un atklāt viņus vienu otram neklājās.

-   Uz redzi, Mihalič…

Šajā reizē abi iztika bez rokas spiediena. Kūmiņš ilgi noraudzījās pakaļ uzkumpušajai mugurai. Tad sapurinājās, ar spēku nobrauca ar plaukstām pār seju un, la- vierēdams starp tukšajiem baržu un kuteru korpusiem, devās uz šās metāllūžņu kapsētas viņu galu. Tikšanās ar aģentu Mežaveci bija norisinājusies kaut arī ne pārāk sirsnīgi, tomēr visumā veiksmīgi. Tā bija prasījusi daudz nervu enerģijas un dvēseles spēka. Tagad priekšā stāvēja tikšanās ar aģentu Gorguļu, bet to vajadzēja uzsākt teicamā formā.

Pēc trīssimt metriem starp rūsas saēstu kravas kuģi un uz sāniem sasvērušos tankkuģi viņu gaidīja cilvēks. Pēc izskata, manierēm un gājieniem viņš bija līdzīgs iepriekšējam - tikpat kā dvīņubrālis.

-   Sveika būšana, draudziņ! - Plati smaidīdams, Kūmiņš pakratīja ne sevišķi tīro plaukstu. - Velnišķīgs prieks tevi redzēt!

* * *

Nākamajā dienā Spiridonovs brauca uz apgabala centru. Pastrjakovs viņu sagaidīja bažīgi. Tomēr piecēlās no vietas un sniedza roku.

-   Kam tik tramīgs, itin kā velni dzītos pakaļ?

Jaunais Pridonskas mērs, negaidot uzaicinājumu, atkrita krēslā, kā kad no viņa būtu izlaists gaiss.

-   Vakar atkal bija atbraukuši maskavieši sakarā ar to ostu. Es parakstīju visus papīrus.

Gubernatora vietnieka blāvās acis lēni izvēlās no orbītām. Viņa bālā seja ieguva pirmsinsulta zilgani sārto nokrāsu.

-   Aptracis esi, vai?!! Rīkojies ar federālo īpašumu?!

Nikolajs Nikolajevičs nostājās miera stājā, izņēma no mapes un nolika vicegubernatoram priekšā papīra lapu.

-Atvainojiet, Sergej Petrovič… Rīkojos ar savu dzīvību. Te būs atlūgums. Lai kāds cits viņiem atsaka. Tikai tādā gadījumā viņu aiznesīs uz kapiem, bet maskavieši ieradīsies pie jums. Jūs - tas, zināms, ir pavisam kas cits, jums ir lielākas iespējas un arī apsardze…

Pastrjakovs uzspēlēti ar sēcienu nopūtās un automātiski tvēra pie kaklasaites mezgla, itin kā tas līdzīgi cilpai censtos savilkties ap kaklu. Acīs pazibēja bailes. Viņš labi atcerējās daudznozīmīgo frāzi no «Krusttēva»: «Ja vēsture kaut ko arī māca, tad tikai to, ka nogalināt var kuru katru…» Un viņam nekādā ziņā negribējās satikties ar maskaviešiem, kur nu vēl viņiem atteikt.

-   Iesim, ziņosi personiski gubernatoram…

Taču Pridonskas mērs noliedzoši papurināja galvu. Viņš jau bija pieņēmis lēmumu, tāpēc runāt pretī priekšniekam kļuva nedaudz vienkāršāk.

-   Piedodiet, Sergej Petrovič. Tas nav mans līmenis. Kamēr vēl esmu mērs, jānodarbojas ar pilsētas problēmām. Drīz sāksies apkures sezona, bet siltumtrase vēl nav gatava… Ja izlemsit atbrīvot - pavēliet, nodošu lietas, kam teiksit!

Viņam piezvanīja vakarā. Pastrjakova bezkaislīgā sausā balss skanēja vēsi:

-   Strādā pagaidām… Gubernators teica - tev uz vietas ir labāk redzams!

-   Pateicos par uzticību, - slēpdams prieku, atbildēja Spiridonovs.

Taču vicegubernators nelika nost klausuli.

-   Ko tad šie tev atnesa? - viņš it kā starp citu ievaicājās.

-   Ne-ko! - pārliecināti, pa zilbēm atbildēja mērs. - Esmu dzirdējis, ka otrajā reizē viņi neko nepiedāvājot. Un maksa par ostu sarukusi divas reizes.

Vada otrā galā nopūtās.

-   Jā… Vispirms modina interesi, tad bailes, - noteica Pastrjakovs, itin kā skaļi domādams. - Mācies, Spirido- nov!

Priekšnieka basiņu nomainīja īsi signāli.

Mērs lēnām, lai neaizbiedētu veiksmi, nolika telefona klausuli uz aparāta.

«Nemāci kaķi peles ķert, onkulīt!» viņš nicīgi ieteica tālajam Pastrjakovam. «Es tevis dēļ cilpu galvā nemaukšu!» Tiesa, šo padomu viņš neizteica pat čukstus, bet tikai domās. Toties pats sevi uzrunāja jau skaļi.

-   Malacis, Kola! - viņš klusi sacīja un piedauzīja ar vidējā pirksta kauliņu pie gudrās galvas. - Visus apvedi ap stūri!

Un patiesi, demonstrēdams izveicību un gudrību, viņš vienā paņēmienā bija saglabājis gan dzīvību, gan amatu un vēl kļuvis par miljonāru! Nu viņš jutās kā īsts mērs. Un šis darbs viņam patika. Tiesa, Kolomijecs kā no uguns bija baidījies apgabala priekšniecības. «Rokas sasaista, asinis izsūc, pat nopirsties bez atļaujas neļauj!» Viņš bieži tika žēlojies. Un šo baiļu dēļ arī bija aizgājis bojā. Vajadzēja vairāk no killeriem baidīties! Tie šauj - un dzīve beidzas. Bet apgabala priekšniecība… Kad jautājums tika nostādīts krasi, negribēja riskēt ar savu galvu!

Jaunais Pridonskas saimnieks nosmīkņāja. Nedaudz augstprātīgi, kā jau daždien īsteni bagāts un ietekmīgs cilvēks. Jūtas, kādas viņu bija pārņēmušas, viņš formulēja ne sevišķi smalkā, toties patiesā frāzē:

-   Visi mīž, kad ir bail!…

Prokuratūra stāv augstāk par pārējām tiesībsargā- jošām instancēm. Galvenokārt tāpēc, ka tieši tā izskata lietas, kas attiecas uz visu citu resoru darbiniekiem.

Ja falsifikācijā pieķerts milicijas izmeklētājs, apsūdzību viņam izvirza prokuratūras kolēģis. Ja iekritis kukuļņēmējs tiesnesis, viņu apcietina prokuratūras izmeklētājs. Ja atmaskots nodevējs FDD vai Ārējās izlūkošanas dienestā - atkal krimināllietu izmeklē prokuratūras izmeklētājs, tikai militārais. Pat ja apgrēkojas pats prokuratūras izmeklētājs vai, vēl ļaunāk, uzraugo- šais prokurors, jo visi cilvēki vien jau ir, arī viņus pie atbildības sauc tas pats izmeklētājs, tikai šoreiz no augstāka līmeņa prokuratūras.

Jāteic, ka prokuroru, tiesnešu un drošībnieku amatos esošie nav bieži viesi izmeklētāju kabinetos. Tā ir tiesībsargājošo instanču elite, «zilās asinis», ko sargā neaizskaramība, - jābūt īpašiem apstākļiem, lai viņus sauktu pie atbildības, vai arī to drīkst darīt sevišķi augsta priekšniecība. Galvenokārt jātaisnojas miličiem, kuri bez baltajiem cimdiem rakņājas miskastēs uz ielas un kurus sargā vienīgi bruņu vestes - un arī ne vienmēr.

Tihodonskas prokuratūra ik gadu nodeva tiesai piecus līdz septiņus kruķus, vēl kādus desmit pēc tās ierosinājuma atlaida no darba «orgānos» - ar kaunu un bez pensijas. Tāpēc apakšpulkveža Koreņeva lieta bija itin kā gluži parasta un ikdienišķa - amata pilnvaru pārsniegšana, lietojot ieroci un izraisot smagas sekas. Tipisks pants kruķiem - no trim līdz pieciem gadiem. Un nekādu sarežģījumu itin kā nebūtu - ir cietušo liecības, liecinieku - vesels bars, ekspertu slēdzieni - dzelžaini…

Vecākais izmeklētājs Karens Apresjans - mazs, kalsns, gadu četrdesmit vecs cilvēciņš - smagi nopūtās. Tieši viņš bija specializējies miliču lietās un iesitis tajās roku. Viss itin kā vienkārši - izvirzi apsūdzību, apcietini vai liec parakstīties un tad sūti uz tiesu - lai tur spriež kā sirds vēlas…

Itin kā, itin kā, itin kā… Apresjans vēlreiz nopūtās, pašķielēja uz biezo «itin kā» ikdienišķo lietu. Neparastu, sarežģītu un smagu to darīja aizdomās turamā personība. Itin kā parasts ceļu satiksmes negadījums, kurā pie stūres sēdējis ģenerālis. Vai gubernators. Koreņevs, protams, nav ģenerālis un pat ne pulkvedis. Bet viņš ir Kūmiņš. Un tas izsaka visu.

Apresjans piecēlās, nervozi pagājās pa kabinetu. Pirms dažiem gadiem viņa kolēģis - pilsētas prokuratūras vecākais izmeklētājs Gorskis - bija apcietinājis Ko- reņevu. Toreiz vēl majoru, bet jau Kūmiņu. Neņemdams vērā, ka viņam ir nopietna reputācija, ka viņš ir cieņā - kā savējo, tā baņģuku vidū. Izķidāja majoru kā pēc notīm, savāca dzelžainus pierādījumus - izraka pat nozieguma tiešo videoierakstu - un nodeva majoru tiesai. Tā izsprieda notiesājoši, un spurainais kruķis taisnā ceļā nokļuva Lejas Tagilas speciālajā zonā. Gorskis toreiz nopelnīja lieku zvaigznīti un staigāja apkārt kā pāvs, nevērīgi smīkņādams, sak, jūs visi viņa bijājāties - Kūmiņš un Kūmiņš, bet es šo noliku pie vietas - lai tagad sapūst zonā! Jutās taisni kā biļinu spēkavīrs, īstens varonis…

Taču Kūmiņš nesapuva zonā! Pēkšņi ne no šā, ne no tā lieta tika nosūtīta atkārtotai izskatīšanai apgabala tiesā, kur tā arī izgāzās. Slavenais ieraksts izrādījās viltojums! Kūmiņu reabilitēja un atjaunoja darbā «orgānos». Nu viņš ir jau apakšpulkvedis, galvenās RONAP nodaļas priekšnieks. Bet kur ir vecākais izmeklētājs Gorskis?

Dīvainas apstākļu sagadīšanās dēļ pēc veiksmīgā kruķa atgriešanās pār justīcijas pulkveža Gorska galvu sāka gāzties visādas nepatikšanas. Vispirms izgāzās vairākas, kā tagad mēdz sacīt, skaļas lietas. Apsūdzētie pēkšņi visi kā viens sāka noliegt savu atzīšanos, un tās sviras, kuras vecākais izmeklētājs attiecībā uz viņiem tika lietojis, pēkšņi pārstāja darboties. Liecinieki precizēja savas liecības, un kopējā aina būtiski mainījās - apsūdzošie pierādījumi ieguva gluži citu traktējumu un pārvērtās par neitrāliem faktiem. Lietas tika atdotas papildu izmeklēšanai, divās pat tika paziņots attaisnojošs spriedums, kas tolaik vispār netika praktizēts.

Tajā laikā mainījās pilsētas prokurors, un jaunais secināja, ka pagājušās vadības labākais izmeklētājs patiesībā ir izrādījies bezpalīdzīgs falsifikators. Gorskis dabūja divus rājienus, kā arī neatbilstību amatam un bija spiests atvaļināties tālāk no grēka. Kā parasti iekārtojās par advokātu, bet jau pēc trim mēnešiem paņēma naudu, lai iedotu tiesnesim, tika notverts nozieguma vietā un ar piespriestiem sešiem gadiem aizbrauca uz Lejas Tagilas speciālo zonu.

Izmeklētājs Apresjans kļuva par vecāko izmeklētāju un ieņēma gaišāko un plašāko Gorska kabinetu. Un nu viņa priekšā atrodas apakšpulkveža Koreņeva lieta! Dzīves ritenis ir veicis kārtējo apgriezienu, un tagad viņam nāksies saukt Kūmiņu pie kriminālatbildības. Ja vien Karens Georgijevičs varētu izvēlēties, viņš dotu priekšroku citiem apsūdzētajiem.

Pa durvīm pa draugam, bez pieklauvēšanas drošā solī ienāca RONAP operatīvās nodaļas priekšnieks.

-   Labdien. Sen te neesmu bijis…

-   Nāciet iekšā, Filip Mihailovič. Apsēdieties.

Apresjans centās izturēties cik iespējams korekti un

pieklājīgi un šajā ziņā šāva pār strīpu.

-   Varbūt vēlaties tēju vai kafiju?

Koreņevs tikko manāmi pasmīnēja.

-   Kafija vēl jānopelna. Es savus klientus cienāju, kad viņi jau ir atzinušies…

Apresjans izlikās nemanām zobgalību un salūkoja nopratināšanas protokolu.

-   Šis tas ir jāprecizē, Filip Mihailovič. Sakiet, uzbrukums… hm, Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrības biroja ieņemšana notika jūsu vadībā? Tas nozīmē - vai jūs oficiāli vadījāt operāciju?

-   Es vadīju.

-    Saprotiet mani pareizi, Filip Mihailoivič, - izmeklētājs sacīja ļoti maigi un labvēlīgi. - Personiski es vēlu jums tikai labu. Taču fakti ir nepielūdzami. Birojs ir izdemolēts, nodarīts ievērojams materiālais kaitējums. Ģenerāldirektors un viņa vietnieks guvuši dažāda smaguma pakāpes traumas. Taču tas noticis tiešas speciālās ātrās reaģēšanas vienības rīcības rezultātā. Bet SARV, cik man ir zināms, nav jūsu pakļautībā…

Apresjans tiešām darīja visu, kas bija viņa spēkos, - norādīja spraudziņu, pa kuru Koreņevs varēja izsprukt sveikā. Pietiktu viņam pateikt, ka SĀRV ir pārcentušies, lai vaina acumirklī tiktu novelta uz aizturēšanas grupas komandiera pleciem. Bet apakšpulkvedis pats tiktu cauri ar rājienu. Pašā sliktākajā gadījumā - ar stingro rājienu. Izmeklētājs uzskatāmi apstiprināja, ka vēl Kūmiņam labu. Un viņš to novērtēja.

-   Paldies, Karen Georgijevič. Aizturēšanas grupa bija norīkota manā operatīvajā pakļautībā, un es to komandēju. Mūsu darbību noteica tas, ka bija apdraudēta pilsoņa Hondačova dzīvība.

-   Tur jau tā lieta, ka nekāda pamata kaujas uzbrukumam nebija! - Apresjans noplātīja rokas. - Mums ir sarunas ieraksts ar baņķieri, ir ekspertīzes rezultāti zālēm, kuras viņam it kā grasījās iešlircināt, - tie ir parasti vitamīni. Ir savāktas visu notikuma dalībnieku liecības. Tātad - nekādu dzīvības briesmu nebija! Un šantāžas attiecīgi arī. Pietiek uzmanīgi izlasīt pārrunu izdruku, lai ikviena tiesa atzītu, ka uzbrukums ar tik smagām sekām ir gluži nepama…

-   Jā, viss organizēts prasmīgi, - Kūmiņš viņu garlaikotā balsī pārtrauca. - Bet tādā gadījumā jājautā - kāpēc es tur līdu?

Viņš ļoti vērīgi raudzījās melnajās spožajās izmeklētāja acīs, un tas samulsa, pēkšņi iztēlodamies, kā bijušais kruķis reiz tāpat bija sēdējis pretī Gorskim. Klausījies, mājis ar galvu, saglabādams nepieejamu sejas izteiksmi, skopi atbildējis uz jautājumiem… Gluži nelaikā prātā iešāvās vēl viena leģenda - kā Tihodonskas «pārraugs» zaglis Cernomors necienīgi izturējies pret darīšanās ienākušo Kūmiņu, bet pēc pāris dienām viņš ticis atmaskots nodevībā un nošāvies. Runā, ka tas velns zinot visu un par visiem. Droši vien arī par viņu… Rau, kā lūr… Varbūt kaut ko ir izošņājis, jo neviens jau nav svētais…

Karens Georgijevičs juta, ka viņam no saspringuma svīst plaukstas. Viņš nervozi pārvietoja zīmuli no vienas vietas uz otru. Ar elkoni pabīdīja protokolu un tūdaļ sakārtoja.

-   Filip Mihailovič, es jūs lieliski saprotu un jums ticu. Taču mēs nerunājam par sapratni un ticēšanu vai minējumiem un simpātijām. Mēs runājam par faktiem, kurus apstiprina attiecīgi savākti pierādījumi. Un tie ir tādi, kā es teicu. Diemžēl. Ko jūs darītu manā vietā?

Kūmiņa seja, kas līdz šim nebija paudusi nekādas emocijas, nedaudz atdzīvojās.

-   Es uzmeklētu cilvēkus, kurus tie debilie «aizstāvji» žmaidzījuši pirms Hondačova. Varu pateikt jums priekšā uzvārdus, gribat? Un tad parādītos nepārtrauktu šantāžu virkne, un mūsu darbības vērtējums kļūtu pavisam citāds.

-   Es, protams, labprāt pierakstīšu visus uzvārdus, bet viņi taču nevērsās ar iesniegumiem? Tātad diez vai apliecinās draudus un vardarbību…

-   Skatoties, kā jautātu. - Kūmiņš paraustīja plecus. - Viena lieta ir pajautāt un pierakstīt atbildi: «Jā? - Jā! - Labi.» «Jā? - Nē. - Arī labi…» Tā ir bezkaislīga reģistrācija, nevis izmeklēšana, ar to tiktu galā parasts rakstvedis. Toties izmeklētājam jāiztaujā no visas sirds, ieinteresēti! Lai aizdomās turamais redz, ka viņš ar saviem meliem nevis grib aptīt ap pirkstu abstraktu valsti, bet gan pazemo tieši šo konkrēto cilvēku! Tad saruna risinās pavisam citādi…

-   Izmeklētāja ieinteresētība runā pretī procesuāliem principiem, - Apresjans iebilda. - Izmeklētājam tieši jābūt neitrālam!

Kūmiņš jau atklāti nosmīnēja.

-   Un te ir šo principu rezultāts! - Viņš norādīja uz logu, aiz kura pa Maģistrāles prospektu abos virzienos ripoja automobiļi un plūda blīvas gājēju straumes.

Izmeklētājs automātiski pagrieza galvu, taču nekādas kataklizmas neieraudzīja. Lai gan zināja, ka diennakts apkopojumā notikumu būs kā biezs. Pēkšņi atmiņā pazibēja vēl viens nostāsts - par bandu kretīnu, kuri pirms vairākiem gadiem bija terorizējuši Tihodonsku. Viņi noliedza gan valsts, gan kriminālās pasaules likumus, un «autoritātes» nogalināja ar tādu pašu vieglumu kā miličus. Bet tad pazuda. Precīzāk - nav zināms, kas viņus sagrieza gabalos. Saskaņā ar oficiālo versiju zagļi atrieba savus biedrus. Taču klīda baumas, ka ar viņiem izrēķinājies Kūmiņš!

-   Jā-jā-jā. Iekšēji es jūtu, ka daži aspekti šajā lietā izraisa šaubas. Teikšu atklāti - ja cietušie neuzstātu, es ar prieku izbeigtu safabricēto lietu. Bet tagad ir tādi laiki, pats saprotat… Aiz maskaviešiem stāv ļoti ietekmīgi spēki, un viņi negrib mierizlīgumu. Un ziniet, Filip Mihailovič, - Apresjans sazvērnieciski pazemināja balsi, - man šķiet, ka ar jūsu piemēru viņi grib atradināt visus pārējos bāzt degunu viņu darīšanās. Tādi, lūk, «audzinātāji»!

Izmeklētājs cieši raudzījās Kūmiņam acīs.

-   Un ja jūs ar viņiem vienotos… Nu… pārliecinātu viņus atteikties no savām pretenzijām… Ticiet man - viņu spiediens ir vienīgais dzinulis šajā lietā. - Apresjans pacēla smago mapi un uzsita ar to pa pulēto galda virsmu.

Mājiens bija visnotaļ caurspīdīgs, izmeklētājs kārtējo reizi nodemonstrēja objektivitāti un lojalitāti. Kūmiņš neitrāli pasmaidīja.

-   Ko lai saka. Paldies par skaidrojumu. Protams, vienoties ar noziedzniekiem es neesmu radis, taču laiki tagad tiešām ir… Lai gan viss ir atkarīgs nevis no laikiem, bet cilvēkiem…

Apresjans steigā pabeidza rakstīt protokolu, Kūmiņš ļoti uzmanīgi izlasīja un parakstījās.

-   Cik noprotu, šodien jūs apsūdzību neizvirzīsit?

-   Nē. - Izmeklētājs papurināja galvu. - Es nemēdzu sasteigt. Ir apstākļi, kuri prasa papildu izpēti.

-   Ļoti labi. - Kūmiņš piecēlās. - Vai drīkstu iet?

-   Jā, pats par sevi saprotams, Filip Mihailovič.

Viņi atvadoties paspieda viens otram roku kā labi draugi.

* * *

Telefons atskaņoja tuvo sakaru melodiju. Zvanītājs bija Kustins - pilsētas nodokļu inspekcijas priekšnieka vietnieks.

-   Nekas nesanāca, Filip, - viņš strauji iesāka. - Tikko bijām sākuši dokumentācijas pārbaudi, kā piezvanīja no Maskavas, no ministrijas, un mēs tikām atsaukti. Pamēģini iesaistīt ugunsdzēsējus… Lai gan domāju, ka notiks tas pats. Tie puiši ir pamatīgi nodrošinājušies…

-   Paldies, Zeņa, - Kūmiņš pateicās un izslēdza telefonu.

Ar ugunsdzēsējiem viņš bija sācis. Ugunsdrošības komisija pirmā bija ieradusies Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrībā. Sākumā piekasīgajiem uguns apkarotājiem piedāvāja naudu, taču tie bija atteikušies, uzreiz norādīdami uz plastmasas apdari, kas degot rada indīgus dūmus, avārijas izejas neesamību un evakuācijai traucējošo režģi pie logiem. Tas bija tikai sākums, taču turpinājums nesekoja - tika dota komanda pārtraukt pārbaudi un atgriezties izejas pozīcijās… M-jā… Pēc tam biedrībai tika uzsūtīta Ekonomisko noziegumu apkarošanas organizācijas smagā artilērija, taču rezultāts bija tāds pats - tiesiskās kārtības sargi ciešās rindās aizso- ļoja atpakaļ uz savām kazarmām…

Un tagad - Zeņas Kustina zvans…

Kūmiņš bezpalīdzīgi pakasīja pakausi.

Visiem zināms, ka mūsdienu «pārbaudes» ir ļaunākas par viduslaiku sērgām - mēri, holeru un bakām. Bez krimināllietas ierosināšanas, bez tiesas sankcijām un prokuroru atļaujām nebeidzamie «pārbaudītāji» var paralizēt ikvienas iestādes darbu - aizvest datorus, izņemt dokumentus, aizzīmogot noliktavas un kases, ieviest dažādus aizliegumus… No šāda uzbrukuma var sagrūt jebkurš bizness, tāpēc ka pārkāpumu likvidēšanā paiet daudzi mēneši, kuros situācija tirgū mainās, piegādātāji atrod citus kanālus, kontraģenti uziet jaunus partnerus… Taču pret «biznesa aizsargātājiem» nelīdzēja ne ātrās reaģēšanas specvienība, ne pārbaudītās «pārbaužu» sviras…

Atliek vēl juridiskā kazuistika. Un apakšpulkvedis Koreņevs uzaicināja pie sevis Viktoru Fomiču Cekulda- jevu, kas tika uzskatīts par pirmo mahinatoru Tiho- donskā - krimināllietu postītāju un sarežģītu konfliktsituāciju kliedētāju. Kūmiņš piegādāja viņam klientus, nolīdzinādams konfliktus, kuri neizbēgami radās saskarsmē ar razbainiekiem, un tāpēc baudīja neapstrīdamu autoritāti.

Tieši norunātajā laikā advokāta masīvā figūra parādījās durvju ailā.

-   Sveicināts, Filip Maihailovič. Kā ar veselību? Ar ko varu pakalpot? - Viņš izstaroja priekšzīmīgu iejūtību.

-   Varat, varat, Viktor Fomič, - Kūmiņš pamāja. - Šajā reizē personīgi man…

Viņš sīki izklāstīja notikumu ar Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrību.

Čekuldajevs uzmanīgi klausījās, ar zelta zīmulīti kri- celēdams biezā bloknotā ar ādas vākiem. Tad brīdi klusēja.

-   Šo jautājumu var vērtēt dažādi, - viņš beidzot sacīja. - Var uzskatīt, ka uzbrukums noticis attaisnojamas kļūdas pēc. Bet var arī apsūdzēt pilnvaru pārsniegšanā. Vai gribat, lai uzņemos jūsu aizstāvību?

-   Nē. Es gribu mierīgi nokārtot jautājumu ar pieprasījuma iesniedzējiem. Vai varat ar viņiem aprunāties? Ko viņi grib? Piķis viņus rāvis, es piekritīšu kompromisam! Ja reiz ir tādi laiki…

Cekuldajevs iebāza bloknotu portfelī un solīdi pamāja.

-   Protams, es aprunāšos ar viņiem. Domāju, viss būs nokārtojams ar naudu. Vai drīzāk - ar pakalpojumiem…

-   Skatoties, ar kādiem pakalpojumiem! - drūmi noteica Kūmiņš. - Par pakalpiņu viņiem negrasos būt…

-   Dodiet man divas trīs dienas laika, - advokāts palūdza. - Lūkošu uzrakt par viņiem šādus tādus juridiskus pārkāpumus. Varbūt civillietas, varbūt darba strīdus… Tad saruna būs auglīgāka.

Viņš zināja, ko runā. Risināt sarunas Viktors Fomičs varēja stundām ilgi, viņa arsenālā atradās kaudzēm pārliecinošu argumentu, un viņš aizvien guva virsroku.

Tikai ne šoreiz. Jau vakarā viņš piezvanīja un bēdīgi paziņoja:

-   Viss velti, Filip Mihailovič. Viņi neko netaisās apspriest. Man skaidri un gaiši pateica: «Lai jūsu Koreņevs kaltē sausiņus, ja nespēja saprast, ka mēs viņam neesam pa zobam!»

-   Paldies, Viktor Fomič, es parādā nepalikšu…

Apakšpulkvedis Koreņevs nolika klausuli, ilgi raudzījās sienā sev priekšā un beigu beigās domīgi noteica:

-   Paskatīsimies, kurš kuram ir pa zobam un kurš ne…

* * *

Ikviena biznesa panākumi ir atkarīgi no tā organizācijas un anturāžas. Un, protams, no tā, cik tas ir nepieciešams citiem cilvēkiem. Kuru no apstākļiem likt pirmajā, kuru otrajā vietā - tas jau ir atkarīgs no subjektīva vērtējuma. Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrības priekšnieki savu pēkšņo pieprasītību skaidroja ar abiem kopā.

Un viņiem varēja piekrist. Birojs aizņēma divus stāvus ar krietniem trīssimt metriem kopējās platības, kas neuzbāzīgi liecināja par organizācijas solīdumu. Interjers demonstrēja dizaineru izsmalcināto gaumi un īpašnieku neierobežoto dāsnumu. Iedziļinātie griestu gaismas ķermeņi meta klusinātu atblāzmu uz eleganto dīvānu un klubkrēslu augstvērtīgo ādu tīkamā bēškrā- sā. Līgani noapaļotie stūri, durvju arkas, dārgie sienu paneļi piešķīra telpai aizplīvurotu mājīgumu. Kāpnes, kas veda uz vadītāju kabinetiem, klāja biezs kavrolīns silti dzeltenīgā tonī. Nesenā ātrās reaģēšanas specvienības uzbrukuma sekas bija pilnībā likvidētas, turklāt tā nodarītos zaudējumus cietusī puse bija nežēlīgi saskrūvējusi.

Tagad personāls atkal labvēlīgi smaidīja, demonstrēja nevainojamu pieklājību, teicamu dresūru un korektus biznesa uzvalkus. Būdīgie apsargi pie durvīm ar niecīgām austiņām un mikrofonu lodītēm mutes kaktiņā vainagoja iespaidu. Tādai biedrībai taisni vai gribējās lūgt aizsardzību. Komforta un miera atmosfērā apņēma drošības sajūta, kuras pēdējā laikā tik ļoti trūka Tihodonskas biznesmeņiem. Un viņi plūda šurp kā zivis uz nārsta vietu.

Ik dienas asfaltētajā laukumiņā piestāja dārgi automobiļi. No tiem kāpa laukā respektabli, labi ģērbušies džentlmeņi, palūkojušies apkārt, nozuda aizsardzības biedrības dzīlēs un pēc kāda laika parādījās ar domīgu un rūpju māktu vaigu.

Kārtējais apmeklētājs piebrauca uz vakarpusi. Stāvlaukumā iestūrēja plašais un komfortablais «Lexus LS 460» sudrabotā krāsā. Tā pasažieris nesteidzīgi devās uz sevišķi nostiprinātajām bruņotajām durvīm un nostājās zem novērošanas kamerām. Šie papildu drošības pasākumi liecināja par to, ka «biznesmeņu aizstāvji» prot izdarīt secinājumus no notiekošā. Iekšpusē novietotais metālu detektora rāmis atklāti pauda: tagad ne velna neiestiepsi iekšā mikrofonu, raidītāju vai vēl kādu citu draņķi!

Sargi vērtējoši nopētīja apmeklētāju visjaunākā tipa monitora krāsainajā ekrānā. Viņa āriene ne ar ko sevišķu neizcēlās. Brilles, kas liecināja par inteliģenci, bārdiņa, uzvalks, gaišs krekls, kaklasaite, itāļu kurpes. Viss vienā stilā, visnotaļ mūsdienīga piegriezuma. Ne no beidzamajām kolekcijām, tomēr gana dārgs un zīmolots.

«Parasts Tihodonskas biznesmenis,» sargi secināja. «Maķenīt pajolīgs…»

Pēdējā slēdziena iemesls bija mūsdienās samērā reti sastopamā bārdiņa un stulbās brilles. Turklāt tieši šāds efekts bija šo aksesuāru mērķis. Uzķērušies uz smalka aprēķina āķa, sargi pieļāva pirmo kļūdu.

Arējās novērošanas kamera nedaudz mainīja leņķi. Nekā aizdomīga redzeslokā, protams, nebija. Un arī nemaz nevarēja būt. Bumba divreiz vienā vietā netrāpa. Un vēl pēc tam, kad nekaunīgie kruķi bija tikuši «atšūti» kā pēc notīm. Tagad visi iemiegs asti kājstarpi, pat tuvumā durvīm baidīsies nākt! Šie maldi bija otra kļūda.

Nodūca elektriskā slēdzene, smagās, neizsitamās durvis atvērās. Aiz tām slējās divi milži platiem pleciem. To izskatam vien vajadzēja iedvest bailes potenciālajam pretiniekam. Arī uz pajolīgo biznesmeni viņi atstāja spēcīgu iespaidu. Katrā gadījumā viņi paši tā nodomāja. Un trešo reizi kļūdījās.

-    Kādā jautājumā esat ieradies? - pieklājīgi apvaicājās viens milzis.

-   Aizsardzības jautājumā, saprotams, - paskaidroja potenciālais klients ar neizprotamu ironiju.

-   Nāciet tālāk, - vēlīgi aicināja otrs milzis, un apmeklētājs, bailīgi ierāvis galvu plecos, pārkāpa slieksnim.

-   Jums vajadzēs iziet cauri šim rāmim… Vai jums ir kaut kas no metāla?

-   No metāla? It kā jau nē… Tikai telefons un šķiltavas…

Pajolīgais biznesmenis ņēmās rosīgi sist sev pa kabatām.

-    Izrādās, ka ir, pavisam piemirsu… - Viņš pasmaidīja un izvilka no žaketes apakšas mazu plakanu «PSM» - pašlādētāju mazgabarīta 5,45 mm kalibra pistoli.

