Koreckis Daņils

Antikillers-3 Otrā grāmata

Danils Koreckis

Antikillers-3

Otrā grāmata

.

v

Pirmā nodaļa

OPERATĪVAIS DARBS

Operatīvais darbs tas nervus dedzina un bojā asinis, Līdz septītajiem sviedriem dzen, ar rūsu mīlestību klāj, Operatīvais darbs mēs drīkstam to, kas liegts ir jums, Operatīvais darbs tu spēle saistoša, Operatīvais darbs tu māka piekļūt, vervēt, šantažēt, Operatīvais darbs tu izlūkošanas un spiegu māksla, Operatīvais darbs kur darbi svarīgāki ir par vārdiem, Operatīvais darbs tu reizē nelaime un laime operiem…

Čerkess

Ar štata darbiniekiem Centrālajā rajona iekšlietu daļā bija tāpat kā visur citur. Rūdīto, pieredzējušo operatīvo darbinieku laiks bija sen beidzies. Nāca jaunieši pēc armijas vai zaļi milicijas skolas absolventi, aptuveni gadu pavēroja, beidzot, izsakoties uzskaitē esošā kontingenta valodā, «izpīpēja tēmu», tas ir, saprata, ka leģendārā kriminālizmeklēšana ir traģiski un līdz nepazīšanai pārvērtusies, tīrasiņu pēddziņi un varenie vilku plēsēji zaudējuši sugas tīrību, rij no svešām rokām un tagad lepojas nevis ar radurakstiem, bet firmas pavadiņām, kakla siksnām ar Svarovska kristāliem, amatiem vai saimnieka naudu…

Turklāt nevajag rukāt no rīta līdz naktij, strīdēties ar dažādiem, no visatļautības galīgi kaunu pazaudējušiem baņģukiem, kuri nevilcinoties var ielaist lodi paurī vai palikt bumbu zem pakaļas; vajag «gādāt rādītājus», un tāpēc nākas slēpt noziegumus, žmiegt aizturētos, «ķīmiķot» ar dokumentiem, kas nozīmē mūžīgu atrašanos priekšniekam saitītē, ja ievaukšķēsies pretī, acumirklī pats atradīsies aiz restēm par dienesta pārkāpumu izdarīšanu. Un par visiem izmeklēšanas darba jaukumiem saņemt milzu algu veselus deviņus tūkstošus pilnvērtīgu Krievijas rubļu vai trīssimt amerikāņu, par kuriem nevar nopirkt džinsas «Versače» veikaliņā un paēst pusdienas restorānā «Zivs», turpretī tavi vienaudži, kuri tev jādzenā rokā, vai viņu bērniņi tieši tādas bikses valkā un tieši «Zivī» pusdieno.

Vēl gads vai divi aizgāja, lai sameklētu mierīgāku vietiņu kaut kur Pārvaldes aparātā vai vispār ārpus Sistēmas robežām un notītu makšķeres. Rezultātā operatīvā darbinieka vidējais darba stāžs bija tieši trīs gadi.

Vienīgi kriminālmeklēšanas priekšnieks majors Rožkovs sēdēja savā vietā jau daudzus gadus un vēl atminējās, kā strādājis kopā ar leģendāro Koreņevu ar iesauku Kūmiņš. Starp citu, mūsdienās jaunos operatīvos darbiniekus leģendas, tāpat kā izmeklēšanas korifeji, neinteresēja. Viņi zināja, ka zvaigznes debesīs aizsniegt nevar, un mācīties to darīt viņi negribēja. Kāpēc? Lūk, Sašas Tugajeva piemērs, kurš bija bijis parasts iecirkņa pilnvarotais, bet pēcāk sāka ražot stieples, pameta darbu, uzcēla māju un kļuva par spiču biznesmeni dzīvoja kā niere taukos, bija pavisam cita lieta! Tas bija atdarināšanas vērts piemērs…

Un pašlaik Aleksejs Kļonovs, ar kuru Rožkovs veica audzināšanas darbu, tikai tēloja pārdomas un nožēlu, taču patiesībā nepavisam nedomāja par darbu.

-   Ko tu man tur raksti?! Majors nikni purināja lapiņu, kurā Ļohas nelīdzenajā rokrakstā bija uzskaitīti operatīvās meklēšanas pasākumi. Veikta patrulēšana ar cietušajiem pa centrālajām ielām un parkiem, pārbaudītas divpadsmit kafejnīcas un restorāni, trīs grupas strādāja ar «ēsmu»…

-    Pilnīgi pareizi, Ļoha pamāja. Bet savā prātā domāja: «Kas par uzšāvēju Ļenai uzradies? Braukā «XS», jefiņš… Vadā viņu pa restorāniem, gaida pēc institūta…»

-   Un kur ir rezultāts?! Vai varbūt tu gaidi, ka to mudaku aiz daikta atvedīs šurp?!

Tāds gadījums tiešām bija noticis. Nakts haltūrists bija paņēmis pasažieri un pa ceļam nolēmis par norunāto simtnieku sagādāt viņai papildu baudu. Iegriezies vientuļā vietā, iebiedēšanai uzdevis pa dullo un izvilcis grēcīgo orgānu… Tikai sieviete nav bijusi no biklajām sagrābusi nozieguma ieroci kā dzelzs spīlēs un sākusi kliegt: «Noraušu, ka nebūs ko redzēt! Brauc uz miliciju!» Un acīmredzot būtu arī norāvusi, jo viņš, saprazdams situācijas nopietnību, neriskēja atripināja taisnā ceļā uz rajona nodaļu.

-   Es taču visu izdarīju, biedri major… Nu, tas ir, visu, ko varēju…

Līdzās tiešā priekšnieka muskuļotajam stāvam Kļonovs izskatījās pēc puikas. Viņš bija garš, tievs un skaļš, institūtā viņu saukāja par Cērmi.

-   Fotorobots ir izveidots?!

Puiciskais opers noraustīja uz leju sava raibā džempera malas, noslaucīja gar džinsām miklās plaukstas. «Sūtīt Ļenu pie velna? Vai pārmācīt viņas uzšāvēju? Bet, ja šis ir izveicīgs, var vēl ko noraut…» Bet skaļi nomurmināja:

-   Maz datu…

-   Septiņi cietušie tas ir maz?!!

-   Viņi putrojas. Par pazīmēm nav nekādas skaidrības. Mēģinājām izveidot. Neviena līdzīga portreta. Visi septiņi katrs citāds! Vienīgi ūsas vienādas šauras un smailas…

Kļonova balss skanēja žēlabaini. Viņš lika noprast, ka nekādi nav pelnījis priekšnieka dusmas.

Rožkovs pāršķirstīja operatīvās izmeklēšanas lietas materiālus.

-   Kafejnīcā atradi aculieciniekus? Viņš taču tiem neuzbruka mežā! Vai nemaz nemeklēji? Aizvedi meiteni, paklausījies mūziku, izdzēri kokteili un uzrakstīji ziņojumu?

«Kā viņš zina par Ļenu? Divas reizes biju paņēmis līdzi… Kāds no savējiem būs nostučījis…»

-   Neviens viņu nav iegaumējis! Viņš sēž klusi, nemanāmi, izraugās iereibušu meiteni, kulturāli iepazīstas, piedāvājas pavadīt… Tad aizmāna uz klajumu vai parku un tur pārvēršas zvērā! Labi vēl, ka nevienu nav nomušījis…

-   Tāpēc nav nomušījis, ka nav pretojušās! Ja kāda saskrāpēs šim ģīmi, tad redzēsi, cik viņš ir humāns…

Durvis līdz galam atvērās. Maz ir to, kuri šādi ienāk kriminālmeklēšanas priekšnieka kabinetā. Rožkovs strauji pacēla galvu. Bet tūdaļ pat atlaidās krēslā un pasmaidīja.

-   Sveiks, Filip Mihailovič!

-   Sveiks! Apakšpulkvedis Koreņevs pastiepa majoram roku. Savulaik viņš bija sēdējis Rožkova vietā.

-   Kas tevi šurp atvedis, Filip? ar balsī jaušamu bažīgumu apvaicājās kabineta pašreizējais saimnieks.

-   Gribu atklāt jums dažas izvarošanas…

Kļonovs izbrīnīti blenza ienācējā. Viņš nosprieda, ka tas būs joks. Vai ņirgāšanās. Taču Rožkovs izkliedēja viņa aizdomas.

-   Tas tik ir numurs, Filip! Mēs tieši patlaban šo lietu apspriežam! Te sēž Aleksejs Kļonovs, kurš to izmeklē. Tikai nav nekādas jēgas!

-   Būs! Kūmiņš pārliecināti noteica. Ļaujiet man ielūkoties materiālos…

Pēc četrdesmit minūtēm Kūmiņš izgāja uz ielas, iesēdās mašīnā, ielūkojās nodriskātajā darba bloknotā. Modernās elektroniskās piezīmju grāmatiņas viņš neatzina nebija radis. Bloknotā bija pierakstītas cietušo adreses. Izraudzījies pašu tuvāko, viņš sāka braukt un drīz vien nonāca pie senatnīgas trīsstāvu mājas ar augstiem logiem. Kāpņu telpā oda pēc urīna vai nu kaķu, vai cilvēku. Pa stāvajiem pakāpieniem viņš uzkāpa otrajā stāvā un piezvanīja pie aplupušām durvīm ar zaļu krāsu šķībi uzkrāsotu ciparu «4». Šeit dzīvo Viktorija Beļanska, divdesmit septiņi gadi.

-   Kas? Atskanēja klusināta balss.

-   No milicijas. Apakšpulkvedis Koreņevs.

Pēc ilgākas pauzes tā pati balss nedroši pajautāja:

-   Bet kā es zināšu, ka jūs esat no milicijas?

-    Es parādīšu apliecību. Vēl varat piezvanīt Kļonovam. Viņš ar jums strādāja.

Kūmiņš pacēla dokumentu pie actiņas. Noskrapstēja atslēga. Sienas lampas blāvā gaisma jaunās sievietes sejas vaibstus nedaudz mīkstināja. Tomēr seja izskatījās stūraina. Droši vien gandrīz trīsstūrainā zoda un krasi izteikto vaigu kaulu dēļ. Jā, par izvarotāju upuriem parasti nekļuva skaistules. Drīzāk otrādi.

-   Sveicināta. Viktorija Beļanska? Kūmiņš vaicāja.

Pirms ieiet istabā, viņš rūpīgi noslaucīja kājas paklājiņā. Tas patīk saimniekiem un parasti noskaņo labvēlīgi pret viesi.

Meitene īsi pamāja.

-   Jā. Jūs vinu atradāt?

»

-   Tūlīt paskatīsimies…

Operatīvais darbinieks izvilka no iekškabatas vairākas fotogrāfijas, izklāja uz vecmodīgā plīša galdauta, kas klāja galdu. Tūlīt viss atrisināsies…

-   Vai pazīstat kādu?

-   Šis te! Tas ir viņš, tas, maita!

Nemanikirētais pirksts badīja drūmajā, pietūkušajā

sejā ar izteiktiem uzacu lokiem, ērgļa degunu un švītīgām ūsiņām.

-   Esat droša?

-    Zināms! Mūžam neaizmirsīšu viņa pretīgo ģīmi! Tādus draņķus vajag kastrēt! Un pēc tam nošaut!

Trauslā sieviete izstaroja spēcīgu spīva naida auru, kāds parasti nepiemīt vājajam dzimumam.

Kūmiņš pamāja.

-   Pateicos par sadarbību. Ja būs vajadzīgs, vai varam cerēt uz jūsu palīdzību?

-  Ja iedosit pistoli, nokniebšu to gnīdu savām rokām!

-  Ar to jau nu mēs paši tiksim galā, Kūmiņš pielika sarunai punktu.

Sirdsapziņas nomierināšanai viņš aizbrauca vēl uz trim adresēm. Un visur cietušās bez vilcināšanās norādīja uz Cerkesu. Pēdējā meitene divdesmit gadu veca studente sāka raudāt un izbailēs trīcēt.

-   Aizvāciet viņu! Aizvāciet, lūdzu!…

Kūmiņš steigšus noglabāja fotouzņēmumus. Un promiedams apsolīja:

-  Aizvāksim, nebaidies. No ielām jau nu noteikti aizvāksim…

* * *

Garastāvoklis bija tik draņķīgs, cik vien var būt. Agresija krājās, pieņēmās spēkā, pildīja ķermeni un lauztin lauzās uz āru. Taču viņš zināja, ka tiek meklēts. Arī iekšējā balss brīdināja par briesmām ik vakaru, kolīdz viņš grasījās iziet medībās. Uzticēdamies tai, Čerkess drūmi piedzērās vienatnē. Un tas spriedzi tikai pastiprināja.

Tur, naksnīgajos kafūžos, nesodīti savā vaļā ganījās baudkāras teles. Tikai iedomājoties vien pakļāvīgos, atdevīgos, zem viņa smilkstošos mātīšu ķermeņus, vēdera lejasgalā sabrieda ciets, karsts paugurs. Acu priekšā tēlojās aina, kā viņš bliež pa kārtējo pieglaimīgo ģīmi, kā rupji pārplēš biksītes kopā ar zeķbiksēm, kā, bailēs pamirdama, kuce paklausīgi paplēš kājas…

Viņu pašu izbrīnīja tas, kas ar viņu notiek. Sasniedzamā bauda pieauga pakāpeniski no viena upura uz otru. Uz spilgtās, prātu reibinošās baudas fona kādreizējie gājieni pie prostitūtām šķita kā bāla īstenā kaifa atblāzma. Izvarošana sniedza ko vairāk par parastu seksuālo kontaktu. Cerkesam bija iepaticies. Tomēr piesardzību viņš pagaidām nezaudēja. Viņš juta, ka vajag ieturēt pauzi, nogaidīt. Lai pēc tam izlādētos pie kādas pārbiedētas kuces.

Uzbudinot sevi, viņš mēdza piedzerties televizora priekšā. Skaļi auroja zonas dziesmas. No šīs aizsmakušās, histēriskās bļaustīšanās komunālā dzīvokļa kaimi-

' » »

ņiem šermuļi skrēja pār kauliem. Viņi žigli, uz pirkstgaliem manījās garām viņa durvīm, vairīdamies no nežēlīgās cietsirdības fluīdiem, kas no šaurās, krāmiem pieblīvētās istabas spraucās cauri durvīm gaitenī…

Ap pulksten trijiem dienā Čerkess izlīda no alas. Viņu kratīja viegls paģiru drebulis. Mājās ar ko salāpīties nebija. Nācās apvilkt ādas jaku, uzmaukt kājās izvalkātās krosenes un vilkties uz kvartāla viņu galu. Izgājis uz ielas, viņš pameta skatienu apkārt. Nekā aizdomīga nemanīja. Pie kioska daži pienapuikas pirka alu un čipsus. Līdzās stāvēja paveca tante mohēras beretē. Aiz viņas piestājās jauna fida ar sporta somu plecā. Cilvēku apkārt nebija sevišķi daudz. Līdzās trotuāra malā novietotai mašīnai smēķēja nepazīstams lohs līdz pat acīm uzstumtā naģenē. Tālumā nesteidzīgi soļoja neuzkrītoša izskata vīrietis. īsi sakot nekā sevišķa…

Paģiras pagrūda no muguras. Miegainais dullums vēl nebija pārgājis. Smadzenes darbojās ar piepūli, izmisīgi pieprasīdamas tās ieeļļot. Viņš nospļāvās par lieko piesardzību un, jau apkārt neskatīdamies, devās uz priekšu, itin kā līdzīgi neredzamam magnētam viņu vilktin vilktu alus pudeļu baterija aiz stikla vitrīnas.

Čerkess rupji atgrūda pusaudžus, atvirzīja nost tanti, uzpūzdams viņai alkohola dvingu… Un pēkšņi aizmiglotais skatiens atdūrās pret jauno fidu. Acis tīri vai pielipa bālajai, nesimetriskajai sejai. Pēkšņi šī atrāvās atpakaļ, atvēra muti. Acīs iegailējās zvērīgs naids, tāds mēdz būt vienīgi nogalināt gataviem slepkavām.