Sausi nosprakšķēja šāvieni - viens, otrs, trešais… Milži iebļaudamies ar troksni nogāzās uz grīdas, saķēruši sašautos sānus un zaudējuši jebkuru spēju pretoties. Sekretāre šausmās pielēca kājās aiz savas letes, taču, pakļaudamās īsai stobra kustībai, paklausīgi nogūlās zemē. Monitora ekrānā pazibēja miglainas figūras, kas traucās uz durvīm. Apmeklētājs nospieda elektriskās slēdzenes pogu, ielaizdams piecus cilvēkus melnās maskās un kamuflāžā. Vestibilā kļuva šauri.

-   Nenogaliniet! Lūdzu, nenogaliniet! - visā galvā ieraudājās sekretāre.

-   Nebaidies, zoss, kam tevis vajag! - viņu uzmundrināja viens no iebrucējiem ar rāciju rokā. Un tūlīt pat nokomandēja: - Otrais, trešais, palieciet šeit, pārējie - man pakaļ!

«Pajolīgais biznesmenis» un trīs kaujinieki kamuflāžā ar automātiem metās augšā pa kāpnēm un ielauzās biedrības priekšnieku kabinetā. Tie mēmi sastinga - atkārtojās aina, kādu viņi bija redzējuši pirms divām nedēļām. Un ne tikai redzējuši… Tikai šajā reizē uzbrucēji bija bez ķiverēm un bruņu vestēm un darbojās daudz nežēlīgāk.

Ģenerāldirektors, izmantodams netīšo pieredzi, ieraugot cilvēkus maskās, momentā nogāzās uz grīdas. Viņa vietnieks šoreiz nemēģināja izaicināt likteni un nogūlās līdzās. Sadursmēs ar specvienību šāda padevība bieži vien palīdz izvairīties no miesas bojājumiem. Taču šobrīd tam nebija itin nekādas nozīmes. Smagi zābaki ar biezām, rievotām zolēm triecās pret abu ribām.

«Biznesa aizstāvjus» nežēlīgi dauzīja kur pagadās ar kājām, rokām un automātu laidēm. Tik nežēlīgi, ka ar lūzumiem vien nevarēja cerēt tikt cauri, - te oda pēc slepkavības. Biezās sienas un trīskāršie pakešlogi neļāva sāpju un šausmu kliedzieniem izlauzties tiem cauri. Taču izmisīgie kliedzieni lika nodrebēt personālam, kas zem automātu stobriem gulēja vestibilā uz grīdas.

Beidzot piekaušana mitējās. «Biznesa aizstāvji» atgādināja salauztas lelles. Pēc nelūgto dizaineru gribas kabineta grīdu bija izraibinājuši abstrakti sarkani plankumi.

-   Seifa atslēgas, veicīgi! - šausmīgā balsī uzbrēca cilvēks ar rāciju. - Kur vēl ir nauda?

-   Tur… galdā, - ar pūlēm izmocīja direktors. Patlaban viņš bija gatavs atdot itin visu. - Otrs seifs… atpūtas telpā…

Nākamās divdesmit minūtes kabinetos plosījās laupīšanas viesuļvētra. Seifi, galdi, skapji, galveno «aizstāvju» un personāla kabatas - viss tika pilnībā atbrīvots no materiālajām vērtībām.

«Pajolīgais biznesmenis» pārskatīja mapes ar dokumentiem un dažus pārlika portfelī. Pēc viņa pavēles viens no uzbrucējiem nezin kāpēc pievāca biroja galvenā datora sistēmas bloku.

Tad birojam pāri gāja postīšanas cunami. Ādas krēsli un dīvāni tika sagraizīti, akvāriji ar dārgajām zivtiņām - sašauti, tas pats liktenis piemeklēja televizorus un datorus. Galdi un skapji pārvērtās lūžņos, «pajolīgais biznesmenis» ar šķiltavām, kuras viņam tiešām atradās, aizdedzināja aizkarus. Cilvēks ar rāciju izlasīja direktora kabatā atrasto pasi, sagrāba viņu aiz matiem un iebrēca ausī:

-   Kā labā tu strādā? Kurš tev, āzim, atļāva pie mums šiverēt?!

Atbildes vietā noskanēja vārgs šņuksts:

-   «Konsorcijs»… Tas ņem pilsētu savā pārziņā…

Aizkari dega, liesmas pārsviedās uz žalūzijām.

-   Lai pārzina savu kaķi! Tu tur pastāsti - ja gribēsim, atbrauksim un visus nolaidīsim no kājas! Bet tava adrese man ir, tā ka pats saproti…

Cilvēks ar rāciju pakratīja direktora pasi.

-   Un rīt lai jūsu te nebūtu! Ja gribat palikt dzīvi!

Viņš pacēla rāciju pie mutes.

-   Mašīnu pie izejas!

«Pajolīgais biznesmenis» izgāja pirmais un iekāpa savā leksusā. Rokaspuisis iekrāva bagāžniekā datora bloku un plastmasas maisu, cieši piebāztu ar Krievijas naudu un valūtu.

-   Tinieties, ir laiks! - bārdainis pavēlēja padotajam, un tas aizskrēja atpakaļ uz biroju. Bet «bārdainis», sasniedzis drošu attālumu, atbrīvojās no brillēm, bārdeles un līdz ar to - no visām «pajolīguma» pazīmēm.

Pa to laiku ugunsgrēks biedrībā pieņēmās spēkā. Aizdegās no galdiem izgāztā draza, sāka gruzdēt salauztās mēbeles. Visos kaktos oda pēc dūmiem. Trauksmes un ugunsgrēka signalizācijas vadi bija tālredzīgi pārgriezti.

-   Kas tu par aizstāvi, nožēlojamais āzi! - uz atvadām direktoru uzrunāja kaujinieku piecnieka vecākais. - Tu jau pats sevi nespēj aizstāvēt!

Pie durvīm jau stāvēja ševrolē mikroautobuss ar aizvilktiem logiem un vaļējām durvīm. Pieci uzbrucēji acumirklī salādēja tajā maisus ar naudu un vērtībām, ielēca paši. Visbeidzot nolaida kārtu pa rūtīm un aizbrauca. Bagātīgā laupījuma dēļ visi bija lieliskā garastāvoklī.

To nekādi nevarēja teikt par līdz nāvei pārbiedētajiem biroja darbiniekiem. Tikai pēc septiņām minūtēm viņi uzdrošinājās atstāt liesmu pārņemto ēku. Vēl pēc ceturtdaļstundas, sirēnām gaudojot, ieradās ugunsdzēsēju mašīnas. Taču biroju glābt neizdevās. Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrība nodega līdz pamatiem, bet tā vadītāji, lai gan atradās netransportējamā stāvoklī, tajā pašā dienā pazuda no Tihodonskas.

Ar pasūtījuma slepkavību atklāšanu nodarbojas gan rajona milicijas nodaļas, gan pilsētas kriminālizmek- lēšana, gan Iekšlietu pārvaldes slepkavību nodaļa. RONAP kompetencē tās, stingri ņemot, neietilpst. Ja vien tās nav pastrādājuši organizētās noziedzības grupējumu dalībnieki vai arī nogalinātie nav to līderi. Go- šas Tihodonskieša nošaušana deva organizētās noziedzības apkarotājiem formālu iemeslu ierosināt operatīvās izmeklēšanas lietu. Apakšpulkvedis Koreņevs uzticēja to noziedzīgās vides līderu izpētes nodaļas priekšniekam Vološinam.

-    Viņš nesen ar savu «monstru» apskādēja Karpeta jauno mazerati, - Vološins pēc pāris dienām ziņoja. Viņi bija ieslēgušies Kūmiņa kabinetā - darbs šajā virzienā bija stingri konspiratīvs. - Bļāva viens uz otru, tik tikko nevilka laukā stroķus! Vai nav pietiekams iemesls?

-   Ļoti parocīgs iemesls, - Kūmiņš pasmīnēja. - Bet ko saka pārējie draudziņi?

Vološins noplātīja rokas.

-   Kā par spīti, neviena nav pilsētā. Izklīduši kur kurais…

-   Interesanti - kāpēc?

-   Kas vinu zina…

»

-   Es zinu, - mierīgi atbildēja Kūmiņš, ar vieglu smai- diņu uzlūkodams padoto. - Varu tev pastāstīt. Protams, ja tevi tas interesē…

-    Beidz kacināt, Mihalič, - tas saviebās. - Ja zini, sper laukā!

-   Rimsties, nelec uz ecēšām, - samiernieciski noteica Koreņevs. - Pie visas viņu bandas, ko tagad sauc par valdi, ieradās maskavieši un piedāvājās pirkt «Aksiņju» par labu cenu…

-   Ej nu?!

-   Te tev nu bija «nu»! Šie atteicās, bet atteikumu darīja zināmu tieši Tihodonskietis! Kad viņu noknieba, visa banda paslēpās ārpilsētas vasarnīcās. Bet vakar direktoram Skvorcovam Maskavas kupči ienesa rakstisku piedāvājumu. To pašu - pirkt «Aksiņju», tikai par divreiz zemāku cenu! Viņš apzvanīja visu bandu - un ko tu domā? Viņi piekrita! Drīz sabrauks kopā, lai parakstītu vajadzīgos dokumentus. Ko tu tur runāji par mazerati? Starp citu, Tihodonskietis nākamajā dienā pilnībā atlīdzināja Karpetam nodarījumu…

-   Tas ir ko vērts! - Vološins nobrīnījās. - Kā tu to visu uzošņāji?

Kūmiņš apmierināti smaidīja. Tihodonskas labākajam «aģentūristam» acis un ausis bija itin visur. Kaut arī katrā vietā tām bija savs veidols, piemēram, kautrīgais bāra «Safīrs» viesmīlis… Taču ar Skvorcovu Kūmiņam sen bija nodibinājušās konfidenciālas attiecības, un ne velti viņš vakar ar satraukto direktoru bija pavadījis divas stundas atsevišķā kabinetā pie viskija un tekilas. Skvorcovam vienkārši bija nepieciešams izrunāties.

-   Vai par Pridonskas mēru esi dzirdējis? - Kūmiņš turpināja.

-   Protams. Avīzēs rakstīja, televīzijā rādīja…

-   Bet to, ka viņam iepriekšējā dienā tie paši maskavieši piedāvāja pārdot ostu, zini?

Vološins sašļucis papurināja galvu.

-    Tagad zināsi. Bet pārdeva jau jaunais mērs, turklāt par divreiz mazāku summu… Un ar stikla rūpnīcu notika tāpat. Divkāršo slepkavību Proletāriešu rajonā atceries?

-   Nu…

-   Ko - nu! Tas pats rokraksts, tie paši cilvēki! Starp citu, aprunājies ar viņiem. Ar Tihodonskieti runāja kāds Maksims, viņš dzīvo «Aksiņjā», divpadsmitajā stāvā, divdesmitajā numurā. Pieklājīgi, delikāti painteresējies… Sak, dīvainas sakritības, vai jums gadījumā nav kas zināms?

-   Sapratu. - Vološins pamāja.

Kūmiņš neko neteica.

-    Kaut kas aiz visa tā slēpjas, tikai - kas, netieku gudrs. Un tas man itin nemaz nepatīk.

Vološins klusēdams gaidīja turpinājumu.

-   Nu nekas, tiksim skaidrībā! - Kūmiņš kā allaž optimistiski rezumēja. Un brīdināja: - Es pēc pusdienām aizkavēšos, jāaizlaiž uz vienu adresi…

Taču patiesībā apakšpulkvedis Koreņevs devās nevis uz adresi, bet uz autoostu, kur tieši pulksten 13.30 izņēma no automātiskās bagāžas glabātavas seifa lielu un smagu paku, kura no ārpuses izskatījās pamatīgi nosmulēta. Tādās pakās nabaga radiniekiem uz provinci mēdz sūtīt lētos konservus un paštaisītus ievārījumus.

Pēc tam viņš aizbrauca uz banku «Zelta loks», kur pakas saturu pārvietoja uz sveša vārda abonētā seifā. Nekādu konservu tur, zināms, nebija, bet bija nauda -

simt piecdesmit tūkstoši dolāru un miljons rubļu.

* * *

Baumas klīst pa pilsētu, daudzkārt pieņemdamās apjomā - kā apļi ūdenī. Turpretī informācija par traģiskiem notikumiem - ugunsgrēkiem, katastrofām, slepkavībām - izplatās kā jaudīgas bumbas trieciena vilnis.

«Atnāk, piedāvā pārdot biznesu, kurš atsakās - to nogalina! Arī radinieku nogalina un visus lieciniekus!» - šādā interpretācijā pāri Tihodonskai traucās postošais informācijas cunami. Tas satricināja pastāvošās darījumu attiecības, iztraucēja varenu biznesa struktūru mieru, satrauca sabiedrības prātus, sēja iedzīvotājos paniku un bailes. Laikrakstu redakcijās atskanēja uztraukušos pilsoņu zvani, pilsētas Iekšlietu pārvaldi un prokuratūru pārplūdināja deputātu jautājumi, privāts televīzijas kanāls parādīja skandalozu pārraidi par milicijas bezdarbību un pilsētas biznesa aprindu izmisuma pilno stāvokli.

Varas iestādēm bija jārīkojas, un tās rīkojās - noorganizēja sanāksmi ar biznesmeņiem, likumdevēju pārstāvjiem, Iekšlietu pārvaldes vadošo sastāvu, žurnālistiem. Sanāksme notika pilsētas administrācijas aktu zālē, un to atklāja pats gubernators.

-   Pēdējā laikā kāds mērķtiecīgi izplata paniskas baumas, kuras neatbilst īstenībai, - viņš nomierinošā tonī sacīja. - Mūsu pilsētā, tāpat kā visā novadā, tiek veiksmīgi ieviestas inovāciju tehnoloģijas, piesaistītas investīcijas, attīstīta zinātniskā pētniecība nanotehnoloģiju jomā. Pāreja uz tirgus ekonomiku izslēdz administratīvo sviru pielietojumu, tāpēc mēs neiejaucamies komercdarbībā - kurš grib, tas pērk, kurš grib - pārdod. Savukārt, ja kāds ir ticis nogalināts, tā ir tiesībsargājošo institūciju darīšana. Domāju, ka ģenerālis Kramskojs personiski sekos, lai šīs slepkavības tiktu atklātas. Atvainojiet, man jāpiedalās svarīgā apspriedē, uz redzēšanos…

Beidzis savu īso uzstāšanos, gubernators aizgāja, nododams vadības grožus tiesībsargājošo institūciju kuratoram Sergejam Nikolajevičam Kargapolovam, kurš, būdams pieredzējis skaidrotājs, iztulkoja Likova vārdus:

-   Nepadodieties panikai, biedri, veiciet izskaidrošanas darbu padoto vidū, nomieriniet iedzīvotājus; žurnālisti, vairāk rādiet pozitīvo milicijas darbā, bet milicijai tuvākajā laikā jāatklāj šīs skandalozās slepkavības. Tas ir jūsu pienākums, biedri!

Šīs izplūdušās uzstāšanās nedeva atbildes uz visus satraukušajiem jautājumiem un iedvesmoja vienīgi iebarotos avīžniekus, kuri cītīgi kricelēja savos bloknotos. Biznesmeņi saprata, ka neviens viņus neaizstāvēs, Kramskojs un Nirkovs lieliski saprata, ka atklāt profesionāli veiktas slepkavības būs visai problemātiski, Kūmiņš saprata, ka priekšnieki tikai duļķo ūdeni un nemaz negrib atzīt un kur nu vēl iezīmēt problēmas skaudrumu.

«Kamēr neskars katru personiski, neviens ij pirksta nekustinās!» viņš secināja. Patiesībā pie šāda secinājuma nonāk daudzi, bet tikai retais var izmantot to savās interesēs. Bet Kūmiņš to prata.

-    Aprunājos ar šo galveno, viņa vārds ir Maksims Viktorovičs Kašins, - Vološins ziņoja. Operatīvās daļas priekšnieka kabinetā bija sapulcējušies četri cilvēki - «Maskavas sērijas» atklāšanas speciālā grupa. Šaurs loks, kas izslēdza pašas karstākās informācijas izplatību, - Huzarovs, Rivkovs, Pankratovs.

-    Viņš izturējās pieklājīgi, uz jautājumiem atbildēja adekvāti, - turpināja speciālās grupas vecākais. - It kā piedāvājumu pārdot aktīvus viņi izteikuši daudziem, kāds esot piekritis, kāds atteicies, - tas ir gluži dabiski. Par slepkavībām, protams, neko nezina… Iztaujāju arī juristu un sekretāri - viņi saka to pašu.

-   Kāpēc tu nospriedi, ka Kašins ir galvenais? - Koreņevs vaicāja, izdarīdams atzīmes savā bloknotā.

-   Kurš gan cits? - Detektīvi izbrīnīti saskatījās. - Viņš dzīvo vislabākajā numurā, viņš risina visas sarunas, viņam pakļaujas visi pārējie…

-   Ja? - Ar vieglu ironiju pasmaidīja Kūmiņš. - Un kāda loma ir Gaļinai Vasiļjevnai?

-   Sekretārei? - Vološins vēl vairāk izbrīnījās. - Kāda loma viņai var būt?

-   Padomājiet. Tieši viņas piezīmjdatorā atrodas dati, kuri tiek izmantoti sarunu gaitā…

-   Viņa taču ir sekretāre! Tas ir gluži dabiski!

-   Tieši viņa sazvanās ar «Konsorciju» pēc katras darījumu tikšanās, ziņo par situāciju…

-   Tas nozīmē, ka Kašins viņai uztic šo darbu!

-   Tieši viņa regulāri braukā uz Maskavu ar pārskatiem…

-   Varbūt viņa veic sakarnieces pienākumus…

-   Tieši viņai nopirkts jauns dzīvoklis elitārā mājā Zenīta ielā 15!

Vološins uzlūkoja padotos, padotie - viņu, pēc tam četri acu pāri pavērsās pret Kūmiņu. Viņš pamāja.

-   Tā ja. Tieši viņa ir galvenā šajā grupā!

-   No kā jūs to visu uzzinājāt, šef?! - Huzārs pauda patiesu izbrīnu.

-   No kamieļa! - Kūmiņš atbildēja kā allaž šādos gadījumos.

Nepieredzējušam cilvēkam varēja šķist, ka apakšpulkvedim ir vesels bars runājošu un visu zinošu kamieļu. Taču patiesībā viņš izmantoja pavisam citas metodes.

Trešā nodaļa

AĢENTA LIKTENIS

Aizgājušo gadu laikā krastmala bija pamatīgi pārvērtusies. Pastaigu publikas bari, šašlika smarža un skaļa mūzika, kas jau kopš padomju laikiem tika uzskatīta par brīvā proletariāta pilnvērtīgas atpūtas rādītāju. Nezin kāpēc dominēja austrumu motīvi, itin kā te uzturētos važas nokratījušie Lībijas strādnieki. Un patiesi - melnīgsnēju seju bija ne mazums, lai gan to īpašnieki diez vai bija kādā saistībā ar Lībijas Džamahīriju, starp citu, tāpat kā ar proletariātu. Uz katra soļa varēja sastapt iekostuves, kafejnīcas un restorānus, turklāt visur straumēm plūda alus, lai gan daudzviet nebija pieejams ne ūdens, ne tualete, sakarā ar ko varas iestādes vai ik dienas draudēja slēgt antisanitārās pagaidu izklaides vietas, taču rezultātā to skaits tikai pieauga.

Gar ielas braucamo daļu novietotās mašīnas spīdinā- ja savu lakojumu, pie čuguna mežģīņu režģa rindiņā stāvēja makšķernieki, iemetuši makšķeres Klusās Donas duļķainajā ūdenī. Pāri tam visam sliecās Dienvidu tilts, kā gracioza bulta sniegdamies no labā - eiropeiskā krasta uz kreiso - aziātisko un pavērdams ceļu uz Kaukāzu un Aizkaukāzu.

-   Kā ir, vai ķeras? - kāds garāmgājējs draudzīgi apvaicājās vienam no makšķerniekiem.

Tas negribīgi atmeta ar roku.

-   Pāris pliksīšu. Staigā vien tālāk, papucīt, neaizbie- dē veiksmi…

-  Veiksme ir nopietna lieta, - garāmgājējs piekrita un lēnām devās tālāk.

Viņam bija četrdesmit pieci gadi, un pēc «papucīša» viņš, protams, neizskatītos, ja vien piekoptu veselīgu dzīvesveidu, apmeklētu fitnesa centru un iegādātos apģērbu firmas butikos. Taču ne vienu, ne otru, ne trešo šis cilvēks nedarīja. Reti, iesirmi mati, slīpa piere, krunkaina seja, maisiņi zem acīm, bāla, poraina āda, izspiedušās sarkanas dzīsliņas uz kartupelim līdzīgā deguna, lielas atļukušas ausis… Pat iesācējs terapeits pēc šādām pazīmēm konstatēs nekvalitatīvu pārtiku, pārmērīgu alkohola lietošanu un ilgu uzturēšanos slēgtas telpas piesmakušajā gaisā. Un viņam būs taisnība - garāmgājējs ilgus gadus bija pavadījis īslaicīgās aizturēšanas izolatoros, cietumos un kolonijās, kur ir vienlīdz trūcīgi gan ar kvalitatīvu pārtiku, gan svaigu gaisu.

Toties veiksmi pieredzējušais zaglis ar iesauku Blakts pazina ne tikai pēc nostāstiem. Piemēram, gandrīz jauno, lai gan saburzīto žaketi viņš bija vinnējis kārtīs, bet jaunās tupeles ievilcis nāsīs tirgū. Jau sešas reizes viņš bija izsprucis no īslaicīgās aizturēšanas un izmeklēšanas izolatora pierādījumu trūkuma dēļ, un amata brāļi uzskatīja Blakti par veiksmes lutekli.

Tālumā parādījās dzeltens uaziņš, un viņš steigšus novērsās, atspiedās ar elkoņiem pret margām, tēlodams, ka priecājas par upē peldošajiem kuģīšiem. Kad patruļa bija pabraukuši garām, viņš devās tālāk, bet, nonācis tilta ēnā, nogriezās no krastmalas asfalta un sāka rāpties augšā pa nezālēm un ambrozijām apaugušo nogāzi. Tālāk sākās blīvi viņa paša stādīti mežrožu brikšņi. Dabiskais dzelkšņu dzīvžogs aizsedza svešām acīm ieeju miteklī un radīja grūti pārvaramu šķērsli nejaušiem viesiem. Tie, kuri nebija nejauši, zināja, ka līdzās nesošajam balstam ir klajāka vietiņa. Kā parasti izspraucies cauri brikšņiem, Blakts atradās tur, kur tilta betona ķermenis savienojas ar labo krastu. Te pelēkajā trīs metru augstajā sienā agrāk bija sprauga, taču tagad tai priekšā bija dzelzs durvis ar brīdinošu uzrakstu «Nepiederošiem ieeja aizliegta». Uzrakstu bija meistarojis Blakts pašrocīgi, tāpēc tas izskatījās nedaudz šķībs, tomēr savu uzdevumu tas pildīja, piešķirdams durvīm oficiālu statusu.

Atslēdzis «seļmaša» slēdzeni ar lielu divzobainu atslēgu, tādējādi parādīdams, ka tās īpašnieks nav pieskaitāms «nepiederošiem», Blakts iegāja iekšā, aizvēra čīkstošās durvis un aizšāva priekšā bultu.

«Jāieeļļo,» viņš saimnieciski nodomāja, pa stāvām kāpnēm dodamies iekšā tilta dzīlēs.

Reti kurš, atskaitot speciālistus, zina, ka tiltos pāri upēm pārvada elektrību, ūdeni, telefonsakarus, reizēm gāzi… Bez tam svara mazināšanai un konstrukciju stiprībai tiltu iekšienē parasti atstāj tukšas telpas. Šīs telpas dēvē par tehnoloģiskajām kamerām, un pēdējos trīs gadus tās kalpoja Blaktij par dzīvokli, tātad bija pārvērtušās par istabām. Lielākajā no tām - ap divpadsmit metru - viņš bija ieklājis koka grīdu, pieslēdzies kabelim un ievilcis sev elektrību, ziemai novietojis varenu sildāmierīci, izgatavotu no azbesta caurules, kas aptīta ar resnu auklu, un pat plakanu televizoru ar lielu ekrānu. Grīdu un sienas sedza paklāji, paklāji karājās durvju ailās, un Blakts arī gulēja uz cits citam virsū sakrautas paklāju kaudzes. Tos Batons ar drauģeli steigā bija paķēruši kādā nelielā noliktavā, bet, kad apskatīja, tad ieraudzīja, ka uz visiem ir vienāds vecmodīgs zīmējums - briedis uz meža fona. Sist gaisā tik zīmīgu preci bija bīstami, tāpēc Batons atveda to Blaktij. Betona midzenis uzreiz pieņēma mājīgu un bagātīgu izskatu, līdzīgu Alibabas alai. Tiesa, bez dārgumiem.

Toties ar visām ērtībām. Vasjoks Atslēdznieks ieurbās ūdensvada caurulē, un vienā no «istabām» - mazākajā - Blakts iekārtoja dušu, pagaidām vasaras, ar auksto ūdeni, taču viņš cerēja uzstādīt elektrisko ūdens sildītāju. Lai nepūstu un ūdens nelītu lejā, viņš aizdrīvēja visas drenāžas atveres, izcementēja notekgrāvīti. Tagad ūdens ietecēja kādā caurumā un pazuda nezināmā virzienā. Tālākajā istabā bija ierīkota tualete - virs paplašinātas drenāžas atveres Blakts nolika kasti tādā kā krēsliņa veidā, akurāt kā viduslaiku bruņinieku pilīs. Tikai tur izkārnījumi krita uz nocietinājuma sienas, bet te - Donā, vajadzēja tikai uzmanīties, lai netrāpītu kādam kuģītim…

Tilta masīvais pamats pakāpeniski virzījās uz augšu, istabu anfilāde kļuva aizvien zemāka un zemāka, līdz beigās pārgāja tunelī - metrs reiz pusotra, pa kuru gāja visas komunikācijas un pa kuru četrrāpus varēja pārlīst pāri uz Kreiso krastu.

Blakts bija mierā ar savu mitekli, tiesa, dienā te krita uz nerviem nemitīgā dunoņa un vibrācija, ko izraisīja transporta blīvā kustība, taču pieredzējušā zagļa ietre- nētā auss it kā izslēdza blakus trokšņus. Turklāt viņš nebija no mājās sēdētājiem, bet naktī trokšņu tikpat kā nebija.

Lejā atskanēja dobji klauvējieni - kāds dauzījās pie durvīm. Blakts zināja - kurš. Vismaz domājās zinām, jo gaidīja Batonu.

«Jāievelk zvans,» viņš prātoja, iedegdams lukturi un kāpdams lejup pa lēzenajiem staigāšanai nepiemērotajiem pakāpieniem. Un tūdaļ sevi aprāja: «Kāda velna pēc tas te vajadzīgs? Man jau nav nekāds bordelis vai kāršu spēlmaņu saiešanas vieta. Kam man vispār ciemiņi… Nebijis Mihaliča…»

Klauvējieni nemitējās. Būs jāizurbj caurumiņš, lai varētu redzēt, kas tur dauzās…

Nopūties un ar kreiso roku satvēris aizbīdni, ar labo Blakts sataustīja mazu, toties asu namdara cirvi.

- Kas tur nevar paciesties? - viņš neapmierināti uzsauca, saņemdams cirvīti ērtāk, - Batonam nevajadzētu tā dauzīt durvis, viņš bija mieramika.

Taču aiz durvīm tiešām stāvēja Batons, tikai viņš ne- klaudzināja - to darīja Cerkess, kuru Blakts nebija aicinājis un negaidīja. Viņam uzreiz sabojājās garastāvoklis.

Kaut gan viņš kopā ar Čerkesu bija vadījis dienas Irkut- skas piektajā zonā, taču Blaktij ļoti nepatika pārsteigumi.

-   Kur tu rāvi tādas durvis? - Cerkess, plati smaidīdams, vaicāja. - Tām jau ar dinamītu nevar tikt cauri!

-    Vai tad tu esi sācis piestrādāt par dinamītu? - Blakts atbildēja ar pretjautājumu, turpinādams stāvēt ejā un piemiegtām acīm vērdamies nelūgtajā viesī.

-   Ko stāvi kā uzraugs kratīšanā? - Batons pakratīja lielu somu. Atskanēja pazīstama stiklu šķindoņa. - Ved iekšā!

Blakts pakodīja lūpas un nemanāmi nolika cirvīti vietā.

-   Nāciet ar, - viņš, beidzot sevi pārvarējis, izdvesa.

Galu galā tie divi kopā ar viņu četrus gadus bija mitinājušies vienā barakā, viņiem pat bija bijusi «kopīga ēšana» [3] . Čerkess reiz bija iestājies par viņu kautiņa laikā ar dagestāniešu narkotiku tirgoņiem un ar uzasinātu durkli pārdūris vienam no viņiem abus vaigus. Un vispār - aiz dzeloņdrāšu žoga viss nostājas savā vietā. Apslēpts naids, ja tas perinās cilvēkā, agri vai vēlu izlīdīs dienasgaismā. Taču Batons un Cerkess nekādas neģēlības nebija pastrādājuši, viņi skaitījās «pareizi» dže- ki. Un ka Batons atvedis šurp čomu bez atļaujas, tur nekā slikta, visticamāk, nav.

Blakts veda ciemiņus savā mājvietā. Viņam nepatika, ka šurp nāk svešinieki. Arī «štelles» sen bija apnikušas. Ilgus gadus viņš bija rāvies melnās miesās, cīnījies divās frontēs un ļoti noguris. Gribējās atpūtu, mieru, vientulību. Nebijis Mihaliča lūguma, viņš tāpat vien pastaigātos pa krastmalu, varbūt lūkotu noķert kādu zivi, mierīgi skatītos televizoru un nekādus atnācējus pie sevis iekšā nelaistu, lai cik «kopīgi» arī būtu dzīvots…

Šaurajās ejās sīvi oda pēc betona putekļiem, rudeni un ziemā te valdīja mitruma smārds. Taču cilvēks visam piemērojas. Viņam izdzīvošanas spēja ir kā žurkai.

Kad iegāja «dzīvojamā istabā», Cerkess pagrozīja galvu, demonstrēdams ērgļa profilu. Plānā, izliektā deguna, zilimelno ūsu, vērīgā čigāniski melno acu skatiena dēļ viņš bija ticis pie savas palamas.

-   Tu nu gan dzīvo kā reāls spekulants! Superīgi iekārtojies!

Iešķībs smaids pavēra plānās lūpas. Blāvi nozibēja bleķa zobs.

-   Ko tad man bija darīt? Iznācu laukā, bet māja nodegusi. Kaimiņi aizsūtīti kur kurais, bet man kā ar āmuru pa pieri - ej, no kurienes nācis! Tā nu bija pašam jāšiverē… Paša Dzelzis piespēlēja man durvis, piedabūja ar dībeļiem pie betona, tā pamazītēm iekārtojos…

Viņa balsī bija saklausāms gluži pamatots lepnums.

-    Pogainie prom nedzen, ko? - Cerkess painteresējās, apstaigādams telpu galeriju. Tālākajās vēl bija palikušas apaļas un kvadrātveida atveres, pa kurām bija saskatāma krastmala un Donas duļķainie ūdeņi. Cerkess vairākas reizes nospļāvās lejā, un tas viņam patika. - Kruķi nebrauc virsū?

Blakts nopūtās. Viņš baidījās, ka vienā nebūt ne jaukā dienā ieradīsies kādi tur inženieri vai kā viņus sauc, atvedīs iecirkņa pilnvaroto un patrieks pie visiem velniem… Bet ko tu padarīsi… Zagļa dzīve bija pieradinājusi Blakti pie tā, ka jebkurā mirklī var visu zaudēt - mantas, brīvību, dzīvību. Pagaidām liek mieru - arī labi.

-   Trīs gadu laikā neviens draņķis nav kritis krāgā.

-   Pietiek kult tukšu! - Batons pašķindināja atnesto somu. Izvilka degvīnu, maizi, pastēti, sieru, burku skābētu gurķu, tūtu ar čeburekiem.

-   Uzdzīvosim, bračkas!

-   Bodi aplaupījāt, vai? - Blakts it kā pieklājības pēc apjautājās.

Parasti uz tādiem jautājumiem nav pieņemts atbildēt. Bet tādus uzdot - ne tik. Svešiniekam par to var ari mēli nošņāpt. Taču savējo vidū ir citādi tikumi.

-   Bodi ne bodi, - Batons iesmējās. Viņa apaļā uzbur- busī seja atgādināja neizceptu plāceni. Bet mazās, dziļi iegrimušās acis izskatījās kā ar pirkstiem mīkstumā iespiestas. - Sīkais ar čaļiem uzlauzuši kiosku krastmalā. Noskaitīja daļu kā pienākas… Bet čeburekus paņēmām tepat līdzās «Cietoksnī».

Šņabis uzreiz iesita galvā, ievīstīja dvēseli siltā, mīkstā miglā. Ķermenis pielija ar rāmu, skurbu prieku. Sulīgi kriukšķēja zobos skābētie gurķīši. Tiem ar baudu sekoja vēl siltie čebureki. Visi trīs ēda ātri un badīgi, tikpat bezjēdzīgi un steidzīgi arī dzēra. Bez sarunām, bez tostiem, kā to dara zeķi un dzīvnieki - piesist kuņģi, kamēr neviens nav atņēmis. Viena pudele dobji atsitās pret paklāju, otra, trešā…

-   Pa tavu līniju! - pēkšņi atcerējās Batons un izvilka no kabatām četrus lētus mobilos. Blakts tos apskatīja, pārbaudīja, pievērsdams uzmanību tam, cik tie uzlādēti.

-   Piecsimt, vairāk nedošu!

Batons vienaldzīgi nomirkšķināja blāvās skropstas, un Blakts, bažīgi šķielēdams, izvilka no savas «gultas» vairākas banknotes.

-   Še, ņem…

-    Par pārējo šajās dienās apsmadzeņosim ar cilvēkiem, - Batons sacīja, saliedams no ceturtās pudeles. - Ir džeki, kas noskatījuši dzīvoklīti, tikai visiem rodas jautājums - kāpēc tu pēkšņi meklē šefti? It kā biji nogriezis…

-   Piķi vajag, - raudzīdamies sānis, Blakts drūmi pavēstīja.

Cerkess iesmējās.

-   Kam tad nevajag? Nesaprotu tikai, cik tu ar tiem mobilajiem nopelnīsi? Sīka vienība…

-   Maizei ar desu pietiks. Katru dienu jau šitāds rijamais no gaisa nekrīt…

Izdzēruši šņabi un piebeiguši uzkožamos, pieēdušies un piesvilpušies kriminālie atlaidās uz paklājiem, aizsmēķēja, pūzdami griestos indīgus dūmus.

-   Bijusi zonā tāda paika… - Cerkess novilka. Un pēkšņi uzrāvās sēdus. - Paklau, Blakts, tavs tilts šūpojas!

-   Tev smadzenēs šūpojas, - aizvainoti atcirta Blakts. - Pielacies…

-   Rādās, ka no tiesas šūpojas, - Batons pamāja. - Tu jau esi pieradis, bet mēs ne.

-   Te ir kaifīgi, - Cerkess noteica un viltīgi samiedza acis. - Paklau, Blakts, kā būtu, ja es pie tevis vestu vecenes? Paņemšu priekšā, kur šī liksies - kliedz vai nekliedz…

Blakts, pareizāk, viņā snaudošais otrs cilvēks ar iesauku Mežavecis, acumirklī saausījās. Lai gan ārēji tas nekādi neizpaudās.

-   Malacis, Cerkes, ideja kā māja! Bet šī pēc tam atstieps šurp kruķus! Paldies, brač!

-   Nebaidies, neatstieps, - Cerkess smīnēja. - Es šo pa to caurumu ielidināšu Donā, ja sāks lekties. Lai peld!

-   Paklau, Blakts, vai tev zālīte ir? - Batons iejautājās.

Blakts domās pārlika. Pakaifot, zināms, bija labi, bet

ka tikai neizlien laukā tas otrs - Mežavecis… Ja drauģeļi uzodīs - saplosīs gabalos…

-    Kaut kur bija, tikai maz - vienam kāsim… Slinkums meklēt…

-    Kaifīga vieta, - Cerkess atkārtoja. - Dzelzs durvis, kamēr lauzīs, visu var izsviest. Un visi gali ūdenī! Paklau, Blakts, atstiepšu tev apgriezni un granātu, lai pastāv te…

-   Stiep, - Mežavecis paraustīja plecus. - Tikai ne uz ilgu laiku. Man stroķi nekad nav patikuši. Un granātas ne tik. Uzies gaisā, un zarnas būs laukā. Atceraties, kā viens debils zaļknābis uzspridzinājās?

-   Tā bija gan, - Batons pamāja. - Bet vai tiesa, ka tu vareni rīkojoties ar dunci? Zinot kādu īpašu paņēmienu…

-   Muldēšana vien. - Blakts nikni nozibsnīja no uzacu apakšas. Šis temats viņam nepatika. - Atraduši Rembo, nožēlojamie slepkavnieki! Es vairs «neslapinu», pat nenēsāju neko līdzi. Tas nav pēc zagļu likumiem.

-   Kas ir pēc likumiem, tam sen čupa virsū! - Cerkess noteica un iesmējās. - Tagad tev kurš katrs var iegrūst stroķi pakaļā un vēl trīsreiz pagriezt! Bet, kad parādīsi granātu, - visi atlec nost!

-    Tas gan tiesa, pilnīgs bardaks! - Batons atbalstīja draugu. - Jūs Zjomu pazīstat? Pietempies «Vēzī» pie Kalpa un sācis visiem džekiem stroķi rīklē bāzt! Tādu garu, ar klusinātāju!

-   Nemuldi! - Blakts apšaubīja, bet patiesībā viņā paslēpies Mežavecis izlikās, ka Blakts netic. - Es Zjomu pazīstu. Viņam stroķis savu mūžu nav bijis! Un vēl ar klusinātāju! Viņš taču nav killers, reāli!

-   Ko «nemuldi»?! - Batons bija sašutis. - Es pats redzēju! Tāds jauns, melns… Bet klusinātājs balts, spožs!

-   Un ko džeki? - Cerkess ieinteresējās.

-   Ko nu… Neko. Viņš taču bija pillā un ar stroķi. Neviens nesāka lekties. Šis pazīmējās, nobāza stroķi un aiztinās.

-   Es būtu atņēmis un iebāzis šim rīklē! - Čerkess sašķobīja lūpas.

-   Tagad ir viegli lielīties… Lodi vēderā neviens negrib dabūt…

Blakts tomēr uzgāja porciju anašas, piebāza kāsīti un palaida apkārt. Atslābums pieņēmās, mēles atraisījās, un saruna risinājās pavisam atklāta. Viņš pats runāja maz. Vairāk klausījās, analizēja, lika aiz auss. Viens vārds, nenozīmīgs mājiens, nejauša izrunāšanās varēja apgaismot nesaprotamas lietas un neskaidrus tematus, sasiet galus pavedienam, kas veda nezināmā virzienā. Nezināmā viņam, Mežavecim. Tas, kuram viņš piegādā informāciju, zina visu un par visiem. Un Mežavecis viņam šajā ziņā palīdz. Jo, lai cik seni čomi būtu Batons un Cerkess, Blakts viņiem tomēr neuzticas. Viņš uzticas tikai vienam cilvēkam, kura patlaban nav klāt. Un nemaz nevar būt. Toties te ir viņa acis un ausis - tas ir viņš, Mežavecis.

* * *

-   Sveiks, Mihalič, - aizsmakusi balss vibrēja dienesta telefona klausulē. - Gribēju aizņemties no tevis pāris simtu. Steidzami. Pēc nedēļas atdošu, fakts!

Iestājās neilga pauze. Apakšpulkvedis Koreņevs analizēja norunāto frāzi - tembru, intonāciju, vārdus. Aģents taču var runāt ar žileti pie rīkles. Iziesi satikties, un tevi novāks. Tādi gadījumi ir pieredzēti…

Taču šajā reizē nekas bīstams nebija vērojams. Mierīga, atraisīta balss, nekāda saspringuma. Vienīgi rīkle izkaltusi, acīmredzot vakar pamatīgi metis. Un nopumpējis ko interesantu…

-  Es tev neesmu nekāda ātro kredītu banka. Saskrie- simies otrdien. Kaut kur svaigā gaisā.

Viņi satikās pēc divām stundām klajumā aiz zivju rūpnīcas. Viens iznesīgs, gludi noskuvies, pēc laba odekolona smaržojošs, zilās džinsās, baltā kreklā, vieglā pelēkā vējjakā un melnos spīdīgos puszābakos, otrs viscaur tāds kā saburzīts un saņurcīts, nenosakāmas krāsas apģērbā - izvalkātās, sen netīrītās tupelēs, īsās platās biksēs, jostasvietā saņemtās ielocēs, un izstaipītā kokvilnas svīterī. Šķita, ka šiem cilvēkiem nevar būt nekas kopējs, un, ja kāds redzētu, kā pilnīgi dažādu sociāli ekonomisko slāņu pārstāvji sirsnīgi spiež viens otram roku, viņš ļoti brīnītos.

Dēļu žoga otrā pusē pletās atkritumu izgāztuve, kas izplatīja tik nepanesamu smirdoņu, ka vai iekšas griezās uz āru. Toties nebija nevajadzīgu liecinieku.

«Svaigais gaiss» atbaidīja pat nejaušus garāmgājējus. Un kurš gan trenksies uz pretīgu, piemēslotu klajumu?

-   Vesels, Petručo, - Kūmiņš sveicināja ziņotāju, kā parasti draudzīgi lauzīdams viņa vārdu itāliešu mēlē.

-   Lai arī tevi slimības neķer, Filip Mihalič, - uzrunātais atbildēja.

Viņi pagāja nostāk no žoga, uzmeklēja nomaļāku vietiņu un apsēdās uz zemē nogāzta telegrāfa staba. Taču uzmācīgā puvušo zivju dvaka kā smirdīgs vilnis tik un tā vēlās virsū. Kūmiņš saviebās:

-   Velns, domāju - piesals un smakas vairs nebūs!

-   Lai, - vienaldzīgi attrauca pieradušais Mežavecis. - Labāk sēdēt te nekā pie «parašas».

Viņš izskatījās nelāgi. Un atbilstoši arī jutās. Uz deguna bija uzplaukušas sarkanās dzīsliņas, acis kļuvušas dzeltenas, zem tām pa pus ģīmi karājās maisiņi. Melniem cietiem sariem klātie vaigi bija iekrituši. Vēderu plosīja spazmas, kaklā kāpa nelabums.

-   Še! - Kūmiņš izņēma no plastmasas maisiņa divas pudeles alus.

-   Vai tu re! - Norāvis korķīšus, Mežavecis vienā rāvienā iztukšoja vispirms vienu, tad otru.

-   Paldies, Mihalič, izglābi! Kā tu zināji, ka būs kaltētājs?

-   Es taču visu zinu, - Kūmiņš pavīpsnāja.

-   Tas jau gan…

Mežavecis sarosījās, uzsita sev pa kabatām.

-   Še, ņem. - Viņš pasniedza no Batona nopirktos mobilos telefonus.

-   Uzlādēti? Cik samaksāji?

-   Tūkstoti.

-   Padaudz. - Kūmiņš salūkoja naudu.

Blakts paraustīja plecus.

-   Kā lai es zinu? Dolārs jau arī lēkā augšā lejā.

Kūmiņš vēlreiz pavīpsnāja.

-  Dolārs, tu saki? Nu, nu… Būs jāiekārto tevi biržā! 142

Mežavecis atvēcinājās.

-   Pietiek taisīt jokus. Labāk paklausies… Atceries, tu teici - kāds izvarojot sievišķus? Čerkess vakar kaut ko par to muldēja…

-   Kaut ko konkrētu?

-    Nē-e. Sak, atvedīšu pie tevis, paņemšu priekšā, kliedzienus nesaklausīs, ja kāds sadzirdēs - aizsūtīšu, lai peld pa Donu…

-   Skaidrs. - Kūmiņš pamāja. - Viss?

-   Nē. Zaļknābji krastmalā apkrāmējuši paikas kiosku. Šiem tur kaut kāds Sīkais priekšnieko. Šņabis, konservi, siers, desa…

-   Desa, tas, protams, ir svarīgi… Vai desas dēļ tāda steiga?

-   Nē, - aģents ietiepīgi papurināja galvu. - Ir tāds Zjoma, viņš pinas ar bogatjanoviešiem. Un šim uzradies stroķis ar klusinātāju. Jauns. Stobrs melns, klusinātājs balts, spīdīgs. Batons redzējis, un arī «Vēzī» daudzi redzējuši, kā Zjoma dzērumā džekus biedējis…

-   Tā jau ir cita lieta, Petručo! - Kūmiņš atdzīvojās. - Bet tu man stāsti par desu un visādus pekstiņus… Tu esi malacis!

Slēpdams smaidu, Mežavecis nodūra galvu. Kuratora uzslava viņam aizvien bija tīkama.

-   Jā, Batons man piespēlēja šefti. It kā ar dzīvokļu zagļiem. Rīt būs runāšana.

-   Tad klausies uzmanīgi, ko teikšu, - Kūmiņš lietišķi sacīja. - Attiecībā uz dzīvokli dodu norādi - Zenīta iela 15, dzīvoklis 8. Atcerēsies? Tur jābūt visādiem labumiem, piķim. Bet mani interesē informācija piezīmjdatorā - zini, kas tas ir? Tāds mazītiņš dators, plakans, veras vaļā kā grāmata. Zini tādu?

-   Esmu redzējis, - Blakts atbildēja ne sevišķi pārliecināti. - Tikai es no tiem diez ko…

-   Tev ar to nekas nav jādara. Tikai paņem un atnes man. Arī dokumentus, ja kādus atradīsi. Tā būs mana daļa par norādi, saprati?

Blakts pasmīnēja.

-   Sapratu. Uzvedinātājs esi tu, Mihalič…

-   Klausies tālāk. Uzmeklē Zjomu, patrinies viņa tuvumā, pārliecinies, ka viņam stroķis patiešām ir. Izlūdzies paturēt rokā, ja izdodas - uzbliez pa zemi vai koku, pēcāk lodi uzmanīgi izurbini, tikai neieskrambā… Lūko izzināt, kur viņš stroķi ņēmis. Tikai piesardzīgi…

-   Nemāci kaķi peles ķert, - Mežainis attrauca. - Viņi taču griezīs mani gabalos…

-   Labi, labi… Un par nekaunīgo slepkavošanu pa labi un pa kreisi?

Mežavecis paraustīja plecus.

-   Nekā. Es neprasīju, čaļi nepļāpāja. Viņi paši nezina, tas ir cits līmenis…

-   Re, kā? - Kūmiņš noklakšķināja mēli. - Skaisti runā, Petručo… Līmenis… Paskat tik!

-   To man Ziemelis pateica. Šie taisījās uz «Vēzi», es arī pieblatojos, bet viņš papurināja galvu:

«Nē, brač, tas nav tavs līmenis. Tur būs gan citādi cilvēki, gan tev neierasts rijamais un laceklis. Arī tava kloze nav atbilstoša… Tu,» šis saka, «esi iestrēdzis pagājušajā gadsimtā. Ej uz cietokšņa alus dzertuvi, tur viss ir kā senāk…»

-   Un tālāk? - Kūmiņš painteresējās. - Tu apvainojies?

Vējš atnesa kārtējo asās smirdoņas vilni. Mežavecis

gari nospļāvās.

-   Pirmām kārtām, nevis apvainojos, bet biju sarūgtināts. Vai tu, Mihalič, nezini, ko dara ar tiem, kuri apvainojas?

-   Pareizi, es norāvu tūku, - Kūmiņš taisnojās. - Taču sarūgtināts, redzu, esi konkrēti?

-   Nē jel. Ziemelis teica patiesību. Agrāk visi zagļi bija vienādi. Tramvajā braukāja, zaņķos nakšņoja, likumu ievēroja un kopējā katlā iemaksāja… Bet tagad vieni dzīvo pilīs, vizinās ar meršiem, bet citi vēl aizvien gaida tos pašus tramvajus… Tas viss ir aplam!

-   Neņem galvā, Petručo! Uzdāvināšu tev formu - uzreiz būsi zirgā! - Kūmiņš iesmējās, lai kliedētu nomācošo gaisotni. Kuratoram jāsniedz aģentam psiholoģiska palīdzība, morāls atbalsts, jāatbrīvo no sirdsapziņas pārmetumiem un smagām domām.

Taču Mežavecis tikai papurināja sirmo nodurto galvu.

-   Atkal garām, Mihalič! Kāda jēga no tās formas? Tagad pat tevi ar taviem apakšpulkveža papīriem pie Ziemeļa mājas ne tuvu nelaidīs, ja ieradīsies bez omoniešiem!

-   Nu, nu, mani pagaidām vēl visur ielaidīs!

Kūmiņš paberzēja deniņus un dziļi nopūtās. Psihoterapijas seanss nevedās.

-    Visumā tev ir taisnība, Petručo. Viss ir aizgājis šķērsām… Tikai turēsimies tuvāk pie temata, citādi tu pavisam no tā novirzīsies. Mūsu biznesmeņus mušī nost citu pakaļ citam. Kurš to dara?

-    Kāda starpība, Mihalič? Vai Tihodonskietis būtu tas biznesmenis? Viņš ir pirmā numura noziedznieks un bandīts! Lai viņus kaut visus nomušī! Būs tīrāks gaiss…

Mežaveča vienmuļā, vienaldzīgā balss saplūda ar vēju un aizlidoja kaut kur pāri žogam pie pūstošajām zivju atliekām.

Koreņevs pietupās uz pirkstgaliem. Viņa skatiens prasīgi urbās ziņu pienesēja blāvajās nogurušajās acīs.

-   Nebūs tīrāks gaiss, - viņš klusi sacīja. - Nebūs. Tu tici?

Mežavecis lūkoja novērsties, bet tas neizdevās. Kur lai trusītis izbēgtu no pitona hipnotizējošā skatiena? Kūmiņa skatienam un balsij, visam viņa izskatam piemita kāds magnētisms, tā ka pēc viņa pavēles pieredzējušais zaglis kā tāds puišelis varētu iet kaut ugunī vai ūdenī. Tāda vara bija piemitusi vecā kaluma barvežiem, kuri ar skatienu un klusu balsi tika izklīdinājuši sadumpojušos, asiņu alkstošus zekus.

-   Tev ticu. - Viņš pacēla roku pie vecā, nodilušā svītera apkakles. It kā tā spiestu kaklu, nelaižot gaisam ieplūst plaušās. - Tu sen mani varēji nodot un piespraust medālīti pie krūts. Bet par tiem, kurus es izolatorā nožmiedzu, - pat ordeni. Neņemot galvā, ka ar visu sirdi un dvēseli tev desmit gadus esmu kalpojis. Ikviens cits droši vien būtu nodevis… Pārkāpis pāri «dzenim»…

Mežavecis ar pūlēm izspieda pēdējos vārdus, acu no zemes nepacēlis. Itin kā zem dubļu, pudeļu lausku un iz- smēķu kārtas būtu paslēpts filozofu akmens, kas sniedz atbildi uz visiem, pat pašiem grūtākajiem jautājumiem.

-    Būs jau labi, Petručo, ko tu… - Kūmiņš piecēlās, papliķēja aģentam pa plecu.

Viņš atcerējās, kā tajā reizē tika izpestījis Mežave- ci - apmainījis personas lietu, ielīmējis citu fotogrāfiju, ielicis svešus «pirkstiņus»… Amatnoziegums - tā to sauc! Ja tas būtu nācis gaismā, viņu par labo sirdi iesēdinātu blakus Mežavecim! Taču būtībā aģents bija rīkojies pēc taisnības! Viņš bija nolaidis no kājas divus rūdītus slepkavniekus, kuri gribēja ar viņu izrēķināties! Tie vēl šobaltdien dzīvotu zaļi brīvībā un, ja arī būtu iekrituši, tad stieptu gumiju mūža ieslodzījumā, rītu, čurātu, elpotu, «dročītu», skrīverētu sūdzības un lūgumus atbrīvot… Ja nebūtu pavārtē uzdūrušies vecajam zaglim, kuru savā neizmērojamā stulbumā un nekaunībā nebija spējuši pareizi novērtēt…

-    Neplosi sevi. To kropļu dēļ nevienu neiesēdinātu. Bez tam - pašaizsardzības elementus, advokātu es tev būtu nodrošinājis…

Taču Mežavecis par atbildi nepasmaidīja, gluži pretēji - sarauca uzacis.

-    Nestāsti tu man. Ar tādu biogrāfiju kā manējā - divdesmit gadi garantēti! Es jau teicu - tev ticu. Un tavu uzdevumu - par pēdējām slepkavībām - atceros. Tikai pretīgi līst šajā lietā kaut kādu bandītu dēļ. Noknieba, un labi, jupis šos rāvis…

Kūmiņš neļāva viņam izteikt līdz galam, ar roku strauji pārcirzdams gaisu.

-    Uzklausi mani, Petručo! Tu saki «ticu», bet pats rausties kā slampa zem klienta! Tu nenostājies bandītu pusē. Bet pret visatļautību! Vai zini, kā nogalināja vīru un sievu pie stikla rūpnīcas? Tu klusē? Tad es tev pastāstīšu! Viņiem abiem bija četrdesmit pieci gadi. Labi bērni - pusaudži, zēns un meitene. Visu mūžu bija strādājuši, rukājuši no rīta līdz naktij! Ne zaguši, ne laupījuši, ne krāpuši. Vienkārši viņiem bija talants - taisīja no stikla bildes. Tādas, ka sirds priecājas. Viņu rūpnīcā strādāja kādi divsimt cilvēki. Labi pelnīja, uzturēja ģimenes, palīdzēja sirmajiem vecākiem. Dzīvoja, kā cilvēkiem pieklājas, priecājās. Bet tad viņus no automāta - bāc! Un viss! Guļ jaunos putekļmēteļos, ložu sacaurumotos… Kas viņi par bandītiem?!

Pēdējais niknais gārdziens izskanēja pār Mežaveci, burtiski dzīdams viņu zemē. Ari viņš piecēlās, nopurināja drēbes, pakasīja pakausi.

-   Nelec, Mihalič, uz ecēšām. Es to nedaru bandītu, bet tevis dēļ. Pamēģināšu iekustināt šo tematu, varbūt kas uzpeldēs…

* * *

Padomju laikos Tihodonskas vienīgais alus bārs «Aktieris» bija ļoti iecienīta vieta - varbūt tāpēc, ka izdevīgi atšķīrās no šur un tur izmētātajām vaļējām alus dzertuvēm. Tas atradās laika zoba pamatīgi skartā Aktieru nama pirmajā stāvā, tur bija augstas cenas, toties pasniedza neatšķaidītu alu, bet slepus arī vītinātas zivis, kas citur sanitāru apsvērumu dēļ bija aizliegts. Turklāt runāja, ka reizēm te iegriežoties drāmas teātra aktieri, kuri it kā vēl dzīvoja šajā mājā. Nav zināms, kas vairāk pievilka apmeklētājus, taču šeit allaž stāvēja rinda, un, lai gan padomju Krieviju ar rindām nevarēja pārsteigt, tas tomēr bija zināms rādītājs. Tad iestājās jaunie laiki, lepni alus bāri auga kā sēnes pēc lietus, parādījās alus restorāni un pat alus bibliotēka, bet «Aktieris» palika tāds pats kā senāk, vienīgi alus kausus nomainīja lielas plastmasas glāzes. Tas pārvērtās viduvējā, samērā lētā alus krodziņā ar atbilstošu apmeklētāju kontingentu.

Blakts ienāca piecas minūtes pirms noteiktā laika. Telpa bija piesmēķēta, cilvēku pilna un trokšņaina. Cauri kodīgajam tabakas smārdam bija jūtama zivju smaka, kas jaucās kopā ar smagu alus dvingu. Smago griestu lampu apslāpētajā gaismā krāsas šķita tumšākas un sulīgākas. Galveno kontingentu veidoja divu tuvīno rūpnīcu strādnieki, bezdarbnieki un apkārtnes pļēguri. Palaikam ieskrēja dažādu jomu zemākā līmeņa blēži, kuri šeit jutās kā mājās. Ļaudis čaloja, apspriezdami kārtējo futbola maču, cenu kāpumu un citas aktuālas problēmas. Dažās sarunās bija jaušama duļķaini krimināla pieskaņa.

Blakts pameta skatienu apkārt, pamāja dažiem paziņām un apsēdās pie četrvietīga galdiņa līdzās Bato- nam. Abi apmainījās rokas spiedieniem. Divi pretī sēdošie puiši dzedri un pētīgi blenza jaunpienācējā. Spriežot pēc drūmajiem neskūtajiem ģīmjiem, viņi neizcēlās ar labsirdību un bija skolojušies tādās pašās skolās kā Blakts. Zilie gredzeni pirkstos apstiprināja šo secinājumu. Blakts tikko manāmi pašķielēja uz viņu pusi. Tā mēdz paskatīties uz tukšu vietu.

Batons īsi pamāja.

- Tas ir Apaļais. Tas - Stikls. Šis te - Blakts.

Drūmie puiši palocīja galvu, taču roku nesniedza. Blakts vispār nepakustējās. Kā nekā zagļu aprindās viņš bija ievērojamāka figūra, un jaunuļiem pieklājās to saprast. Viņam atnesa alu un kaltētu voblu. Viņš norāva galvu, kā zeķi nomauca sudrabaino ādiņu, pārplēsa zivtiņu uz pusēm, izurbināja un iebāza mutē valkanos, sāļos ikrus, ar baudu iemalkoja alu.

-   Nu, kāds ir temats? - viņš beidzot vaicāja, tieši aplūkojot nākamos līdzgaitniekus.

-   Temats ir vienkāršs - aptīrīt dzīvokli, - Apaļais negribīgi noteica. Iesaukas trāpīgi raksturo personas uzkrītošās iezīmes - viņam bija liela, apaļa galva, apaļas acis un apaļa mute. Viņam būtu piestāvējusi arī iesauka Pūce.

-   Cilvēkus vajag? - iedzēris vēl malku alus, painteresējās Blakts.

-   Vajag. - Apaļais pamāja. - Tikai…

Viņš uzmeta skatienu pāriniekam - teikt vai neteikt. Tas novērsās.

-   Es kaut ko nesaprotu, veči, - apņēmīgi sacīja Blakts un sparīgi nolika kausu uz galda. - Jūs taisāties sagādāt sev pakalpiņu?! Vai grasāties pārbaudīt «jaunu censonu»?

»

Viņš iecirta zobus cietajā brūnajā muguriņā, nenovērsdams skatienu no sarunbiedriem. Viņa vārdi un skatiens stindzināja. Blēžiem sametās neomulīgi. Patiesībā Blakts bija nolicis viņus «zem lupas». Turklāt ļoti prasmīgi, tāpēc ka viņi jau tagad jutās kā nogrēkojušies. Pat Batons atvirzījās uz sola pašu galu un sēdēja gluži kluss.

-   Mēs neko… - Stikls mēģināja skaidroties, ar krūtīm uzzvēlies galdam. Viņa sarkanā, bērnībā izslimoto vējbaku izraibinātā fizionomija bija pārkārusies pāri alus kausam. Bet acis attaisnoja iesauku - tukšas, spīguļojošas - kā stikls.

-    Bāc! - Blakts uzsita ar delnu pa galdu. - Ar tevi runā likumīgais zaglis!

Stikls apklusa, bet Blakts, iztukšodams puskausu alus, nenovērsa no bandītiem nemirkšķinošo acu stindzinošo skatienu.

-   Mani visi cilvēki pazīst. Arī Batonu daudzi pazīst. Batons man teica - ir cilvēki, ir temats. Es atnācu. Bet kur te ir cilvēki? Sūds uz kociņa! Un tukša muldēšana!

-   Piedod, brač… - Apaļais nodūra galvu. - Teikšu tev kā pie bikts - bija šaubas… Tev taču sen štelles nav bijušas. Bet šajā dzīvē visādi gadās…

-   Tātad tu šaubies par mani? - Blakts pieplaka galda virsmai un raudzījās ar savām ledainajām acīm no lejas uz augšu kā lēcienam sagatavojusies čūska. - Tad pārbaudi! Vai pajautā nopietniem cilvēkiem. Piemēram, Ziemelim. Vai Krustam… Par tādiem ir dzirdēts?

Zem šo vārdu smaguma Apaļais un Stikls nolieca galvu.

-   Šaubu nav, bračiņ. Kādas runas bija, to pateicām. Godīgi, pa draugam!

-   Labs ir. - Blakts, itin kā nekas nebūtu noticis, turpināja grauzt zivi, uzdzerdams virsū alu. - Tad klāj vaļā savu tematu. Virziens ir?

-   Nav.

Blakts iesmējās.

-   Kas tas par tematu?! Gribat aptīrīt dzīvokli - vai tad tas ir temats? Taisni jāsmejas! Baton, ko tu man esi atvedis?

Sastingušais Batons beidzot sakustējās.

-    Puiši ir pārbaudīti, Blakts, varu likt galvu ķīlā! Tūku norāva jaunības dullumā. Un viņi jau tevi nepazina. Nav vietējie, nesen uz brīvām kājām…

Apstiprinot viņa vārdus, divas galvas padevīgi palocījās.

-   Labs ir, - Blakts atkārtoja. - Tad klausieties. Ir adrese. Brangs ķēriens. Es zināšu, kad saimnieks brauks projām. Tikai tur ir pamatīgas slēdzenes. Kā jums ir ar to lietu?

Stikls pamāja.

-   Ikvienu atmūķēšu.

-   Arī jaunās?

-   Kā bankā.

-   Un attiecībā uz elektrību? Tur ir signalizācija…

Tagad pamāja Apaļais.

-   Ir nācies atvienot. Tikai katru reizi ir citādi. Simtprocentīgi garantēt nevaru.

-   Sūdīgi. - Blakts pakodīja lūpas. Un pavērsa skatienu uz Batonu.

-    Piemeklē sev solīdāku klozi. Es tev pateikšu, kas jāsaka. Iemācīsies no galvas.

-   Ko es tur iemācīšos! Labāk pastāvēšu uz vakts. Vai līdīšu iekšā dzīvoklī.

Blakts plānās lūpas sašķobījās viltīgā smaidā.

-   Tavs mūlis vieš uzticību. Tu taču agrāk pie maiņas punktiem tini jefiņus ap pirkstu. Tas nozīmē, ka proti pūderēt smadzenes… Un tetovējumu uz rokām nav.

Stikls un Apaļais paslēpa rokas zem galda.

-   Nekas, jūs strādāsit cimdos, - Blakts viņus uzmundrināja. - Mēs nospēlēsim veselu maskarādi. Vai mašīnu

mēbeļu vešanai varat aizņemties? Uz divām stundām ar drošu šoferi? Tikai numuri jāsamaina…

* * #

Savulaik disciplīna Upju kuģniecības skolā bija pa pusei militāra, kursanti visur valkāja jūrnieku formas tērpu, uz pilsētu devās tikai brīvdienās, lika roku pie cepures, satiekot virsniekus, bet par smagiem pārkāpumiem izcieta arestu garnizona virssardzē. Taču tagad stingrība bija aizrijusies duļķainajos «demokrātijas» ūdeņos, pat virssardzes bija likvidētas kā cilvēktiesību pārkāpums.

Jaunajos laikos nogrēkojušos izsauca pie priekšniekiem «uz paklāja», kur strostēja kā kaimiņu āžus, bet pēcāk izkarināja pavēles par rājieniem, stingrajiem rājieniem un pat par atskaitīšanu, kas gan gadījās visai reti.

Kad kursantu Kvaskovu izsauca pie mācību pārziņa, viņš bija izbrīnījies. Tāpēc ka nejutās, ka būtu ko īpašu nogrēkojies - kavējis nodarbības, kāvies, pļēgurojis vai dzēsis laukā atzīmes žurnālā… Un tomēr uz priekšnieka kabinetu viņš devās bažīgi, pat nedaudz saminstinā- jās pie durvīm. Tad pieklauvēja un gāja iekšā. Par spīti gaidītajam, apaļīgā Ivana Semjonoviča vietā sēdēja gluži cits cilvēks.

-   Sveiki, - nedaudz apjucis, izstostīja Ivans.

-   Sveicināti, jauno cilvēk, - pamāja solīdais kalsnais vīrietis, tērpies oficiālā uzvalkā. - Nāciet iekšā, apsēdieties. Ir runāšana.

-   Kas jūs esat? - Ivans bažīgi pajautāja.

-   Milicijas apakšpulkvedis Koreņevs. Domāju, ka nojautāt, par ko būs runa?

Puiša mugura ierasti uzkumpa.

-   Nojautu. Ko no manis vajag?

-   Mēs zinām, ka jūs negājāt sava tēva pēdās. Sekmīgi mācāties, ievērojat likumus, veidojat normālas attiecības ar apkārtējiem, nedzerat, nelietojat narkotikas, gribat godīgi strādāt. Tas nozīmē, ka esat parasts kārtīgs jauns cilvēks, kam sveša kriminālā pasaule. Tālab esmu pie jums ieradies.

-   Kāpēc?