-   Ak tu nelieti! Acis tev izraušu! Stingri pirksti iegrābās viņam ģīmī. Kola! Tas ir viņš!!! Es viņu pazinu! Kola-a!

Šajā acumirklī arī viņš pazina savu upuri, strauji apcirtās un metās bēgt. Priekšā izskrēja lohs naģenē, bet no aizmugures kāds iebelza pa kājām, un viņš ar visu spēku nogāzās uz asfalta, līdz asinīm noskrambājot vaigu pret cieto virsmu. Smags zābaks ietriecās vaiga kaulā. Galva vai pārsprāga no sāpēm. Viņš uzrāvās četrrāpus un beidzamajā izmisīgajā rāvienā kā ievainots vilks metās uz caurstaigājamā pagalma pavārti. Bet tad briesmīgs trieciens ķēra pašā vārīgākajā vietā. Kājstarpē itin kā būtu uzsprāgusi granāta.

-   A-a-a-hr-r-r!… Čerkess iegārdzās.

Viņš nokrita ar seju pret trotuāru. Ribas zvetēja kaut kas smags. Nokrakšķēja izgrieztās locītavas, plaukstas jau bija aiz pakauša. Samaņu viņš nezaudēja. Taču cauri briesmīgo sāpju miglai notiekošo sāka uztvert vienaldzīgi, it kā no malas. Pa vidu veču lamām izlauzās fidas ķērciens:

-   Laidiet, es izraušu šim acis!

Kājstarpē pulsēja sāpes. Ķermenis raustījās no spērieniem. Viņu vilka pa zemi, iegrūda mašīnā, iespiežot no abām pusēm starp spēcīgiem stāviem.

Pēc pusstundas Cerkesu oficiāli konfrontēja Centrālajā rajona iekšlietu daļā. Šajā reizē gan liecinieki, gan pieaicinātie atradās ļoti ātri, bet bļaurīgā kuce pastiepa savu greizo roku:

-   Viņš mani izvaroja! Es pazīstu viņu pēc sejas vaibstiem, deguna, ūsām, acīm!

Pārāk grodu meldiņu velk, padauza! Vajadzēja šo piežmiegt…

-  Sadūros ar viņu aci pret aci, varat iedomāties? cietusī tarkšķēja. Labi, ka brāļi bija kopā ar mani, uzreiz šo saķēra un atdabūja šurp!

-   Paldies, pilsone Beļanska! Jauniņais opers starot staroja. Parakstiet protokolu. Tūlīt atvedīs vēl citas cietušās…

Kūmiņš ar Vološinu un Huzāru atgriezās RONAP. Viņi bija satraukti un gandarīti kā mednieki, kas beidzot nogāzuši rūdītu vilku.

-    Tas puika Kļonovs solīja saklāt galdu! Huzārs smaidīja.

-   Un saklās ar! Vološins pamāja. Mēs noņēmām no viņa pleciem veselu rindu bezceru!

-   Un sev arī pievilkām ķeksīti operatīvo materiālu realizācija! Koreņevs sacīja.

-Jā, centristi bija ļoti izbrīnīti, Huzārs uzjautrinājās. -Visi jautāja, no kā informācija. Patiešām, Filip Mihailovič, no kā?

Kūmiņš savilka uzacis.

-   Vai tev var uzticēties?

-   Nu, protams! Huzārs apvainojās.

-   Tad panāc tuvāk, Kūmiņš pamāja.

Un, pieliecies klāt pievirzītajai ausij, klusu pačukstēja:

-   No kamieļa…

Bet Centrālajā rajona iekšlietu daļā darbs ritēja pilnā sparā. Cietušās cita pēc citas pazina Čerkesā pāridarītāju. Ieradās izmeklētājs, un tā bija slikta zīme. Lieta kļuva aizvien biezāka no jauniem protokoliem. Rādījās, ka šajā reizē neizdosies izgrozīties.

Konfrontācija beidzās, protokolos tika pielikts beidzamais punkts. Izmeklētājs paņēma lietu, apsolīdams pēc stundas atsūtīt sankciju apcietināšanai. Atlika vien noformēt dokumentus par aizturēto un sūtīt viņu uz izmeklēšanas izolatoru.

Leitnanta Kļonova prieks gāja pāri malām. Šī viņam bija pirmā nopietnā atklātā lieta. Kaut arī pienesta kā uz paplātes nav svarīgi, slavas pietiks visiem! Žēl, ka nav žurnālistu ar televīzijas kamerām kā ķinīšos, gribējās gozēties slavas saulītē, izbaudīt to līdz apreibumam. Palūkojies uz drūmo Cerkesu, viņš pasita pa tā dzelzs plecu un samiernieciski, kā pieklājas uzvarētājam, sacīja:

-  Viss, draugs, tavi prieki beigušies! Tev spīd desmitnieks!

Čerkess nošņirkstināja zobus un paraustīja roku dzelžus.

-   Nav zvanīts, mūdzi! Ne velna jūs mani nedabūtu rokā. Vajadzēja ar man ieskriet akurāt krūtīs tai zosij ar šās brāļiem!

Viņa saskrāpētā fizionomija ar sarkano asinsizplūdumu bija dusmās pārgriezta.

-    Nejauši iekritu. Šodien kruķiem gadījās cūcene! Plosieties, nolādētie vilki!

-   Tu saki cūcene?…

Ar triumfējošu smīniņu Kļonovs paliecās uz priekšu, līdz viņa un aizturētā seja atradās cieši viena pie otras. Pieredzējis darbinieks zina, ka tā nedrīkst rīkoties var zaudēt degunu vai gabalu vaiga. Taču Ļoham pieredzes nebija.

-   Tu esi aunapiere, Cerkes! Kādi brāļi? Tevi saņēma ciet kruķi. Tie bija RONAP puiši! Bet vadīja Koreņevs, Kūmiņš. Esi dzirdējis tādu? Viņi tevi speciāli medīja!

Arī teikt to nedrīkstēja. Taču leitnants Kļonovs nebija nekāds spīdeklis, tāpēc šo vārdu īsto cenu nezināja.

-   Kruķi?!

Čerkess sastinga kā sālsstabs, pārakmeņojās. Vienkāršas, toties konkrētas domas drudžaini šaudījās šaurajā, cietajā galvaskausā. Ja viņš nebija iekritis nejauši, tad kāds bija nostučījis. Nodevis. Pārdevis. Turklāt kāds no savējiem, tuviem čomiem. Tikai kurš?!

Iegrimis drudžainajās pārdomās, viņš pārstāja pievērst uzmanību apkārt notiekošajam. Viņu vadāja no kabineta uz kabinetu, fotografēja, ņēma pirkstu nospiedumus, kaut ko jautāja… Bet viņš neko nedzirdēja.

Kurš?! Viņš nevienam nebija stāstījis par sievišķiem… Kriminālie vispār savas darīšanas nemēdz afišēt. Un kur nu vēl tādas… «Spalvaino seifu» laušana' godu nedarīja. Par to pašu varēja paņemt priekšā jau izolatorā vai pārsūtīšanas laikā…

Kurš no čomakiem?! Balodis? Nē. Batons? Nē. Kurš vēl? Zobs?

Čerkess pārcilāja visus variantus. Pārdomāja, ar ko un kad ticies, pavadījis laiku, pļāpājis. Apsvēra katru vārdu, ko bija izteicis svešu klātbūtnē. Mēģināja atcerēties, kas un kā tobrīd bija skatījies. Izskaitļoja, kurš viņa vārdus varētu būt atstāstījis kādam citam… Nē. Par sievišķiem netika runāts. Tas nemaz nevarēja notikt!

Un pēkšņi viņam atausa gaisma Blakts! Pēdējā laikā viņš to tika redzējis tikai vienu reizi. Un izpļāpājies par apgriezni un granātu. Un par vecenēm, kuras varētu vest uz tiltu. Visi pavedieni sastapās vienā punktā!

Bet Blakts bija īsts vecā kaluma zaglis… Grūti ticēt,

ka viņš būtu stukačs! »

Lai gan kruķi ar saviem viltīgajiem paņēmieniem daudzus bija iepinuši, sasaistījuši… Runā, ka arī likumīgo zagļu vidū esot savervētie… Bet patiesību nevarēja apstrīdēt tas, ko viņš tika pateicis Blaktij, bija nonācis kruķu ausīs!

Kaut gan par ieročiem kruķi nebija ieminējušies… Arī kratīšanu mājās nebija veikuši… Bet par vecenēm bija dzirdējis arī Batons…

Visi «par» un «pret» virpuļoja galvā, te sadurdamies, te cits citu līdzsvarodami… Tāpēc Čerkess neizkļuva no sastinguma ne kad viņam deva parakstīt lēmumu par apcietināšanu, ne kad lika kāpt «melnajā Bertā», ne kad izsēdināja izmeklēšanas izolatora «stacijā», ne kad rūpīgi pārmeklēja, bāžot čīkstošu gumijas pirkstu tūpli… Tādā stāvoklī parasti atrodas tie, kuri tiek apcietināti pirmoreiz, bet ne pieredzējuši «klaidoņi» ar lielu arestanta stāžu. Taču jaunuļi atjēdzas pēc 5-7 dienām, turpretī Čerkess izkļuva no stinguma, tikko bija pārkāpis kameras slieksni.

Paredzētajās divdesmit vietās te atradās trīsdesmit cilvēki. Smārds, šaurība, puskrēsla, bezgaiss un mitrums viņu neuztrauca. Tie kriminālajam ar stāžu bija ierasti cietuma apstākļi. Pēc Eiropas standartiem šāda situācija tika uzskatīta par spīdzināšanu, un beidzamajos gados daži arestanti par šādiem apstākļiem bija Strasbūras tiesā panākuši kompensācijas izmaksu trīsdesmit tūkstošu eiro apmērā. Ja visi ieslodzītie būtu sekojuši viņu paraugam, valsts budžets tiktu nopietni apdraudēts. Par laimi, tas nenotika.

Čerkess paraudzījās apkārt. Uz cietajām lažiņām sēdēja un gulēja pret visu apātiski cilvēki, uz vienas norisinājās aizrautīga kāršu spēle, daži cilvēki gulšņāja uz plāniem matračiem, nomestiem tieši uz netīrās betona grīdas. Noslēgtajā, monotonajā cietuma pasaulē jaunas sejas parādīšanās izraisa pastiprinātu uzmanību. Nonivelēto seju gaišie plankumi pagriezās uz viņa pusi. Kas ir atnācis nekaitīgs vīrs vai kriminālās pasaules dūzis? Tirāns vai upuris? Klauns vai bende?

Nepievērsdams nevienam uzmanību, Čerkess devās dziļāk telpas iekšienē. Viņš kāpa pāri gulošajiem ķermeņiem, atgrūda tos, kuri trāpījās ceļā. Vienkāršie dīkdieņi uzreiz novērsās, jo bija skaidrs, ka ienācis rūdīts kriminālais un kameras salašņām ir bīstami uz vinu blenzt.

Pie gara galda līdzās logam vairāki zeķi dzēra čefīru un rāva vaļā domino. Tas bija cilvēku* galds. Kā jau Čerkess bija nojautis, viņu sejas izrādījās pazīstamas.

-   Vesels, Vilk! Vesels, Kerja!

Viņš paspieda roku diviem līdz jostasvietai kailiem, tetovētiem arestantiem. Viņu baltā āda lāsoja no sviedriem.

-   Vesels, Čerkes! Sveiks, klaidoni!

-   Kurš te jums ir pie teikšanas?

-   Rau, tur Pelēkais…

Arī šo spēcīgo vīru gados Čerkess labi pazina. Viņi sasveicinājās. Cilvēki sarūmējās, nosēdināja jauno arestantu pie sava galda, ielēja čefiru. Pelēkais norīkoja, lai viņam tiktu izbrīvēta vieta goda vietā kaktā, iejūtīgi apjautājās:

-   Par ko iekriti, brač?

Čerkess saviebās.

-   Kruķi grib piesiet «spalvainos», nekaunīgā kārtā! Uzreiz paziņoju, lai nebūtu pārpratumu! Jautājumi ir?!

Iestājās saspringts klusums.

Žokli uz priekšu izvirzījis, viņš draudīgi uzlūkoja visus pēc kārtas. Pašlaik izšķīrās viņa liktenis. Nokļuvis pareizajā kamerā, «spalvaino» cienītājs visnotaļ pats varēja kļūt par izdrāzto visu nicināto kameras «gaili». Taču Čerkesa autoritāte varēja viņu pasargāt. Bet varēja arī nepasargāt viss bija atkarīgs no tiem, kuri sēdēja pie galda. Ja kāds riskēs apšaubīt kruķu patvaļas versiju, asiņains kautiņš būs neizbēgams. Taču cilvēki novērsās. Visi pazina Čerkesa mežonīgos tikumus un saprata, ka viņam nav ko zaudēt.

-   Ko lai saka, no kruķiem var jebkuru cūcību sagaidīt, Vilks beigu beigās novilka.

-   Mēs tevi sen pazīstam, tu esi pareizais džeks! pamāja Kerja.

Pelēkais klusēja ilgāk par visiem. Viņa drūmā seja, kas drīzāk atgādināja zvēru, nepauda nekādas emocijas. Bet tieši viņš bija noteicējs šajā noslēgtajā zvēru pasaulē. Un pēdējais vārds piederēja viņam. Ja esi līdis «spalvainajā» autoritāte būs vējā! Bet savus tikumus un spēku vari iebāzt sev pakaļā viens visai kamerai pretī nenoturēsies! Ja arī nošķiebsi pāris degunu, salauzīsi kādu žokli, tik un tā tev atdauzīs aknas un nolieks pār lažu!

-   Godīga klaidoņa vārdam es ticu vairāk nekā kruķiem! beidzot noteica autoritāte. Ja būs vajadzība, noskaidrosim, un viss būs kā uz delnas. Mūsējos nevar apkāst.

-   Telefons ir? Čerkess pēc iespējas nevērīgi pajautāja.

Vilks paraustīja plecus.

-   Zināms.

-   Man jāpiegriež čomiem.

Vilks uzmeta skatienu Pelēkajam, tas pamāja. Kerja izvilka no matrača apakšas telefonu, pasniedza.

Čerkess uzspieda numuru.

-   Vesels, Sultān! Pazini? Mani iespundēja. Par stroķi un granātu… Jau sēžu izolatorā, simt divdesmit pirmajā būcenī. Arī advokātu un paciņu. Bet pats galvenais… Mani nodeva Blakts. Vai Batons. Drīzāk gan Blakts. Viņš dzīvo tiltā. Kur, kur atradīsi! Paķer kādu līdzi, un tieciet skaidrībā kā pieklājas! Jā, ņem vērā kruķi man grib piešūt «spalvaino seifu»! Apgaismo džekiem, kas un kā!

Čerkess atdeva telefonu. Attieksme pret viņu kļuva it kā maķenīt siltāka. Taču tas nebija uz ilgu laiku. Sāks vazāt pa nopratināšanām un konfrontācijām, un visi jaunumi caur uzraugiem sasniegs kameru. Bet, kad uzrādīs apsūdzību, tur viss būs melns uz balta rakstīts…

Kūmiņš

*

-   Atļausit, biedri apakšpulkvedi?

Uzreiz pēc īsā klauvējiena durvis atvērās un kabinetā ienāca jauns puisis džinsās, kreklā ar atpogātu apkaklīti, zilā sporta jakā un krosenēs ar lipekļu aizdari.

Viņš smaidīja platu, sirsnīgu smaidu, taču nemierīgās acis zibenīgi apskrēja kabinetu un, kā Kūmiņam šķita, fiksēja katru sīkāko detaļu. Plāksnītē pie durvīm bija norādīts tikai uzvārds un iniciāļi. Gaitenī nejauši iemaldījies apmeklētājs nevarēja zināt viņa pakāpi, bez tam nepiederīgu personu RONAP neviens nebūtu laidis iekšā. Arī viņa izturēšanās bija ļoti pārliecinoša. Drošībnieks? Tiesa, ģērbies visai vaļīgi, bet varbūt tā ir maskēšanās…

-   Protams, kolēģi! Jūs taču esat no Zaļā nama?