-   Tāpēc, ka mums ir ļoti nepieciešama informācija par to, kas notiek jūsu tēvam tuvās aprindās…

Ivans izbrīnā nogrozīja galvu, raudzīdamies Kūmiņā neizpratnes pilnu skatienu. Pamazām līdz viņa apziņai nonāca dzirdētās frāzes jēga.

-   Gribat, lai nododu savu tēvu?! Kā varonīgais pionieris Pavļiks Morozovs? Viņš gan itin kā vairs nebūtu modē…

Nepievērsdams uzmanību zobgalīgajai tirādei, Kūmiņš turpināja:

-   Viņa grupējumā radušies nopietni sarežģījumi. Tu taču zini, ka tēvs ilgi slimoja?

-   Un kas par to? Viņu Amerikā izoperēja, un viņš izveseļojās. Tagad nodzīvos trīssimt gadu!

-    Ja viņam to ļaus. Kamēr viņš ārstējās, vara mazinājās, uzradās daudzi tīkotāji pēc viņa vietas. Visi gaidīja, ka Kalps pats noies no skatuves. Bet viņš palika. Kā tev šķiet - ko darīs tie, kuri mērķēja uz vadoņa vietu? Es tev lieku priekšā palīdzēt man un glābt tēvu. Vai uztver starpību?

Ivans piecēlās.

-   Es nekādu starpību neuztveru! Tēvs visu mūžu ir izticis bez kruķu palīdzības. Acīmredzot tiks galā arī uz priekšu. Es viņu nodot netaisos!

Apveltījis Kūmiņu ar nicinājuma pilnu skatienu, viņš pagriezās un izgāja no kabineta, sparīgi aizcirzdams durvis.

Apakšpulkvedis Koreņevs gurdi paberzēja ar plaukstām deniņus. Neko darīt, arī labākajam «aģentūristam»

var gadīties neveiksmes vervēšanā!

* * *

Skaistais devinstāvu nams no sarkaniem itāliešu ķieģeļiem Zenīta ielā 15 bija uzcelts pirms gada, bet jau tika labiekārtots. Klusais centrs, pagalms ar zaļumiem, solīdi kaimiņi. Ne pusauga huligānu, ne narkomānu. Kāpņu telpas tērauda durvis bija slēdzamas ar koda atslēgu, un trīs pogu nodilušie cipari nodeva šifru ikvienam vērīgam cilvēkam. Kā jau pieklājas, kompanjoni rūpīgi izpētīja nākamo notikuma vietu. No deviņiem līdz divpadsmitiem kāpnēs praktiski nekāda kustība nenotika. Tāpēc Stikls un Apaļais ieradās pulksten deviņos nulle piecās. Viņi bija ģērbušies zilos darba kombinezonos, zilās beisbola cepurītēs un baltos kokvilnas cimdos ietērptajās rokās turēja darbarīku čemodāniņus. Uz viena no tiem bija uzraksts «Tihodonskas telefonu tīkls» uz otra - «Durvju atvēršana steidzamības kārtā». Aiz viņiem solīdi soļoja Batons - jaunā putekļmētelī, zem kura bija redzams uzvalks ar kaklasaiti, cepurē un jaunās spīdīgās kurpēs. Rokā viņš nesa portfeli. Zaglis un krāpnieks izskatījās ļoti respektabls, lai gan viņam bija nācies pamatīgi pasvīst, lai iejustos lomā.

Astotais dzīvoklis atradās trešajā stāvā.

-   Jāpaprasa kāpnes, - norūpējies ieteicās Apaļais un piezvanīja vispirms pie septītā, tad - pie devītā dzīvokļa durvīm. Kā jau bija sagaidāms, tur neviena nebija. Tad viņš novietoja jau iepriekš starp stāviem sagatavotu kasti, uzrāpās uz tās, atvēra telefona lūku un ņēmās aši pārskatīt vadus.

-   Re, kur tas ir!

Stikls stāvēja, it kā grasīdamies viņu uzķert, bet Batons vēroja kā jau daždien prasīgs un stingrs pasūtītājs. Brīdi paķimerējies, Apaļais prasmīgi savienoja vadus. Bija tieši deviņi trīsdesmit. Tobrīd Kūmiņš atradās Centrālajā apsardzes postenī, izrakstīdams pagājušajā mēnesī saņemtos signālus, kam it kā vajadzēja palīdzēt prognozēt iespējamos uzbrukumus dzīvokļiem nākotnē. Ja dežūrtelpā būtu pienācis trauksmes signāls, viņš pa vienreizējo telefonu būtu piezvanījis Blaktij, kam arī bija vienreizējais telefons, taču trauksmes signāls tā arī neatskanēja.

Tālāk darbībā iesaistījās Stikls. Viņš noņēmās ar slēdzenēm kādas desmit minūtes. Beidzot durvis atvērās. Un gandrīz vienlaikus pie ārdurvīm piestāja furgons ar uzrakstu «Mēbeles». Kabīnē līdzās «vienreizējam» šoferim sēdēja Blakts zilā kombinezonā. Viņš veikli uzskrēja astotajā dzīvoklī, kur līdzdalībnieki jau bija izgāzuši uz grīdas papīrus no rakstāmgalda un veļu no skapjiem.

-  Re! - Apaļais vicināja gaisā melnu mežģīņu krūšturi un šaurītiņus stringus. - Ko valkā, maita! Vai tā nav maucība?

-   Piķi atradāt? - Blakts pajautāja, uzmanīgi vērdamies visapkārt.

Maskavas biznesa lēdija jaunajā vietā bija iekārtojusies lepni un ar komfortu. Vienu guļamistabas sienu aizņēma plazmas panelis. Tāds pats karājās viesistabā virs mūzikas centra. Kabinetā atklājās lepns «noutbuks» un stacionārais dators. Virtuvē bija vēl viens plakans televizors un milzīgs divkameru ledusskapis.

-   Piķa nav! - Stikls nolamājās. - Kondoni naktsgaldiņā ir, bet piķa nav. Paskatījos pat skalojamā kastē atejā un zem vannas…

-   Kurš gads tagad ir? - Blakts smīkņāja. - Tāda vecene lai glabātu vērtslietas atejā! Meklējiet seifu!

Vienu seifu gandrīz tūdaļ uzgāja sekretārā. Apaļais bez pūlēm izrāva to ar naglu raujamo, sadauzīja trauslo slēdzenes vairodziņu un atvēra. Tur bija nedaudz zeltlietu - divas ķēdītes, trīs gredzeni, auskari.

-   Trūcīgi. - Apaļais saviebās. - Tava norāde ir draņķīga…

-   Neņerksti, - Blakts apsauca. - Te aparatūra vien būs par kādu miljonu… Kraujiet furgonā…

Apaļais un Stikls nonesa vispirms televizorus, tad muzikālo centru. Pa to laiku Blakts sienas skapī uzgāja vēl vienu seifu - lielu, japāņu, pieskrūvētu pie grīdas. Atvērt to neizdevās, toties izdevās atraut no grīdas un arī aizdabūt uz furgonu. Kramplauži darbojās saskaņoti un prasmīgi kā īsti krāvēji. Vecenīte ar sunīti un jauna sieviete ar bērnu ratiņiem, kuras pastaigājās pagalmā, nepievērsa viņiem nekādu uzmanību.

Viss izskatījās pēc parastas pārcelšanās, turklāt jaunās mājas iemītnieki faktiski nepazina cits citu. Ko nelāgu nojaust varēja vienīgi kāpņu laukumiņa kaimiņi. Taču Kūmiņš tika noskaidrojis, ka Galina Jermakova turējās nomaļus un pusotra mēneša laikā nebija atradusi laiku, lai ar kādu iepazītos.

RONAP operācija, kas norisinājās zādzības aizsegā, ritēja bez aizķeršanās. Pārliecinājies, ka viss tuvojas beigām un sarežģījumi nav paredzami, Blakts iegāja kabinetā un veica revīziju rakstāmgaldā. Visus atrastos dokumentus viņš salika dārgā ādas diplomātā, turpat ievietoja arī plakano sudraboto piezīmjdatoru.

Gaitenī bija dzirdama smaga elšana un klusinātas lamas, atskanēja dobjš būkšķis - lepnais vācu ledusskapis pameta savu vietu. Blakts aizvēra diplomātu, noklikšķināja zeltītos slēdzīšus un pārlaida skatienu iztukšotajam dzīvoklim. Viss vērtīgais un viegli realizējamais bija salādēts furgonā. Bija laiks tīties projām. Viņš izgāja kāpņu laukumiņā, pievēra durvis. Kāpnēs bija dzirdama «krāvēju» stenēšana - milzīgais ledusskapis negribēja iekļauties pagriezienā.

-   Kur tad saimniece? - pēkšņi no augšas atskanēja urķīga, drebelīga balss.

Zaglis sastinga un lēni pacēla galvu. Nākamajā laukumiņā stāvēja pilnīgs vīrietis istabas čībās, plecos virs treniņtērpa uzmestā žaketē, apaļās stiepļu brillēs un cepurē. Rokā viņš turēja telefonu.

-   Es jau zvanu milicijai!

Lejā iestājās draudīgs klusums. Kramplauži nolika savu nesamo zemē, un Stikls, nez no kurienes izrāvis nazi, zagšus sāka kāpt atpakaļ uz augšu. Skatiens viņam bija gluži neprātīgs.

-    Ei, brigāde, nedomājiet pūsties! - pārliecies pāri margām, nobļāvās Blakts un sataisīja briesmīgu grimasi.

Stikls apstājās, viņa seja atguva saprātīgu izskatu, un viņš jautājoši uzlūkoja pieredzējušo blēdi. Tas savēcināja roku.

-   Nesiet, nesiet! Tikai prātīgi! Un sauciet šurp pircēju, viņam ir jautājumi!

Tad viņš pagriezās pret briļļaini un savilka labsirdīgu smaidu.

-   Galina Vasiļjevna ir nopirkusi māju. Nespēja dzīvot šajā skudru pūznī…

Kad bija nepieciešams, viņš prata tēlot jebkuru lomu. Ikviens pieredzējis kriminālnoziedznieks savā ziņā ir arī aktieris. Citādi nevarētu izdzīvot ne brīvībā, ne zonā. Patlaban viņš centīgi attēloja runātīgu krāvēju brigadieri.

Kaimiņš pakāpās pāris soļu zemāk. Blakts iedomājās, kā viņš izskatās no malas - palielā darba kombinezonā ar švītīgu tumšsarkanu diplomātu rokā. Labi vēl, ka briļļainis neredzēja Stiklu zogamies ar nazi. Bet vēl labāk, ka Stikls līdz viņam nenokļuva.

Resnītis pavērsa skatienu no diplomāta uz Blakts seju. Tas juta, ka leģenda irst pa visām vīlēm. Vienīgi pilnīgs idiots spētu noticēt, ka saimnieki uztic krāvējam vieglu, bet dārgu čemodāniņu. Nekas, ziņkārīgajam vīram rokā nebija ne pistole, ne bise un viņš pats nebija nekāds Rembo. Sliktākajā gadījumā pametīs ledusskapi, salēks furgonā un - prom būs!

Taču zinātkārā kaimiņa domas jau bija pārsviedušās citur.

-   Kāpēc pie mums ir skudru pūznis? - viņš aizvainoti vaicāja. - Ļoti laba māja, tīra…

-   Es arī šeit dzīvotu vai simt gadu, - runātīgais krāvējs uztvēra. - Bijusi tik nauda. Bet viņiem, bagātajiem, ir savas dīvainības… Viņa ir pieradusi pie kotedžas, lai būtu sava teritorija, puķu dobes. Bet te esot dzīvoklis virs dzīvokļa kā tādā skudru pūznī, caurules dūc, kanalizācija šņāc…

-   Paskat tik, cik vārīga, - briļļainis novilka. - Gatavā princese uz zirņa!

-   Kas tur ir, Borja? - No augšas lejā kāpa sieviete ar noslieci uz pilnīgumu rītakleitai pa virsu uzrautā pu- tekļmētelī.

-   Rau, smalkā dāma pārceļas uz privātu kotedžu! Te šai esot skudru pūznis, caurules šņācot…

Sieviete iesprauda rokas sānos.

-   Un ko es tev par viņu teicu? Viņai taču viss ģīmī ierakstīts! Augstprātīga, nekaunīga…

-   Kad naudas kā spaļu, tad vari atļauties būt augstprātīga… - Borja nopūtās. Viņa interese par notiekošo acīm redzami atslāba.

-   Nezin, kur viņi to rauj? - indīgi piemetināja laulātā draudzene.

-   Petrovič, kur tu paliec? - atskanēja valdonīga, pašpārliecināta balss. Batons atsperīgā solī traucās augšup pa kāpnēm. - Jums vēl manas mantas jāpārved!

-   Maķenīt aizkavējos ar kaimiņiem, - Blakts taisnojās. Un norādīja ar roku. - Rau, tagad te dzīvos Ivans Ivaničs…

Briļļainis pievērsa skatienu jaunajam personāžam. Batons solīdi palocīja galvu.

-   Tieši tā. Vai ūdens piegāde jums notiek bez traucējumiem?

-   Mums viss notiek bez traucējumiem! - sieviete nervozi attrauca un iegāja atpakaļ dzīvoklī.

Briļļainis draudzīgi pasmaidīja. Cepure un kaklasaite atstāja uz viņu labvēlīgu iespaidu.

-   Ūdens tek normāli, biedri, mums ir savs sūknis. Ja ko ievajagas, ienāciet vienpadsmitajā dzīvoklī - tieši virs jums.

-   Paldies, katrā ziņā.

Nomierinājies kaimiņš sāka kāpt augšup. Blakts un Batons aši noskrēja lejā un iekāpa mašīnā. Mēbeļu furgons sakustējās un izbrauca no pagalma. Kādu brīdi brauca pilnīgā klusumā, tad zagļiem iestājās pēcreakci- ja - uzbudinājums, runīgums, smiekli.

-   Tev nu gan ir galva, - Batons apbrīnoja. - Tādu tei- jāteri izspēlēji, katru vārdu biji izfunktierējis! Redzējāt, jefiņi?! Tā pa īstam gatavo tematus! Blakts ir pieredzējis zaglis, jums no viņa vēl daudz jāmācās!

Blakts izslējās, labprāt pieņemdams nepelnītās uzslavas. Tāpēc ka visu operācijas plānu, ieskaitot replikas un anturāžu, tika izstrādājis Kūmiņš. Viņam kam tādam nebūtu pieticis saprašanas.

-   Bet es to tipu gribēju noslaktēt! - Stikls iesmējās. - Gulētu tagad šķērsām pāri trepēm, un asinis lītu līdz pašai apakšai!

Arī Apaļais iesmējās. Viņi locījās, vēderu saķēruši, bakstīja viens otram sānos un zviedza. Iztēlotā aina šķita viņiem ļoti jautra, tik smieklīga, ka vai gals klāt.

Smejošais mēbeļu furgons nesās pa Tihodonskas ielām, bet briļļainais Borja ar sievu dzēra savā virtuvē

tēju un dzīvi aprunāja «to lejas kuci»…

* * *

Guvums izrādījās esam brangs. Pat pēc tam kad uzpircēji pamatīgi bija nosituši cenu par tehniku, lupatām un grabuļiem, sanāca pa simt tūkstošiem rubļu uz cilvēku. Kā jau pieklājas, daļu atdeva kopējam katlam. Blakts allažiņ tika ziedojis zagļu kopējai labklājībai, bet par abiem plukatām viņš šaubījās, tomēr Apaļais un Stikls paši piedāvājās un arī Batons iemaksāja pēc taisnības.

Par zagļu labklājību, par likumu un godu, Ja p… - tad karalieni, ja zagt - tik milijonu…

Tā pie sevis dungoja Blakts, nesdams daļu Mantzinim. Viņš zaga visu mūžu, taču nekad nebija turējis rokā miljonu un pat ar pirkstu nebija pieskāries karalienei. Tagad, iegriezdamies aklajā Antenu ielā, kas bija apbūvēta dažādu lielumu un formu savrupmājām, viņš nodomāja, ka tieši šeit mīt tie ļaudis, kuri to visu dara. Pie iebrauktuves barjeras stiegrains vīrs melnā kombinezonā ar dzeltenu uzrakstu «Apsardze» uz piedurknes iztaujāja, pie kā Blakts iet, piezvanīja pa telefonu, noskaidroja, vai tiešām viņu tur gaida, un tikai pēc tam ielaida.

Šeit, kādreizējā Tihodonskas radiocentra antenu laukā, bija gluži cita pasaule - lepnas mājas ar baseiniem, biljarda zālēm, saunām, privātajām kolekcijām, kalpotājiem un apsardzi, unikāliem automobiļiem… Tieši šeit dzīvoja Ziemelis - labā roka Krustam, kurš tika uzticējis viņam glabāt kopējo katlu. Apbrīnojami šķita tas, ka Ziemelis, lai gan arī visu mūžu tika zadzis, bija sasniedzis daudz vairāk. Kā tas viņam bija izdevies?

Blīvs laukakmeņu žogs, «gladiators» uz soliņa pie vārtiem, bruņota apsardze pagalmā - tas viss bija tālu no tā, pie kā Blakts bija radis. Arī pats Ziemelis, kurš demokrātiski viņu sagaidīja uz augstā lieveņa džinsās un rūtainā flaneļa kreklā, neatgādināja rūdītu kriminālnoziedznieku. Drīzāk - veiksmīgu biznesmeni.

-   Nāc iekšā, Blakts, sveiks, klaidoni! - Mantzinis ieveda viņu lielā gaišā istabā.

-   Es te atnesu daļu no štelles guvuma…

-   Malacis, klaidoni! Prāvas štelles bīdi? - Ziemelis pavīpsnāja, novērtēdams sainīša biezumu. Un norādīja ar pirkstu uz kamīna pusi. - Noliec tur, tagad tieši visi nes…

Blakts piegāja pie papīra maisa, kura trīs ceturtdaļas bija pilnas ar naudu - simtniekiem, piecsimtniekiem, tūkstošiem, pat simt dolāru un piecsimt eiro banknotēm… Viņš attina avīzi, iesvieda naudu maisā, bet ietinamo - apkvēpušajā kamīna rīklē.

-   Kas nu man par štellēm… - Blakts lūkoja atkratīties no nevajadzīgās slavas. - Esmu tikai izsūtāmais. Tur ir veikli zēni. Man jau tikai tāda veču padarīšana - padot, atnest…

Un neviļus palūkojās apkārt. Kamīns ar marmora rotājumiem, pie sienām gleznas, bruņinieku piederumi - kā muzejā. Lieki, ai, cik tas viss bija lieki… Savulaik Mantzinim nopirka samana mājeli nomalē, lai liekas acis nelūr, tur viņš dzīvoja, zem mazgājamās ierīces aplaistījās, uz tualeti gāja sētā… Toties nevienam ij prātā nenāca, ka viņš varētu iebraukt zagļu kopējā mantā. Cernomors šo likumu pārkāpa, tāpēc arī sagāja ragos ar Krustu un viņu ceļi šķīrās, attiecības sagāja grīstē… Taču pēcāk arī Krusts iegādājās sev pili, tāpat Ziemelis, arī Laķieris…

9

-   Kas tie par zēniem? Un kas par štelli? - Mantzinis nevērīgi izmeta.

Zagļa ārējais izskats bija mānīgs. Pavirši uzmestais skatiens - nežēlīgs kā zvēram, kaut arī piesegts ar vēlīgi labsirdīgu smaidu, viesa nedrošību pat simtkārt rūdītajā Blaktī. Tas bija vilku bara vadoņa skatiens, lai gan oficiāli viņš vēl tronī nebija celts.

-   Apaļais un Stikls. - Blakts paraustīja plecus. - Aptīrīja dzīvokli.

Ziemeļa šķībais boksera deguns plēsonīgi noraustījās, ievilkdams nāsīs gaisu.

-   Kas viņi tādi? Nepazīstu.

-   It kā nav vietējie, tikko izkļuvuši no zonas.

-   Kādi tev viņi likās? - neuzbāzīgi prašņāja Ziemelis.

-   It kā jau pareizi, likumus zina. Paši piedāvājās iemaksāt kopējā katlā… Tikai…

-   Kas «tikai»?! - Ziemelis saausījās.

-   Viņiem ir tādi pretīgi gājieni. Man reiz pārsūtīšanā nācās nakšņot vienā teltī ar cilvēkēdājiem… Nu, tiem, kuri bēgot mēdz ņemt līdzi «govi» [4] … Šiem bija tādi paši paņēmieni. Arī acis tādas pašas - tukšas, mežonīgas… Man bija tāda jušana - ja uznāks bzdings, piebeigs mani, daudz nedomājot. Kāds lohs iznāca no dzīvokļa, kaut ko nomurkšķēja, bet Stikls uzreiz izrāva dunci un gāja šim virsū! Bet vēlāk ņirdza, ka nav nolējis kāpnes ar asinīm no augšas līdz apakšai…

Ziemeļa seja apmācās.

-   Paldies, brač! Es pavērošu tos veiklos zeļļus… Visu gaišu…

Izgājis cauri apsardzes lokiem, Blakts nesteidzīgi aizsoļoja pa Antenu ieliņu. Te bija skaisti, klusi un mierīgi. Stūrī aiz blīva žoga slējās milzīga balta māja, kas atgādināja kuģi. Pie tās karājās liels sludinājums, kas sastāvēja no viena vienīga vārda: «Pārdod». Turpat bija arī mobilā tālruņa numurs.

Blakts paskatījās, padomāja, izvilka vecu «Siemens» un citu aiz cita uzspieda ciparus.

-   Pēc sludinājuma. Kāda mājai ir cena?

-    Divi miljoni astoņsimt tūkstoši, - atbildēja jauna vīrieša balss.

-   Rubļos?

-   Kādos rubļos? Protams, dolāros!

Tik daudz viņš visas savas dzīves laikā nebija saza- dzis. Un arī nesazags.

Lēnām, kājas šļūkājot, vecais blēdis pagāja garām barjerai, skolai un iznāca pie hipodroma, gar kuru rindā bija saceltas tirdzniecības būdas. Viņš zināja, kur pārdod lejamo alu, un devās tieši uz turieni. Viņam bija šķērmi ap dūšu.

Vakarā aiz jaunbūves sētas līdzās hipodromam Mežavecis krietni burās atdeva Kūmiņam tumšsarkano diplomātu ar piezīmjdatoru.

-   Ņem savu daļu, Mihalič! Man viss ir godam. Es arī Ziemelim iemaksāju kopējā katlā. Lai gan viņam jau tāpat bija vesels maiss, pieslānīts ar piķi…

-   Malacis, Petručo! Ja mani ērgļi tā strādātu, visas bandas sen būtu ietupinātas… Kas dzirdams par stroķi?

Aģents smagi nopūtās.

-   Pagaidi, ļauj atvilkt elpu… Es tak formu nevalkāju, reāli!

Strīdā par to, vai Burvja banda patiesībā eksistē, skaidra atbilde netika gūta. Pirmkārt, no sākotnējā sastāva bija atlikuši divi piecnieki. Kāds bija nokļuvis aiz restēm, kāds miris no pārdozēšanas, kāds nolaists no kājas dzēruma kautiņā - bandīti reti kad nodzīvo līdz sirmam vecumam. Jāteic, ka galvenokārt klizmas viņiem atgadījās ārpus vadoņu rūpīgi izplānotajām Operācijām un bija stulbas pašdarbības, aizliegtas nesātības vai nepareiza dzīvesveida sekas.

Otrkārt, viņus vadīja pavisam cits cilvēks.

Treškārt, bija mainījusies vadības un sakaru sistēma. Konspirācijas nolūkā vēl joprojām tika izmantoti tekstuāli ziņojumi. Tikai, ņemot vērā zinātniski tehniskā progresa septiņjūdžu soļus, tie tagad pienāca nevis uz peidžeriem, bet gan mobilajiem telefoniem. Bez tam jaunais «Burvis» bija pārgājis uz tiešajiem sakariem ar piecnieku vadoņiem. Bieži vien viņi saņēma uzdevumus, apejot Koordinatoru. Un ikreiz no cita telefona.

Tā arī tagad pie teātra novietotajā «BMW» tas, kuru uzskatīja par Burvi, izņēma no cimdu nodalījuma no- skrāpētu nokiju. Nepievērsdams uzmanību neatbildētajiem zvaniem un nelasītajām īsziņām, kurām nav lemts sasniegt nezināmos adresātus, viņš sastādīja vairākas ziņas - īsas, precīzas, saprotamas. Tās vairāk atgādināja instrukcijas, un katras beigās paraksta vietā stāvēja burts «K».

Pabeidzis nosūtīt ziņas, viņš uzspieda Koordinatora numuru. Aizlicis mikrofonam priekšā kabatlakatu, ierunājās basā, starp vārdiem ieturēdams garas pauzes:

-   Antenu iela numur seši. Viesistabā pilns maiss ar piķi. Ir sardze - pie ieejas un iekšpusē. Strādāt rītvakar no sešiem līdz astoņiem pirmajam un otrajam piecniekam, censties iztikt bez asinīm! Trešajam piecniekam tieši piecos «uzbraukt» autostāvvietai pie lidostas. Turpmāk tas būs mūsu punkts. Skaidrs?

-   Skaidrs, - pēc pauzes atbildēja Koordinators. Viņš bija pieradis neapspriest vadoņa pavēles. Lai gan pēdējā laikā daudz kas viņam bija šķitis dīvains - gan balss kļuvusi svešāda, gan runas maniere, arī štelles bija sākušās citādas, un tad tas sīkmanīgais «bez asinīm»… Taču akcijas bija labi pārdomātas un ienesa prāvu piķi, bet tas bija galvenais…

Pēc tam tas, kuru uzskatīja par Burvi, izslēdza telefonu un apslaucīja to kabatlakatā. Mašīnas durvis pavērās. Zem pakaļējā riteņa pakrita savu paveikušais mobilais. Melnais «BMW» sakustējās. Bija dzirdams kluss krakšķis. Vecā nokija pārvērtās plastmasas šķembu un saspiestu mikroshēmu saujiņā…

* * *

Piecpadsmit dūšīgu vīru ar bagātu kriminālo pagātni nevar ilgi sēdēt bez darba un bez naudas. It īpaši ja viņiem ir ieroči un nav bremžu. Gandrīz ikvienam no Burvja bandas rokas bija aptraipītas asinīm. Nav svarīgi, ka pēdējo gadu laikā viņiem bija nācies nogalināt vienīgi savus amata brāļus, - neviena slepkavība neattīra dvēseli un nedara nodomus cēlākus. Pat ja galinā- tājs būtu pats Robins Huds. Taču «burvji» nebija robiņi hudi. Viņus vajadzēja ēdināt, dzirdināt, nodarbināt un ļaut nopelnīt.

Zagļu kopējais katls bija ideāls objekts uzbrukumam. Drīz šī nauda izklīdīs pa visu Dienvidu apgabalu - korumpētiem kruķiem, pērkamiem ierēdņiem, uz zonām un cietumiem arestantu «sildīšanai», uzraugu uzpirkšanai, nelikumīgu tikšanos organizēšanai… Par to tiks pirkti ieroči un narkotikas, nolīgti killeri un advokāti, uzpirkti izmeklētāji un tiesneši. Taču pagaidām tā ir savākta vienā maisā… Vajag tikai izdomāt nevainojamu plānu… Bet tas, kurš vadīja «burvjus», lieliski to pieprata.

Viens no Tihodonskas zagļu kopienas pamatienāku- mu veidiem bija autostāvvietu bizness. Automašīnu pilsētā bija daudz, turpretī garāžu maz. Ja norobežo un nober ar izdedžiem jebkuru klajumu, noliek būdu, iesēdina tajā sargu un ņem piecdesmit rubļu no mašīnas par nakti, tad jau pēc nedēļas sāk nākt tīra peļņa. Bizness, kas neprasa lielus ieguldījumus un nes labu peļņu, piesaista organizēto noziedzību visā pasaulē. Tihodon- skā šis pīrāgs nedalīti piederēja Krustam un Ziemelim. Tāpēc Ziemelis ļoti izbrīnījās, izdzirdis klausulē sava kontroliera neskaidro, drebošo balsi:

-   Papu, briesmas! Te notiek konkrēts uzbrauciens!

Ausīs iegriezās lidmašīnas pacelšanās spalgā rēkoņa.

Ziemelis iebļāvās, pārkliegdams troksni:

-   Kas noticis? Plāj laukā!

-   Uzradās pieci gabali, teica - stāvvieta vairs nepieder jums! Mēs protestējām. Mišaņu uzreiz nolika gar zemi. Skābajam un Sidoram sadeva ar beisbola nūjām. Mani tik tikko nenomušīja. Ietrenca laukā…

Itin kā apstiprinot kontroliera vārdus, iedūcās kārtējais aviolaineris.

Ziemelis šausmīgi saniknojās. Kas tie par debili- ķiem?! Uzbraukuši viņa puišiem, pat iepriekš nenoliekot tikšanos!

-   Kā labā viņi strādā?!

-   Papu, viņi teica, lai tu braucot šurp skaidroties, - atkal atskanēja raudulīgā balss.

-   Nemīz, drīz būsim!

Ziemelis īsi iesvilpās. Tūdaļ durvīs parādījās Švarcs. Divmetrīgais ambālis ar drūmo rūdīta slepkavas ģīmi pildīja personīgā sekretāra, miesassarga un pretizlūkošanas priekšnieka lomu.

-   Cik mums šeit ir cilvēku? - Ziemelis jautāja, steigā ģērbdamies.

Švarcs acumirklī sakoncentrējās.

-   Trīs mājā, septiņi laukā.

-   Atstāj vienu mājā un vienu pie vārtiem. Pārējie - mums līdzi.

-   Uz kurieni?

-   Uz lidostu, skaidroties ar uzbrucējiem.

Švarcs pamāja un nozuda. Viņš kustējās klusi un zibenīgi.

Pēc piecām minūtēm divi džipi, bāztin piebāzti ar «gaļu», «gladiatoriem», «buļļiem», izlidoja uz šosejas, kas veda lidostas virzienā.

Raustīgs, nemierīgs puisis ar daiļrunīgu iesauku Ši- za bez jelkādām emocijām noraudzījās viņiem pakaļ. Emociju viņam vispār nebija, toties bija izziņas no psiho- neiroloģiskā dispansera un pistole. Viņš vairākkārt bija ticis saņemts ciet, gulējis psihenē, no kurienes veiksmīgi izrakstījies, kolīdz krimināllieta tika pārtraukta. Pavadījis biedrus, Siza apsēdās uz soliņa līdzās vārtiem, ciešāk savilka drapa pusmēteli un sāka aizrautīgi spēlēt spēlītes savā telefonā.

Pēc kāda laika pie vārtiem apstājās «Ūdensvada» avārijas furgons. No kabīnes veikli izlēca strādnieks, tērpies jaunā dzeltenā kombinezonā. Rokā viņš turēja garu tērauda dzinteli, galā salieku kāsī.

-   Ei, vīrišķi, vai tā ir jūsu lūka? - Viņš norādīja uz čuguna vāku blakus žogam.

Siza sarāvās.

-   Kas es tev par vīrišķi?! Kāda, pie joda, lūka?

-   Tā, kurā ir aizsērējums! - atcirta avārijas novērsējs un ar savu spīdīgo āķi centās aizķert smago vāku.

-   Ko tu dari? - Siza sapsihojās. - Tinies projām no šejienes!

-   Ja es aiztīšos, tev liks tīrīt sūdus! - aizvainoti atbildēja strādnieks, ar rāvienu atvērdams lūku un ielūkodamies tajā. - Oho! Nāc paskaties, pilna lūka sakrājusies!

Siza atvēra vārtiņus un izgāja uz līdzenās un tīrās ielas. Kaut kas viņam visā šajā lietā nepatika. Gan pēkšņā «Ūdensvada» ierašanās, gan jaunais asenizatora kombinezons - ne darba apģērbs, bet gatavais karnevāla tērps, gan viņa ģīmis, bet it īpaši acis - ļaunas kā lielākajai daļai viņa drauģeļu. Taču Siza nebija ne padomnieks, ne analītiķis, viņš bija parasts «bullis», cīnītājs, kura funkcijās domāšana neietilpa. Tāpēc viņš piegāja, noliecās, atbalstījis rokas pret ceļiem, un ieskatījās lūkā, brīnīdamies, ka no tās nenāk sūdu smaka. Taču sūdu tur nemaz nebija - betona aka bija tīra un sausa. Arī tas

Šizam nepatika, un viņš jau grasījās tvert pēc pistoles, bet nepaguva pat piecelties - strādnieks ar vilka skatienu, plaši atvēzējies kā golfa spēlē, iebelza viņam ar savu ķeksi pa kaklu. Klusi nobrakšķēja skriemeļi. Siza nokrita uz mutes, cilvēks kombinezonā iegrūda ļengano ķermeni taisni lūkā un atbīdīja vāku vietā. Opā! Fokus- pokus! Bija Siza - un Sizas vairs nav!