Tā tautā dēvēja FDD ēku, kurai jau gadus trīsdesmit nebija mainījusies fasādes krāsa.

Smaids uz mirkli apdzisa. Bet tikai uz mirkli.

-   Taisnība ir baumām, ka jūs esat gaišreģis. Svešinieks pastiepa atvērtu apliecību. FDD majors Sočņevs. Nācu pie jums konsultēties.

«Vecāko brāļu» vizītes aizvien vieš nemieru. Kūmiņš saspringa, taču ārēji tas itin nemaz nebija manāms.

-   Apsēdieties, biedri Sočņev. Cik būs manos spēkos centīšos palīdzēt…

Majors apsēdās pretī un sazvērnieciski paliecās uz priekšu.

-   Filip Mihailovič, sakiet, lūdzu, vai Burvja banda reāli eksistē vai arī tas ir tikai dīkas fantāzijas auglis?

Kūmiņam sametās karsti. Šādu jautājumu viņš nebija gaidījis. Taču balss tembru izdevās saglabāt mierīgu.

-   Operatīvās izmeklēšanas lieta par «burvjiem» eksistē, tas ir tiesa. Un katrā lielākā sanāksmē es dabūju brāzienu, ka neesmu spējis to realizēt. Taču viedokļi izskan visdažādākie. Var painteresēties sakarā ar to, kas tieši jūs interesē.

Drošībnieki parasti neatbild uz jautājumiem, taču Sočņevs pašlaik izrādījās varen runātīgs.

-    Pirms nedēļas kazino «Dimants» tika aizturēts kāds tips ar granātu. Kāds Staņislavs Ņemovs, iepriekš nav bijis tiesāts, nekādu kompromitējošu materiālu par viņu nav. Bet granātas marķējums izrādījās tāds pats kā Užaha Ismailova grupas spridzekļiem… Nospriedām, ka viņš arī būs saistīts ar teroristiem, pārvedām uz mūsu izolatoru, iesūtījām kamerā aģentu. Teroru Ņemovs noliedza, toties pateica, ka ir no Burvja bandas!

Majors Sočņevs stāstīja sīki un pamatīgi, nenolaizdams vērīgo skatienu no apakšpulkveža Koreņeva. Tas gan bija visnotaļ cieņas pilns ne vairāk, ne mazāk kā jaunākam kolēģim, konsultējoties ar pieredzē bagātāku.

Tomēr Kūmiņu nepameta sajūta, ka tiek pārbaudīta viņa reakcija. Pārāk grodi drošībniekam viss rīmējās Stasiks Ņemovs bija otrā piecnieka sakarnieks!

-   Ko tik visu viņi kamerā nesagvelž! Kūmiņš vienaldzīgi atmeta ar roku. Gan par citplanētiešiem sevi godā, gan par spiegiem…

-   Jā, jā, protams, to mēs ņemam vērā, Sočņevs sparīgi pamāja un turpināja: Tikai izrādījās, ka vairāku ar Burvi saistītu noziegumu priekšvakarā uz Ņemova telefonu pienākušas īsziņas!

-   Vai citās dienās netika pienākušas? Kūmiņš apvaicājās pēc iespējas vienaldzīgāk.

-   Citās ne… Sočņevs aprāvās. Jums ir karsti?!

Asais skatiens ieurbās piesārtušajā sejā.

-   Temperatūra. Grasos ņemt slimības lapu.

-    Tas nav lāgā, veselība ir jāsaudzē! drošībnieks daudznozīmīgi noteica. Es jūs ilgi neaizkavēšu. Tātad… Pats interesantākais, ka aizdomīgās īsziņas tikušas sūtītas no dažādiem telefoniem. Katru reizi cita viedkarte un cits telefons. Taču ir kāda kopīga iezīme…

Sočņevs apklusa, pētīgi lūkodamies sarunbiedrā. Taču Kūmiņš nepauda ieinteresētību.

-   Tie visi bijuši zagti vai atņemti īpašniekiem!

-   Kas tur dīvains? Kūmiņš piespieda sevi pasmaidīt. Man visu mūžu bijusi darīšana ar zagtiem telefoniem.

-    Tieši tā! majors nopriecājās. Tāpēc esmu pie jums ieradies! Sakiet kur var uzkrāties nozagtie telefoni?

Drošībnieka tonis bija visnotaļ neitrāls, taču piemānīt rūdīto operu viņš nevarēja. Majors no Zaļā nama nebija ieradies tāpat vien. Un arī ne konsultēties viņš vairāk stāstīja nekā jautāja. Šāda atklātība ir priekšniecības sankcionēta, bet fakti rūpīgi piemeklēti tā, lai Kūmiņš saprastu viņi visu zina! Tas, protams, bija lēts triks Ņemovs nepazīst ne Koordinatoru, ne Vadoni, tātad neko viņi no tā nevarēja izvilt. Tomēr doma viņiem bijusi pareiza. Zagtie telefoni uzkrājas milicijā!

Sočņevs klusēdams gaidīja atbildi.

-   Dažādās vietās, Kūmiņš beidzot ierunājās. Zagļu pulcēšanās vietās, pie spekulantiem, uzpirkšanas punktos, bet varbūt kāds mērķtiecīgi tos pērk no blēžiem…

-    Jā, mēs arī tā domājam, drošībnieks pamāja. Mērķtiecīga uzpirkšana. Bet vēl mēs domājam, ka zagtas mantas bieži nonāk milicijā! Vai tad tā nav?

Kūmiņš palocīja galvu.

-   Zināms, ka ir! Tikai pie mums tie tiek reģistrēti kā lietiskie pierādījumi…

Sočņevs ņirdzīgi novīpsnāja.

-Ak, jā, piedodiet, šo apstākli es palaidu garām… Uzskaite jums ir ļoti stingra!

-   Starp citu vai neatdosit mums to Ņemovu? Kūmiņš pēkšņi ierosināja. Es viņu paņemšu aiz olām, nopratināšu, tā sakot, ar iedvesmu visu, ko zina, izliks kā uz delnas!

-   Tagad diez vai, tagad mēs paši ar viņu strādājam. Sočņevs piecēlās. Viņš atkal smaidīja plato, draudzīgo smaidu. Bet pēc kāda laika pilnīgi iespējams!

-   Varbūt gribat, lai aizsūtu jums visus materiālus? To man trīs sējumi, šitik biezi…

Kūmiņš izpleta īkšķi un rādītājpirkstu.

-   Jums bus vieglāk un man arī. Kā mēdz teikt, sieva no vezuma nost… Ņemsit?

Sočņevs vēsi papurināja galvu.

-    Šie jautājumi nav manā kompetencē. Es ziņošu priekšniecībai. Bet, teikšu godīgi, diezin vai. Mūs parasti kriminālnoziegumi neinteresē. Viņš izteiksmīgi uzlūkoja operatīvās nodaļas priekšnieku. Jūs saprotat, ko es gribu teikt. Uz redzēšanos.

Majors kārtīgi aizvēra aiz sevis durvis. Bet Kūmiņš vēl ilgi sēdēja nekustīgi kā bokseris, kurš atgūstas no nokdauna.

Blakts, saukts arī par Mežaveci

Laukā lija, un Blakts «dzīvoklī» gāzās iekšā ūdens. Tilts tiešām bija sācis stiprāk līgoties, biežāk brakšķēja balsti un bira betona drumslas. Plaisas savienojās rakstos un kā zirnekļa tīkls klāja sienas, griestus, grīdu. No daudztonnu treileriem un nebeidzamās vieglo automašīnu plūsmas tilta klājums ieliecās. Par milimetru, par diviem, par centimetru… Blakts vairākkārt kāpa augšā uz braucamās daļas un redzēja, ka asfaltā bija izdangātas diezgan manāmas bedres, mašīnas pa tām lēkāja kā pa maziem tramplīniem. Savādi, Austrumu tilts stāv jau kādus septiņus desmitus gadu, bet šim ir tikai četrdesmit… Tiesa, runāja, ka Staļina laikos, tiltu izmēģinot, konstruktori un inženieri stāvējuši lejā, riskējuši ar savu galvu, varbūt tāpēc arī cēla kārtīgāk?

Blakts gulēja uz mitriem paklājiem un smēķēja anašu. Viņu satrauca mājokļa sabrukums. Viņš pat gribēja zvanīt uz kaut kurieni, kur būtu jāseko tiltiem un tie jāremontē. Bet, kad ieradīsies remontētāji, viņu, skaidrs kā diena, izliks laukā un dzīvoklis visviens būs vējā. Viņš neko nevarēja uzsākt. Atlika vien ar sirdssāpēm vērot, kā drūp betons. Un līdz ar to grūst kopā visa viņa dzīve. Viņš juta, ka viss iet uz galu. Lai kādas darbības viņš darītu pareizas vai ne -, viņš tik un tā virzījās turp, kur nevajadzēja. Iemītās taciņas savienojās līkloču celiņos, kuri veda uz mūžīgo ledaino tumsu…

Ass, vīrakam līdzīgs aromāts pildīja četrdesmit laupītāju alu. Galva tīkami reiba.

Kārtējais pakāpiens tuvāk bezdibenim gaidīja Blakti naktī. Uz štelli iet negribējās. Tik ļoti, ka vaigus savilka šķērms krampis un kaut kur lejpus sirdij smeldza. Visa viņa būtne pretojās tam, ka viņš iesaistītos šajā stulbajā autiņa zādzībā. Nav jau slikti iesist labu piķi, bet te oda pēc sūdiem, un, kad iepinas kādā jezgā, tad piķis nav prātā, galvenais izsprukt ar veselu ādu. Un tā štelle nevienam vairs nav vajadzīga. Tomēr…

Par biedru uzticēšanos bija jāmaksā. Ja reiz viņš bija piekritis strādāt, atteikties nedrīkstēja. Citādi iznāks, ka viņš tāpat vien saticies ar Zjomu, tāpat vien prasījis parādīt pistoli un tāpat vien ar to šāvis… Tā nemēdz notikt!

Blakts pavīpsnāja un nodzēsa smēķi pret mitro betonu. Ap sirdi bija kļuvis jautrāk un drošāk.

Jā-ā-ā… Atteikums nozīmētu beigas. Pasaulē, kur neuzmanīgi izteikta vārda cena ir brīvība vai pat dzīvība, stingri filtrē, ko runā un dara. Ja esi parakstījies uz štelli ej! Tas, kurš cenšas izvairīties, ir maita, stukačs! Tātad ir jāiet. Nav jau pirmā reize! Un ar stroķi tā vispār būs sīka vienība!

Tieši vienos naktī Blakts pagāja garām tukšajai autobusu pieturai un atradās tumšajā ieliņā aiz Uzvaras laukuma. Tikšanās vietu Zjoma bija izraudzījies ar galvu. Aizmugurē uz postamenta stāvēja uzvarām vainagotais tanks «T-34», kurš bija satriecis vācu «tīģerus» un «ferdinandus». Vientuļā laterna virs pieturas apgaismoja piekļuves vietas. Priekšā melnoja un lapotnēm šalkoja Varoņu parks. Tieši no turienes pēc viņa zvana izbrauks furgons. Kreisajā pusē aiz sētas slējās negatavas augstceltnes karkass. Vecajās mājās labajā pusē gandrīz visi gulēja, tikai dažos logos dega gaisma. Nebija neviena gājēja. Laba vieta, nav kur piesieties! Blakts pagājās pa ieliņu, taču nekā aizdomīga nemanīja. Viņš apsēdās uz soliņa, sabāza rokas jakas kabatās, saslēja apkakli un sagatavojās gaidīt.

Viņa kārnais dibens vēl nebija paguvis sasildīt grumbuļaino saskrambāto stienīšu sēdekli, kad no laukuma puses iegriezās mersedess ar slīpiem lukturiem, kas atgādināja japāņu acis. Vācieši revanšējās merši un bembji satrieca visu Krievijas autorūpniecību. Lukturi nozibināja žilbinoši baltu ksenona gaismu. Blakts piecēlās, lai sagaidītu. Tumšais stikls līgani noslīdēja lejā, atklādams Zjomas nekaunīgo fizionomiju.

-  Vesels, viņš noburkšķēja un izbāza roku ar vīstokli. Tas ir Speca piķis. Paņemsi atslēgas, atdosi paciņu, piezvanīsi man. Savu daļu dabūsi pēc tam!

Stikls sāka braukt augšup.

-   Pagaidi! Un stroķis? Mēs taču norunājām…

-   Iztiksi. Man «slapināšanās» nav vajadzīga. Te būs tīrs darbiņš ko taisies bliezt?

Logs aizvērās. Mersedess aiztrauca, atstādams dzestrajā gaisā izplūdes gāzu bezsvara mākonīti. Blakts ar skatienu pavadīja uguntiņas, kas aizvien vairāk attālinājās. Jo mazākas tās kļuva, jo skaudrāk jautās tāda kā nepareizība notiekošajā. Kaut kas nebija kā vajag. Stroķis! Patiesībā tas viņam nemaz nebija vajadzīgs, taču tā bija runāts! Un štelles noteikumi, par kuriem ir vienošanās, darba gaitā netiek mainīti! Sūdu smaka pastiprinājās. Sirdī no jauna iezagās nemiers…

Viņš pasvārstīja rokā pasmago vīstokli. Pagaidām visa štelle bija tikai slideni, šaubīgi vārdi. Un šis bija vienīgais, kas tos apstiprina. Ja apstiprina! Blakts pameta skatienu apkārt un ienira vecas četrstāvu mājas pavērtajās durvīs. Uzspīdināja gaismu ar telefonu. Balta polietilēna paciņa, salocītās malas nostiprinātas ar līmlenti. Ar duncīti, no kura nekad nešķīrās, Blakts aizķēra stūrīti, atlipināja līpošo lenti, izvilka otru sainīti no bieza rakstāmpapīra, prasti pārsietu ar aukliņu. Sekodams zvēra instinktam, kas viņu nekad nebija pievīlis, pārgrieza auklu, piesardzīgi attina vīstokli. Viegli trīcošie pirksti izvilka taisnstūrainu paciņu ar gumiju pāri.

Lelle! Velna būšana! Rupji sagriezts papīrs, pat nenomaskēts ar īstām banknotēm, kā parasti mēdza darīt! Lamatas stulbeņiem! Reiz nu viņš bija iekritis!

Lai gan bija manāmi vēss, Blaktij nosvīda piere un viņš notrauca sviedrus piedurknē. Viss kļuva skaidrs Zjoma gribēja ar viņa rokām iegāzt Specu. Skaidra lieta, ka tāds pavērsiens nevienam nebūs pa prātam. Ja pārbaudīs piķi uz vietas novāks Blakti. Ja nepārbaudīs visviens Blaktij nāksies atbildēt! Pārmetīs, ka viņš ievilcis nāsīs, samainījis paciņu, un tāpat novāks! Bet Zjoma gan vienā, gan otrā gadījumā paliks malā! Šitāds maita-a-a!

Niknumā un bezpalīdzībā Blakts dobji ierēcās.

«Pie velna visu, es izstājos!»

Precīzi netrāpīdams uz taustiņiem, viņš ar mokām uzspieda Zjomas numuru. Pateiks, ka sainis nokrita, pārplīsa, bet iekšā «lelle», spēlējiet paši tālāk! Ticēs, neticēs nav viņa darīšana! Ar Specu lai paši tiek galā!

Abonenta aparāts ir izslēgts vai atrodas ārpus pārklājuma zonas…

Pārsteigumā Blakts noslīga uz aukstajiem pakāpieniem. Kā izslēgts?! Līdz Speca atbraukšanai ir pāris minūšu. Kā tad Zjoma varēs sadzirdēt Blakts zvanu, lai piebrauktu furgonu?! Tas nozīmē, ka viņš nemaz netaisās pievākt autiņu? Nebija šaubu te notika liela mēroga cūcība!