Tajā pašā laikā no augstās kulbas cits pakaļ citam kā izpletņlēcēji izsprāga spēcīgi puiši vienādās dzeltenās uniformās un melnās maskās. Dažiem rokās bija īsi automāti.

Uzbrucēji darbojās precīzi un saskaņoti. Viens palika pie vārtiem, divi aizsprostoja ielu, trīs nostājās zem logiem, trīs ielauzās mājā. Buldogs skatījās futbolu televīzijā un piedevām smēķēja. Ne velti Veselības aizsardzības ministrija brīdina, ka smēķēšana kaitē veselībai, - Buldogs pagrāba pistoli vēlāk, nekā būtu vajadzējis, - kad to vairs nedrīkstēja darīt. īsā kārta izgāja viņam šķērsām cauri - no kreisā sāna līdz labajam plecam, viņš tā arī sabruka atpakaļ krēslā. Dzeltenie kombinezoni zibenīgi pārmeklēja māju un izvilka no drēbju skapja papīra maisu ar naudu. Tas bija gandrīz pilns!

Priecīgi satraukti, uzbrucēji izskrēja laukā, salēca furgonā, kas jau bija paguvis apgriezties. Mašīna rāvās uz priekšu, sašķaidīja barjeru un, uzņēmusi pieklājīgu ātrumu, nozuda apstulbušā sarga skatienam. Ja ticēja Burvim, notīties vajadzēja ātri. Bet neticēt Burvim bija ļoti bīstami…

* * *

Māja stāvēja uz kraujas pašā Kailā kalna galā. Civilizācijas vilnis šurp bija atvēlies modernu dārgu kotedžu un dažu elitāru augstceltņu pamatu veidā, kur viens kvadrātmetrs maksāja tikpat, cik Māmiņas Gaļas samana būdele. Pēc gada, pusotra Bogatjanovkas slavenākais netiklības perēklis pārstās eksistēt, dodams vietu «Panorāmai» - prestižam lepnu mitekļu rajonam. Bet pagaidām šī apkārtne izskatījās tāpat kā pirms piecdesmit vai pat visiem simt gadiem. Zemē iegrimušas mājeles, grīļīgi žodziņi, ar ambrozijām aizaugušas puķu dobes priekšpusē un it kā nejauši kaņepēm piesēti sakņu dārzi, margināls kriminālās dīkdienības gars… Vietējā labklājība izpaudās pagalmā stāvošā motociklā un pāris moskvičos un žiguļos, kas bija piemetušies nebruģēto ieliņu malās.

Kailajā kalnā nebija ne plāksnīšu ar ielu nosaukumiem, ne māju numuru. Taču Blaktij jau bija gadījies te būt, tāpēc viņš ātri uzmeklēja vajadzīgo adresi. Ar kāju atspēra vaļā čīkstošos vārtiņus, lai nenosmērētos gar rūsā nomelnējušo rokturi. Pa garu līkloču taciņu apmeta līkumu nezāļu audzēm un nonāca pie ieejas.

Uz nolupušās sienas fona dzelzs durvis ar actiņu izskatījās kā svešķermenis. Blakts piespieda zvana pogu. Nezinātājs varētu to spaidīt, līdz pirksts būtu asiņainās tulznās. Turpretī viņa priekšā durvis gandrīz acumirklī viesmīlīgi atdarījās. Uz sliekšņa stāvēja Vaņa Ķeša. Savulaik viņš bija draudzējies ar Gangrēnu un līdzējis tam «atkost» nodevējus. Vecuma dēļ apsūnojušais kriminālās pasaules relikts nederēja pat brīdināšanai. Taču atmiņa viņam vēl joprojām bija laba. Un arī vilka oža bija tikpat smalka kā agrāk. Uz vecuma galu viņš bija atradis pajumti Māmiņas Gaļas midzenī. Un izrādījās esam īsti vietā. Tāpēc ka savējos - pārbaudītos cilvēkus neaizmirsa, bet svešiniekiem redzēja cauri kā ar rentgenu.

Blakts ievēlās nelielā priekšnamiņā. Ēnā kūņojās salīcis stāvs.

-   Sveiks, vecais perdeli, - Blakts draudzīgi noburkšķēja. - Kā sviežas, Vaņa?

-   Tā nekas, jaunuli. Dzīvību pamazām velkam…

Balss skanēja vārgi pārmaiņus ar ciešanu pilnu krekšķēšanu. Taču Blakts zināja, ka galējā situācijā no Vaņas itin viegli varēja dabūt īlenu aknās.

Ķeša noslīga uz līdzās esošā krēsla. Blakts ar zināmu piesardzību iesānis paspraucās garām Māmiņas Gaļas sargsunim.

Tumšais gaitenis beidzās ar vēl vienām durvīm. Tās, izrādījās, bija vaļā. Patiesībā aiz tām arī sākās Māmiņas Gaļas valstība - viltīgs traktiera un publiskā nama sajaukums. Asi oda pēc piedegušiem taukiem, no mājas iekšienes skanēja uzdzīves troksnis.

Ne vairs jauna, tomēr laika nesaliekta sieviete spilgtā rītakleitā šķērsoja lielo istabu, kurā atradās vairāki galdi.

-   Sen neesi te redzēts. - Viņa viegli aizskāra jaunat- nākušā viesa plecu. - Runāja, esot pielicis punktu…

Viņas balss izklausījās nedaudz piesmakusi.

-   Es arī tā teicu. - Blakts apstiprinoši pamāja. - Tikai skanošo, čunguru, piķi par skaistām acīm nedod. Citādi tu jau sen būtu kļuvusi par bagātnieci…

-    Manas acis vairs nav agrākās… - Māmiņa Gaļa viegli pavīpsnāja. - Tu esi viens? Kādu meklē? Vai kaut ko vajag?

-   Viens. Parīt, ieraut, ar cilvēkiem patērgāt…

-   Sēdies, tūlīt uzklās…

Blakts palūkojās apkārt. Aizrestotie logi izgāja uz dārzu, baltie aizkariņi bija cieši aizvilkti. Atšķirībā no citiem bordeļiem te necienīja narkotikas un centās uzturēt kārtību. Iekārtojums, zināms, ar greznību nesa- trieca. Palietotas mēbeles, čīkstošas grīdas, šur tur no sienām atlupušas tapetes. Taču netīrību nemanīja. Nebija lamu, kautiņu, nažu vicināšanas, arī šaudīšanas. Nāca nopietni ļaudis, pusdienoja, iedzēra, klusi sarunājās, reizēm paspaidīja meičas, gāja atsevišķās istabās… Un devās projām. Šeit bija tāds kā sava veida klubs. Tiem, kuri sava līmeņa dēļ neizturēja feiskontroli vai dreskodu dārgajos Tihodonskas naktsklubos, nebija raduši pie turienes dzērieniem un bija par nabagu, lai par tiem samaksātu.

Blakts vēl nebija paguvis gaidās iztvīkt, kad viņa priekšā parādījās norasojusi karafe ar degvīnu, šķīvis ar sālījumiem un panna ar čurkstošu karbonādi.

-   Varbūt vēl ko gribi? - apvaicājās galda klājēja - rosīga, apaļa nenoteikta vecuma sieviete. Pastāvīgie apmeklētāji sauca viņu par Bumbiņu. - Varbūt pasaukt meiču?

Blakts papurināja galvu.

-   Neko nevajag. Kas vēl te ir?

Viņa pazemināja balsi un atskatījās.

-   Tālākajā galā bogatjanovieši sit kārtis. Vairāk neviena nav. Varbūt uz vakarpusi pienāks.

Blakts izdarīja žestu, it kā notrauktu drupačas.

-   Labs ir, pagaidām ej.

Viņš nesteidzīgi izdzēra glāzīti, šķielēdams uz bez skaņas ieslēgto televizoru, uzkoda stingru skābēto gurķīti. Vēl iedzēra, piebāza muti ar sulīgiem skābētiem kāpostiem.. Gaļa smaržoja kārdinoši, taču ēst negribējās. Iekšā skribinājās nepatīkams nemiera tārpiņš. Tas bija uzradies beidzamajā laikā. Lūk, pat pārbaudītā vietā ar Vaņu Ķešu pie durvīm viņš juta bailes. Un vispār itin visur. Kad gāja uz štelli, kad staigāja pa ielu, kad kruķi pārbaudīja dokumentus, kad tērgāja ar džekiem Un ja nu pēkšņi ko izzinājuši? Ja tur aizdomās? Ja pēkšņi kāds ko papūtis?

Vienīgi savā betona bunkurā aiz dzelzs durvīm atslāba. Tāpēc ka tur viņš bija viens. Bet pats no sevis cilvēks nebaidās. Un vēl kopā ar Kūmiņu bija mierīgs prāts. Lai gan tieši Kūmiņa dēļ viņš nesēž savā drošajā migā…

Cauri istabai, apkārt skatīdamies, izgāja kustīgs tips naģenē, veltīdams Blaktij stingru, pētīgu skatienu. Vairākas reizes ar šķīvjiem un pudelēm aizskrēja Bumbiņa. Blakts nodomāja, ka velti izšķiedis laiku. Ieēst neko nevar, ari šņabi organisms neņem pretī. Acīm redzot laiks tīties projām…

Pēkšņi nočīkstēja durvis, kas veda uz tālāko mājas pusi. Blakts pacēla galvu, un sirds viņam salēcās. Piepildīdams ar sevi durvju aiļu, uz sliekšņa sastinga dūšīgs tēvainis svīterī, kas karājās pāri biksēm. Viņš viegli grīļojās, tad pienāca, pārkārās galdam, atbalstīdamies ar dūrēm pret galdu un izplatīdams sīvu alkohola dvingu. Blakts izlikās, ka tikai tagad pamana svešo, pacēla it kā piedzēruša seju un pa kriminālo modei sašķobīja lūpas.

-   Ko vajag?!

Viņi urbās viens otrā ar acīm, un, ja kāds skatienu krustpunktā būtu nolicis aresta sankciju vai goda rakstu par priekšzīmīgu darbu, papīrs uzliesmotu vai, mazākais, sāktu gruzdēt.

Tad Blakts sejā kļuva manāma apskaidrība. Ņirdzīgo smīnu nomainīja draudzīgs smaids. Viņš tik dabiski tēloja pamazām attopošos dzērāju, ka visnotaļ būtu varējis saņemt «Oskaru».

-   Zjoma, draudziņ, vesels! Sēdies, iemetīsim!

Taču «Oskarus» dala pavisam citā vietā un gluži citi cilvēki. Te ar daudz drošāku ticamības pakāpi varēja dabūt lodi pierē vai dunci sirdī.

-   Runā, tu meklējot štelli? - sulīgā basā ierunājās Zjoma. Un, nozvēlies uz krēsla, nobļāvās uz durvju pusi: - Ei, Bumbiņ, kuce, stiep šurp glāzi, veicīgi!

Pēc minūtes glāze stāvēja uz galda, un Zjoma, neprasījis atļauju, bagātīgi piegāza to ar šņabi, par kuru maksāja Blakts. Kriminālajās aprindās tas skaitījās nopietns misēklis. Ja ne tiešs uzbrauciens. Šādā gadījumā iznāca, ka šņabja īpašnieks ir caura kondona vērtē, viņu vispār netur par cilvēku!

Citā situācijā Blakts būtu attiecīgi rīkojies, par spīti pāridarītāja gabarītiem. Kas par to, ka būda, - ja iedurtu dakšiņu acī, krītot tikai būtu lielāks troksnis! Turpretī tagad nolēma nolikt sevi uz bremzēm.

-   Kurš runā? - pēc paraduma nekad neatbildēt skaidri un gaiši Blakts atjautāja.

Zjoma salēja šņabi rīklē, uzmeta pa virsu kāpostus, ar roku paķēra no šķīvja karbonādi, nokoda prāvu kumosu un nolika atpakaļ pannā.

-   Džeki runā… - Piemiegtām acīm viņš vēroja Blakti, un smagais skatiens nekā laba nesolīja.

«Vai tiešām kaut ko uzošņājuši? Varbūt redzējuši mani kopā ar Kūmiņu?!» Blakts satraukti nodomāja, apsvērdams, kā labāk satvert aso nazi ar smago rokturi.

-   Kādi džeki?

-    Ko tu laksti kā uts starp nagiem? - Zjoma nicīgi novīpsnāja. - «Kurš, kādi»! Nu, pieņemsim, ka Batons…

Blakts atviegloti uzelpoja.

-   Ja Batons teica, tad meklēju! Kas tālāk? Gribi piedāvāt šanci?

-   Nūja. Še, ņem!

Pačamdījies kaut kur sānos, Zjoma neveikli izvilka no pulovera apakšas pistoli un pastiepa roku. Spīdīgā klusinātāja caurulīte bezmaz vai iebadīja Blaktij acī.

Viņš parāvās atpakaļ.

-   Nebezdi, plukata! - Zjoma ierēcās, aizvākdams ieroci. - Joks! Vienkārši džeki brīnās - ko tu tik pēkšņi štelli esi sācis meklēt? Sēdēji, sēdēji un uzreiz…

Zjoma smaidīja, taču viņa skatiens bija ass un nepavisam ne tāds kā dzērumā.

-   Ko jūs visi maļat vienu un to pašu! - Blakts īgni uzsita pa galdu, dakšiņa šķindēdama nokrita zemē. - Kaut kā taču jādzīvo! Ēst un dzert gribas! Kur lai piķi rauju? Bet jūs visi - ko tik pēkšņi un kāpēc vajag! Piķi vajag - lūk, kāpēc! Pirmīt pašancēju un nopelnīju! Re, skaties!

Viņš izvilka paciņu tūkstoš rubļu banknošu.

-    Oho, brālīt, tu esi vīrā! - Zjoma zobgalīgi sacīja. - Man ar to viena vakara uzdzīvei nepietiktu!

Kārtējā svešā šņabja porcija nozuda milzīgajā rīklē. Sulīgi nokraukšķēja skābētais gurķis.

-   Tad tev vajadzīgs nopietns piķis? - Dārdošais bass pēkšņi pārvērtās no malas nesaprotamā dudināšanā. - Ir viens temats. Gribam nospert bentliju.

-   Bentliju? - Blakts pavērās sarunbiedrā kā pilnīgā idiotā. Zjoma ilgi bija darbojies Laķiera virsvadībā, pēc tam mēģināja nodibināt savu brigādi. Taču mašīnu zagšana bija sarežģīta padarīšana. Šajā biznesā svešam grūti ielauzties. Un pēkšņi - šāds piedāvājums.

-   Kur ir bentlijs, un kur esmu es? Vecam mērkaķim par vēlu mācīt jaunus trikus! Atraduši mašīnu zagli!

Zjoma nicīgi saviebās.

-   Nu tu gan laid, Blakts! Ko tev var iemācīt? Tur visādu slepenu stiķu sabāzts, ka tik turies! To arī mūsējie nespētu izkustināt. Un vēl tā sistēma «Kosmoss» - sa- telītnovērošana!

-   Par ko tad ir runa?

-   Specu esam atraduši, viņš tiks galā ar pretaizdzīšanas ierīcēm. Iedarbinās vāģi, ieradīsies tikšanās vietā, saņems piķi un aiztīsies. Tūdaļ pat piebrauks furgons ar mani pie stūres, man būs superīgs šoferis, viņš iebrauc bentliju furgonā, un mēs pazūdam. Furgona sienas ir izolētas - nekāds signāls neizlauzīsies cauri. Piecpadsmit minūšu šance, un pieci taukšķi zaļo pieder tev!

-   Par ko tad man? - Blakts norūpējies atkāra apakšlūpu. - Par to, ka esmu tik labs un skaists?

-   Nūja! - Zjoma ņēmās smiet, šūpodamies krēslā tā, ka tik tikko nenovēlās gar zemi. Un acumirklī pārtrauca smieties, sabozās, pavērsis pret Blakti spēcīgo kā dzelzs durklis pirkstu.

-   Tu sagaidi Specu, iedod viņam čunguru un zvani man. Kad es piebraucu, šoferis lec iekšā bentlijā, bet tu pa to laiku attaisi furgonu, piestutē divus dēļus, šoferis iebrauc vāģi, tu atliec dēļus atpakaļ, aiztaisi furgonu un liecies uz auss. Man domāt, prīmā darbiņš. Ko teiksi? Iet tā lieta?

Zjomas ķetna pastiepās pāri galdam. Taču Blakts piesardzīgi satvēra to aiz elkoņa.

-    Neskrien kā plikais uz pirti. Kam es jums esmu vajadzīgs? Naudu atdot un durvis vaļā un ciet virināt jūs arī paši varat. Ar to kurš katrs izsūtāmais, kurš katrs debiliķis tiks galā!

-    Ko tu tādās padarīšanās saproti! - Zjoma saviebās. - Mēs taču uzdarbojamies pret Laķieri! Un izpalīgs vajadzīgs stabils, pārbaudīts, kurš prot turēt mēli aiz zobiem. Tādu nav viegli atrast. Un ne jau katrs solīdais darbonis gribēs skriet par izpalīgu…

Blakts aizvainoti pavīpsnāja, taču Zjoma nepievērsa tam uzmanību.

-   Ja paši visu dara, tad pasākums ievelkas par minūtēm piecpadsmit. Tas neder - tur katra minūte no svara!

Milzis paliecās uz priekšu un, daudznozīmīgi samie- dzis acis, pacēla savu dzelzs pirkstu.

-   Bet galvenais - Specs nedrīkst redzēt nevienu no maniem džekiem. Ja Laķieris vai kruki viņam rādīs mūsu fočenes, viņš nevienu nepazīs! Bet, ja tevi aprakstīs vai pat kāds sastādīs fotorobotu, - kā tevi atradīs? Tu taču mūsu štellēs neesi bijis iejaukts! Nu, ko štuko? Izlem, un ejam pie puišiem!

-   Galva jau tam ir domāta, lai štukotu! - Blakts prātīgi atbildēja. - Citādi itin drīz var palikt bez ķirbja. Tādi vāģi lohiem nepieder. Tā saimnieks meklēs pa savai modei. Un, ja atradīs, nokniebs, gari nerunājot…

-   Nerausties, vecais. Šaudās pie galīgā norēķina, kad atdod vāģi. Bet mēs rīkosimies ar prātu. Paprasīsim naudu divos piegājienos - pusi pirms un pusi pēc. Vāģi noliksim vietā, bet otrai pusei pakaļ neiesim. Mums tāpat pietiks liku likām. Arī cietušais būs apmierināts - gan autiņš ir atpakaļ, gan nauda ietaupīta.

Blakts domīgi pakošļāja kāpostus, salēja savā glāzē atlikušo šņabi, izdzēra.

-   Labs ir, es piedalos, - viņš beigu beigās sacīja. - Tikai tu man iedosi savu stroķi ar klusinātāju. Kad es došu naudu…

Zjoma saviebās.

-   Kam tev stroķis?

-   Vai mazums… Esmu jau par vecu, lai tupētu zonā, arī galvu cilpā bāzt nav patikšanas… Ja kas saies grīstē - vienalga ko nolaidīšu no kājas! Parādi nu…

Zjoma no jauna pabāza roku zem apģērba. Viņa milzīgajā ķetnā pistole izskatījās pēc rotaļlietas.

«Makars,» Mežavecis pa paradumam novērtēja.

Milzīgā ķetna viegli noskrūvēja klusinātāju. Stobra gals ar vītni neierasti rēgojās laukā no aizslēga apvalka.

-   Tā ir ērtāk nēsāt un izvilkt…

-   Ne-e-e. Ja bliež, tas jādara klusu. - Mežavecis paņēma nāvējošo mašīnu, notēmēja pret televizoru, tad pieskrūvēja atpakaļ klusinātāju un atkal notēmēja. Smaguma centrs mainījās, stobru manāmi vilka uz leju.

-   Pārdod, - viņš negaidot piedāvāja.

Zjoma papurināja galvu.

-   Nu tad saved kopā ar to, no kura pirki.

Zjoma atkārtoja noliedzošo žestu.

-   Atņēmu to Sīkajam. Bet šis teicās atradis atkritumos. Tepat netālu zem kraujas…

-   Uzbliezīsim izmēģinājumam, - Mežavecis ierosināja.

-   To var, - Zjoma negaidīti viegli piekrita. - Tikai pa reizei, ne vairāk. Kam velti tērēt patronas?

Viņi izgāja dārzā, ielīda nezāļu biežņā. Oda pēc atejas, putekļiem un nabadzības. Te mētājās ar kaļķi noķēpāti steķi, mālzemes kaudzē bija iedurta veca lāpsta. Zjoma izšāva zemē - it kā būtu nopaukšķējis šampanieša korķis. Gaisā uzšāvās putekļu strūkliņa.

-   Kaifīgi! - Mežavecis noteica un pastiepa roku. Zjoma nelabprāt pasniedza ieroci. Blakts ar acīm pameklēja mērķi un, apstājies pie bieza dēļa gabala, notēmēja. Šajā reizē lodes trieciens gandrīz pārspēja šāviena troksni.

-   Superīgi! Reāli slāpē, - viņš priecīgi nobrīnījās.

Zjoma steigšus atņēma pistoli.

-   Laba daudz nevajag. Ejam, vajag iedzert. Bet pēc tam uzrausim ar džekiem lapiņu…

Blakts nopūtās. Spēle itin nemaz neietilpa viņa plānos. Taču atteikties nedrīkst - uzreiz pagaisis draudzīgās interešu kopības, savstarpējās uzticības un simpātiju gaisotne. Un, kaut arī tik gudrus vārdus Blakts nekad nemēdza lietot, viņš to sajuta.

-   To var.

No Māmiņas Gaļas iestādes viņš izkūņojās tikai nākamās dienas pusdienlaikā. Šajā reizē laime bija novērsusi no zagļa savu vaigu, un visu savu daļu no veiksmīgās štelles viņš paspēlēja. Galvu plēsa vai pušu briesmīgas paģiras, viņš klīda pa dārzu, elpoja svaigu gaisu, pa brīžam uz ilgu laiku nozuda dadžu pudurī - vēma, kā nosprieda pieredzējusī Bumbiņa. Apkalpojošais personāls juta līdzi zaglim, kurš bija nospēlējies līdz pēdējai vīlītei. Beigu beigās viņu padzirdīja ar karstu buljonu, un viņš aizgāja uz savu tiltu.

* * *

Apakšpulkveža Koreņeva pelēkās caururbjošās acis pētīgi vērās Mežaveča sejā. Tur rēgojās melnu rugāju kumšķi. Apsārtušie plakstiņi neslēpa nemierīgi šaudīgo skatienu.

-   Atkal piesūcies? - Kūmiņš nepārmeta, vienīgi konstatēja faktu, bet varbūt juta līdzi.

Aģents domīgi paberzēja lielo, plakano ausi.

-   Nācās visu nakti sist kārtis ar bogatjanoviešiem. Tā ka pats saproti…

-   Saprotu, saprotu. - Kūmiņš uzsvērti līdzjūtīgi pamāja. - Vai vismaz vinnēji?

Mežavecis satriekts papurināja galvu.

-   Nospēlējos līdz pilnīgai nullei…

-   Ko lai dara, par azartu jāmaksā. - Opers pasita viņam pa plecu. - Bet vai lietā ir kas jauns?

Mežavecis paraustīja plecus.

-Ar Zjomu runāju. Stroķis viņam reāli ir, ar klusinātāju. Zeņķim atņēmis - Sīkajam. Droši vien tam pašam, kurš uzlauza kiosku krastmalā…

Koreņevs klausījās ļoti uzmanīgi, taču bezkaislīgi, tikai acīs lēkāja tādas kā dzirkstelītes, itin kā pārslēdzoties varena domāšanas mehānisma relejam. Visa informācija tika sakārtota pa plauktiņiem, salīdzināta ar jau esošo, kā arī ar faktiem, kuri prasījās pēc skaidrojuma. Viņš nekad neko neaizmirsa un nejauca. Katrā gadījumā to, kas attiecas uz darbu. Sadzīvē viņš varēja būt arī izklaidīgs.

-   Ko vēl Zjoma saka? - vaicāja kūrējošais virsnieks. Aģents domīgi nobraucīja zodu ar delnu, it kā notraucot ūdeni.

-    Viņš iesaistīja mani autiņa aizbraukšanā. Zagšu bentliju. Tādu zvēru savu mūžu neesmu redzējis…

-   Savādi… Kas tu par auto zagli? - Kūmiņš kļuva bažīgs.

-   Paklausies, kā viņš izskaidroja…

Revolūcijas parku klāja nokritušu lapu paklājs. Tās čabēja zem kājām, jau no tālienes brīdinot par kāda tuvošanos. Taču krēslā šajā parka daļā neviens nestaigāja. Dzelteno laternu mestajos gaismas plankumos parādījās tikai divi stāvi un tūdaļ pat izgaisa rudenīgajā rieta pelēkumā.

-   Tā, protams, var būt, - Kūmiņš domīgi novilka, kad ziņotājs bija beidzis savu vēstījumu. - Tikai viss izklausās aiz matiem pievilkts. Par varītēm… Esi piesardzīgs, Petručo!

Un tūdaļ pat pavaicāja:

-   Ko tu visu laiku šķobies un vaibsties?

-   Zobs nomocījis, - Mežavecis nolamājās. - Jau nedēļu sāp, nav nekāda glābiņa!

-   Pie ārsta biji?

-   Uz kurieni lai eju? Uz rajona poliklīniku? Man jau nav pieraksta. Bet tajās maksas - tur jau bez desmit taukškiem nav ko meklēt…

Kūmiņš pavīpsnāja.

-   Vajag pateikt man! Aizej rīt pēc diviem uz apgabala poliklīniku, zini, pie hipodroma? Divpadsmitais kabinets, dakteris Vladimirs. Saki - Koreņevs sūta, es piezvanīšu…

-   Paldies, Mihalič… Ko es bez tevis iesāktu? īsi sakot, mēs ar Zjomu vienojāmies, es šim paprasīju stroķi uz štelli, solījās iedot. Tad izgājām sētā un ieprovējām… Otrā dienā visi izklīda, un es tur paurķējos, vienu lodi neatradu, bet vienu izurbināju, rau…

Viņš pasniedza kuratoram sarullētu celofānu no cigarešu paciņas. Kūmiņš iebāza to kabatā.

-   Paldies, Petručo! Ja tas būs īstais stroķis - uzlikšu pudeli. Un ne vienu vien!

-   Labs ir, Mihalič. Es iziešu uz prospektu, bet tu uz otru pusi.

-   Lai veicas, Petručo!

Pēc pusstundas apakšpulkvedis Koreņevs iegāja ballistikas ekspertu kabinetā.

-   Vaļera, uzmet aci interesantai lodītei…

-   Ļoti interesantai? - Jauns vecākais leitnants nolika malā mazkalibrenes apgriezni. - Lai gan - ko es jautāju? Ja jau pats Koreņevs atnesis, tad - kāda runa…

Eksperts ierasti novietoja noapaļoto cilindriņu uz skenera priekšmetu stikliņa un ieslēdza aparātu. Slīpās vītņu pēdas uz sāniem bija lodi izšāvušā ieroča vizītkarte. Datora atmiņa ar ātrumu divdesmit pieci uzņēmumi minūtē salīdzināja to ar neatklātos noziegumos figurējušu stobru pēdām.

-   Varbūt piedāvāt tējiņu, Filip Mihailovič? - Vaļera apvaicājās. - Būs jāgaida kādas četrdesmit minūtes…

-    Paldies, negribu. Labāk parādi ko interesantu. Kaut kas taču būs?

-   Tūlīt paskatīsimies…

Vaļera piecēlās un sāka rakties seifā, dzelžus žvadzinādams un neapmierināti burkšķēdams:

-   Nesaprotu, kas notiek! Cik cilvēku ar nažiem tiek sadurts, bet atbildība par auksto ieroču nēsāšanu atcelta! Ar pārtaisītām gāzes pistolēm nobliezts katrs trešais, bet atbildība - atkal atcelta! Arbalets - kluss, bliež spēcīgāk par pistoli un arī četrreiz tālāk - atcelta! Jūs kaut ko saprotat, Filip Mihailovič?

Kūmiņš nopūtās.

-   Es visu saprotu. Negribu sanervozēties… Nu, kas tev tur ir?

-   Lūk, neparasts verķis - Lefošē, muzejisks retums! Esat redzējis?

-   Esmu. Parādi vēl kaut ko…

-   Lūk, «Beretta» - ar to nošāvies kāds pulkvedis…

-   Slikta zīme… Labs ir, dod šurp, esmu apakšpulkvedis… Kas tur vēl ir?

Pēc pusstundas meklējumi beidzās. Deviņu milimetru kalibra eksperimentālā lode izrādījās izšauta no stobra, kurš aiz sevis jau bija atstājis divus līķus - pilsoni S. V. Kolomijecu un pilsoni G. I. Krasko, plašāk pazīstamu ar iesauku Tihodonskietis.

-   Rezultāts ir provizorisks, Filip Mihailovič, - Vaļera brīdināja. - Jāveic pilna izpēte. Taču ticamība ir par deviņdesmit procentiem…

-   Labi, ļoti labi, tikai pagaidām rezultātus neizpaud, sarunāts?

Nesagaidījis atbildi, Kūmiņš izgāja no laboratorijas un aši devās projām pa gaiteni. Viņa nāsis plēsonīgi cilājās kā medību sunim, kurš ir uzgājis īstās pēdas.

-    Kurp tu ej, Vitaļik? - Māte iestājās durvju ailā, stingri ieķērusies stenderēs, tā ka pirksti bija kļuvuši balti. Seja viņai, gluži pretēji, bija sarkana. Pareizāk, plankumaina - starp sarkanajiem pleķiem rēgojās zemes pelēka poraina āda. - Drīz pārnāks tētis, viņam ir algas diena, uzklāsim galdu, pasēdēsim visi kopā…

-    Kurp, kurp… Staigāt! Jums arī bez manis nebūs garlaicīgi…

-   Laukā taču ir nakts!

-   Kāda nakts! Tikai pusseptiņi, bet man jau ir septiņpadsmit gadu! - Garais tievais pusaudzis ar nekaunīgu zilo acu skatienu neveiksmīgi centās atlauzt viņas sakrampētos pirkstus. - Laid! Laid, ka tev saka! Visi puikas iet staigāt!

-   Es zinu tavu staigāšanu… Ikreiz, kad iecirkņa pilnvarotais ierodas skolā, man vai zemē gribas ielīst! Man skolēni jāaudzina, bet savu pašas bērnu nespēju izaudzināt… No kurienes tev šis apģērbs?

-   Nopelnīju un nopirku! - «Bērns» izaicinoši pastiepa uz priekšu apakšžokli. - Jūs ar tēvu tikai sprediķojat! Atradušies audzinātāji!

-    Tēvs divdesmit gadu strādā «Seļhozmašā», nevienu rājienu nav dabūjis, es skolā astoņpadsmit gadu arī esmu labi ieredzēta. - Veras Ivanovnas balss drebēja. - Būtu labāk ņēmis piemēru no vecākiem, nevis no tiem saviem…

Dēliņš ņirdzīgi iesmējās.

-    No jums?! Tu esi galvu saspiedusi? Kas jūs tādi esat? Neko nevarat, nekā jums nav… Kādu piemēru? Gribat, lai es arī nabadzībā velku savu dzīvi? Laid garām, citādi izlēkšu pa logu!

Veras Ivanovnas rokas bezspēkā atslāba, pa sarkano seju sāka ritēt asaras. Pusaudzis, atgrūdis viņu, izspruka pa durvīm. Pa skaļi klaudzošajām dzelzs kāpnēm noskrēja pagalmā, slidinādamies pa dubļiem, izkļuva uz ielas, nobraucīja pazoles gar izdrupušo asfaltu un aši aizsoļoja pa ielu, kas strauji veda lejup uz Donu.

Sirdsapziņas pārmetumi viņu nemocīja, un raudošā māte nerēgojās acu priekšā. Viņš sen bija ticis skaidrībā, no kā ņemt piemēru. Tur nebija divu domu - no vienas puses, dzīves nomocīti vecāki, kuri pārtika no niecīgas aldziņas, nožēlojams dzīvoklītis un tikpat nīkulīgas dzīves perspektīva, no otras - Zjoma veceņu piebāztā mersedesā, Batons ar čaukstošā pilnu maku un dārgu gredzenu pirkstā… Viņiem ir viss - spēks, iespējas, autoritāte puišeļu vidū! Un arī viņam viss būs. Šis tas jau ir parādījies - melna vējjaka, melnas džinsas, melni puszābaki ar biezu rievotu zoli, melna slēpotāju micīte, kuru var norullēt pār seju, un iznāks maska ar izgrieztiem caurumiem acu vietā… Tādā paskatā nav kauns uz ielas rādīties - visiem uzreiz redzams, kas viņš par spiču džeku!

Pēc desmit minūtēm viņš sasniedza tikšanās vietu. Klajumā Kailā kalna pakājē aiz plikajiem krūmiem sēdēja Bumba, Žurka un Klusais. Sasveicinoties ar viņu, ikviens no viņiem piecēlās un goddevīgi sniedza roku. Šeit viņš nebija nekāds divnieku karalis, učenes dēls, bet gan censoņa ar iesauku Sīkais.

-   Kur tad pārējie? - viņš stingri noprasīja, kā jau pieklājas bandas vadonim.

-   Runcis, kolīdz atnesa mājās savu daļu, tā sāka mest kopā ar tēvu, - šņaukādamies paskaidroja Žurka. Viņš izskatījās daudz jaunāks par saviem sešpadsmit gadiem, viņam bija sīki sejas vaibsti, psoriāze un hronisks hai- morīts. - Bet Dūmam senči sacēla haju, ieslēdza šo istabā, gribēja pat iet uz dūzeni. Mani nelaida pār slieksni, arī Bumbu aiztrenca…

-   Aiztrenca, - apliecināja Bumba, puisis platiem pleciem un deģenerāta seju. Viņš mācījās palīgskolā, un viņam bija diagnoze «oligofrēnija», taču kompānijas sadzīvē tas nebija jūtams. Normāls džeks.

Klusais kā allaž klusēja. Viņam bija bail no zobgalībām. Arī iesauku viņš bija dabūjis tāpēc, ka bieži mēdza bojāt gaisu - laida «klusos».

Sīkais nicīgi noskatīja visus trīs.

Žurka apnēsātā brūnā mētelī, no kura viņš bija izaudzis jau pirms gadiem trim. Bumba - iešūtā mednieku aizsargkrāsu kombinezonā, zem kura pastāvīgi valkā visvisādus kankarus, un zābakos ar nogrieztiem stulmiem. Klusais - saplēstā sava vecākā brāļa vējjakā. Tie nebija nopietnas brigādes kaujinieki, bet kādi lupatlaši, turklāt vēl ar idiotiskiem ģīmjiem… Nē, ar tādiem nebija iespējams sadrebināt rajonu! Sākumam vajadzīgi cilvēki piecdesmit melnās formās un ar dzelzs disciplīnu!

Viņš iebadīja Klusajam ar delnu pierē tā, ka galva atgāzās atpakaļ.

-   Vai jūs visu mūžu grasāties Kailajā kalnā rīt tupeņus un grabināt kapeikas? Gribu jūs pataisīt par cilvēkiem - savākt superīgu bandu, pārņemt savā pārziņā krastmalas kioskus, pēc tam autostāvvietas, parku, spēļu automātus… Lai katram būtu autiņš, stroķis, lai visi no mums baidītos! Bet, ja tupēsit mājās, tad paši no visiem baidīsities…

-   Tev šodien stroķis ir klāt? - kā allaž nevietā ievaicājās Klusais.

-    Aizmirsti! - Sīkais naidīgi atcirta. - Stroķa nav! Atdevu to vecajiem. Un arī jūs pārējie aizmirstiet! Bet paturiet prātā to, ka šodien rūpnīcās ir algas diena!

-   Kāpēc tu viņiem visu atdod? - apvainoti noprasīja Žurka. - Gan dziru, gan rijamo no būdas, gan stroķi…

-   Tāpēc, ka tā pēc «likumiem» pienākas darīt! - Sīkais neiecietīgi paskaidroja. - No katras štelles jādod kopkatlam. Jāklausa vecie; ja viņi iekrīt, vaina jāņem uz sevi! īstiem kriminālajiem ir tāds likums: «Mirsti pats, bet glāb biedru!» Cik reižu esmu jums to teicis?!

Trīs acu pāri ar divējādu izteiksmi uzlūkoja Sīko. Viņš brāļojās ar pieaugušajiem kriminālnoziedzniekiem, jau vairākkārt bija stāvējis uz vakts, par ko tika saņēmis godīgi nopelnītu zagļa tiesu, prata no galvas «likumus», bieži stāstīja gadījumus no zonas dzīves, ar vārdu sakot, bija autoritāte. Bet kāpēc tas, kas ir tavs, jāatdod citiem?! To ne Bumba, ne Klusais, ne Žurka sava prāta organizācijas īpatnību dēļ nekādi nespēja saprast.

-   Mums tak ir pašiem savs kopkatls… - Bumba neapmierināti norūca.

Žurka atkal nošņaukājās un aizvainoti ieteicās:

-   Tu solīji, ka ar stroķi uzreiz tiksim pie bagātības un sagādāsim man pieklājīgas drēbes…

-    Un man arī! - Klusais iesaistījās. - Man arī vajag jaku un zābakus…

-   Vai tad man nevajag? - Bumba sašuta. - Man vispār nav ko vilkt mugurā!

-   Ko jūs visi činkstat! - Sīkais aizsvilās. - Drēbes, zābaki… Puņķutapas esat un paliekat! Galvenais ir ideja, zagļa gods! Es dzīvoju pēc «likumiem», un agri vai vēlu man būs kronis galvā!

-    Kas tev būs galvā? - Klusais iepleta acis. - Kāds kronis?

-   Kļūšu par likumīgo zagli, tāds kronis! Es visus komandēšu - kā Krusts! Esat par tādu dzirdējuši?

Desmit minūtes vēlāk pusaudžu četrotne laiski soļoja pa Bogatjanovkas tukšajām ieliņām. Pa priekšu Žurka un Klusais, metru desmit aiz viņiem - Sīkais un Bumba. Greizo mājeļu un aplupušo žogu vidū viņi jutās brīvi. Niecīgajos, cieši līdzās esošajos pagalmiņos, kas atgādināja katakombas, allaž varēja paslēpties, bet šaurās ejas starp sētām un šķūnīšiem ļāva nemanot iespraukties kaimiņu pagalmā vai nokļūt citā ielā.

-    Paklau, Sīkais, kā pareizi jāiet iekšā kamerā? - Bumba pajautāja.

-   Pirmām kārtām to nesauc par kameru, - pamācoši sacīja Sīkais un nospļāvās. - Otrām kārtām paņēmieni var būt dažādi. Ja pie ieejas durvīm nolikts tīrs dvielis - jākāpj virsū un jānoslauka kājas. Ja pārkāpsi pāri - viss, tu esi lohs!

-   Gi-gi-gi! - Bumba jautri nogruģināja. Priekšā nezin par ko iesmējās Žurka.

Tā sarunādamies un smiedamies viņi ierasti klaiņāja pa rajonu. Laternas te nedega. Novakara dūmakā, kas pildīja šauro ieliņu lauzītos kanālus ar duļķainu miglas pienu, viņu stāvi bija gandrīz nepamanāmi. No malas varēja šķist, ka pusaudži tiešām pastaigājas. Patiesībā viņi bija izgājuši medībās. Retie gājēji nepievērsa jauniešu kompānijai uzmanību. Zēnu āriene neradīja draudus. Taču viņi bija bars. Organizēts un mērķtiecīgs. Un katru pretimnācēju viņi nemanāmi, bet vērīgi nopētīja no galvas līdz kājām. Taču trāpījās tikai vietējie raar- gināļi - naudas, pulksteņu un mobilo telefonu viņiem savu mūžu nebija bijis, bet apģērbs diez vai derētu pat putnubiedēklim.

-   Ejam uz augšējo kvartālu, pie pieturas! - Sīkais galu galā nokomandēja. - Žurka, stājies zem laternas un vaktē; ja nāk piemērots breksis, nosvilpies divas reizes. Bet mēs šķērsielā sagaidīsim… Saprati?

Te viņiem uzreiz noveicās - pēc kādām piecām minūtēm atskanēja norunātais signāls. Tiesa, svilpa trīs, nevis divas reizes, taču tam nebija nozīmes. Ieliņas galā parādījās neskaidrs siluets ar somu rokā. Sīkais iebakstīja Bumbai ar elkoni sānos. Bumbai smadzeņu nebija, toties bija spēks, un viņš bez pūlēm varētu notriekt no kājām pieaugušu vīrieti.

-   Noliec šo gar zemi. Ej pretī un no aizmugures…

Neko nejautādams, Bumba gāzelēdamies devās uz

priekšu. Lūk, viņš jau bija līdzās nācējam, pagāja garām un tūdaļ pat, apcirties riņķī, iegāza viņam. Cilvēks nokrita. Bumba ņēmās viņu spārdīt. No stūra nervozi pieskrēja Žurka un pievienojās biedram.

-   Atdauzām! - Sīkais nokomandēja, un viņi abi ar Kluso arī metās draugiem palīgā - kā asinis sajutuši vilki metas pie nekustīgi gulošas govs.

Četratā uzbrucēji ņēmās sparīgi apstrādāt upuri. Viņu sitienos vēl nebija īsta zvēra spēka, toties tie bira kā krusa. Vīrietis pūlējās piecelties, taču Sīkais ieblieza viņam ar kāju pa vēderu, tad iezvēla ar dūri aiz auss, kā tika rādījis Batons, un patiesi - vīrietis acumirklī kļuva ļengans. Klusais paķēra somu, Bumba un Žurka pārmeklēja kabatas, pievāca naudu, norāva pulksteni, virsjaku, izvilka mobilo…

Sīkais vēroja bandas darbu, neaizmirsdams tramīgi lūkoties apkārt. Adrenalīns bija piesātinājis organismu, asinis tīkami mutuļoja, muskuļus pildīja spēks, gribējās kā jauna, neierasta… Varbūt salūkot paslēpto īlenu un pāris reižu iegrūst tam draņķim ribās? Lai gan velti «slapināt rokas» nebija jēgas, īstie darboņi tā nedara…

-   Viss? - viņš nervozi jautāja.

-   Viss! - smagi elsdams, atbildēja Bumba. - Tinam

makškeres! »

-   Novilksim vēl zābakus, akurāt mans izmērs! - Klusais lūdzoši ieteicās.

-   Pietiek, laižamies! - nokomandēja Sīkais, un bars metās lejas Bogatjanovkas tumsā. Izklīda kā allaž - divi pa kreisi, divi pa labi. Viens ienirst pirmajā pavārtē, otrs - nākamajā, cauri pagalmiem izkļūst uz blakus ielas, un katrs pa savu ceļu aizkļūst līdz Kailajam kalnam. Šeit, nojaukšanai paredzēta nama otrajā stāvā, bija ierīkota bandas pagaidu mītne.

Izlaidušies uz netīrajiem matračiem, iededza sveci, sāka pārskatīt laupījumu. Somā, izrādījās, bija foršs rijamais - žāvēta desa, grillēts cālis, olīvas, kastītes ar pastilu un marmelādi, rūgtā šokolāde, kā par spīti, viss tas, kas garšo Sīkajam.

-   Kaifīgi! - Žurka ar piebāztu muti izdvesa. - Žēl, ka nav dzerekļa! Nav riktīgi - uzkožamos paņēmis, bet pudeli aizmirsis…

Bumba uzvilka trofejas jaku.

-   Tieši laikā! Un jauna! Es ņemšu sev, labi, Sīkais?

-   Nem.

-   Tagad ir mana kārta! - Žurka sašuta.

-   Tev būs par lielu, vai tad neredzi?!

-   Labs ir, tad atstāj man mobilo!

-   Cik tur ir čungura? - Sīkais pajautāja. - Lieciet visu laukā!

-   Tas ir viss, kas bija, - pulkstenis, mobilais, bet piķi tūlīt saskaitīšu… Viens, divi, trīs… Septiņi tūkstoši septiņsimt četrdesmit!

Taču Sīkais neskatījās uz naudu, bet uz Bumbas jauno virsjaku. Turku āda, slīpas krūšu kabatas ar rāvējslēdzējiem, sānkabatas ar klapēm… Kaut kas līdz sirds dziļumiem pazīstams…

-   Mobilo es pievācu, ja, Sīkais? - Žurka pārprasīja.

-   Kam tiks pulkstenis?

-Aizveries!! - Sīkais uzbrēca. Viņam pēkšņi sametās nelabi. Šo jaku viņš bija redzējis daudz reižu, un šobrīd tā nekādā gadījumā nedrīkstēja būt Bumbai mugurā!

-   Dod šurp telefonu! Un pulksteni arī!

-   Še, ņem…

Sīkais sastinga. Tā arī bija. Tās bija viņa tēva lietas! Viņš uzmanīgi nopētīja pulksteni, ieskatījās telefona atmiņā un tūdaļ uzdūrās mājas numuram. Nekādas kļūdas nebija!

-  Izbeidz, Sīkais! Visu gribi pievākt sev? - Žurka kurnēja. - Tā nav godīgi…

Sitiens no atvēziena pārsita viņam degunu, Žurka nogāzās augšpēdus.

-   A-a-a! Kas ir? Par ko?

-   Kur tev bija acis, mērgli! Tu mūs uzsūtīji manam vecajam!! - Sīkais pielēca kājās un spēra - vienu, otru, trešo reizi…

-   Kā es varēju zināt? - Žurka caur degunu taisnojās.

-   Es tavu tēvu nekad neesmu redzējis! Tu liki svilpt, un es svilpu…

Pēkšņi no kāpņu puses telpā ielauzās spožs gaismas stars.

-   Laižamies! Kruķi! - Bumba iebļāvās.

> »

-   Ne no vietas! Rokas gaisā! - uzbrēca rupja vīrieša balss.

-    Bēgam! - Klusais iepīkstējās un iespruka tālākajā kaktā, Bumba metās pie loga. Stāvā iebruka trīs vīri formas tērpos.

-   Gulties, šaušu!!

Niknums, kas mutuļoja Sīkajā, lauztin lauzās laukā, lai gan šajā brīdī tas bija gaužām nevietā. Izrāvis īlenu, Sīkais gāzās virsū tuvākajam milicim.

-   Nobeigšu, maita!!!

Tuvumā tas šķita kā milzīgs, nesatricināms klints bluķis. īlens atsitās pret viņa krūtīm, noskanēja pret bruņu vesti un salūza. Bet Sīkais trulā neprātā dūra vēl un vēl. Taču tagad viņa pretinieks nebija vis drebelīgs nepieredzējis vienaudzis vai pārbiedēts upuris. Patruļdienesta seržants bija radis aizturēt noziedzniekus, un, lai gan salūzušais īlens bija paguvis ieurbties viņa rokā, spēcīgs sitiens sejā acumirklī nogāza Sīko uz putekļainās grīdas. Viņš zaudēja samaņu.

Rudens izpaudās aizvien jaušamāk - ne vien dabā, bet arī dzīvē. Aukstais vējš lika aizvien ciešāk savilkt uz krūtīm nospeķotās žaketes sagriezušos atlokus, taču tas nelīdzēja. Jātiek pie mēteļa…

Mežavecis soļoja gar krastmalas čuguna nožogojumu, vecišķi šļūkādams kājas. Sausās lapas lidoja uz visām pusēm. Itin kā vairīdamās no nevienam nevajadzīgā pavecā kriminālnoziedznieka. Arī retie gājēji meta viņam apkārt līkumu.

Smagajā somā šķindēja pudeles. Šodien Mežavecis uzdzīvoja - ir oficiāls iemesls un godīgi nopelnīta nauda.

Kūmiņš bija izmaksājis viņam prēmiju - veselus desmit tūkstošus. Un paslavējis. Viņa aizdomas par Cerkesu bija attaisnojušās - astoņas izvarošanas jau bija pierādītas! Arī Zjomas stroķis bija izrādījies īstais!

-   Malacis, Petručo! - Kūmiņš paspieda viņam roku. - Tu paveici lielu darbu.

Iedams garām «Cietoksnim», Mežavecis nopirka če- burekus līdznešanai.

-   Ietiniet labi, lai neatdziest, - viņš izrīkoja. - Iebāziet vairākos maisiņos!

Kafūzītī varēja pamatīgi izvērsties, paņemt zivju zupu - viņš reti ēda silto ēdienu -, pasūtīt ļuļa-kebabu, pat konjaku… Taču tas viņam nederēja. Nenoturējies viņš tikai izdzēra pie letes glāzi nepieklājīgi dārga degvīna.

Smeldzošā dvēsele prasīja vēl, taču vecais zaglis cilvēkos gandrīz nekad nepiedzērās. Ieradums dzīvot naidīgā ielenkumā - bez radiem, draugiem, paziņām - lika allaž būt modram, atslābināties nedrīkstēja. Aizvien vajadzēja no kāda baidīties, tramīgi lūkoties apkārt, ošņāt gaisu, lai sajustu lamatas, vērtēt vārdus un smaidus, sargājoties no nelietībām, meklēt drauģeļiem dunci piedurknē vai stroķi azotē… Bet tas nozīmēja, ka līdzīgi skanīgai stīgai uzvilktie nervi nevarēja nomierināties un atbrīvoties no saspringuma… Nolicis glāzi uz letes un paņēmis sainīti ar čeburekiem, Mežavecis atkal izgāja krastmalā.

Ausīs vēl aizvien skanēja Koreņeva vārdi:

-   Tev ir tik smalks deguns kā lapsai, Petručo! Pateicoties tev, mēs atklājām nopietnus noziegumus! Tu man ļoti palīdzēji!

Tajā brīdī kuratora uzslava viņam bija tīkama. Bet pēcāk uzmācās neciešamas skumjas, šaubas un dažādas domas. Ap sirdi bija draņķīgi. Gribējās drīzāk ielīst savā alā, paslēpties aiz dzelzs durvīm no pārējās pasaules un piedzerties līdz baltajām pelītēm…

Vai nu tukšais vēders, «vecais raugs», vai saspringtie nervi izspēlēja ar viņu ļaunu joku - Mežavecis apreiba no simt piecdesmit gramiem degvīna! Viņš manāmi grīļojās. Smadzenes apņēma pretīga valkana migla, kurā klejoja absolūti bezcerīgas domas. Saules pinuma rajonā veidojās tukšums, kaut kas tur nepierasti kustējās un sāpēja. Droši vien dvēsele.

Tomēr modrību viņš nebija zaudējis. Pat krietni piesūcies viņš palika piesardzīgs, uz visu gatavs vienpatis. Arī tagad Mežavecis pastāvīgi apstājās, sēdās uz soliņa, atbalstījās pret čuguna margām un spļāva melnajā, aukstajā ūdenī. To darot, viņš nemanāmi raudzījās apkārt, ieklausījās, pārliecinājās.

Tīrs. Viņam neviens nesekoja. Zem tilta vispār bija tukšs. Arī krūmos neviena nebija. Durvīs atstātais «sar- dziņš» bija neskarts.

Ieslīdējis savā patvērumā, Mežavecis aizslēdza durvis un tikai šeit atvilka elpu. Uzkāpis «istabā», viņš uzklāja bagātīgu galdu, greznodams to ar trim pudelēm veikala degvīna. Caurspīdīgais šķidrums ar klusu švīkstu līdz malām piepildīja plastmasas glāzīti. Viņš kāri izsūca pusi un kāri uzkoda čebureku. Smaga valkana uguns izplūda pa dzīslām, dedzinādama liekās domas. Taču tās neizzuda. Augšā joprojām dārdēja mašīnas. Dzīve kaut kur traucās, tajā pašā laikā palikdama uz vietas. Un tilts tiešām bija sācis stiprāk šūpoties! Džeki pareizi bija ievērojuši… Te viņš bija sēdējis kopā ar «kentiem», viņi bija tāpat ēduši čeburekus… Puiši stāstīja, ka nopirkuši tos «Cietoksnī»… Tik sirsnīgi bija sēdējuši, Cerkess pat atslābinājās un sapļāpāja lieku… Tātad viņam bija labi un viņš jutās esam uzticamu draugu vidū! Vai ilgi

Cerkess vēl priecāsies?

Mežavecis steidzīgi izdzēra atlikušo degvīnu, no jauna ielēja. Pretēji gaidītajam, svētlaimīgā visu piedodošā aizmirstība neiestājās. Gluži otrādi - domas nežēlīgi noskaidrojās. Uzvēdīja atmiņas. Viņam nepatika atgriezties pagātnē. Un, atklāti sakot, iemeslu nostalģijai bija visai maz. Toties tā, ko būtu derējis aizmirst, bija pārpārēm…

Pēkšņi acu priekšā iznira Ņuras seja. Ne tāda veca un izmocīta kā pēdējās tikšanās laikā, bet jauna, gluda sešpadsmit gadu vecas meitenes sejiņa. Viņam tolaik bija divpadsmit. Vecākā māsa pēc mātes nāves bija palikusi vienīgais tuvais cilvēks un trīs gadus baroja viņu, līdz viņš sāka strādāt par pakalpiņu pie Fimas Kniebēja. Māsa gan brauca ar viņa tikties, gan sūtīja paciņas. Toreiz vēl nebija autoritātes un produkti lieti noderēja…

Bet vēlāk jaunākais brāļuks izlēma viņas likteni, pateicās, tā sakot… Ar Mišu Vārguli viņš iepazinās Sverd- lovskas zonā, Mišu laida laukā gadu agrāk, un Mežavecis uzrakstīja māsai zīmīti, lai izmitina pirmajā laikā… Bet, kad gads bija pagājis, tad izrādījās, ka Miša jau ir viņai likumīgs vīrs ar īstu zīmogu pasē!

Viņi dzīvoja labi, kā divi balodīši, Miša viņai ne reizes pat pirkstu netika piedūris. Viņš Ņuru mīlēja - pa savai garnadžu modei, tomēr mīlēja. Viņš tikpat kā nedzēra, kārtis nespēlēja, visu guvumu nesa mājās, bet puisis bija nadzīgs… Ņura pameta savu fabriku ar mokošajām trim maiņām, pa druskai pārdeva tirgū mantas, viņi nopirka mašīnu - moskviču - par skaudību kaimiņiem! Vispār Miša bija normāls džeks, jēdzīgs, Mežavecis ar viņu arī brīvībā uzturēja draudzīgas attiecības, dažas štelles kopīgi nodarīja, reizēm iemeta - svētkos, mājas kārtībā, ar labu uzkožamo un dvēseliskām platēm. Bet reiz - tas notika Pirmajā maijā, visas pasaules darbaļaužu svētkos, - viņi izgāja pagalmā uzpīpēt, kur Miša kļuva vaļsirdīgs un pažēlojās:

- Gājām ar drauģeli pēc norādes uz drošu štelli Rūpnīcas ielā, bet negaidot pārradās saimnieki! Nācās vīru ar naglu raujamo atslēgt, bet sanāca pārāk spēcīgi, bez tam trāpīju pa ķirbi… Ka tikai nenoliek ķelli…

-   Un kas ar saimnieci? - Mežavecis apjautājās, bet Miša atvēcinājās.

-   Saimnieci Sena Saltais iestiepa vannas istabā, sasēja, vai… Tas uz mani neattiecas. Bet, ja es esmu nolaidis no kātiem veci, tad ir dimbā…

-    Vai Seņa nenodos? - Mežavecis gādīgi painteresējās.

-    Nē. Viņš aizlaidās uz Volgogradu, tur šim dzīvo tante…

Tad viņš bija pasitis svainim pa plecu, nomierinājis:

-   Izdakterēs šo, neķer kreņķi! Iesim vēl ieraut!

Bet rītā piezvanīja Kūmiņam no automāta un aizsmakušā, nodzertā balsī pavaicāja:

-   Kas jums tur Rūpnīcas ielā noticis?

-   Laupīšana ar izvarošanu, - Kūmiņš bažīgi atsaucās. - Divi līki. Kas tad ir?

-   Nē, nekas…

Mežavecis pakāra klausuli, pastaigāja pa ielu šurpu turpu, bet pēc pusstundas piezvanīja vēlreiz.

-    Tur Miša Vārgulis un Seņa Saltais pastrādājuši. Seņa ir Volgogradā pie tantes, bet Miša tepat, raksti adresi…

Tad neizturēja, aizbrauca līdz māšeles mājai tieši tajā brīdī, kad divi operi un iecirkņa pilnvarotais formas tērpā vilka pa durvīm laukā svaini uz muguras atlauztām rokām. Miša izrāvās un niknumā auroja:

-   Laidiet vaļā, maitas! Visus nositīšu! Nolādētie kruķi!!!

Bet Kūmiņš piegāja un ieblieza šim ar pistoli pa galvu - asinis vien pašķīda! Miša uzreiz saduga un tikai nicīgi sašķobīja asiņaino muti. Māšele izskrēja nopakaļ, pilnā rīklē kliegdama:

-   Nelieši, fašisti, ko jūs darāt! Jūs taču viņu nositīsit!

Un ilgi gaudoja pakaļ aizbraucošajai mašīnai…

Mežavecim sametās nelabi. Ausīs, pārspējot transporta straumes dunoņu, atkal skanēja sievietes gaudas, pilnas bezcerības un ilgu. Acu priekšā pazibēja Mišas asiņainais ģīmis…

Vēl viena glāzīte piepildījās līdz malām. Degvīns ielija rīklē kā ūdens. Gaidītā nemaņa vēl aizvien neiestājās. Viņš atzvila un sastinga, ar neredzošu skatienu urbdamies drebošajos griestos. Ņura toreiz bija atskrējusi pie viņa, stāstījusi par kruķu patvaļu un raudājusi, kaukusi… Bet viņš juta līdzi un mierināja, teikdams, ka varbūt notikusi kļūme. Uz kļūdu viņa cerēja līdz pašai tiesai. Tikai nekādas kļūdas nebija. Mišu un Sēņu nošāva - tolaik slepkavības tik viegli nepiedeva. Bet zagļu aprindās paklīda baumas, ka Miša Sēņu nodevis, - neviens cits nezināja, ka viņš aizbraucis pie tantes… Bet Ņura pēc tā visa aizgāja pa pieskari - dzeršanas, uzdzīve, pāris reižu nokļuva zonā, pēdējos gados klaiņoja un tā arī aizgāja sava Mišas pēdās…

Mežavecis nogāzās uz paklājiem, kas oda pēc putekļiem un pelēm, un, acis nemirkšķinot, skatījās gaisā. Tumšie mitruma plankumi iesprēgājušajā betonā veidoja bildītes kā bērnu kaleidoskopā. Viņam bērnībā nebija kaleidoskopa, bet Vitjam Semeņihinam bija, un mazais Mežavecis to nozaga. Paslēpās šķūnītī un ilgi priecājās par spilgtajiem teiksmainajiem ornamentiem, tad, saprazdams, ka uz mājām mantiņu nedrīkst nest, sadauzīja to ar ķieģeli un jutās ļoti vīlies - izrādījās, ka nekādas teiksmainas valstības iekšā nav - tikai spoguļa trijskaldnis un saujiņa blāvu stikliņu.

īsi sakot, pirmā zādzība atnesa vilšanos, un, ja piedevām māte būtu ar siksnu nozilinājusi dibenu, varbūt dzīve turpinātu ritēt pa gluži citām sliedēm. Taču aizdomās turēja Vovu Gorohovu, un Mežavecis ievirzījās tajās sliedēs, kuras liktenis viņam no sākta gala bija nolēmis. Un pašlaik bildītes griestos nebija iepriecinošas. Zibēja to sejas, kurus viņš bija ietupinājis aiz restēm. Zonā. Ķurķī. Pie saimnieka… Daudzi tur arī bija palikuši. Nebija atgriezušies no ledainajām barakām aiz dzeloņstiepļu žoga ar sargiem un asinssuņiem visapkārt. Septiņiem tika piespriests nāvessods, iezīmēta piere ar briljantzaļo…

Cik cilvēku viņš bija nodevis? Tā uzreiz nevarēja pateikt. Strādāja tīri - ne reizes nopietnas aizdomas nebija kritušas uz viņu, zagli ar iesauku Blakts. Milicijas ziņotāju ar pseidonīmu Mežavecis. Kriminālnoziedznieku vidū viņš tika uzskatīts par savējo - biedru, bračku, zagli, pareizo klaidoni, blēdi. Taču arī pateicoties Kūmiņam, kurš prata pareizi visu nostādīt. Parasti viņš izdomāja viltīgās kombinācijas, izspēlēja sarežģītas izrādes, lai novērstu aizdomas no sava aģenta.

Drauģeli Vitju, ar kuru kopā Blakts bija izcietis savu pirmo sodu mazgadīgo kolonijā, saņēma ciet it kā ar suņa palīdzību. Kruķu vaukšķis pēc komandas aprēja durvis, pie kurām bija aizvests. Bet vēlāk paklausīgi metās virsū Vitjam, kuru veda laukā. Drauģelis noticēja un vēl ilgi sūtīja ziņas no Kolimas, sapņodams «personiski pārgrauzt rīkli kruķu krancim».

Bet brāļus Kuļkovus it kā nejauši atpazina aplaupītās krājkases kasiere. Tieši uz ielas. Pilnīgi negaidot. Viņai par laimi, līdzās gadījās pastiprināta patruļdienesta grupa. Arī sagadīšanās. Vecākais Kuļķene nepaguva izraut stroķi, kad jau atradās divu automātu stobra galā…

Ko tu neteiksi, arī Čerkesu saņēma ciet gluži tādā pašā vīzē - tā tik ir sagadīšanās!

Un tādu bija daudz - šo nejaušību un sagadīšanos ar viņa drauģeļiem. Visā visumā aina bija vienkārša. Tie, ar kuriem kopā bija dzerts, uzdzīvots, iets uz štellēm, agri vai vēlu ieskrēja aizliegtajā zonā. Bet tad, kā zināms, konvojs šauj bez brīdinājuma… Kāds bija veicis laupīšanu ar smagām sekām. Kāds ielaidis otram dunci ribās. Kādam uzradies automāts un granātas. Kāds bija sācis vairumā tirgot narkotikas. Tas nāca ausīs rūdītajam blēdim Blaktij. Viņā paslēpies Mežavecis deva ziņu

Kūmiņam. Drauģeļi nokļuva uz nārām. Tas bija turpinājies ilgus gadus…

Un tagad griestos peldēja viņu sejas. Tās lūkojās uz apakšā guļošo Blakti un rādīja uz viņu pirkstiem. It kā pasludinot spriedumu saietā. Viņu vaļējās mutes, pilnas ar pelēku betonu, nedzirdami kliedza:

- Stukačs! Garā mēle! Ziņotājs! Dzenis! Ņemt pie dziesmas nelieti!

Mežavecis stenēdams pavēlās uz sāniem, cenzdamies aizgaiņāt uzmācīgos murgus. Drebošām rokām izvilka no paklājiem «Belomor» paciņu ar «uzlādētiem» papirosiem, uzrāva sērkociņus, aizsmēķēja. Spēcīgs anašas mākonis pacēlās augšup. Tas aizpildīja mēmi kliedzošās vaļējās mutes. Vecie draugi aizrijās biezajos haluci- nogēnajos dūmos. Viņu sejas sāka izplūst, saskaldīties atsevišķos gabalos. Deguni un ausis atdalījās un sāka lidināties līdzīgi taureņiem, nemitīgi sadurdamies savā starpā. Blakts sāka smieties. Necilvēcīgas, ķērcošas skaņas jaucās kopā ar jauniem narkotiskajiem mākoņiem. Kā glābiņš nāca reibums, kļuva viegli un jautri. Nakts šausmas pārvērtās bērnišķīgos spoku stāstiņos.

Bet griestos tagad risinājās jautra krāsaina multenī- te. Rau, Kūmiņš spiež viņam roku. «Malacis, Petručo! Izmeklējamo lietu «Mežmala» mēs bez tevis nebūtu atklājuši! Tūdaļ tevi apbalvos!»

Pa marmora kāpnēm, kurām pa vidu stiepjas paklāja celiņš, viņu ieved lielā, plašā kabinetā. Tur jau gaida ģenerālis. Visīstākais - sirms, solīds, milicijas parādes mundierī, ordeņiem pilnu krūtežu. Apgabala galvenais kruķis sasveicinājās ļoti cienīgi, ilgi kratīja roku, runāja labus vārdus. Sak, viņš, Pjotrs Vasiļjevičs Kļiš- čuks, ir pildījis savu pilsoņa pienākumu un palīdzējis «orgāniem». Un, pateicoties šai palīdzībai, bīstamie noziedznieki, kuri nogalināja cilvēkus uz šosejas, tikuši atmaskoti un padarīti nekaitīgi. Un par to biedram Kļiščukam piešķirts ordenis! Ģenerālis pats personīgi piesprauda viņam pie krūtīm tādu kā Sarkano zvaigzni, kā Varonības ordeņa krustu, pasniedza tumšsarkanu ādas grāmatiņu, ko parakstījis Krievijas galvenais priekšnieks - pats prezidents!

-   Vai tad prezidents mani pazīst? - bikli pavaicāja Pjotrs Vasiļjevičs, kurš jutās neveikli augstās priekšniecības kabinetā.