Blakts šaudīgais skatiens pārlēca no mobilā uz atvērto saini. Ideja dzima acumirklī. Ne velna jūs nesaņemsit mani ar plikām rokām!

Uzzibsnīja gaisma. Noskanēja klikšķis. Vēlreiz. Un vēl… Nobildējis vairākos rakursos saini ar «lelli», Blakts, kā prazdams, savīstīja to atpakaļ. Paspēra soli uz durvju pusi, bet pēkšņi apstājās. Izslēdza mobilo, aizbāza aiz radiatora. Aparāts blīvi iegūla mēslos, kas tur bija sakrājušies, izsmēķos, konfekšu papīriņos, plastmasas glāzīšu atliekās un prezervatīvos. Viņš pats nemaz skaidri nezināja, kāpēc tā dara. Pazibēja doma par nodrošinājumu, ja tiekoties notiks skaidrošanās. Taču šī doma pazibēja kaut kur apziņas dzīlēs, toties galvenā aizņēma visas smadzenes drīzāk tikt no šejienes projām!

Blakts izmetās laukā no kāpņu telpas. Bet bija jau par vēlu. Acīs iecirtās spoža zilgana gaisma. Ar klusu švīkstoņu tieši viņa priekšā nobremzēja jauns sudrabots limuzīns. Starmeši nodzisa, atstādami varavīksnenē zilus apļus.

-   Tas esi tu, Blakts? Nāc šurp! atskanēja valdonīga balss.

Blakts, acis berzēdams, paklausīja. Kā viņš zina iesauku? Neviens nedrīkst izpaust īslaicīgas tikšanās dalībnieka palamu! Viss gāja juku jukām. Un nevis pa nosprausto taku, bet pa Lielās Nodevības ceļu!

-   Ņem atslēgas! Durtiņas atvērās, un no automobiļa veikli izspraucās kalsns stāvs. Pret savu gribu kā pitona nohipnotizēts trusītis Blakts piegāja tuvāk.

-   Sēdies pie stūres!

-   Kāpēc?

Riņķi acu priekšā bija nozuduši, redze gandrīz atjaunojusies. Blakts ieskatījās un apstulbis samirkšķināja acis. Kalsnais tips nekādā ziņā nelīdzinājās mašīnu zaglim! Drīzāk otrādi… īss matu griezums, barga, enerģiska seja, auksts skatiens, paradums īsi un precīzi artikulēt un izteikt vārdus kruķis kas kruķis!

Svešinieka spēcīgie pirksti sagrāba Blakts plaukstas locītavu un elkoni.

-   Pie stūres, veicīgi!

Rokai izšāvās cauri sāpes. Nepaguvis aptvert notiekošo, Blakts atsitās pret durtiņām un krišus iekrita mīkstajā, ērtajā sēdeklī. Ap locītavu noklikšķēja tērauda aproce. Nu viņš bija pieķēdēts pie stūres.

-   Ei, ko tu dari? Blakts iesaucās kā sliktā sapnī.

Bet Specs atlēca sānis. Uzzibsnīja prožektori.

-   Ne no vietas!!! nodārdēja skaļruņa pastiprināta pavēle.

No visām pusēm saskrēja cilvēki maskās, bruņu vestēs un automātiem rokās. Plaiksnīja foto zibšņi. Tuvojās videokameras objektīvs, fiksējot pie stūres sēdošo Blakti. Ar brīvo roku viņš aizsargājās no apžilbinošās gaismas. Ar tādu pompu gluži kā starptautisks terorists viņš vēl nekad nebija ticis saņemts ciet. Parasti aizturēšana notika gluži ikdienišķi un ne tuvu tik svinīgi, bez nekādiem teatrāliem efektiem. Kas te īsti notika?

Objektīvu krustugunīs viņš tika pārmeklēts. Lai gan bija nakts, acumirklī atradās pieaicinātie pieklājīga izskata vīrieši gados, kuri samērā profesionāli vēroja notiekošo. Uz priekšējā paneļa nogūla liktenīgais vīstoklis. Līdzās novietojās plāns maciņš un tilta atslēgas. Nekā cita Blaktij kabatās nebija.

Pavizināties ar bentliju tā arī neizdevās. Viņu izrāva no lepnā ādas salona un iebāza parastā piepīpētā volgā ar cieši aizvilktiem aizkariņiem. Brauciens nebija ilgs jau pēc minūtēm piecpadsmit noskrapstēja vārti un viņu izsēdināja slēgtā pagalmā, ko apjoza augsts žogs. Iegrūda pa zemām dzelzs durvīm, pa garu gaiteni aizveda uz tipveida, pēc standarta iekārtotu kabinetu skapis, galds, krēsli, seifs, telefons, Tihodonskas apgabala karte pie sienas, karafe ar ūdeni uz skapīša. Šādos kabinetos Blaktij savā mūžā bieži vien bija gadījies būt, taču noteikt, tieši kurā iecirknī viņš atrodas, pieredzējušajam blēdim neizdevās.

Pie sienas, sagriezušies kā virsnieki parādē, stāvēja tie paši pieaicinātie. Sevišķu interesi par notiekošo viņi neizrādīja, drīzāk pretēji garlaikojās, kā pildot labi zināmu rutīnas darbu.

-   Tūlīt mēs apskatīsim aizturētajam atņemto saini, svinīgi paziņoja sprigacains jauns cilvēks pelēkā uzvalkā. Viņš acīm redzami bija šeit galvenais. Izmeklētājs. Vai opers.

Galvenais ar šķērēm pārgrieza polietilēnu. Blakts vienaldzīgi sekoja viņa kustībām. Lūk, parādījās otra paciņa no rakstāmpapīra. Sprigacis ar tām pašām šķērēm pārgrieza aukliņu. Blakts saspringa, pirms nepilnas stundas viņš to jau bija pārgriezis kā tā atkal varēja būt vesela?!

-   Palūgšu pieaicinātos būt uzmanīgiem un visu iegaumēt!

No papīra vīstokļa uz galda izkrita divas akurātas zaļas paciņas. Dolāri! Kabinets sašūpojās kā savs paša tilts. Blakts tik tikko neapkrita.

-  Viens, divi, trīs, četri pieci, seši, skaitīja sprigacis, un banknotes veikli plūda viņam no pirkstu apakšas.

-   No kurienes piķis?! Blakts aizsmakušā balsī iesaucās. Tur bija tīrs papīrs!

Nepārtraukdams skaitīt, jaunais cilvēks uzmeta viņam viltīgu skatienu. Opers, maita! Operu gājieni, uzreiz redzams… Bet kāpēc viņš to nepazīst?

-   Kopā divdesmit tūkstoši dolāru, beidzis skaitīt, paziņoja operatīvais darbinieks. Lūgšu parakstīt protokolu.

-   Lūgt vari savu veceni, Blakts nikni izgrūda caur zobiem. Es neko neparakstīšu! Atraduši lohu!

-    Kāpēc? Operatīvais darbinieks tēloja labvēlīgu neizpratni. Jūs nepiekrītat summai?

-  Kam lai es piekritu?! Tam blefam, ko tu te cel priekšā?! Tur vispār nebija nekādu dolāru!

-   Kas tad tur bija?

Papīra «lelle», lūk, kas!

Sprigacainais opers iesmējās un pagriezās pret pieaicinātajiem, itin kā aicinot arī viņus novērtēt tik izsmalcinātu humoru. Pieaicinātie pieklājīgi pasmaidīja.

Protokolu viņi jau bija parakstījuši.

* *

Kamera izrādījās četrvietīga ar atsevišķu ateju aiz durvīm un gluži normālu dzīvojamās telpas gaisu. Tādā Blakts nokļuva pirmo reizi. Visos īslaicīgās aizturēšanas un izmeklēšanas izolatoros, kā arī pārsūtīšanas cietumos paraša atradās tieši kamerā, turpat kur lažas un galds. Var teikt, ka aiz restēm viņš allaž tika dzīvojis atejā. Atejā arī ēdis, gulējis, pļāpājis ar kameras biedriem, spēlējis kārtis. Piebāztā atejā, kur nemitīgā spriedzē, neizturamā bezgaisā un smirdoņā nīka un baroja blaktis četrdesmit līdz sešdesmit cilvēku.

Tā ka tagad, var teikt, viņš atradās tīri vai kūrortā. Te ir pat ledusskapis! Bet tas nozīmē, ka viņš ir Zaļajā namā! Blakts ne reizi vien bija dzirdējis, ka vienīgi «komitejas čokā» valda nedzirdētas ērtības un komforts. Ko lai saka tad bija skaidra bilde… Gan vērienīgā aizturēšana, gan nepazīstamie kabineti, gan svešais opers viss saskan!

Aizrestotās lampiņas blāvajā gaismā Blakts saskatīja, ka divstāvu lāviņās guļ trīs cilvēki. Vai arī izliekas guļam pārlieku pareiza izklausījās viņu elpa vienmērīga, bez sēcieniem un krākšanas… Viņš paspēra dažus soļus uz priekšu, iekrita uz mutes brīvajā vietā un aizvēra acis. Pārāk daudz notikumu vienai naktij. Pārāk daudz pārsteigumu. Un tie vēl nebija beigušies. Citādi kāpēc visērtākā lažiņa apakšējā stāvā nebija aizņemta? Itin kā speciāli atstāta goda viesim… Viņš pats, ņemdamies tīt ap pirkstu kādu mūlāpu, sāka tikšanos ar sīku laipnību, lai labvēlīgi noskaņotu «pasažieri»… Bet šeit divi guļ augšstāvā, tātad cieņu viņam izrāda abi! «Divkāršā vilce» lūk, kā to sauc!

Pa pievērto plakstiņu apakšu Blakts nemanāmi pētīja lāviņas pretējā pusē. Asinīs mutuļoja adrenalīns. Miegs nenāca. Viņš gulēja un domāja, atcerējās notikumu ķēdīti, kura bija atvedusi viņu šurp. Ķēdītes posmi šķindēdami virknējās loģiski pareizajā kārtībā. Patiesība pamazām attīrījās no minējumu pelavām.

Visu bija savārījis Zjoma. Viņš pats izrādīja iniciatīvu pienāca pie galdiņa, uzsāka sarunu, piedāvāja absolūti nejēdzīgu štelli ar to sasodīto bentliju… Prasmīgi noskaņoja sev par labu parādīja stroķi, ļāva uzbliezt, apsolīja aizsist uz štelli… Tad ievilināja spēlē, lai viņš pazaudētu piķi un vairs nevarētu nosprukt no āķa, uz kura bija naudas ēsma…

Fakti ideāli saskanēja. Tā klikšķinot cita pie citas rindojas patronas aptverē, apliecinādamas, ka izraudzīts pareizais kalibrs.

Zjoma aizmānīja viņu uz labi nomaskēta slēpņa vietu, atveda «lelli» viņi baidījās riskēt ar naudu, jo zināja, ka Specs vīstokli nepārbaudīs. Tad Zjoma piečakarēja viņu ar stroķi, notinās un izslēdza telefonu, jo bentliju zagt neviens netaisījās! Tā vietā dūzenes specvienība Blakti savāca, sprigacainais opers rupji safabricēja pierādījumus, un viņu ietupināja «uzlādētā» kamerā, kur grasījās darboties ar «divkāršo vilci». Vai pat trīskāršo…

Zjoma gan ir maita, gatavais Jūdass! Lai gan… Arī viņš pats daudzkārt tika iegāzis džekus. Tikai Kūmiņa iestudējumi bija daudz pārliecinošāki. Šis acīm redzami bija baltiem diegiem šūts neticams un rupji nostrādāts. Droši vien to bija organizējis sprigacainais opers, kuram līdz Kūmiņam bija tikpat tālu kā līdz debesīm…

Uz augšējās lāvas pretējā pusē sakustējās pinkaina galva, pievirzījās tuvāk malai, nozibēja acis. Blakts gandrīz fiziski sajuta, kā svešinieka skatiens skrāpē seju. Viņš pavēra muti un izlaida vieglu krācienu rulādi. Pēc brīža galva aizvirzījās atpakaļ. Noliedzoši pakustejas delna. Žests noteikti bija domāts tam, kurš gulēja virs Blakts.

Tātad viss saskan… Bet kāpēc?! Kāpēc Kantorim vajadzīgs vecais kriminālnoziedznieks Blakts? Kāpēc ar viņu jāizspēlē nez kādas sarežģītas kombinācijas?! Viņš allažiņ ir stāvējis tālu no spiegošanas, ieročiem, teroristiem un korupcijas… Bet Kantoris ar zādzībām un auto aizbraukšanām nenoņemas. Ar ko gan viņš izraisījis interesi par savu personu?!

Lai cik Blakts lauzītu savu rafinēto galvu, atbildi uz šo jautājumu viņš tā arī nerada. Vajadzēja pārdomāt savu rīcības līniju… Pats labākais, zināms, bija tēlot muļķi… Taču izlikties par nepieredzējušu jefiņu Blaktij nekad nebija nācies. Ar viņa ģīmi, gājieniem un cietuma musturiem pa visu ķermeni tas būtu muļķīgi. Tātad nekas nav jātēlo. Viņš nesāka raustīties kā tāds ausainis. Vienkārši aizvēra acis un iemiga.

Kūmiņš

-   Viņš gandrīz katru vakaru mēdz būt «Aktierī», ziņoja Rižkovs, kurš pēdējās dienās bija noorganizējis Zjomas novērošanu. Tiekas tur ar saviem drauģeļiem, apspriež štelles. Sēž, sūc alu, uzkož zivi, smēķē. Tāds kā interešu klubs… Tā ir vispiemērotākā vieta…

-   Skaidrs, Kūmiņš pamāja un, nedaudz padomājis, sparīgi uzšņāpa uz tīras papīra lapas taisnu līniju, tik sparīgi, ka papīrs saplīsa. Viņš to saburzīja, iemeta papīrkurvī un kārtējo reizi paraudzījās pulkstenī. Jau divi. Sasodīts!

-   Cik cilvēku parasti ir kopā ar viņu?

-   Divi, trīs… Tādi paši salašņas kā viņš. Vakar gan viņš tikās ar solīdu vīriņu… Uzvalcinš, kaklasaite, ieradās melnā volgā klajumā starp «Darba rezervēm» un

Revolūcijas parku. Zjoma iekāpa pie viņa mašīnā, minūtes desmit abi patērzēja un šķirās.

-   Hm, interesanti… Bet lai nu paliek, tas uz lietu neattiecas. Darām tā imitējam kautiņu ar apšaudi. Laikus aizvedam uz notikuma vietu ārējās apsardzes nodaļas grupu vai patruļu, tikai bez iepriekšēja atšifrējuma. It kā saņemta informācija par iebraukušiem bandītiem. Kad noskanējuši šāvieni, viņi nāk iekšā, nogulda visus ar purnu pret zemi, pārmeklē… Visam jāizskatās dabiski! Iestudējumu gatavo Vološins, Huzarovs un Sigajevs. Vološins vada…

Atkal skatiens pulkstenī. Divi un desmit minūtes. Mežavecis nebija laikā piezvanījis. Tas bija satraucošs signāls. Kriminālajā vidē strādājošam milicijas aģentam profesija ir bīstamāka nekā izlūkam ārzemēs. Tur vismaz darbojas civilizēti likumi, ir profesionāli advokāti un humāna sabiedrība. Bet kriminālnoziedzniekiem ir tikai viens likums duncis ribās vai cilpa kaklā…

-   Filip Mihailovič, varbūt man derētu uzģērbt formu un ieiet līdzi patruļai? Rižkovs ierosināja. Lai kontrolētu situāciju…

-   Par ļaunu nenāktu, Vološins noteica.

Bet Kūmiņš papurināja galvu.

-   Nevajag. Paklīdīs runas, ka RONAP ir ieinteresēta. Gluži pretēji visam jāizskatās pēc nejaušības.

-   Kuru norīkosim izraisīt kautiņu? pavaicāja Huzārs.