-   Noteikti pazīst! - ģenerālis pamāja. - Viņam viss sīki tika paziņots. Un viņš tev personīgi parakstīja savu pavēli! Tas nozīmē, ka dabūsi gan personālo pensiju, gan dažādus atvieglojumus…

Un tad piemetināja:

-   Apbalvojums obligāti jāapslaka, tikai man diemžēl nav laika. Domāju, Koreņevs šo kļūmi izlabos.

Atvadoties ģenerālis paņēma atpakaļ ordeni un grāmatiņu, paslēpa atpakaļ skapī un to aizslēdza, teikdams:

-   Lai pagaidām pastāv tepat, lai nenotiktu atkonspi- rācija…

Pareizi jau bija - kur lai viņš būtu nēsājis kruķu ordeni? «Vēzī»? Vai pie Māmiņas Gaļas?

Multene beidzās, griesti satumsa. Bet varbūt viņš vienkārši atslēdzās un neredzēja turpinājumu.

Mežavecis pamodās ar svētlaimīgu smaidu. Sirds mežonīgi dauzījās. Briesmīgi gribējās dzert. Taču tajā pašā laikā viņš izjuta pilnīgu mieru. Un pat lepojās ar sevi. Jo viens ir būt oficiālam slepenajam aģentam, kuru apbalvojis pats prezidents, bet pavisam kas cits - nicināmam, nožēlojamam stukačam, brālību nodevušam zaglim…

Aizmiršanās paliekas lēnām nozuda reizē ar smaidu. Viņš smagi novaidējās, saķēris svina pielieto galvu. Pēc dažiem malkiem alus kļuva vieglāk. Lai gan apziņa vēl joprojām bija miglas apņemta. Kur beidzas dzēruma murgi un kur sākas īstenība - par to nevarēja tikt skaidrībā. Tilta klātnes dārdoņa tricināja sienas un smadzenes. Tas bija bijis sapnis vai atmiņas? Nolādētais troksnis traucēja koncentrēties. Bet šķita, ka viņš tiešām bija ticis apbalvots, tam par godu viņi ar Kūmiņu bija krietni ierāvuši… Starp citu, ar Kūmiņu viņi dzēra regulāri. Bet vai ar ģenerāli viņš bija dzēris? Nē, ar ģenerāli nebija dzēris… Viņš taču uzreiz godīgi brīdināja, ka nevar…

Sapņa spilgtās ainas joprojām kairināja apziņu. Vai viņam galu galā ir ordenis vai nav? Un vai viņam piešķirs pensiju? Izrāvis sevi no miglainās neziņas, viņš sameklēja mobilo, uzspieda numuru. Atlika nospiest izsaukuma pogu. Un kas būs? Kaut kur pašā satrauktās apziņas nostūrī pamodās neveiklības, notiekošā nepareizības izjūta. Oficiālajā RONAP kabinetā Kūmiņš izdzirdēs viņa nedrošo, stostīgo piedzēruša cilvēka balsi. Viņš saviebsies un pajautās:

-   Ko tu runā, Petručo? Kāds ordenis?

Nē, tā izgāzties nedrīkstēja! Mežavecis nometa mobilo. Viņa dzīslainās rokas drudžaini satvēra degvīna pudeli. Malks, vēl viens, vēl… Pa dobjo betona būceņu rindu aizvēlās skumīgas gaudas:

-   Es nolādu, Kolima, tevi, tu mūsu planētas lāsts, var neviļus zaudēt tur prātu, un atpakaļceļa vairs nav…

Mežavecis atgāzās uz muguras un pēkšņi atslēdzās, iekritis dziļā bezsapņu miegā. Viņš atjēdzās ap pusdienlaiku. Duļķes galvā bija nogulsnējušās. Izplūdušās pagātnes ainiņas vairs neuzmācās. Viņš bažīgi pameta skatienu uz griestiem. Atskaitot tumšos plankumus, tur nekas nebija saskatāms. Tilts jūtami līgojās. Gribējās nokļūt svaigā gaisā. Mežavecis aši sapurinājās un izlīda no savas migas. Iegriezās «Cietoksnī», ārstniecības nolūkā izmeta glāzi šņabja. Kļuva maķenīt vieglāk, sīkais iekšējais drebulis norima. Agrāk viņam nebija piemitis ieradums lāpīt paģiras. Tāpat kā pīpēt anašu, kad iedzerts šņabis. Taču agrāk arī murgi naktīs nerādījās…

Dzestrais vējiņš no Donas puses izvēdināja smadzenes. Un piedevām vēl iesvieda uzburbušajā sejā sīku lietus lāšu šalti, pilnīgi atgriežot pie sajēgas.

Ceturtā nodaļa

SVĒTKI UN IKDIENA

Sliktā nauda izspiež labo.

Grišema likums

Tumšsarkano diplomātu Kūmiņš pārnesa mājās. Izņēma sudrabaino piezīmjdatoru, ieslēdza, sagatavojies ieraudzīt paroles pieprasījumu. Tad nāktos nest datoru pie speciālistiem…

Taču maskavieši, izrādījās, tik ļoti bija pārliecināti par savu varenību, ka pat nebija uzskatījuši par vajadzīgu aizsargāt savu informāciju. Viņš ātri pārskatīja viet- nes: «Projekts «Ekspansija»», «Nojume pār Tihodonsku», «Tihodonskas novada ekonomiskās attīstības perspektīvas»…

Kūmiņš atvēra pirmo. Tas bija apjomīgs teksta dokuments, kas sastāvēja no sešām sadaļām. Viņš iegrima lasīšanā. Sīka Tihodonskas ģeogrāfiskā, klimatiskā un politiskā stāvokļa analīze. Ekonomiskais potenciāls, galvenie, kā arī citi uzņēmumi, novada, pilsētas, rajonu vadītāju un ievērojamāko biznesmeņu uzvārdi un tālruņa numuri. īss katra raksturojums. Kriminālās pasaules raksturojums, jāteic, samērā precīzs. Tiesībsargājošo instanču raksturojums. Ziņas par darbiniekiem. Kūmiņš sameklēja sevi. Fotogrāfija, dienesta lapa, personiskās īpašības: «Spītīgs, nav slieksmes uz kompromisiem, bieži lieto nelikumīgas metodes, bauda autoritāti kriminālnoziedznieku vidū…»

Kūmiņš tik ļoti bija aizrāvies, ka pēc stundas, kad pārnāca Katja, pat nepajautāja, kur viņa bijusi.

-   Ko tu tur tik aizrautīgi studē? - Mazulis pienāca no aizmugures, apskāva vīru, palūkojās pār plecu. Ekrānā bija redzama pilsētas karte, iekrāsota četrās krāsās - sarkanā, dzeltenā, zaļā un baltā.

-   Kas tie par iekrāsojumiem? - Sieva noskūpstīja viņu uz vaiga. No viņas uzvēdīja tikko manāms alkohola aromāts.

-   Glāze šampanieša ar draudzenēm? - Kūmiņš izklaidīgi pavaicāja.

-   Ai, kā tu zini?

-   Varbūt ar draugiem?

-   Izbeidz, Fil! Pastāsti labāk - kas tas ir?

-   Dzeltenā krāsa - valsts īpašums, zaļā - privātais, baltā - iebraucēju nopirktais. Maskaviešu.

-   Un sarkanā?

-   Tie ir neaizskaramie objekti. Tos nevar nopirkt.

-   Kāpēc?

-   Aiz tiem stāv centra vai Tihodonskas īpaši svarīgu personu intereses.

-    Jā-ā-ā, interesanti… Bet baltais svītrojums pāri dzeltenajai un zaļajai krāsai?

-   Tos paredzēts pirkt.

Mazulis pagāja nostāk un sāka pārģērbties. Apģērba švīkstoņa Filipu uzbudināja, taču viņa izdarītais atklājums bija tik šokējošs, ka viņš nespēja atrauties no datora.

-   Ir stāstiņš par to, kā kāds sušķīgs dīvainis pircis no nejaušiem pretimnācējiem visu, kas iekritis acīs, - aiz muguras atskanēja Mazuļa melodiskā balstiņa. - Tiltus, dzelzceļus, mājas, upes, kalnus… Viņš maksājis maz, taču tās «kvītis», ko rakstījuši cilvēki, viņiem nemaksāja itin neko. Bet izrādījies, ka tas ir citplanētietis, kurš izpērk Zemi. Un papīriņš ar Zemes cilvēka parakstu, pēc galaktikas likumiem, piešķīris darījumam likuma spēku!

-    Te citplanētieši nebūs pie vainas, - Kūmiņš noburkšķēja. - Tie ir mūsu pašu zemes darboņi, kas sākuši izpirkt pilsētu… Bet visi viņu plāni nonākuši manās rokās!

-    Gatavs sižets scenārijam! Iedomājies, kas tas būtu par grāvēju? Viņi dzen mums pēdas, sākumā mēs slēpjamies, bet beigās esam uzvarētāji…

Nočīkstēja kumodes atvilktne, kur Mazulim bija stingri noliegts rakņāties.

-   Atpakaļ, ļaundari! - Viņas balsī ieskanējās bargas notis.

Kūmiņš pagriezās kopā ar krēslu.

Katja vienās zeķbiksēs stāvēja istabas vidū un ar «PM» tēmēja uz iedomātajiem ienaidniekiem. Ieroci viņa turēja pareizi, ar abām rokām, taču bija pacēlusies pirkstgalos, lai notēlotu augstos papēžus, bet no šāda stāvokļa izšaut nebija iespējams.

-   Noliec vietā! Stobrā ir patrona!

-   Bet kā es izskatos?

-   Lieliski. Tāpat, starp citu, kā bez pistoles! Neko neaiztiec un dod to šurp!

-   Tūlīt…

Satvērusi ieroci aiz stobra, viņa pacēla to pie sejas, uzmanīgi pētīdama. Pārliecinājies, ka drošinātājs ir ciet, Kūmiņš nedaudz nomierinājās.

-   Noliec ieroci, citādi sadošu pa dibenu!

-    Pa dibenu? Vilinoši… Sī tev ir cita pistole! Ne tā, kas bija agrāk!

-   Nefantazē! Tā man ir jau desmit gadu. Dod šurp!

-    Nē, cita! Agrākajai rokturis bija saskrambāts. Rie- viņās pat bija iestrēgušas stikla drumslas. Es vēl jautāju, kur tu dauzīji stiklus!

Kūmiņam sametās karsti. Viņš piecēlās, paspēra soli uz priekšu un atņēma sievai pistoli.

-   Neatceros… Nekādus stiklus neesmu dauzījis!

-   Tu vienkārši esi aizmirsis. Mēs ar tevi bijām tikko iepazinušies. Es tev stāstīju par grāmatu, kurā slepeno sarakstu glabāja aiz spoguļa! Bet detektīvs sasita spoguli un atrada… Atceries?

-   Neatceros. - Kūmiņš atmeta ar roku un aizgriezās. Burvja bandas saraksts tiešām bija paslēpts tā, kā bija rakstīts tajā grāmatā. Burvis arī bija daudz lasījis.

-   Paklau!! - Katja pēkšņi iesaucās. - Toreiz taču teļ- ļukā rādīja, kā vienā mājā nogalināja saimnieku un sadauzīja visus spoguļus!! To arī tu neatceries?!

Stingri pirkstiņi kā knaiblēs prasīgi saķēra viņa apakšdelmu. Sievas balsī skanēja izbrīns. Kūmiņš iegrūda pistoli atpakaļ makstī un atcirta:

-  Arī neatceros. Bet, ja vēlreiz paņemsi stroķi, ķeršos pie siksnas un nozvetēšu!

Mazulis iesmējās.

-   Kāpēc gaidīt nākamo reizi? Dari to tūdaļ pat!

Un sāka veikli ģērbt nost zeķbikses.

Pēc kādām divām stundām, kad Mazulis jau cieši gulēja, Kūmiņš uzmanīgi piecēlās, izgāja priekšnamā, izņēma no sienas skapja mugursomu, ko bija tur iegrūdis, tikko pārkāpa dzīvokļa slieksni. Mugursomā bija nauda. Daudz naudas, viņš pat nezināja - cik. «Zelta loka» seifos un glabātavās jau bija uzkrājušies vairāki miljoni valūtā un desmitiem miljonu rubļos. Viņš tos faktiski netērēja. Ne tikai konspirācijas dēļ - nebija vajadzības. Un būtībā viņam nebija kur likt naudu, kas viņam nebija vajadzīga… Likt visas olas vienā grozā nevajag, tāpat kā nedrīkst pilnībā paļauties uz vienu cilvēku, kaut arī tik pieredzējušu un pārbaudītu kā Hondačovs… Kaut ko vajadzēja izdomāt… Bet pagaidām viņš aizstiepa mugursomu uz kambari, iestūķēja kaktā un pārsedza ar vecu putekļmēteli.

* * *

10. novembrī traktoram līdzīgo dramatisko teātri bija ielenkuši OMON kaujinieki. Tihodonskas Iekšlietu daļas labākie darbinieki, meklēdami ielūgumus, drūzmējās pie ieejas. Daudzi bija miliču formas tērpos, bet acīm redzami nebija noskaņojušies darbam - ar ziedu pušķiem un neierastiem smaidiem parasti bargajās sejās. Pa šaurajām durvīm viņi nokļuva dobji skanīgajā vestibilā, nodeva mēteļus un virsjakas garderobē, priecīgi sveica paziņas. Samērā noslēgtajā miliču lokā gandrīz visi pazina cits citu pēc sejas. Pa atsevišķiem dienestiem - kriminālmeklēšana, ekonomisko noziegumu apkarošanas dienests, dežūrdaļa - visi visus zināja, daudzi uzturēja biedriskas attiecības, daži draudzējās. Taču ikviens kā vāvere griezās savā ritenī un, ja darba lietās ceļi nekrustojās, pat seni draugi varēja netikties mēnešiem ilgi. Pašlaik viņi skaļi apmainījās sveicieniem, priecīgi sita cits citam uz pleca, spieda spēcīgās plaukstas un dzīvi sarunājās. Daudzi bija ieradušies kopā ar sievām, kas vēl vairāk pastiprināja vispārējo trokšņa fonu.

Milicijas diena - īpaši profesionāli svētki. Tāpēc ka arī pati profesija ir īpaša. īstam darbiniekam aizvien jābūt formā - kā tiešā, tā pārnestā nozīmē. Pilsoņi miličus redz bēdīgos apstākļos, stingri oficiālā situācijā, kā arī televīzijā, kur varoņu tēli zīmēti vai nu viscaur rozā, vai piķa melnā krāsā. Savos svētkos, savā vidē darbinieki uzvedas kā parasti cilvēki - atpūšas, izklaidējas, saņem pateicības… Lai gan arī šeit ir īpatnība - bez atzinības rakstiem, prēmijām un medaļām sevišķi izcilajiem var piešķirt ieroci ar iegravētu īpašnieka vārdu. Profesionāļiem tas ir visgodpilnākais apbalvojums. Medaļas un atzinības raksti ir visiem, ordeņi - dažiem, bet stroķis ar vārdu - tikai retajam! Un apakšpulkvedis Koreņevs ar nepacietību gaidīja, kad viņu izsauks uz skatuvi.

Patiesībā jauno «PM» viņam pret parakstu izsniedza jau iepriekšējā dienā. Ieroču speciālisti tīšām izvēlējās 1984. gadā ražotu pistoli - runā, ka tērauds tolaik bijis labāks. Taču pirms svētku sākuma viņš bija atdevis ieroci atpakaļ, to ielika ar sarkanu samtu izklātā koka kastītē, lai pasniegtu svinīgos apstākļos. Nepacietību izraisīja gluži banāls apstāklis - Kūmiņš nedaudz bažījās, ka tikai kulisēs steigā un sajukumā kāds reto balvu neievelk nāsīs! Kas tur sevišķs - no dežūrdaļām mēdza pazust gan pistoles, gan automāti, gadījās, ka pačibēja pat no kabinetiem… Viņš pat uzdeva Huzāram stāvēt kulisēs un nenolaist acis no ilgotās kastītes.

Viss noritēja gludi - svinību vadītājs beidzot izsauca viņa uzvārdu, Kūmiņš, šķindinādams kabatā iebērto patronu sauju, uzkāpa uz skatuves, un ģenerālis Kramskojs ar dežūrsmaidu sejā pasniedza smago, raupjiem griezumiem rotāto kastīti, ko bija izgatavojuši zeķi vienā no kolonijām. Tad viņš atgriezās vietā, parādīja kreisajā pusē sēdošajam majoram Voļinam uz aizslēga iegravēto «F. M. Koreņevam no Krievijas IeM», formas pēc parādīja arī Mazulim, kas sēdēja labajā pusē un visu jau bija redzējusi.

-   Ak, Fil, kam tev tik daudz pistoļu? - viņa izsaucās bērnišķīgā tiešumā.

Voļins, pārliecies Kūmiņam, uzmanīgi klausījās. Filips sarauca uzacis un tikko manāmi papurināja galvu, izslēgdams tālāku temata izvēršanu. Mazulis aprāvās, bet Kūmiņš pagriezās pret kaimiņu kreisajā pusē.

-   Esi dzirdējis, vai pavēle jau parakstīta?

-   Tev kā allaž ir precīza informācija. - Voļins apmierināti smaidīja. - Vari apsveikt - kopš šīs dienas esmu «Seļmaš» RIeD kriminālās milicijas priekšnieks! Pēc koncerta sāksim svinēt!

Svinīgā daļa pagāja ātri. Ātrās reaģēšanas specvienības kaujinieki saņēma ordeņus par komandējumu uz Čečeniju, Voļins un vēl daži apakšvienību vadītāji - ministra atzinības rakstus, nogranda aplausi.

Zemākus apbalvojumus izsniedza rajonu nodaļās.

Pēc tam uz tās pašas skatuves sākās koncerts. Kā jau tas bija pieņemts, uzstājās Tihodonskas labākie mākslinieciskie kolektīvi un pat dažas galvaspilsētas zvaigznes, kaut arī ne tuvu pirmā lieluma. Viņi visi ar sapratni uztvēra Nodokļu inspekcijas pārvaldes uzaicinājumu, tāpēc dziedāja un dejoja par velti šefības, bet varbūt sponsoru palīdzības kārtā.

Kūmiņa attieksme pret šovbiznesu bija vēsa. Viņu necik neaizrāva spīdīgie mērkaķēni bez balss īsajos bruncīšos un izkrāsotās nenosakāma dzimuma būtnes šaurajās ūziņās. Taču laiku viņš velti netērēja - cenzdamies neklikšķināt, sakārtoja magazīnu, pielādēja ieroci un iebāza to makstī. Tikai kad sāka dziedāt kazaku dziesmas, viņš atdzīvojās, bet, kad garš cekulains kazaks ņēmās vicināt zobenu tā, ka tas te griezās ap plaukstu, te kā dzīvs pārlidoja no vienas rokas otrā, Kūmiņš patiesā dedzībā aplaudēja un sauca «Bravo!».

Kad koncerts beidzās, visi pārvācās uz otrā stāva foajē, kur bija salikti galdi un vienlaikus darbojās četras bufetes. Tajās pārdeva dzeramos un sviestmaizes.

-   Filip Mihalič! - Ronapieši bija aizņēmuši stūrī uzreiz četrus galdiņus un tagad dzīvi māja rokām.

-    Ejam pie mūsējiem! - Filips paņēma Mazuli zem rokas.

Viņi gāja zem mirdzošām lustrām pa spīdīgo parketu, un vīrieši pagrieza galvu, noskatoties viņiem pakaļ. Pareizāk, nevis viņiem, bet viņai. Tieši Mazulim tika veltīti sajūsmas pilnie skatieni.

Un tiešām - Katja izskatījās satriecoši. Viņa soļoja modeles gaitā, kautrīgi nodūrusi acis. Dārgā melnā kleita atkailināja šauros blāvos plecus un mīksti apņēma stāvu, uzsvērdama visas līnijas, izciļņus un iedobes mei- tenīgajā ķermenī. Dūmakainās zeķbikses un smailpa- pēžu kurpes izcēla slaidās kājas, bet rūpīgi pielāgotais un pavisam mērenais grims piešķīra glītajai sejiņai gluži bērnišķīgu izskatu. Viņas āriene radīja divējādu iespaidu, un kontrasts starp sabiedrības dāmas ķermeni un bērna seju iekvēlināja zālē salasījušos miliču asinis. Uz vairākuma klātesošo sieviešu fona Mazulis izskatījās pēc dižciltīgo jaunavu institūta abiturientes, kura nejauši nokļuvusi audēju sabiedrībā. Tāpēc miliču sievu skatieni pauda diametrāli pretējas jūtas.

Kūmiņš ar rokas spiedienu sasveicinājās ar kolēģiem, nolika uz palodzes pistoles futrāli.

-   Nu tad salejiet!

-   Jekaterina Viktorovna, jūs kā vienmēr esat apburoša! - Vološins pavērsa acis augšup.

-   Furors! - Huzarovs piebalsoja. - Andželīna Džolija!

Leitnants Sigajevs bija kopā ar meiteni, tāpēc prātīgi

savaldījās, neko neteicis. Bet Galina Smirnova vispār novērsās, it kā tādas Katjas te nemaz nebūtu. Mazulis tikko manāmi pasmaidīja.

-   Iedzersim par mūsu svētkiem! - Kūmiņš ierosināja. - Šodien ir mūsu diena. Milicija - tie esam mēs. Labie un sliktie, dažādie. Tāpat kā ogļrači, šoferi, skolotāji, ierēdņi. Tikai uz viņiem nešauj, viņi nekaro, neatklāj noziegumus un neaiztur bandītus. Bet mēs to visu darām! Uz jūsu veselību, draugi!

Uz galdiem galvenokārt stāvēja degvīns, retāk - konjaks, vēl retāk - viskijs. Tur, kur kompāniju rotāja dāmas, bija arī šampanietis. Dzēra no kartona glāzītēm. Uzkoda sviestmaizes - ar desu un sieru. Sarkanajiem ikriem tikpat kā nebija noieta.

Ļoti ātri auga jautrības līmenis. Zāli pildīja čalas, smiekli un pudeļu šķinda. Kramskojs un viņa vietnieki pie maliņā novietota gara galda pateica mikrofonā dažus oficiālus apsveikumus un pa angļu modei nozuda. Kā nekā priekšniecībai neklājas dzert padoto acu priekšā. Un padotajiem priekšnieku klātbūtnē - tāpat. Tūdaļ sāka spēlēt orķestris. Sākās dejas.

Kūmiņš dzēra «Balto zirgu», kuru, lai padižotos, bija nopircis Sigajevs. Smirnova - degvīnu kā visi. Sigajeva meitene un Katja samērā ātri iztukšoja pudeli «Tihodonskas dzirkstošā». Vaigi abām piesārta.

-   Sveiciens kolēģiem! Apsveicu! Jūs, Filip Mihailovič, it īpaši! - Pie viņiem pienāca majors Arseņjevs - pats jaunākais no RONAP nodaļu priekšniekiem. Viņa pārziņā bija operatīvi tehniskā iekļūšana noziedznieku vidē. Mēļoja, ka majora karjera tik strauji virzās augšup, pateicoties radniecībai ar kādu no pilsētas administrācijas. Tomēr taisnības labad jāsaka, ka Arseņjevs ari pats bija sīksts un saprātīgs operatīvais darbinieks. Viņam nekavējoties ielēja.

-    Par mūsu svētkiem! - Majors pacēla glāzīti. - Par pelnītajiem apbalvojumiem! Uz ieročiem mūsu valstī attiecas visstingrākais režīms. Tāpēc apbalvošana ar kaujas pistoli nozīmē uzticēšanos visaugstākajā mērā… Par jums, Filip Mihailovič!

Viņi iedzēra.

-    Drīkst paskatīties? - Arseņjevs pamāja uz zeķu griezto kastīti.

-   Protams, - Kūmiņš pasmaidīja. Viņam galvā dūca, un tas bija patīkami. Alkohols atslābināja pastāvīgi uzvilktos nervus.

Arseņjevs pacēla vāku, atrāvās atpakaļ, pagriezās uz saspringtām kājām.

-    Nozagts! Kurš te bija klāt?! - viņš iesaucās, piemiegtām acīm fotografēdams zāli.

-   Nē jel. - Kūmiņš atcerējās un pavēra žaketi. - Te tas ir. Vai gan es būtu atstājis to uz palodzes!

Arseņjevs atmeta ar roku un iesmējās.

-   Šajā sakarībā ir anekdote…

Pēc dažām minūtēm pie operatīvās nodaļas galdiem jautrība sita augstu vilni. Gara auguma melnmatainais majors labi izskatījās pēc pasūtījuma šūtajā mundierī. Viņš acīm redzami bija omā un nemitīgi bārstīja anekdotes, uzsauca asprātīgus tostus. Apburtās dāmas smējās. Viņu dzīvesdraugi piekrītoši krekšķēja un turpināja cīnīties ar alkoholu, to iznīcinot. Kūmiņš dzēra un uzjautrinājās līdz ar visiem. Taču pēkšņi viņam sāka likties, ka Arseņjevs met uz Mazuli pārāk biežus un baudkārus skatienus. Viņa balss bija ieguvusi tikko samanāmu vilinošu piesmakumu. Izlikās vai tā tiešām bija? Pārvaldē klīda baumas par majora mīlas dēkām. Taču tās bija neskaidras. Operatīvie darbinieki nekad nedeva apstiprinājumu baumām par sevi. Bet kāpēc viņš bija tā uzcirties? Un kāpēc Katja tik jautri smejas par viņa pliekanajām anekdotēm?!

Kūmiņam pēkšņi iesmeldzās krūtīs. Sirds sāp, vai? Sajūta bija pazīstama. Un aizdomīgi atgādināja greizsirdību. Viņš pastiepa izmirkušo glāzi Sigajevam, un tas izlēja atlikušo viskiju.

-   Iedzersim par mūsu draugu un kolēģi majoru Arseņ- jevu! - Kūmiņš pēkšņi ierosināja. - Ar viņa palīdzību mēs realizējām Milža bandas aizturēšanu. Un veiksim vēl daudz realizāciju!

Kad visi iedzēra, Kūmiņš apņēma majora plecus un paveda viņu sānis. Majors bija manāmi izbrīnījies.

-   Man jāievieto noklausīšanās vairākos dzīvokļos, - Kūmiņš sacīja.

-   Ievietosim, Filip Mihailovič! - Majors smaidīdams pamāja. - Šodien atpūtīsimies un ievietosim.

-   Tikai tā, lai neviens to nezina, - Kūmiņš turpināja, vezdams viņu aizvien tālāk un tālāk.

Visapkārt dejoja iekarsuši pāri. Kāds iecirkņa pilnvarotais bija uztrausies uz krēsla, pacēlis piemirkušo glāzi un kaut ko runāja. Droši vien uzsauca tostu. Taču neko nevarēja dzirdēt. Arī Kūmiņam nācās kliegt majoram tieši ausī. Viņš smaržoja pēc smalka odekolona.

-   Lai to zinām tikai es un tu. Neviens cits!

-   Jā, protams! Tikai - kāpēc tagad par to jārunā? Ir taču svētki! Parunāsim rīt!

Bet Kūmiņš jau bija aizvedis Arseņjevu pie tehniskās nodaļas galdiem, un majoru tūdaļ pat satvēra vairākas rokas.

-   Nu kur jūs klīstat, Aleksandr Aleksejevič! Iedzersim par mums, par kruķiem!

Arī Kūmiņam iespieda rokā glāzi, un viņš iedzēra, nejuzdams degvīna garšu. Tā bija droša zīme, ka laiks mest mieru.

Nedaudz papļāpājis ar kolēģiem, Kūmiņš pāri zālei devās atpakaļ. Viņu apturēja paziņas, kāds viņam spieda roku, viņš ar kādu apkampās, ar kādu sadzēra…

Kad viņš atgriezās pie sava galdiņa, gandrīz visas pudeles bija tukšas. Tāpat kā krēsli. Mūzika spēlēja skaļāk. Ar skatienu skenējis pūli, viņš ieraudzīja Sigajevu braši lēkājam ar savu meiteni. Tad pamanīja Smirnovu, kura dejoja ar Verjovkinu no kadru daļas. Un, lūk, kur arī Mazulis! Ar ko viņa tur šīberē?! Viegli grīļodamies, Kūmiņš lēnām lavierēja starp pāriem, samazinādams distanci. Tas bija Voļins. No kurienes tu te uzradies? Un kāpēc nocēli sievu bez atļaujas? Nē, brālīt, es tev atņemšu Mazuli! Mums tāpat ir laiks doties uz mājām! Uz pieklājīgu ģimenes ligzdu!

Voļina roka slīdēja pa melno kleitu - no vidukļa uz dibenu. Nemanāmi apmeta loku, itin kā nogludinādama neredzamu kroku… Lustras uzzibsnīja melnu gaismu. Kūmiņu ķēra kā zibens spēriens. Izgrūstīdams dejotājus, viņš metās uz priekšu, saķēra Voļinu aiz pleca, ar griezienu pierāva sev klāt un atvēzējies iegāza viņam pa žokli. Voļins aizlidoja atmuguriski, daži pāri pašķīrās, vienam viņš uzgrūdās virsū, tik tikko nenotriekdams no kājām, un beigās piezemējās uz gludā parketa.

Mūzika apklusa. Cilvēki atkāpās, un Kūmiņš attapās apļa vidū. Simtiem acu urbās viņā no visām pusēm. Izbrīnā, neizpratnē, apjukumā… Bet viņš raudzījās acīs Mazulim. Viņa bija manāmi izbiedēta. Voļins sakustējās, piecēlās sēdus, bažīgi taustīja žokli.

-   Iesim mājās! - Kūmiņš satvēra Mazuļa tievo roku un veda viņu uz durvīm.

Majors Arseņjevs domīgi nobraucīja sev vaigu.

-   Es jau arī jutu, ka varu dabūt pa purnu… Tikai - par ko?

* * *

Rudens klāja pār Tihodonsku aizvien biezāku kritušo lapu kārtu, un sijāja sīka lietutiņa pērlītes. Pulksten sešos jau bija tumšs. Pilsēta šķita kā iestigusi smacīgā drēgnumā. Dzeltenos laternu plankumus pārsvītroja blīvs tievu lietus stīgu slānis. No piemirkušajiem zālieniem uz trotuāriem tecēja dubļi. Tie žļerkstēja zem kājām un notašķīja ne tikai apavus, bet arī dvēseles, uz- dzīdami brūnas rudenīgas skumjas. Šādā laikā krasi palielinās pašnāvību skaits. Trūcīgie pilsoņi, ievilkusi galvu plecos un sabozušies, steidzās uz mājām. Taču arī dzīvokļos viņus gaidīja drēgnums, jo apkures sezona kā parasti kavējās. Atlika vien cerēt uz elektroenerģiju neprātīgi rijošajiem kaloriferiem, ekonomiskākajām segām vai universālo dziru, kas palīdzēja visos dzīves gadījumos.

Apakšpulkvedis Koreņevs izgāja no RONAP ēkas. Laternas peldēja ledaina lietus dūmakā. Lāses ritēja pa lietussargu un pilēja uz kurpēm. Viņš paskatījās uz peļķēm un pēkšņi atcerējās, ka pirms daudziem gadiem viņam šādā laikā bija paticis klaiņot pa ielām.

Tolaik viņš tikko bija atgriezies no armijas. Dzīve zaigoja rožainās perspektīvās. Priekšā šķita paveramies daudz interesantu ceļu. Bija ticība, ka viss ir iespējams. Viņš, piemēram, varēja kļūt par dzejnieku, rakstnieku vai pat aktieri… Pirms daudziem gadiem dzīve tikai sākās. No debesīm tāpat lija lietus. Taču pasaule nenomāca ar pelēcību un rudens bezcerību.

Toreiz viņa kurpes laida cauri ūdeni. Iekšpusē pretīgi žļurkstēja. Lietussarga, protams, nebija. Mati piemirka, aiz apkakles sūcās slapjums. Bet viņš tam nepievērsa uzmanību, uzsmaidīja pretimnākošajām meitenēm un kala nākotnes plānus. Un plāni, jāteic, bija Napoleona cienīgi. Bet izvērtās tie par parastu miliciju, dūzeni, kruķu padarīšanu…

Kūmiņš saslēja garā ūdensnecaurlaidīgā, silti oderētā putekļmēteļa apkakli. Acīmredzot pēc pāris glāzītēm prāts nesās uz filozofēšanu. Pēc darba kopā ar puišiem nācās mazliet iedzert. Volodjam Sigajevam bija apritējuši veseli divdesmit pieci gadi. Kvarts! Viņam ir divkārt salokāms japāņu automātiskais lietussargs un labi, stingri apavi. Bet sarmas matos, pastāvīga noguruma viņam nav un viņš nav vīlies lielākajā daļā cilvēces… Kūmiņš sapurināja galvu. Domas nezin kāpēc raisījās izteikti nostalģiskā virzienā. Vai nu tā izpaudās pusmūža krīze, vai arī tuvojās vecums.

Lāsēm klātais «BMW» pacietīgi gaidīja norobežotā stāvlaukumā un paklausīgi atsaucās distances pults pavēlei. Durvis mīksti atvērās un bez trokšņa, it kā magnēta pievilktas, aizcirtās. Ādas sēdeklis līgani apņēma viņa spēcīgo stāvu. Toties tāda vāģa Sigajevam nav. Arī tādas autoritātes noziedznieku vidū nav. Un tik skaistas sievas arī nav!

Viņš iedarbināja motoru, ieslēdza klimata kontroli un uzmanīgi izbrauca no stāvlaukuma. Automātists lietus apmetnī pie barjeras sveicināja, pielicis roku pie slapjās kapuces. «Dzērājs pie stūres - noziedznieks!» - prātā iešāvās banāla doma. Taču uz viņu tā neattiecās. Autoinspektori nebija bīstami. Zināms, ātrums, inerces spēks un tonnas, kurās pārvēršas kilometri, bija bīstamas lietas. Taču, viņaprāt, arī ar tām varēja vienoties. Kruķi bieži vien dzērumā sasitas lupatās, tāpēc ka domā tieši tā. Tie, protams, bija stulbi kruķi. Turpretī viņš saprata, ka domā nepareizi. Pašapmāns. Profesionālā deformācija.

Kūmiņš izbrauca uz Ļeņina prospekta, kas grima tumsā, kaut arī nesa GOELRO plāna autora vārdu. Ksenona lukturu baltā gaisma šķēla tumsu. Tagad katrs pats rūpējas par sevi, un labi, ja tas viņam izdodas…

Ādas salona komfortablajā siltumā nepatīkami iezvanījās telefons.

-    Filip Mihailovič! - atskanēja satrauktā Vološina balss. - Jūs jau esat mājās? Kalps noslaktēts!

Sasodīts, nevarēja dienā, darba laikā!

-   Kad? Kur?

-   Pirms divām stundām, pavārtē Kotovska laukumā divdesmit seši. Vispirms tur strādāja Centra rajons, tad pievienojās slepkavību nodaļa, bet, kad noskaidroja personību, uzreiz zvanīja mums. Kādi rīkojumi?

-   Kādi tur… Ja tur ir gan rajons, gan slepkavību nodaļa… lai gan, labs ir, aizsūti dežurantu. Ne velti es aizliedzu Fomičevam dzert. Es arī iebraukšu, uzmetīšu aci…

Tas tiešām bija pa ceļam. Lai gan jau bija sākuši veidoties pamatīgi sastrēgumi, viņš, ieslēdzis sirēnu un bākuguni, pēc piecpadsmit minūtēm nobremzēja pie revolūcijas varoņa pieminekļa. Varens, pliku galvu, viņš atgādināja Gošu Tihodonskieti. Visapkārt, aizšķērsojot braucamo daļu, kā pagadās stāvēja melni džipi pilnīgi tumšiem stikliem. To īpašnieki nelielās grupās zem milzīgiem lietussargiem drūmi smēķēja, tramīgi lūkodamies uz visām pusēm. Kūmiņa ierašanās izraisīja dzīvas uzmanības vilni un dobju sačukstēšanos. Nepiegriezdams nevienam vērību, viņš klusēdams izgāja caur miliču ķēdi un paguva saskatīt, kā nestuves ar cietušo lādēja iekšā ātrajā palīdzībā.

-Acumirkli!

Viņš piegāja pavisam cieši klāt. Tas tiešām bija Kalps. Divi ievainojumi - saules pinumā un deniņos. Neitralizējošais un kontroles šāviens. Darbojies profesionālis.

-    Uz kurieni viņu nesat? Jāsauc līķu vedēji! Neredzat, vai?

Ārsti izskatījās acīm redzami apjukuši. Pat simtiem līķu uzšķērdušais tiesu medicīnas eksperts Rožkovs nervozi plūkāja rudo bārdeli un viegli stostījās.

-   Redzam, Filip Mihailovič, redzam… Bet sirds pukst! Arī spiediens ir, tiesa, pazemināts! Es neko nesaprotu… Un kolēģi arī!

-   Viņam ir mākslīgā sirds, izotopu, - Kūmiņš paskaidroja.

-   Ak tādas tās lietas… Tad ir skaidrs, - ne sevišķi pārliecināti pamāja Rožkovs.

Bet «ātro» brigadieris apņēmīgi sacīja:

-   Situācija ir neparasta, tāpēc vedīsim viņu uz nei- roķirurģiju!

Un mīklaini piemetināja:

-   Tomēr labāk nekā kļūdīties uz otru pusi!

Taču Koreņevam viss bija skaidrs, un viņš iegāja vecum vecajā pavārtē, kura droši vien bija pieredzējusi vēl kvartāla uzrauga vizītes. Te darbu turpināja operatīvā izmeklētāju grupa. Spoži spīdēja pārnēsājamie prožektori, uzplaiksnīja zibspuldzes, izgaismodamas neveiklu, ar krītu uzvilktu siluetu pie pašas sienas, divi operatīvie darbinieki kaut ko meklēja pa izdrupušo asfaltu. Jauns nepazīstams izmeklētājs, neveikli piemeties uz trijkāju beņķīša, rakstīja protokolu, nolicis uz ceļiem mapi. Divas steigā saģērbušās sievietes - pieaicinātās - satraukti, bet klusi sarunājās savā starpā. Garš melnmatains puisis iekritušiem vaigiem skraidīja pa sētu, palaikam izsaukdamies:

-   Dariet tak kaut ko! Meklējiet viņu! Ko jūs stāvat?!

Grupa priekšnieku stāvēja savrup un apsprieda notiekošo, bet varbūt tāpat vien pļāpāja. Ierazdamies skandalozas slepkavības vietā, viņi izpildīja obligātu rituālu - tagad dienas pārskatā ierakstīs: «Notikuma vietā ieradās Tihodonskas IeP priekšnieks milicijas pulkvedis Iverins, rajona prokurors justīcijas pulkvedis Bas- mannijs, pilsētas IeP slepkavību izmeklēšanas nodaļas priekšnieks Siņukovs, Centra rajona IeD priekšnieks Savuškins, Centrālās IP priekšnieks Rožkovs… Kā arī - RONAP operatīvās nodaļas priekšnieks Koreņevs.» Un augstākajai priekšniecībai uzreiz kļūs skaidrs - viņu padotie velti maizi neēd, rau, kā cenšas, lien vai no ādas laukā, dara visu, kas ir viņu spēkos! Un patiesi - priekšnieki jau bija izdarījuši visu, ko bija varējuši, - nomīdījuši pēdas, radījuši jucekli operatīvās izmeklēšanas grupas darbā, padarījuši neiespējamu dienesta suņa izmantošanu meklēšanā…

Kūmiņš piegāja, sasveicinājās.

-   Skat vien, izrādās, tavs figurants sašauts, - noteica pulkvedis Savuškins. - Nezinu, ko viņš te darījis… Rīt nopratināsim, noskaidrosim.

Viņš runāja braši un pārliecināti, kā jau pieklājas prasmīgam un sakarīgam vadītājam. Brašums un pārliecība bija domāta Iverinam - visi uzskatīja viņu par galveno notikuma vietā. Lai gan patiesībā galvenais šeit bija prokuratūras izmeklētājs, un pirmais, ko viņam vajadzēja darīt, - aizvākt nepiederošos, bet nepiederošie bija visi tie, kuri neietilpst operatīvajā izmeklēšanas grupā, lai kādus amatus viņi ieņemtu un kādus uzplečus nēsātu. Taču reti gadās tādi principiāli izmeklētāji ar raksturu, un viņu karjerai visbiežāk ir īss mūžs. Dienesta izaugsme prasa «elastīgumu» un «diplomātiju». Tautas valodā, kas nepazīst dažādus izskaistinājumus, par šo īpašību mēdz teikt - zināt, kur nolaizīt un kur uzriet.

-    Diezin vai jūs viņu nopratināsit, - Kūmiņš sacīja raupjā tiešumā. - Bet šajā sētā dzīvo viņa pirmā sieva, un, rau, kur arī dēls nervozē… Kalps viņus apciemoja regulāri…

Tad netaktiski pārtrauca sarunu, pameta pulciņu, piegāja pie sienas virs silueta, izvilka kabatas lukturīti, paspīdināja, aptaustīja veco ķieģeļu sienu un ņēmās rūpīgi pētīt platās šuves, pilnas ar vecu, tomēr pietiekami stingru cementu.

-    Labs ir, es braucu, - aiz muguras noteica Iverins. - Atradāt čaulītes?

-   Vēl ne, biedri pulkvedi, es nolikšu posteni līdz rītam, bet gaismā veiksim papildu apskati, - ziņoja Savuškins. - Katrā zinā atradīsim!

-   Nav teikts, - svarīgā zinātāja tonī iebilda Siņukovs. - Ja šauts ar revolveri, to arī nebūs.

Un atkal Kūmiņš pārtrauca speciālistu augsti profesionālo diskusiju:

-   Šauts ar «TT», lūk, cementā iestrēgusi lode. Tā jānofotografē un uzmanīgi ar pinceti jāizņem… Jānopratina sieva, viņa dzīvo ceturtajā dzīvoklī. Un Ivans arī…

-   Malacis, Koreņev, - Iverins uzslavēja. Un nokomandēja: - Nu, ko stāvat!

Aktivitāti itin kā zaudējušie apskates dalībnieki sarosījās. Kriminālists tuvplānā nofotografēja tik tikko samanāmo misiņa cilindra galu, kas rēgojās laukā no mūra, tad uzmanīgi to izkustināja, izņēma laukā un ieslidināja maisiņā. Rožkovs un divi operatīvie aiztraucās uz ceturto dzīvokli, izmeklētājs izrakstīja pavēstes iespējamiem lieciniekiem. Sākotnējās izmeklēšanas darbībās iestājās otrā elpa.

Jau sēzdamies mašīnā, Iverins sacīja savam vietniekam, kurš, būdams otrā plāna persona, dienas pārskatā nefigurēs:

-   Viņš ir labs opers, tas Koreņevs, tikai tāds… Augstprātīgs, vai… Nevar ar cilvēkiem saprasties… Vai varbūt negrib.

-   Tieši viņš jau šo slepkavību nopūdelēja, - vietnieks piebalsoja, tādējādi pauzdams vēlmi reiz izvirzīties priekšplānā. - Noziegumi, autoritātes - tas ir viņa lauciņš. Tātad vajadzēja pacensties ar profilaksi…

Iverins pašķielēja, novīpsnāja, bet neko neteica.

Drīz vien bija klāt saērcinātais Fomičevs.

-   Atvainojiet, Filip Mihailovič, sastrēgumi, tik tikko izlauzos cauri… Taču sākotnējo informāciju ievācu - Kalps ir dzīvs, viņu operē Ātrās medicīniskās palīdzības slimnīcā. Tomēr stāvoklis ir smags…

Paņēmis operatīvo darbinieku zem rokas, Kūmiņš izveda viņu no pavārtes un klusām, lai neviens nedzirdētu, pačukstēja:

-   Apstaigā mierīgi visus baņģukus, lai aizvāc mašīnas no ceļa. Saki - es liku. Bet Pitons lai pienāk pie manis, aprunāsimies. Un esi gatavs, varbūt uzreiz arī ņemsim šo ciet.

Fomičevs pamāja.

-   Tiešām izskatās pēc viņa roku darba. Kur ar viņu runāsities?

Kūmiņš pavērās apkārt un norādīja dārza dziļumā.

-   Tur, zem nojumītes. Tur būs sauss un liekas acis neblenzīs…

-   Sapratu! - Fomičevs pagriezās un nozuda miliču un caur aplenkumu izlauzušos ziņkārīgo pūlī. Taču pēc piecām minūtēm bija atpakaļ.

-   Pitona nav pilsētā! - viņš bez kāda ievada paziņoja. - Aizbraucis uz Kipru jau pirms nedēļas. Atceraties? Es tiku ziņojis - viņam tur ir māja…

-   Atceros, atceros, kā nu ne…

-   Tas ir speciāli, lai būtu alibi! - operatīvais darbinieks satraukti turpināja.

-   Tā izskatās… Tomēr kaut kā pārāk vienkārši…

-   Viņš jau arī nav necik sarežģīts, Filip Mihailovič!

-   Arī taisnība. Labs ir, ejam mājās. Rīt visu apspriedīsim.

Kūmiņš izgāja cauri liktenīgajai pavārtei un nokļuva uz ielas. Lietus nemitējās. Ziņkārīgie izklīda, miliči un bandīti aizbrauca savās darīšanās. Palika tikai varenais plikgalvainais Kotovskis, kurš nespēja nokāpt no postamenta. Citādi nav zināms, kūrējiem būtu pievienojies kādreizējais ekspropriācijas speciālists.

No rīta Sīko veda uz pratināšanu. Pa to laiku, kamēr no Kailā kalna aizkļuva līdz Bogatjanovkas rajona milicijas nodaļai, viņš no vienas vietas bija pārklājies zilumiem un skrambām. Iespējams, vainīga bija kratīšanās, ko izraisīja izdangātie ceļi un patruļas uaza vājie amortizatori, bet varbūt ievainotais seržants uzskatāmi tika paskaidrojis, cik kaitīgi ir uzbrukt milicijas darbiniekam. Protams, par oficiālo tika atzīta pirmā versija, bet otrā šķita absolūti neiespējama. Starp citu, Sīkā veselības stāvoklis nevienu pašu neinteresēja.

Jaunais izmeklētājs vienaldzīgi pārlaida skatienu sārtajiem asins izplūdumiem, kuri klāja pusaudža seju, bet bezmaksas advokāts vispār neko neievēroja.

-   Vārds, uzvārds, tēvvārds?

-   Ivans Ivanovičs Ivanovs, - Sīkais izaicinoši atbildēja.

-   Skaidrs, - izmeklētājs pamāja. Un, diktēdams pats sev, ierakstīja protokolā: - Vitālijs Vasiļjevičs Riba- kovs…

Sīkais kā vilcēns atņirdza zobus.

-   Ja zini, kāpēc tad prasi?

-   Nu, nu… Un ko tu piekāvi un aplaupīji?

-   Nevienu! Mani pašu piekāva!

-  Vasīliju Ivanoviču Ribakovu - savu paša tēvu! - Izmeklētājs nogrozīja galvu. - Cilvēki tā nedara. Tikai dzīvnieki! Un arī milici ievainoji. Stāsti laukā! Ja godīgi izstāstīsi - mazāk dabūsi. Varbūt pat nosacīti…

-    To tu vari stāstīt lohiem, priekšniek. Tā arī vari pierakstīt - es ne pie kā neesmu vainīgs. Gāju pa ielu, uzklupa, sagrāba. Domāju - dziesma būs ciet. Aizstāvējos.

-    Re, kā! - izmeklētājs vienaldzīgi brīnījās. - Redzams, ka skolots. Velns ar tevi. Savič!

Kabinetā ielūkojās milicis.

-   Var vest projām?

-   Pagaidām iebāz mērkaķu būrī. Tūlīt noformēsim dokumentus un sūtīsim uz izmeklēšanas izolatoru…

Nevarētu teikt, ka tāda nevajadzīga rakstura īpašība kā pateicība ģenētiski raksturotu bioloģisko sugu homo sapiens. Bailes daudz lielākā mērā veicina sugas izdzīvošanu, un tieši šīs jūtas biežāk piemīt cilvēkiem. Taču gadās atsevišķas cilvēciskas būtnes, kuras apveltītas ar nevajadzīgo rakstura iezīmi un turklāt ir arī pamatīgi iebiedētas. Kad šīs jūtas pārklājas, pateicība izpaužas daudz vētraināk un patiesāk.

Kūmiņa paziņu vidū bija daudz tādu, kuri varētu viņam pateikties. Dažs - par mantu, dažs - par brīvību, kāds cits par veselību, bet dažs labs - par dzīvību. Tiesa, ne tuvu visi to saprata. Taču Petrovičs spēja just pateicību, turklāt viņš bija pārcietis bailes, tāpēc loloja pret Kūmiņu vissirsnīgākās jūtas. Jo tieši Kūmiņš bija atpestījis «Piramīdu» no Bezzobja un viņa bandas, un par to Petrovičs bija viņam pateicīgs. Taču kuru katru brīdi varēja uzrasties jauni debiliķi un atkal sākt viņu dauzīt ar nokaitētu iesmu. No tā Petrovičs briesmīgi baidījās un lieliski saprata, ka pasargāt viņu no murga atkārtošanās var vienīgi tas pats Kūmiņš.

Tāpēc apakšpulkvedis Koreņevs bija gaidīts viesis «Piramīdā», viņam te pastāvīgi bija rezervets galdiņš un simtprocentīga atlaide. Taču operatīvais darbinieks saimnieka simpātijas ļaunprātīgi neizmantoja - ne tikai tāpēc, ka bija godprātīgs, bet viņa profesijas cilvēkam neklājas būt par viena noteikta restorāna pastāvīgu apmeklētāju, pat ja tur būtu vislieliskākā virtuve. «Cosa nostra» vēsture pazīst daudz piemēru, kad bosa pieķeršanos prasmīgam frizierim vai nepārspējamam picu cepējam izbeidza šāviens pakausī vislielākā atslābuma mirklī…

Patlaban Kūmiņš un Ļitvinovs sēdēja nelielas mājīgas zāles stūrī, no kurienes labi bija saskatāmas ieejas durvis, dzēra degvīnu ar uzkodām un gaidīja, kad atnesīs gaļu. Aiz loga bija redzama Dona - tumša, ar baltām mākoņu aitiņām, tuksnesīgais Kreisais krasts ar melniem, lapas sen nometušu koku stumbriem, vientuļš tankkuģis, kas lēnām slīdēja augšup pa straumi.

-   Ilgi brauci, Vaļok. Droši vien atvedi atombumbu? - Kūmiņš apvaicājās.

Ļitvinovs pašūpoja galvu.

-   Vai nu tieši bumbu, bet vienību apbruņoju krietni. Par «Triecienu» esi dzirdējis?

-   Kas tas ir?

-   Universāls lielkalibra revolveris. Šauj gan ar skrošu, gan ložu, gan gāzes patronām. Ja gribi, lādē iekšā gumijas lodi, ja gribi - tērauda; tā izies cauri tērauda durvīm vai sadragās automašīnas motoru…

-   Kas jauns galvaspilsētā?

-   Šis un tas… Runā, ka gribot izformēt noziedzības apkarošanas rajonu pārvaldes…

-   Kas par blēņām?! Kurš tad ķerstīs baņģukus? Viņi tikai no mums vien baidās!

Valentīns Ļitvinovs nopūtās.

-Varbūt tieši baņģuki ir tie, kuri šo jautājumu lobē…

-   Vai tiešām tik tālu esam nonākuši?! Kurš to saka?

-   Tādas baumas klīst. Bet Tihodonskā visi mēļo, ka tu majoram Voļinam visu acu priekšā esot sadevis pa purnu. Man to jau lidostā pastāstīja.

-   Gadījās. Iekšējie drošībnieki nedod miera, vienā laidā rakstu paskaidrojumus…

-   Mani arī Okoškins un viņējie žmiedz ne pa jokam. - Ātrās reaģēšanas specvienības komandieris acu nemirkšķinot kārtējai glāzītei uzkoda aso piparu. - Sākumā uzēdās tai stulbajai Biznesa aizsardzības biedrībai… Nepamatots izbraukums. Apgrieza visu kājām gaisā, sagrozīja… Tad attapās - manis tobrīd nemaz nebija pilsētā, es biju aizbraucis pēc ieročiem… Pārslēdzās uz «Vilni»… Nesankcionēts specvienību pielietojums! Es saku: «Viņi tur būtu apslaktēti!» Bet man atbild: «Tad viņi tiktu saukti pie kriminālatbildības!» Vēlāk izrādījās, ka arī tad es vēl nebiju atpakaļ no komandējuma. Atlika nedisciplinētība, taču ar to vien tā kā būtu par maz…

Lielajā plakanajā ekrānā risinājās kārtējais idiotiskais seriāls. Vieni klauni tēloja spicos bandītus, otri - īpašu uzdevumu vienības kaujiniekus. Bandīti pielika ķīlniecei pistoli pie galvas, kaujinieki paklausīgi nolika ieročus zemē.

-   Kādi idioti uzņem tos ķinīšus? - Ļitvinovs greizi pasmīnēja. - Viņi visādus salašņas māca skriet tīši nāvē! Lai šie domā, ka var mūs iebiedēt un izsprukt sveikā. Bet mūsējie tik un tā prom nelaidīs un bliezīs tik virsū - ir ķīlnieki vai nav!

Kūmiņš pamāja.

-   Tā ir. Tie aunagalvas nodara lielu ļaunumu. Ņem, kuru filmu gribi, - visur sagrābj ķīlniekus! Un vēl vairākkārt! Pakustiniet smadzenes un izgudrojiet ko citu! Nē, katram salašņam jāpasaka priekšā, kā rīkoties!

-   Un tā nu šie tagad ir izdomājuši - nevajadzīgs spēka un ieroču pielietojums! - Ļitvinovs turpināja. - Saka - pēc ātrās reaģēšanas vienības paliekot vai nu kropļi, vai līķi! Tevi par to sen varētu ietupināt aiz restēm! Jauki, vai ne? Agrāk man par to piešķīra valdības apbalvojumus! Ātrās reaģēšanas specvienības ierocis ir pistole, nevis zāles! Ja esam sūtīti laukumā, tas nozīmē, ka viss nebeigsies ar bučošanos!

Zālē parādījās jauniņais viesmīlis Vasja ar paplāti rokās. Aiz viņa nāca pats Petrovičs - garš, drukns, ar sirmiem viļņainiem matiem un vērīgu skatienu. Kairinoši smaržoja šašliks. Uz galda nogūla cepešbļoda ar kūpošu gaļas asorti.

Miliči apklusa, saspringti vērdamies televizora ekrānā. Tur klauns, kas attēloja specvienības kaujinieku, tukšā dārdošā elektriskajā vilcienā mētāja pār sānu un muguru plikgalvainus bandītus. Nelieši kūņojās, cēlās un metās virsū vēl lielākā niknumā, kamēr viens attapa iebelzt viņam ar nūju pa galvu, un cirks beidzās. Skūt- galvji izmeta klauna sievu no pilnā gaitā joņojošā vilciena, mazā meitiņa pazuda, klaunu aizveda uz reanimāciju…

-   Ek, un tik braši kāvās! - Petrovičs ar nožēlu no- krekstējās.

-    Nevajadzēja kauties, bet cīnīties! - Ļitvinovs noburkšķēja. - Vienam izrauj ādamābolu, otram izsit aci, trešajam salauž sprandu… Un pēc minūtes visi pārējie būtu izlēkuši laukā un skrietu vilcienam pa priekšu!

Petrovičs vēlreiz nokrekstējās un nogrozīja galvu.

-   Vai jūs tā protat?

Ļitvinovs pavīpsnāja.

-   Vairs ne…

Saimnieks paņēma pulti un pārslēdza kanālu. Tur kaismīgi dziedāja gandrīz kaila blondīne. Viņa dziedāja slikti, taču izskatījās labi.

-    Labāk ieēdiet, nevis skatieties visādas šausmas - jērgaļa tik maiga, ka vai kūst uz mēles, cūkgaļa svaiga, bet veltnīši paši lien mutē…

-   Paldies, Petrovič, - Filips sacīja. - Tu labāk pamet aci ārpusē, lai kāds svešs neiemaldās…

Saimnieks paklausīgi izgāja.

Draugi iedzēra vēl pa vienai un apsvilinādamies ņēmās ar spēcīgajiem zobiem plēst karsto gaļu.

-   Kas tur bija ar «Vilni»? - Kūmiņš vaicāja, atgriezdamies pie pārtrauktās sarunas.

-    Razuvajevu un Proškinu atlaida. Ierosināja lietu. Vazā puišus pa nopratināšanām. Akimovs un Soikins paši iesniedza atlūgumu…

-   Un kas ir ar Muromcevu?

-    Locītava traumēta, nezin kā vēl beigsies. Varbūt sūtīs uz komisiju. Viņš arī pats negrib dienēt. Lai tikai roka izveseļotos. Arī daudziem citiem prāts nesas uz promiešanu. Saka - kad mēs bijām vajadzīgi, gājām pretī lodēm, galvu nežēlojām. Pēc kāda likuma miliči dienēja Čečenijā? Ne pēc kāda! Bet mums pieci puiši tajos sasodītajos komandējumos aizgāja bojā! Bet, kad mums vajadzīga palīdzība, tad neliekas ne zinis! Izrādās, ka esam rīkojušies nelikumīgi! Visi priekšnieki uzreiz kļuva par īstiem likuma kalpiem!

Viņi iedzēra par puišiem un personiski par Murom- ceva veselību, tad par naidnieku nāvi, tad par taisnību, kas, lai gan dziļi paslēpta, tomēr dabā eksistē un agri vai vēlu liks sevi manīt… Cepešbļoda nemanot bija iztukšojusies, arī degvīns gāja uz beigām.

-   Zini, par ko es brīnos? - Ļitvinovs ievaicājās. Agrāk viņš nedzēra, tāpēc netika izstrādājis pieradumu un tagad bija pamatīgi apreibis. Viņa acis pauda skumjas.

-   Tie «azerbeki» neatnāca un neatvainojās, pat bak- šišu nepiedāvāja, kā viņiem tur pieņemts… īsi sakot - neizrādīja nekādu uzmanību! Vēl pirms gadiem pieciem kas tāds nebūtu iespējams! Nu vairs viņi no mums nebaidās. Kā viņi var nebaidīties? Mēs taču esam reāls spēks - mums ir ieroči, vara, aiz mums stāv valsts ar visiem saviem likumiem!

Un pats arī tūdaļ atbildēja:

-   Tāpēc, ka mūsu priekšnieki ir nevis mūsu, bet viņu pusē. Tā, lūk, sanāk! Bet kāpēc man jākalpo tādiem priekšniekiem? Turklāt ja viņi paši mani no muguras biksta…

Kūmiņš pasita biedram pa plecu.

-   Izbeidz! Priekšnieki nāk un iet, bet mēs paliekam…

-    Nē, Filip! - Ļitvinovs ietiepīgi papurināja galvu. - Priekšnieki savus priekšniekus ir kārtīgi iebarojuši un sēž kā ķipji. Viņiem tagad ir savstarpējais galvojums. Par mums viņiem maza bēda. Agrāk mēs bijām vajadzīgi, jo gādājām par rādītājiem - atklāti noziegumi, aizturēšanas, ķīlnieku atbrīvošanas… Kam tas tagad, pie joda, ir vajadzīgs - tāpat uz papīra viss skaisti sarakstīts! Man tādas spēlītes nepatīk. Rīt pat iesniegšu raportu!

Koreņevs cieta klusu. »

-   Skaties pats. Ja tā ņem - ko tu zaudēsi? Galvassāpes? Niecīgo aldziņu? Iespēju kuru katru dienu kļūt lodei par mērķi?

-   Es zaudēšu daudz - visu savu mūžu. Es nodibināju vienību, tā bija mana dzīve, nekā cita man nav… Kuram vēl esmu vajadzīgs, atskaitot manus puišus? Un tirgoties es neprotu…

Kūmiņš sazvērnieciski paliecās uz priekšu.

-   Pie Hondačova uz «Zelta loku» par apsardzes priekšnieku iesi? Tur ir pieklājīga alga un vēl prēmijas.

-   Viņam taču jau ir Vaļera Popovs?

-   Bija. Vaļera jau otro nedēļu ir mājās - Ukrainā. Viņam senči slimo, tāpēc pārcēlās, lai būtu tuvāk. Starp citu, kamēr bankā strādāja, paguva sakrāt mājai. Kā tad būs?

Ļitvinovs atbalstīja zodu dūrē.

-   Nemaz nezinu. Nauda - tas ir labi, bet ir jau vēl kas cits arī… Biju Ātrās reaģēšanas specvienības komandieris, nēsāju uzplečus, kalpoju valstij. Bet tagad? Kļūt par pakalpiņu spekulantam?

-   Blēņas! - Kūmiņš iebilda. - Hondačovs ir godavīrs. Nav zaglis. Nav nelietis. Ar sūdabrāli es neielaistos. Un draugus pie viņa nesūtītu. Ja gribi zināt - viņu trīsreiz ir mēģinājuši novākt. Tā ka apsardze viņam reāli ir nepieciešama. Gan viņam, gan ģimenei, gan darbiniekiem. Un es tev piedāvāju strādāt, nevis būt par pakalpiņu.

-   Labi, es padomāšu, - Ļitvinovs drūmi norūca. - Bet tagad - iesim mājās.

Ātrās reaģēšanas specvienības komandieris sagrīļojās.

Bet, kad abi devās uz izeju, viņš pēkšņi pajautāja:

-   Paklau, Filip, kur tie jefiņi nozuda?

-   Kuri?

-    No Biznesa aizsardzības biedrības. Paši nozuda, viņu biroju izdemolēja… Viss tā veiksmīgi sakrita, vai ne?

Par spīti dzērumam, Ļitvinova skatiens bija caururbjošs.

-  Veiksmīgi gan! - Kūmiņš vienaldzīgi piekrita. - Pretīgi tipi. Vai mazums, kam viņi ieriebuši! Man gar viņiem nav nekādas daļas…

» »

Viņa vienaldzīgais izskats varēja apmānīt ikvienu. Tikai ātrās reaģēšanas specvienības komandieris pārāk labi viņu pazina. Un tāpēc nenoticēja. Taču to neizrādīja.

-   Tas gan tiesa. Daudziem viņi ieriebuši, - Ļitvinovs piekrita.

* * *

Nākamajā dienā ap pusdienlaiku izgulējies ātrās reaģēšanas specvienības komandieris iegāja kabinetā pie Kramskoja vietnieka kadru jautājumos. Korpulentais pulkvedis Feduncovs sagaidīja viņu laipni - kā jau pieklājas viņa amatā, viņš bija labs diplomāts.

-   Sveiks, Valentīn. Kāpēc esi ieradies?

-   Atnesu raportu. Izdiena ir, ievainojumi arī, tikai zudusi vēlēšanās dienēt.

Ļitvinovs nolika uz galda papīra lapu.

-   Pagaidi, pagaidi, kāpēc tāda steiga? - pulkvedis ne visai dedzīgi iebilda, tomēr pievilka tuvāk raportu un izlasīja.

Valentīns parakņājās kabatās. Uz pēdējā dokumenta viņa miliča karjerā nogūla dienesta apliecība. No citas kabatas parādījās apaļa sārta karamele uz kociņa ar smieklīgu uzrakstu «Čupačups». Ļitvinovs nolika to uz apliecības.

- Bet šo nododiet no manis biedram Okoškinam, - viņš nopietni sacīja un, pagriezies ar kreiso plecu, izgāja.

Ātrās reaģēšanas specvienības komandieri atbrīvoja rekordātri - nedēļas laikā. Bet vēl pēc divām dienām naktī līdz pamatiem nodega kafejnīca «Vilnis». Ugunsdzēsēji konstatēja, ka ugunsgrēka iemesls bijis tīša aizdedzināšana. Taču, kurš to izdarījis, tā arī neizdevās noskaidrot. Lai gan pie koka līdzās ieejai bija piestiprināta vizītkartīte ar uzrakstu «Burvis».

Pirmās grāmatas beigas

SATURS

Pirmā nodaļa. ZAGĻI UN BANDĪTI………………………….. 5

Otrā nodaļa. NOGALINĀT VAR IKVIENU………………… 60

Trešā nodaļa. AĢENTA LIKTENIS………………………… 132

Ceturtā nodaļa. SVĒTKI UN IKDIENA…………………… 197

* Smagais ložmetējs (aut. piez).

[1] Tējas krūzītes aut. piez.).

[2] «gaiss» - nauda (kriminālais žargons).

[3] «kopīga ēšana» - kopīga saimniecība, citam cita atbalstīšana (kriminālais žargons).

[4] «govs» — jauns ieslodzītais, kuru pieredzējuši arestanti ņem līdzi bēgot, it kā atbalstam, bet patiesībā — kā gaļas konservu (kriminālais žargons).

Content

Koreckis Daņils Antikillers-3 Pirmā grāmata

Pirmā nodaļa ZAGĻI UN BANDĪTI

Otrā nodaļa NOGALINĀT VAR IKVIENU

Trešā nodaļa AĢENTA LIKTENIS

Ceturtā nodaļa SVĒTKI UN IKDIENA

SATURS