Pulksteņa rādītāji nemaz nekustējās uz priekšu. Un telefons klusēja. Dīvaini. Agrāk, kad nācās izmantot taksofonus uz ielām, sakaru traucējumus varēja izskaidrot viens nedarbojas, otram norauta klausule, trešajam piedrazota sprauga, kur jāmet monētas… Turpretī tagad katram bija savs mobilais, bet Mežavecim to allaž bija vairāki…

-   Kuru tad, šef?

-   Ko? Ā-ā… Izraugies pats. Ne no mūsējiem. Vai nu no apgabala kriminālmeklēšanas, vai kāda lauku rajona, lai nesapazīst pēc sejas.

Kur ir Mežavecis? Nogalināts? Vai iekritis, zogot autiņu? Tādā gadījumā varbūt arī Zjoma ir saņemts ciet? Un visa operācija būs kaķim zem astes…

-   Un kā lai šauj? Ar tukšām patronām?

-    Nē, ar tukšām nedrīkst gan skaņa būs cita, gan nepārlādēsies. Tur griestos ir biezi dēļi un baļķi, un vēl betona plāksne… Cauri neizies, un nebūs rikošeta… Lai cenšas trāpīt baļķī, ja izdosies. Daudz jau nevajag. Divreiz uzbliezīs, un lai tinas projām. Uzreiz, bez vilcināšanās. Lai vēlāk nav jālauza galva, kā viņus no tās jezgas izpestīt. Jautājumi ir? Visi brīvi! Vološins gatavo operācijas plānu un iesniedz man pēc stundas. Roma, atnes man šāsdienas notikumu apkopojumu…

Gaidīdams, kamēr Rivkovs atgriezīsies, Kūmiņš nervozi staigāja pa kabinetu un raudzījās logā uz drūmo rudenīgās pilsētas ainavu. Gaiss tagad ir tīrs un svaigs, labi būtu staigāt pa parku, klausīties, kā zem kājām čab lapas, elpot ar pilnu krūti, turēt aiz rokas Mazuli… Viņš uzspieda Katjas numuru. Neatbild.

-   Te būs apkopojums, šef! Aizelsies iebrāzās Rivkovs.

Kūmiņš aši pārskrēja ar acīm sausos ziņojumus par diennaktī pilsētā izdarītajiem noziegumiem un visiem iespējamiem ārkārtējiem notikumiem. Tādu nebija mazums. Zādzības, huligānisms, laupīšanas, dedzināšanas, pat slepkavības. Taču viņu interesēja tikai viens noziegums. Viņš jau iepriekš zināja, kad un kur tas notiks. Pat dalībnieku sastāvs un skaits viņam bija zināms jau vakar… Tomēr… Bentlija zādzībā neviens nebija aizturēts. Arī iesniegumu par nozagtām automašīnām nebija. Dīvaini! Bentlijs nav zaporožecs, to bez uzraudzības neatstāj…

Telefons uz galda klusināti ietrinkšķējās. Kūmiņš paķēra klausuli.

-   Korenevs klausās!

-   Kā ir, Filip? Zvanīja Kolorādo vabole. Viss rit pēc plāna?

-   It kā…

-   Tu neizklausies sevišķi pārliecināts…

-   Sarežģījumi darba gaitā. Es ziņošu.

-   Labs ir, strādā!

Kūmiņš pagriezās pret rīkojumus gaidošo Rivkovu.

-   Es aizbraukšu. Pasēdi te, atbildi uz zvaniem. Ja vajag zvani man.

-   Klausos, šef!

Filips izsteidzās uz ielas un devās uz mašīnu. Auksts vējš iesitās sejā. Taču viņš nejuta ne dzestrā gaisa svaigumu, nedz smaržu it kā elpotu caur gāzmasku. Gribējās atvērt lietusmēteli, lai caurvējš ielaužas krūtīs un smadzenēs, izvējojot nelāgās priekšnojautas. Viņš pavilka vaļīgāk kaklasaites mezglu, atrāva apkakles podziņu. No debesīm rasināja pretīgs, ledains lietus. Lāses nokļuva aiz apkakles, likdamas sarauties un sasliet apkakli. Kūmiņš pieliecās un ienira «BMW» salonā, ar tonētajiem stikliem norobežodamies no sliktā laika un svešiem skatieniem.

Pabraucis pāris kvartālu, viņš nogriezās un apstājās tukšā ieliņā. Izvilka kārtējo bezvārda telefonu, uzspieda Mežaveča numuru.

-   Abonenta aparāts ir izslēgts vai atrodas ārpus uztveršanas zonas, paziņoja vienaldzīga sievietes balss.

Kūmiņš nolamājās. «Varbūt uzkāpis uz korķa? Jāpārbauda tilts. Riskanti ir, bet ko lai dara… Uz vietas rīkošos pēc apstākļiem ja šķitīs par karstu, neiešu, tikai uzzīmēšu izsaukuma signālu…»

Viņš sāka braukt, taču, automātiski pametis skatienu aizmugures spogulī, ievēroja, kā nopakaļ no stūra izgriežas neuzkrītoša pelēka volga. Te nu bija! Klasisks ārējās novērošanas paņēmiens sekotājs nemanāmi vēro gar stūri un, kad vajag, piebrauc mašīnu tuvāk. Gribējās ienirt šaurā šķērsielā un piedot gāzi, bet tā varēja rīkoties vienīgi diletants, padodoties pirmajam jūtu uzplūdumam. Kūmiņš nesteidzīgi aizbrauca līdz ieliņas galam, pagriezās pa labi, bet pirmajā pagriezienā pa kreisi. Volga neatpalika, bet turējās pietiekamā attālumā, lai nekristu acis. Kas tie bija bandīti, Iekšējās drošības pārvalde, Federālais drošības dienests?

Pie luksofora nobremzējis, Kūmiņš pēkšņi piedeva gāzi un aizbrauca, degot sarkanajai gaismai. Volga nepārkāpa noteikumus. Toties pirmajā krustojumā viņa priekšā iznira ne gluži jauna balta toijota un sāka braukt kādus piecdesmit metrus pa priekšu. Diletanti vienmēr gaida sekotājus no mugurpuses un nepievērš uzmanību tam, kas notiek priekšā. Un profesionāļi to izmanto. Tas nozīmē, ka viņam seko profesionāļi! Tas tik ir numurs!

Mežaveča pazušana tagad ieguva pavisam citu jēgu. Operatīvajā darbā šādas nejaušības nemēdz notikt. Tie bija vienas ķēdes posmi. Tikai kādas?

Kūmiņš ieslēdza magnetolu. Pareizāk magnetolai līdzīgu ierīci. Patiesībā tas bija radio skeneris. Lai gan ārējās novērošanas dienesta frekvence bija slepena, Kūmiņš to zināja. Viņš ieregulēja vajadzīgo vilni, izgāja cauri visam diapazonam par viņu nekas netika runāts. Labs ir, pavizināsimies.

Apakšpulkvedis Koreņevs aizbrauca uz centru, apstājās pie veikala un nopirka pudeli ābolu sulas, iegriezās Nahičevanas rajona iekšlietu daļā, aprunājās ar diviem operatīvajiem darbiniekiem, par laimi, kopēji sarunas temati viņiem allaž atradās, tad nokāpa lejā krastmalā, taču tiltā iekšā negāja un zīmes neatstāja, vienkārši pastaigāja gar ūdens malu, maziem malciņiem baudīdams bezgaršīgo sulu.

Aina kļuva skaidra. Novērošanu veic četras brigādes ar volgu, toijotu, opeli un folksvāgenu. Izmantots tiek lineārās un tīklveida metodes apvienotais variants, kurš bandītiem nav zināms. Tātad tie ir profesionāli novērotāji. Kā labā viņi strādā? Visticamāk, tas nav Galvenās iekšējās drošības pārvaldes ārējās novērošanas dienests viņiem nav ārzemju mašīnu, bez tam diez vai viņi ievērotu radio klusēšanas režīmu. Drīzāk tie bija federālie drošībnieki…

Iesviedis tukšo pudelīti ūdenī, Kūmiņš atgriezās pie sava «BMW» un jau bez kādas slapstīšanās brauca uz RONAP. Sekotājiem viņš nepievērsa uzmanību, kaut gan katram gadījumam iegaumēja drošībnieku automašīnu numurus un markas. Šī informācija nogūla tālākajā atmiņas plauktā. Tā varēja arī nekad nenoderēt, bet varēja tikt izšauta vajadzīgajā brīdī. Tādu «uzkrājumu» apakšpulkveža Koreņeva smadzenēs glabājās daudz. Patiesībā tieši tie padarīja viņu par Kūmiņu.

Pie ieejas neviens viņu negaidīja. Kabinetā tāpat. Viņš atvilka elpu, ieslēdzās, pagrieza slēdzenes drošinātāju.

No seifa slepenā nodalījuma izņēma dažus papīrus, saburzīja un pelnu traukā aizdedzināja. Tad, nepievērsdams uzmanību telefona zvaniem, izņēma no galda atvilktni ar dubulto dibenu, salūkoja zem noņemamā finiera vēl dažus desmitus lapu, saplēsa smalkos gabaliņos un iemeta ugunī. Izrāva no bloknota dažas lapas, arī sadedzināja un atvēra logu. Viss? Šķiet, ka viss… Mājās viņš nekādus kompromitējošus materiālus neturēja. Pilns dosjē par visu bandu glabājās «Zelta lokā», uz sveša vārda abonētā seifā. «Kreisais» stroķis bija noglabāts slēptuvē drošā vietā. Viņam to visu nekādi nevarēja piesiet…

Negaidot, kamēr kabinets izvēdināsies, Kūmiņš salūkoja odekolona flakonu un izsmidzināja vairākās vietās. Smalkais aromāts sajaucās ar deguma smaku, veidodams ne sevišķi izsmalcinātu kokteili. Tagad viņš pavisam nomierinājās un turpināja ikdienas darbus.

Bet nākamajā rītā pie Koreņeva ieradās majors Sočņevs. Tas bija daudz labāk nekā izsaukums uz FDD Pārvaldi. Pirmkārt, tāpēc, ka kļuva skaidrs nekā konkrēta drošībniekiem pret viņu nav. Otrkārt, tāpat kā futbolā, tikšanās savā laukumā dod krietnu psiholoģisko pārsvaru.

Majors sasveicinājās, taču daudz vēsāk nekā pagājušajā reizē. Pašlaik viņš vairāk atgādināja FDD darbinieku nekā pirmās vizītes laikā. Pelēkajā uzvalkā ar melno kaklasaiti Sočņevs izskatījās solīds un ļoti stingrs. Iespējams, tāpēc, ka viņš nesmaidīja savu atklāto smaidu.

-    Diemžēl, Filip Mihailovič, man jums ir nepatīkamas ziņas. Aizvakar naktī mēs aizturējām Pjotru Vasiļjeviču Kļiščuku…

Sekoja ieplānota pauze. Sočņevs uzmanīgi vēroja Kūmiņu, fiksējot katru viņa reakciju. Taču nekāda reakcija nesekoja.

-   Kas viņš ir? Kūmiņš nesaprašanā sarauca pieri.

-   Un kas man daļas gar viņu?

Viņa garais skrimšļainais deguns bija pavērsies tieši pret majora seju, it kā ar ožu gribētu aizpildīt verbālās informācijas trūkumu. Taču sirds sitās paātrinātā tempā. Ko šie puiši īsteni grib?

-   Viņš ir jūsu aģents. Un viņa veiktais noziegums brāķis jūsu darbā. Virsniekam taču ir jāaudzina savi aģenti!

Sočņevs nervozi lūkojās apkārt, viņa skatiens šaudījās no viena priekšmeta uz citu.

-    Man nav tāda aģenta, Kūmiņš mierīgi iebilda.

-  Varat pieprasīt attiecīgus dokumentus. Lai gan parasti tos nevienam nerāda. Taču nav jau arī ko rādīt. To vienkārši nav.

Drošībnieks saprotoši pamāja.

-   Iespējams, jūs viņu neesat oficiāli noformējis es zinu, ka milicijā piekopj šādu praksi. Taču ikreiz, kad Blakts nokļūst īslaicīgās aizturēšanas vai izmeklēšanas izolatorā, jūs ar viņu tiekaties. Un jūs viņu arī pēc kāda laika no turienes izpestāt…

Kūmiņš pavīpsnāja.

-    Ak Blakts! Tā ari būtu teicis. Protams, Blakts mums ir labi pazīstams. Viņš ir profesionāls zaglis, uz viņa birkas ir vesela rinda noziegumu, viņš pazīst visus

Tihodonskas kriminālnoziedzniekus un iebraucējus arī…

Es daudzreiz esmu ar viņu strādājis centies atšifrēt, mēģinājis savervēt, taču nekas nesanāca. Viņš ir no idejiskajiem blēžiem. Draudēja man pat dunci ribās ielaist! Ko viņš šajā reizē pastrādājis?

Sočņevs palūkojās logā, tad zem kājām, pēc tam uz masīvo dzelzs skapi.

-   Tas ir pat labāk. Ja viņš nav saistīts ar jums, tad viņa arests jūs neapbēdinās. Blakts pasūtījis bentlija nozagšanu par divdesmit tūkstošiem dolāru, bet mēs veicām operatīvo kombināciju un saņēmām viņu ciet nozieguma vietā! Tas bija skaisti!

Kūmiņš sāka sirsnīgi smieties.

-   Blakts? Bentlija nozagšanu? Ha-ha-ha… Nezinu, kuri gudrinieki pie jums izštukojuši tādas blēņas! Tas ir tāpat, kā kad man piesietu stratēģiskā bumbvedēja nolaupīšanu par miljons dolāriem! Blakts pat žiguli neprot vadīt, kur nu vēl bentliju! Un divdesmit tūkstoši dolāru viņam pat sapņos nevar rādīties. Jūs viņu esat redzējis, to Blakti?! Zema lidojuma putns, lai gan autoritāte viņam piemīt. Tomēr autoritāte ir viens, bet nauda gluži kas cits! Viņa reālais darbības lauks iesist skanošo aliņam vai lētajam šņabim, bet sudraba ķēdītes dēļ var iegrūst dunci ribās! Tajās aprindās neapgrozās ne bentliji, ne dolāri, biedri major!

Taču drošībnieks nebija noskaņots uztvert tik asprātīgus salīdzinājumus un smalku humoru.

-    Bet vai mobilie tālruņi tajās aprindās apgrozās? Zagti mobilie tālruņi?

-   Protams, cik tik uziet. Kūmiņš pastiepās, atlaidās pret krēsla atzveltni un paskatījās pulkstenī. Taču tie ir sīki noziegumi. Tie neietilpst mūsu kompetencē. Tā ka, ja citu jautājumu nav, tad atvainojiet man šodien ir ļoti daudz darāmā.

-   Man arī! Sočņevs apvainojās. Es esmu tāds pats opers kā jūs.

-   Ak tā? Kūmiņš skeptiski savilka uzacis.

-   Jā, tieši tā! majors ar uzsvaru atbildēja. Un es konstatēju, ka Blakts strādā jūsu labā. Arī zagtos telefonus viņš vāca jums! Kam jums vajadzīgi «melnie» mobilie?

Koreņevs paraustīja plecus.

-   Skaidra lieta nekam! Man ir labs mobilais. Un ne viens vien.

-   Tie var noderēt tam, kurš grib izslēgt viedkartes un aparāta identifikāciju. Sočņevs pats atbildēja uz savu jautājumu. Un precizēja: Tam, kurš grib izdarīt neizsekojamu zvanu. Piezvanīt un palikt anonīms.

-   Es neesmu tik dumjš, kā šķiet pirmajā acu uzmetienā, Kūmiņš vēsi sacīja. Jūsu doma man ir skaidra. Nav skaidrs tikai viens kāds ir jūsu vizītes mērķis?

Ašais skatiens kārtējo reizi apskrēja kabinetu un apstājās pie apakšpulkveža Koreņeva sejas.

-   No «melnajiem» telefoniem saskaņā ar mūsu versiju nezināma persona nodod rīkojumus dziji konspirētai noziedzīgai organizācijai, kura tiek dēvēta par Burvja bandu…

Kūmiņš atrāvās no krēsla atzveltnes, uzgūla ar krūtīm galdam un ar hipnotizējošu skatienu vērās drošībnieka šaudīgajās acīs.

-   Un kurš būtu šī «nezināmā persona»? Uz ko jūs tēmējat?

-   Es tikai klāstu faktus. Mēs izveidojām jūsu personīgā telefona pārvietošanās shēmu. Un, lūk, no «melnajiem» aparātiem izdarītie zvani tika veikti jūsu pārvietošanās maršrutā…

Sočņevs ieturēja daudznozīmīgu pauzi.

-    Katra aparāta pozicionēšanas precizitāte ir simt metru diametrā. Ja kāds zvana, atrazdamies divsimt metru no manis, tā arī rodas sakritība! saprotamā aizkaitinājumā sacīja Kūmiņš, bet majors papurināja galvu.

-   Pārāk daudz sakritību. Nesen tika izdemolēta un nodedzināta Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrība. Tā tika teicami apsargāta, tomēr ne videokameras, ne signalizācija, ne sargi nespēja aizkavēt uzbrukumu. Tajā skaidri bija samanāms «burvju» rokraksts…

-   Nu?! Un kas tad ir?! Kūmiņš asi uzbrēca. No malas varēja šķist, ka viņš zaudē pacietību. Patiesībā operatīvais darbinieks bija ļoti satraukts.

-   Nekas. Sočņevs neitrāli paraustīja plecus un novērsa skatienu sānis. Taču pēc tam izgāzās apsūdzība pret jums par dienesta pilnvaru pārsniegšanu! Kā viens opers otram pasakiet godīgi jūs ticat šādām sakritībām?

-   Tātad jūs gribat teikt, ka es vadu Burvja bandu. Es jūs pareizi sapratu, kolēģi! pēdējais vārds nepārprotami bija sarkasma indes pilns.

-   To teicāt jūs, nevis es. Drošībnieks kautrīgi nodūra galvu. Tomēr fakti ir nepielūdzami!

-    Kādi fakti?! Tie ir stulbi, nepamatoti minējumi! Kūmiņš uzsita ar dūri pa galdu un pielēca kājās. Par kādām operatīvajām kombinācijām jūs spriedelējat? Ar ko jūs sevi salīdzināt?! Ar mani? Man ir piecpadsmit gadu stāžs operatīvajā darbā, es esmu īstenojis tik daudz operatīvo kombināciju, cik jums ne sapņos nav rādījies, esmu aizturējis tik daudz sevišķi bīstamu noziedznieku, cik jūs pat ķinītī neesat redzējis! Ja es būtu izmantojis tik apšaubāmus faktus, man jau sen būtu norauti uzpleči! Un es sēdētu cietumā vai gulētu aukstā bedrē! Kā jūs uzdrīkstaties apvainot RONAP operatīvās nodaļas priekšnieku bandītismā?!!

-   Nē jel, es neapvainoju, gribēju tikai brīdināt…

-  Viss, uz redzēšanos! Kūmiņš noskaldīja. Visi tālākie kontakti ar manas vadības atļauju!

Kad durvis aiz drošībnieka bija aizvērušās, viņš kā pļauts atkrita krēslā un ilgi sēdēja nekustīgi, stingu skatienu vērdamies sev priekšā. Tad parakņājās piezīmju grāmatiņā un uzgrieza Tihodonskas visslavenākā advokāta numuru. Pēc otrā signāla kā no padebešu augstumiem atsaucās sekretāres balss:

-   Čekuldajeva kunga advokātu birojs!

-   Sveika, Aļona! Runā Filips Koreņevs. Vai šefs ir tuvumā?

-   Sveicināti, Filip Mihailovič! Balss kļuva gluži parasta. Savienoju.

-   Es klausos jūs, Filip Mihailovič! cienīgi nodudināja samtaina balss.

-   Ir darbiņš, dārgais Viktor Fomič. FDD aizturējis kādu Kļiščuku, Pjotru Vasiļjeviču. Viņam inkriminē bentlija aizbraukšanu, bet viņš pat pie volgas stūres savu mūžu nav sēdējis. Es lūdzu uzņemties viņa aizstāvību.

-   Labi, Filip. Es šodien pat pie viņiem iegriezīšos, tādā pašā balsī atbildēja advokāts. Viņš to nekad nemainīja.

Blakts, saukts arī par Mežaveci

-   Nu, klāj laukā, draņķi, kā ar kruķiem saostījies, par cik savējos pārdevi?! nočerkstēja skelets ar Krusta seju. Viņš sēdēja augstā akmens tronī, betona laukumiņā viņa priekšā stāvēja kails Blakts ar aizmugurē sasietām rokām, bet visapkārt tumsā kustējās melnas, draudīgas ēnas tā kā vilki, kā vampīri vai pašu ļaudis. Nekādas starpības jau nebija, tūlīt metīsies virsū un sāks plosīt gabalos…

Melnās ēnas nāca virsū, sašaurinot apli. Kā ļaunas sarkanas uguntiņas spīdēja plēsonīgās acis.

-    Kam tu tici, Krust?! Blakts histēriski iebļāvās. Esmu godīgs blēdis! Neklausies pļāpās!

Viņš uzlēca uz milzīga akmens, paķēra dunci, tik lielu kā spēkavīra zobens, atvēzējās.

-   Atpakaļ, bandīti! Sakapāšu!

Krusts pastiepa garum garu roku, saķēra viņu aiz pleca, sapurināja. Blakts pamodās. Taču Krusts nelaida vaļā.

-   Celies, kaimiņ, brokastlaiks.

U-u-uff… Tas nebija Krusts. Nepazīstams zaglis kratīja viņu aiz pleca. Vai pat ne zaglis kaut kāds tizlenis lohs ar neskūtu ģīmi un brillēm uz deguna kā tāds nodzēries učuks.

Blakts ar ierastu kustību nokratīja svešo roku, atsperīgi apsēdās, aši pameta skatienu apkārt.

-   Ko tā kliedzi, draugs? apjautājās spēcīgs, gadus trīsdesmit vecs kaukāzietis apaļu seju. Briesmīgs sapnis rādījās?

Kameras biedri kopīgiem spēkiem klāja galdu.

-   Skarbā dzīve rādījās, Blakts novilka caur zobiem. Bet kad mēs būtu sadraudzējušies?

Kaukāzietis māksloti pasmaidīja.

-   Ja vēl neesam sadraudzējušies, tad drīz to izdarīsim… Pagaidām piesēdīsim, iekodīsim, patērzēsim no sirds…

Blakts piecēlās, nesteidzīgi iegāja dīvainajā atsevišķajā tualetē, nomazgājās un atgriezās pie galda. Galdauta vietā avīze, uz tās cepta vista, vārītas olas, sauja zaļo lociņu, gurķi, tomāti, maize, siers, desa. Viducī līdzena kā sniegota kalna virsotne neskarta sāls kaudzīte.

-   Tīri labi dzīvojat, viņš atzinīgi novērtēja. Un tikpat vērīgi kā galdu nopētīja tos, kuri pie tā sēdēja.

-   Sveiciens cilvēkiem, viņš ar uzsvaru sacīja. Es esmu Blakts!

-   Vazgens, kaukāzietis stādījās priekšā un pāri galdam sniedza roku, taču Blakts tai nepievērsa uzmanību un uzlūkoja tizleni lohu.

-   Nikolajs Nikolajevičs.

«Vai tu redzējies, kas par putnu!» Blakts nodomāja. «Inteliģento tēlo. Nez vai ar šiem uz vienu roku vai pats par sevi? Ja iegāztu pa mūli, visa inteliģence būtu vējā kā putekļi no cepures…»

-   Bet kas tu tāds esi? Blakts apjautājās padruknam vīrelim ar dubultzodu. Viņš atgādināja krupi. Ko sēdi tāds piepūties?

-   Saburovs… tas sarosījās. Nē jau, es tāpat vien…

Viņi ar lohu bija viena vecuma ap četrdesmit. Taču

briļļainis izskatījās vecāks.

-   Kā te ir ar «apsildi» [2] ? kurš ir galvenais? uzstājīgi vaicāja Blakts, noplēsdams vistas kāju.

Nokļuvis nebrīvē, viņš pārvērtās nebija vairs neuzkrītošs un nemanāms, mugura izslējās, pleci iztaisnojās, uzvedībā parādījās barveža manieres. Balss kļuva citāda un arī skatiens…

-   «Celiņš» [3] un «kājas»** ir? braucīdams trekno vistu, viņš turpināja iztaujāt, cieši lūkodamies galda biedros. Tie samulsa, izņemot gan Vazgenu.

-    Šis ir īpašs tuptūzis, Blakts, viņš paskaidroja. Te viss ir citādi. Nav ne «celiņa», ne «kāju» nekā. Stingra izolācija.

-   No kurienes tad vista?

-   Atnesa paciņu.

-   A-a-a… Garšīga, maita! Padod, es vēl paņemšu…

Arestantu žokļi cītīgi pārstrādāja barību. Bija dzirdams, kā kriukšķ svaigie, vēl neapvītušie lociņi un stingrie gurķi. Blakts uztaisīja sviestmaizi ar desu un sieru. Nokoda, atzinīgi pamāja. Tomēr atšķirībā no pārējiem viņš ne tik daudz ēda, cik noskaidroja apstākļus, tajā pašā laikā arī piepildīdams vēderu.

Desa ir žāvēta, dārga kurš te ir tas bagātnieks? Bet Vazgens norāva tūku. Vistu oficiāli nedrīkst nest tas ir produkts, kas ātri bojājas.

-   Vai tad brokastis te nenes? blēdis ar pilnu muti tincināja tālāk. Tēju un tā…

-  Mēs atteicāmies, paskaidroja briļļainais lohs, stampādams iekšā olas un desu. Pārāk plāna paika. Mums ir vārāmā spirāle…

Dīvaini… Ieslodzītie mēdz savienot cietuma pārtiku ar pienesto. Citādi nevarētu izturēt…

-   Kā tad palika ar galveno? Blakts atkārtoja.

Vazgens paraustīja plecus. Viņš gandrīz nemaz neēda un bija manāmi saspringts.

-   Es esmu viņa vietā. Šie ir pirmoreiz aiz restēm, un panti viņiem nav mūsējie… Likumus, kārtību nezina… Nākas man fīrēties.

-   Labi, bratello, ka uzņēmies šo svēto misiju. Blakts, labi paēdis, atraugājās un, noplēsis avīzes stērbeli, noslaucīja taukainās rokas, tikai notriepdams tās ar tipogrāfijas krāsu. Vīlies apskatīja melnos traipus un pamāja briļļainajam loham.

-  Aiziet, Kola, patēlo mušu, aizlido un samitrini dvieli! Lai puse ir slapja, puse sausa!

Vazgens vēl vairāk saspringa. Viņš juta, pēc kā te ož, jaunais pasažieris uzkundzējas kamerā. Un nebija kļūdījies.

-   Kāpēc vietas tā sadalīji? Blakts šķietami vienaldzīgi pavaicāja. Apakšējā ir brīva, bet galvenais lien augšā! Alpīnists esi, vai?

-   Man ir vienalga, kur gulēt. Tā ir pat labāk. Citādi tev nāktos rāpties kalnā… Nebūtu lāgā ne pēc gadiem, ne autoritātes.

-   Vai tad tu tieši mani gaidīji? slaucīdams rokas mitrajā dvielī, jau ieinteresēti taujāja Blakts. Kurš tev pačukstēja priekšā, ko?

Vazgens samulsa.

-   Ne jau nu tieši tevi. Tikai padomā pats tu ierodies, bet vieta ir aizņemta!

-   Tad ta neraža! Blakts atņirdza zobus. Es būtu tevi patriecis, un beigta balle!

Viņš noberza rokas sausas, apskatīja un šķita apmierināts.

-   Še, brač, izkar pie sevis augšā, lai izkalst! Blakts pasvieda dvieli krupim līdzīgajam.

Tas izgludināja dvieli un pakāra uz savas lažas maliņas. Tātad divi no trim kameras biedriem atzina Blakts tiesības būt noteicējam kamerā. Atlika tikt skaidrībā ar galveno.

-   Kas tu esi pēc «specialitātes», Vazgen? Kur esi sēdējis? Ko pazīsti?

-   Esmu zaglis, brač, Vazgens atbildēja pēc iespējas solīdāk. Otrajā zonā nolauzu trīnīti. Pazīstu visus štellmaņus…

-   Tas ir labi, Blakts pamāja. Kostju Kimu zini?

-   Kā tad! Viņa pārraudzībā ir tirgi.

-   Malacis! Blakts uzslavēja. Un kā viņam vārdā?

-   Kam?!

-   Kostjam Kimam.

Vazgens norūpējies savilka biezās uzacis, taču neteica ne vārda.

-   Nu, ko saminstinājies? Kā mūsu bračkam vārdā?

-   Tak jau Kostja!

-   Nē, bratello! Tā viņu sauc. Bet vārds viņam ir Kesomuns. Tu viņu nepazīsti. Tikai esi dzirdējis. Kā tad tā?

Iestājās klusums. Vazgens nolaizīja apkaltušās lūpas. Abi pārējie klusēja, raudzīdamies pārmaiņus te vienā lietpratējā, te otrā.

-   Bet vai par mani esi dzirdējis, Vazgen? Blakts pavaicāja, nevērīgi pārmetis vienu kāju pāri otrai.

Melnīgsnējais goddevīgi pamāja.

-   Zināms, džeki stāstīja. Tev veicoties, ar pašu Ziemeli birstējoties…

Viņš centīgi iepina runā kriminālajās aprindās pazīstamas intonācijas. Bet velti Blakts jau bija sapratis, ka ar kriminālajiem viņam bija maza saistība. Tik vien kā līdzās paburzījies.

-   Tad neskaidrību nebūs. Blakts noslaucīja lūpas un piecēlās. Tagad galvenais esmu es. Atskaitīsies par kopkatlu, apskaidrosi situāciju kamerā, un dzīvosim tālāk. Jautājumi ir?

Vazgens padomāja un nedroši paraustīja plecus.

-    Ko?! Blakts pielika pie auss saliektu plaukstu.

-   Kaut kā nedzirdu!

-   Nav.

-   Tad labi. Bet kāpēc jums nav iesauku?

-   Kaut kā nesanāca… Vazgens noplātīja rokas. Viņš jau bija pārstājis tēlot pirmo vijoli.

Ak tu maita! Tas nav vis kā Krupim naktī zīmes dot.

-   Cietumā tāpat vien nekas nesanāk! pamācošā tonī sacīja Blakts. Cietumā sanāk tas, ko nolemj galvenais!

Un norādīja ar pirkstu uz Nikolaju Nikolajeviču.

-   Tu būsi Muša! Saprati?

-   Un tu Alpīnists! Pirksts pavērsās pret Vazgenu.

-   Bet tu… Bet tu Krupis!

Saburovs saviebās, taču pretī nerunāja.

Slēdzenē pretīgi noskrapstēja atslēga, durvis pavērās.

-   Kļiščuks uz nopratināšanu! uzraugs nokomandēja.

Zjoma

Noziedzības ģeogrāfija nozīmē kriminālnoziegumu sadalījumu pa reģioniem, rajoniem, objektiem. Noziegums, protams, var notikt jebkur, taču iespēja, ka tas tiks pastrādāts alus krodziņā «Aktieris», ir krietni vien lielāka nekā varbūtība, ka tas notiks drāmas teātrī. Lai gan abās vietās pret vakaru sapulcējas daudz ļaužu. Teātrī svētdienīgi saposusies publika, gaidot izrādi, pastaigājas plašajā vestibilā, priecādamās par rudenīgās Pārdonas ainavām, vai kafejnīcā malko konjaku no vēderainām glāzēm, piekozdama sarkano ikru maizītes, kā jau pieklājas inteliģentiem ļaudīm. «Aktierī» dienas beigās salasās pastāvīgie apmeklētāji, alus un šņabis līst straumēm, biezi tabakas dūmi cērtas acīs, skan sirsnīgas sarunas, vaļsirdīgas atzīšanās, dedzīgi draudzības apliecinājumi. Lai gan attālums no slapjām pļēguru bučām līdz nežēlīgam kautiņam mēdz būt īsāks nekā ar alu nolaistītā galda platums.

Zjoma ar diviem pavadoņiem ievēlās zālē, kad sāka krēslot. Jau trijotnes izskats vien neradīja šaubas, ka viņu pirkstu nospiedumi uz mūžīgiem laikiem ir atraduši vietu milicijas arhīvos. Turklāt te viņus labi pazina. Atņemdami sveicienus, kriminālie elementi cauri cigarešu dūmiem devās iekšā zāles dziļumā. Viņiem tūdaļ atradās brīvs galdiņš un tika atnests alus, turklāt stikla kausos, nevis ķēmīgajās plastmasas glāzēs. Tas bija visaugstākās cieņas apliecinājums.

Kāri remdējusi pirmās slāpes, trijotne aizsmēķēja un ņēmās nesteidzīgi sūkt gaišdzelteno šķidrumu. Publika pārsvarā jau bija iesilusi. Uz smagajiem koka galdiem starp zivju asakām un sudrabainajām ādiņām līdzās milzīgajām glāzēm stāvēja degvīna pudeles. Apkalpotājas šaudījās kā ēnas, šķeldamas biezos kaitīgo cigarešu dūmu mākoņus. Ar vārdu sakot viss ritēja kā parasti.

Pēkšņi pie ieejas durvīm izcēlās ķilda. Lamas, sitieni, tad šķindēdama saplīsa tikko aizsākta degvīna pudele, un tā bija zīme, ka lieta kļūst patiesi nopietna. Pastāvīgo apmeklētāju galvas pagriezās uz trokšņotāju pusi. Ķildojās divi nesen ienākuši un nevienam nepazīstami tipi. Viens garš, stiegrains, saburzītā lietusmētelī ieķērās krūtīs savam pavadonim būdīgam vīram vidējos gados ar neizteiksmīgu, prātā nepaliekošu seju.

-   Ko tu man piesienies?!

Tas spēji izrāvās un iebļāvās pilnā rīklē, pa kriminālo modei izpletis pirkstus:

-   Likumu zini: ja esi samuldējis atbildi!

Viņš izskatījās pēc pastāvīga zonas iemītnieka, bija ģērbies kā vairākums Tihodonskas švaļu īsā ādas jakā un platās, ērtās džinsās. Un izturējās droši un nekaunīgi, it kā apkārt lohi un mūlāpi vien būtu.

Nākamajā acumirklī, saņēmis spēcīgu triecienu, garais aizlidoja pie durvīm, atsitās pret stenderi un briesmīgi ierēcās:

-   Viss, nolaidīšu no kātiem!

Viņš izrāva aiz siksnas aizbāzto pistoli un divreiz izšāva griestos. No koka sijām pašķīda skaidas. Būdīgais pieliecās un izrāva dunci. Krogā atskanēja mežonīgs brēciens:

-   Nu, maita, tu esi līķis!!!

Pat pieredzējušie «Aktiera» apmeklētāji sastinga. Kā nekā apšaude parastā Tihodonskas alus krodziņā nebija, maigi izsakoties, bieža parādība. Taču viss beidzās tikpat pēkšņi, cik iesācies. Garais pagriezās un izskrēja laukā, būdīgais metās pakaļ. Iestājās kapa klusums. Pastāvīgie apmeklētāji pamazām sāka atjēgties un dalīties iespaidos.

-   Ir gan ambīļi…

-   Tā jau var nobliezt ne par ko…

-   Ei, Kļava, stiep šurp vēl šņabi!

Taču ar to šāvakara piedzīvojumi «Aktierī» vēl nebeidzās. Aiz logiem nokaucās riepas, nozibēja zilas bākugunis, un iekšā iebrāzās vīri ķiverēs un bruņu vestēs ar automātiem rokā.

-   Visiem gulties uz grīdas! Rokas aiz galvas! Veicīgi!

Tiem, kuri vilcinājās, paātrinājumu piešķīra automātu laides un smagie zābaki. Pārējos stimulēja nelaimes biedru pieredze. Pēc dažām minūtēm piespļaudītā grīda blīvi bija noklāta cilvēku ķermeņiem ar pakausī sakrampētām rokām. Akurāt kā ķinītī.

Pēc tam vairāki miliči veikli pārmeklēja aizturētos. Atrada kasteti, divus nažus, vairākas paciņas ar brūngani zaļu vielu, sieviešu rotaslietas un pistoli, kas bija aizbāzta mugurpusē aiz jostas dūšīgam puisietim.

-  Re, kurš šāvis! grupas komandieris pērkondimdošā balsī noskandēja un iespēra masīvajam Zjomas ķermenim, kas aizņēma visu eju.

-   Ko tu, priekšniek…? Esmu tīrs kā stikliņš! Paosti stroki!

-   Tūlīt aizbrauksim uz iecirkni un tu man vienu lietiņu paostīsi, leitnants apsolīja un, vēlreiz iespēris Zjomam, izvilka no viņa iekškabatas klusinātāju.

-   Skat, kā paveicies, nejauši killeru saņēmām ciet!

-   Kas es tev par killeru? Zjoma sašuta. Es to stroķi atradu, man ir arī papīrs!

Bet viņā neviens neklausījās.

Astoņus aizturētos saslēdza roku dzelžos un, atlauzuši rokas aiz muguras, aizvilka uz patruļas uaziņu.

-   Biedri major, izbraucot pēc izsaukuma par apšaudi «Aktierī», esam aizturējuši personas ar aukstajiem ieročiem, narkotikām un nolaupītām mantām! leitnants skaļi ziņoja volgā piebraukušajam Vološinam. Vienam aizturētajam bija pistole ar klusinātāju!

-   Paldies par dienestu! Vološins, kurš tēloja dežurējošo virsnieku, paņēma polietilēna maisiņā ievietoto pistoli ar klusinātāja stobru. Vediet visus uz iecirkni un noformējiet dokumentus.

Nahičevanas rajona iekšlietu daļā aizturētos sadalīja pa kabinetiem. Rajona kriminālmeklēšanas operatīvie darbinieki nodarbojās ar «parastajiem» aizturētajiem, turpretī vairākkārt tiesāto pilsoni Bugrovu ar iesauku Zjoma noformēja Huzarovs un Sigajevs, kuri, starp citu, arī tēloja vietējos operatīvos. Darbs šķīrās rūpīga pārmeklēšana, Bugrova paskaidrojumi, viņu aizturējušo darbinieku ziņojumi, ieroča apskate… Pēc tam Huzarovs aizveda stroķi ekspertiem, bet Sigajevs pratināja Bugrovu par visiem noziegumiem, kurus bija pastrādājis viņš vai viņa paziņas. Zjoma, protama lieta, neko nestāstīja, un viņu aizsūtīja uz «akvāriju» [4] , kur viņš palēnām aprada ar savu jauno stāvokli.

Bet pēc pāris stundām, kad aizturētos jau sūtīja uz īslaicīgās aizturēšanas izolatoru, dežūrdaļā straujā solī ienāca apakšpulkvedis Koreņevs. Viņš sasveicinājās ar dežurantu, piegāja pie «akvārija», ar interesi uzlūkoja Zjomu. Tā dresētājs novērtē notvertu plēsīgu zvēru.

-   Šis, vai? Skaistulis!

Saplēstā jakā, ar tumšsārtu plankumu vaigā, kas pletās aizvien lielāks, Zjoma bija zaudējis savu parasto nekaunīgo pašpārliecinātību, nelamājās un netaisīja nekādus pekstiņus. Saķēdētās rokas viņš mierīgi turēja sev priekšā. Izpaudās dzīves pieredze roku dzelžus varēja saspiest tā, ka vai acis izsprāgst no dobuļiem, bet gumijas steki nomierināja pat līdz pēdējam apdullušus narkomānus.

-   Dodiet šurp materiālu un ievediet viņu nopratināšanas telpā!

Mazajā bezlogu istabiņā, kas bija piesūkusies ar asins, asaru, nežēlības un baiļu smaku, Kūmiņš pamāja aizturētajam uz grīdai pieskrūvēto tabureti, bet pats palika stāvam.

-    Piesēdi, mīlīt. Nesaku pieklājīgi «sēdies», jo iesēdies tu esi pamatīgi, ar visu pakaļu!

-   Par ko, priekšniek?! Esmu tīrāks par tīru! Iegriezos iedzert alu…

-    Ak alu? Kūmiņš pasmīnēja. Kāds tev labāk garšo?

-Ko?!

-   Kāds alus tev labāk garšo?

Koreņevs tuvojās pilsonim Bugrovam te no labās, te kreisās puses, ielūkojās viņam sejā, dažbrīd apņemdams ap pleciem.

-  Kāda starpība? Alus paliek alus, tas nav šņabis. Vai mēs par alu runāsim?

Kūmiņš vēlreiz pasmīnēja.

-   Tu mani pazīsti?

-   Kurš tad nepazīst, Zjoma negribīgi norūca.

-   Un kāpēc es kā blusa lēkāju pa rajona nodaļām lai ar godīgiem pilsoņiem patērzētu par alu?

Zjoma smagi nopūtās.

-   Ja esi atbraucis, tad jau laikam centīsies piesiet lietu…

-   Kas tur ko siet? Kūmiņš brīnījās. Tu pats esi līdz ausīm iepiņķējies! Man tur vairs nav ko darīt!

-   Paklau, priekšniek, to stroķi es atradu parkā, kad gāju uz «Aktieri». Uzrakstīju jums ziņojumu, gribēju tūdaļ aizvest, bet nolēmu iedzert aliņu…

-    Tā ir pirmā kļūda! Kūmiņš pamācoši sacīja un pāršķirstīja kopā saspraustās lapas. Šis te ziņojums? Jā, pareizi, arī datums šodienas… Malacis! Daži aizmirst pārtaisīt datumu, bet pārrakstīt ir par slinku. Bet tu esi nazis!

Zjoma sabozās.

-   Varbūt noņemsi dzelžus? Un vispār metam mieru. Noformē parakstu, un es pazūdu…

-   Tūlīt, tūlīt, brālīt! Pasaki man vai papīru un pildspalvu vienmēr nēsā līdzi vai arī atradi parkā?

-   Bija līdzi, nejauši…

Kūmiņš uzmanīgi izlasīja uzskricelēto lapiņu.

-   Viss būtu labi, brālīt, tikai nav uzrakstīts pēc formas! Viņš saplēsa papīru vispirms gareniski, pēc tam šķērsām, bet tad saplucināja sīkās skrandiņās, sabēra pelnu traukā un ar šķiltavām aizdedzināja. Klusinātāju nebiji minējis! Tātad ziņojums nav derīgs!

-    Tā ir patvaļa, priekšniek, Zjoma ļauni norūca. Velti tā ar mani izdaries… Ja nu rit tieku laukā…

-   Diez vai. Teikšu atklāti, kā draugs draugam visticamāk, dabūsi mūža ieslodzījumu!

-   Ne-e-evajag, neķer mani uz muļķi! Zeme ir apaļa, gan tiksimies…

-   Tu man draudi, mīlīt? Kūmiņš brīnījās. Velti. Gribu draugam izlīdzēt. Pavei, kas uz tavas birkas sakrājies… Mūsu darbinieku ziņojumi par ieroča atsavināšanu. Viņus nopratinās, un veseli trīs liecinieki būs rokā!

-   Kas nu kruķi par lieciniekiem! Aizturētais nicīgi novaikstījās.

Kūmiņš manāmi sapīka.

-    Velti tā runā! Pēc likuma milicijas darbinieks ir pilntiesīgs pilsonis un pilntiesīgs liecinieks. Bet piekrītu advokāti var visu samudžināt, nomelnot miličus, sajaukt galvu piesēdētājiem… Tu taču izvēlēsies piesēdētāju tiesu? Starp citu vai tev ir nauda advokātiem? Vai zini, cik viņi tagad plēš?!

Kūmiņš satriekts atmeta ar roku, bet tad atkal kļuva jautrs.

-    Lai gan par to nesatraucies ja vajadzēs, es tev aizdošu!

Zjoma pasmīkņāja. Taču ne sevišķi jautri. Viņš jutās kā pele, ar kuru spēlējas pagaidām vēl paēdis kaķis.

-    Uzskati, ka ar lieciniekiem mēs būtu tikuši galā! Bet ko lai dara ar šo? Redzi ekspertu izziņas? Vēlāk viņi noformēs slēdzienus pēc visiem likumiem. Taču mācītie cilvēki jau ir noteikuši, ka pirkstu nospiedumi uz stroķa ir tavējie! Sito neražu! Tur neviens advokāts nelīdzēs pirkstu nospiedumi neatkārtojas…

-   Es jau nemaz neatsakos. Atradu, paņēmu rokā, pētīju. Zināms, ka palika pirkstiņi!

Kūmiņš īsu brīdi padomāja, pakodīja lūpas, atmeta ar roku.

-   Labs ir, pārliecināji! Tavi pirkstiņi uzieti uz kāda tur sasodīta stroķa ko nu? Jāpiespriež gadi, ko? Tikai…

Zjoma ieurbās operatīvajā darbiniekā ar mokošu gaidu pilnu skatienu. Skaidrs, ka tagad viņš izspļaus galveno drankību…

-  Tikai, mans dārgais draugs, ar šo stroķi ir nobliezti divi cilvēki! Ja vēl tie būtu kādi bomži, bet nekā! Kolomijecu pazini? Nē? Redzi nu! Bet viņš bija Pridonskas mērs!

Asinis aizplūda no sejas, Zjoma sāka klepot. Klepus kļuva aizvien stiprāks, un viņš nespēja apstāties. Kūmiņš zināja tā notiek spēcīga stresa gadījumā. Reizēm nervu spazma var beigties ar vemšanu. Tāpēc viņš pacietīgi gaidīja. Beidzot aizturētais nomierinājās, ar delnas virspusi noslaucīja slapjo muti.

-   Otru gan tu droši vien pazīsti. Tas ir Goša Tihodonskietis!

Nu Zjoma kļuva gluži zaļš. Viņš atkal sāka raustīties klepus lēkmē.

-   Tā ka nekāds draugs tu man neesi, es tevi nepazīstu, turēšos no tevis pa gabalu un naudu advokātam nedošu!

Kūmiņš apgāja apkārt galdam un nosēdās savā vietā. Tagad viņš bija nopietns un stingrs.

-   Tāpēc ka tādu cilvēku dēļ ne tikai tevi saplosīs gabalos, bet tavus «kentus» arī, ja šie sadomās mēģināt tevi izpestīt. Un pat simtiem tādu papīriņu kā tas, kuru es sadedzināju, tev nelīdzētu! Tev tagad itin nekas nevar līdzēt!

-   Bet kā jūs zināt… Nu… par tiem kentiem?

-   Es visu zinu! Kūmiņš pārliecināti sacīja, lai gan viņam nebija ne jausmas, kas aizdomās turētajam prātā. Tici man, brač, tagad es esmu tavs vienīgais kents! Protams, ja tu mani ieinteresēsi… Dodies pagaidām uz kameru, domā!

Sīkais

Atklāti sakot, Sīkajam, kad viņu veda uz kameru, nebija necik labi ap dūšu. No vienas puses, viņš bija pareizais džeks, likumus zināja, kopkatlā maksāja, kriminālo vidū bija pazīstams. No otras pirmā reize, vēl nav zināms, kā viss izvērtīsies… Lai Batons allaž tika atkārtojis:

-   Tikai nemīz! Ja vajadzēs, palīdzēsim iesūtīsim zīmīti, iesmērēsim. Gan nepazudīsi! Un liec aiz auss kā ķurķī sevi parādīsi, tā arī tālāk dzīvosi!

Taču kulstīt tukšus salmus pie alus kausa ir viens, bet pārkāpt slieksni aiz zaļām nolupušām durvīm un ienirt smacīgajā un nedabiskajā nebrīves pasaulē pavisam kas cits.

Nekāda dvieļa uz grīdas nebija. Viņš paspēra soli, aiz muguras izdzirda žvadzot aizkrītam durvis un skrapstot aizšaujamies aizbīdni, palūkojās apkārt. Nelielajā metru piecpadsmit kamerā bija astoņas divstāvu lāviņas. Seši acu pāri raudzījās viņā ar nicīgu ziņkāri. Tā zoodārza apmeklētāji aplūko netīru, blusainu mērkaķi.

-   Sveiciens klaidoņiem, viņš teica, kā bija mācīts.

Vājš, izveicīgs puisis ar lielu muti šķobīdamies izlēca

viņam priekšā.

-   Sveiciens labs, bet kāds tas devējs? Izliecies par savējo? Tēlo, ka zini likumus? Kriminālais esi, vai?

Puiša sejas panti raustījās kā diedziņā pakārti. Sīkais nekad nebija redzējis tik nenosvērtu mīmiku. Kā tāds klauns! Tāds nevar būt autoritāte kamerā un sagaidīt jaunpienācēju. Drīzāk viņa uzdevums ir izraisīt ķildu. Tā viņi dažkārt darīja palaida Žurku pa priekšu, šis prasīja aizsmēķēt, izprovocēja kautiņu, un tad iesaistījās īstā banda…

-    Kriminālais! viņš pēc iespējas stingrāk sacīja. Iesauka Sīkais!

-         Tev ir pārākā kloze! Jaķeli noandelēsi? Ļaušu divreiz nomudīties.

-         Sifon, patinies malā! atskanēja balss no lāviņas. Tev ar kriminālajiem neklājas tērgāt! Nāc šurp, Sīkais!

Neliela auguma drukns puisietis pamāja viņam ar roku, aicinādams apsēsties līdzās.

-          Man vārdā Prohors, es te diriģēju. Iepazīsimies. Kur dzīvo?

Viņam bija plakana seja kā plekste ar viducī iestiprinātu strupu degunu un ciešu, ļoti vērīgu skatienu.

-   Bogatjanovkā.

-   Ko pazīsti?

-   Daudzus. Pazīstu Batonu, Zjomu…

-   Oho! Bet vai viņi tevi pazīst? Prohors pavīpsnāja.

-   Zināms.

-   Ar ko pierādīsi?

-Ar visu ko! Gan zīmīti atsūtīs, gan kukuli…

-         Ja-a-a? Prohors šauboties novilka. Kur patlaban ir Zjoma?

Sīkais uzmeta izbrīnītu skatienu, paraustīja plecus.

-   Nejau nu kursos! Droši vien kādā krogā atpūšas…

Plekste satumsa.

-          Nekā nebij, brač! Zjoma sēž tepat septiņdesmit otrajā kamerā trešajā stāvā… Ja tu ar šo birstējies kā varēji to nezināt?!

-         Nejau katru dienu ar viņu birstējos… Sīkais apjucis noteica. Man ir sava banda, viņam savējā…

Viņš juta, ka viss neiet kā vajadzētu. Prohors bija piebāzis savu plakano ģīmi gandrīz pavisam klāt. Viņš tiešām oda pēc zivīm.

-   Kas ir tavā bandā?

-   Nu… Žurka, Klusais, Bumba…

Prohors saviebās, un apkārt visi palaida smieklu.

-          Vai gaiļa tavā bandā nav? Šifons atkal iejaucās sarunā. Vai āža? Tā tik būtu banda uz goda!

-   Labs ir, tas būtu skaidrs, Prohors noteica. Par ko iekriti?

-   Par laupīšanu grupā. Un uzbrukumu kruķim. Es dūru ar īlenu, bet šim, izrādījās, bija bruņu veste. Roku gan sadūru. Sīkā balsī bija saklausāms lepnums. Liecību nesniedzu, kā jau pieklājas!

-   Ko aplaupīji?

Sīkais saminstinājās.

-   Nu, ko rausties?

-   Tur… sanāca misēklis…

-   Kas par misēkli?

-   Aplaupījām manu senci. Tumsā nesapazinu…

Apkārtējie atkal laida vaļā rēcienu. Taču Prohors drīz

vien darīja galu jautrībai.

-   Ko ņirdzat? viņš bargi apsauca. Sitais šakālis piežmiedzis miesīgu tēvu! Kas tur ko smiet? Tēvs un māte ir pats svētākais katram kriminālajam! Viņi laiž mūs pasaulē! Tāpēc likums liek turēt vecākus godā!

-   Gadījās kļūme… Tur bija tumšs… Žurka nosvilpās un aiziet…

Batons bija teicis, ka taisnoties nedrīkst, tā dara tikai vārguļi. Taču viss negāja tā, kā tika mācījis Batons.

-   Nevajag pīties ar žurkām, Prohors drūmi un pamācoši rezumēja. Un vajag pazīt tēvu. Un nevajag palaist mēli. Nāksies dot tev burkānus [5] . Tu gribi burkānus?

Sīkais norija siekalas. Viņš bija izsalcis, bet patlaban ēšana nebija prātā. Taču arī atteikties it kā neklājās…

-   Varētu… Vienu…

Pirmo reizi visas sarunas laikā Prohors pasmīnēja.

-   Mums nav žēl. Dosim, cik lien. Tu esi gatavs, Sifon?

-   Kā pionieris! Vēl aizvien ākstīgi smaidīdams un raustīdamies, Šifons piegāja klāt Sīkajam.

Burkānu vietā viņš turēja rokā slapju, gristē savītu dvieli. Prohors pacēla kāju un nogrūda Sīko zemē. Un tūdaļ pār viņu sāka birt smagi sitieni. Izrādījās, ka slapjais dvielis sit līdzvērtīgi stekam. Viņš centās aizsargāties, bet «burkāni» uzradās rokā vēl dažiem cilvēkiem, belzieni no visām pusēm ķēra sadauzīto ķermeni. Lai paglābtos no «burkānu» krusas, Sīkais palīda zem lāviņas. Un tiešām viņu pārstāja zvetēt. Kameras iemītnieki zobgalīgi, zvaigājoši ņirdza.

-   Tagad ir redzams, kas tu patiesībā esi! kaut kur no augšas nodārdēja visvarenā Prohora balss. Nekāds kriminālais, bet muldoņa, nevienam nevajadzīgs ņerga! Pats atradi savu vietu! Tātad dzīvosi apakš lāvas kā tavs drauģelis Žurka! Tikai vispirms pierakstīsies! Lien laukā, draņķa žurka!

Pārvarēdams sāpes sadauzītajā ķermenī, Sīkais lēnām izlīda no lāvas apakšas un ar pūlēm pieslējās kājās. Ceļi trīcēja. Viņš tikai tagad sāka aptvert, kas bija noticis. «Iedzīt zem lāvas» tas bija pats kaunpilnākais nosodījums cietumā, tā rīkojas ar tiem, kuri apzog savējos. Sliktāka skaitījās vēl tikai «nolaišana», līdz kurai bija atlicis viens solis. Bet viņš palīda pats! Kā tas varēja notikt? Iznāk, ka viss viņa «pareizums» nav plika graša vērts! Bet pēc likuma viņš tagad bija «iezīmētais»… Viss apgriezies kājām gaisā…

Kameras iemītnieki sasēdās uz lāviņām. Sīko nostādīja viņu priekšā. Vai nu no sitieniem, vai pārdzīvojumiem, bet varbūt sliktā apgaismojuma dēļ viņš neatšķīra sejas, vien neskaidrus gaišus plankumus. Toties skaudri izjuta nepacietīgo izrēķināšanās gaidu atmosfēru.

-   Izvēlies dakšu acī vai reizi pakaļā? Prohors vaicāja.

Uz šo jautājumu Sīkais zināja atbildi.

-   Dakšu acī!

Tāpēc ka kamerā nav ne nažu, ne dakšu, ir vienīgi karotes.

-   Hm… Prohors nobrīnījās. Tad pasaki man tā tu esi lidotājs. Lido lidmašīnā, motors saiet grīstē. Pa labi ir spermas ezers, pa kreisi pimpju mežs. Kur tu nolaidīsies?

Iestājās kāras ziņkāres pilns klusums.

-   Katrā ezerā ir salas, katrā mežā pļaviņas, Sīkais deva pareizo atbildi. Kameras biedri vīlušies sakustējās.

-   Pakaļā iespraust ļausi vai māti pārdosi?

-   Džeks pakaļā spraust neļauj un māti nepārdod!

Sīkais bija sasparojies. Tagad viņš spēja atšķirt mazgadīgo arestantu sejas. Tajās bija lasāms izbrīns. Prohors pakasīja pakausi.

-   Labs ir, tad mēs pārbaudīsim tev redzi…

-   Redze ir slikta caur piedurkni neko neredzu!

-   Skat vien, šim no visas tiesas ir saprašana…

Pierakstīšanās variantu ir simtiem. Taču Sīkajam palaimējās viņš uz visiem jautājumiem atbildēja pareizi. Prohors iegrima domās. Rādās, ka šis te nebija nekāds lohs, bet džeks ar nojēgu. Iznāk, ka nebija tiesību trenkt šo zem lāvas. Un, ja šim tiešām bija autoritatīvi ļaudis par kentiem, jāatbild būs viņam, Prohoram!

-   Tad nu tā! viņš rezumēja. Lai Sīkais pagaidām dzīvo kā pareizais džeks. Mēs aizlaidīsim Zjomam zīmīti ja šis apstiprinās, tad tā arī paliks. Ja ne ragus aplauzīsim un dabūs gulēt pie parašas!

Tā Sīkajam iesākās pirmā diena cietumā. Viņš to bija iedomājies pavisam citādi.

* * *

Blakts sēdēja uz cieta kroņa krēsla. Viņam bija slikta dūša. Viņš nebija radis brokastīs daudz ēst. Toties bija radis pie dienišķās alkohola devas. Tāpēc tagad organisms jūtami protestēja. Gribējās alu. Bet vēl labāk anašas kāsīti.

-   Pjotrs Vasiļjevičs Kļiščuks, dzimis Tihodonskā, sešas reizes tiesāts…

Otrpus galdam sēdēja civilās drēbēs ģērbies vīrietis vidējos gados, vienmuļā balsī pats sev diktēja Blakts anketas datus un ierakstīja tos protokolā. Uzreiz redzams, ka viņš nav operatīvais. Kabineta žurka, papīru smērētājs izmeklētājs. Lai gan zināms, kurš no viņiem ir sliktāks. Viens lauž rokas, sper pa pautiem un saņem ciet, bet otrs sēž, raksta, runā pieklājīgi, smaida, bet pats tik piemet gadus…

-   Jūs tiekat turēts aizdomās par automašīnas aizbraukšanu grupā, nodarot zaudējumus sevišķi lielā apmērā, izmeklētājs labvēlīgi sacīja.

Blakts demonstratīvi nožāvājās. Savā grūtajā dzīves gājumā viņam bija nācies sastapties ar dažādiem izmeklētājiem. Ar tādiem, kuri liek lietā viltīgus paņēmienus, un tādiem, kuriem piemīt primitīva vēlme prasti izsist atzīšanos. Bija gadījušies psiholoģiskas spēles cienītāji un vienkārši miesnieki. Tādi, kuri bija tēlojuši ļauno ākstu un labo tiesnešu lomas. Attiecīgi viņš bija ticis tērpināts krustu un šķērsu, no matu galiņiem līdz pakaļai. Taču Blakts allaž bija izturējies atbilstoši noteikumam ar krukiem sarunās neielaisties! Šim likumam viņš zināja tikai vienu izņēmumu…

-   Jūs dosit atbildes?

-   Lai sieva tev dod…

-   Neesi rupjš, Kļiščuk! Tev, starp citu, spīd pieci līdz desmit gadi!

-  Vai, kā nobiedēji! Blakts tēloja šausmas. Un nicīgi iesmējās. Es to laiku uz vienas kājas nostāvēšu! Man ir viens pīpis, kur dzīvot, brīvībā vai zonā…

Izmeklētājs paraustīja plecus.

-   Tava darīšana. Dzīvo ar zonā.

Viņš pacēla iekšējā telefona klausuli.

-   Runā Petrjanskis. Vediet šurp liecinieku.

Gaitenī atskanēja soļi, durvis atvērās no spēcīga grūdiena. Kabinetā iesoļoja Specs. Plati pleci, trenēts kakls, drošas manieres. «Arī čekists,» Blakts uzreiz noprata.

-    Pastāstiet, kādos apstākļos notika jūsu tikšanās ar aizdomās turēto! Izmeklētājs pievilka tuvāk papīra lapu un paņēma rakstāmo.

Viltus autozaglis pastiepa uz priekšu spēcīgo stūraino žokli.

-   Pildot dienesta uzdevumu, es iefiltrējos noziedznieku vidē, nonācu kontaktā ar pilsoni Kļiščuku, no kura saņēmu pasūtījumu nozagt «Bentley» markas automašīnu…

-  Ak pildīji uzdevumu? Blakts nikni pārtrauca. Vai Zjoma tev to neuzdeva? Iebarotais kvekšķis…

Specs uzmeta viņam mierīgu, itin neko neizsakošu skatienu.

-   Nemuldi, tuptūža sprāgoņa… Būs labāka veselība.

Blakts iekoda mēlē. Tādi cilvēki nemēdz jokot.

Parakstīt protokolus viņš atteicās.

-   Velti tā dari, Pjotr Vasiļjevič! miermīlīgi sacīja izmeklētājs. Še, pamielo acis!

Viņš nometa uz galda vairākas krāsainas lielformāta fotogrāfijas. Sudrabainais «Bentley» dažādos rakursos, pie stūres Blakts. Lūk, Blakts tuvplāns. Lūk, vēl lielāks tuvplāns no otras puses.

-   Skaisti?

-   Skaisti gan! Blakts sajūsmināts pasmaidīja. Uzšķiņķo vienu fočeni, varēšu čomiem palielīties!

-   Domā labāk, kā tiesā skaidrosies…

Blakts kļuva nopietns.

-   Tiesā izstāstīšu visu patiesību! Iegāju kāpnēs pačurāt, redzu sainītis ar tīriem papīriņiem. Iznācu laukā, bet tas ambīlis izgrieza man roku un iegrūda fenderētajā autiņā. Man ar to nav nekāda sakara!

Izmeklētājs neapmierināti pašūpoja galvu.

-   Ej uz kameru un padomā labi. Tev vairs nav tie gadi, lai pelnītu desmitnieku!

Nākamajā dienā viņu atkal aizrāva no kameras uz to pašu kabinetu. Tikai šoreiz izmeklētāja vietā sēdēja sprigacainais opers, kurš ar vieglu mājienu atlaida konvojnieku un, draudzīgi smaidīdams, piedāvāja cigareti. Blakts aizsmēķēja un vienaldzīgi izpūta dūmus uz aizrestotā loga pusi. Cauri matētajiem stikliem nekas nebija redzams, bet viņš visviens skatījās, lai tikai nebūtu jāsastopas ar sprigacainā skatienu. Laiks gāja, taču viņš neizrādīja nedz nepacietību, nedz ziņkāri. Opers neizturēja un pirmais pārtrauca klusēšanu.

-    Iepazīsimies, Kļiščuk. Es esmu FDD majors Sočņevs. Un apsolu, ka savus desmit gadus tu nolauzīsi Galējos Ziemeļos. Visgalējākos!

-   Super! Blakts iesaucās. Nesaprotu tikai vienu kopš kura laika Kantoris izmeklē auto zādzības? Jums būtu jāķer spiegi!

-   Mēs daudz ko izmeklējam, Blakts! majors daudznozīmīgi sacīja. Patlaban mani interesē mobilie telefoni.

-   Kādi telefoni? Blakts neizpratnē satraucās. Vai es kāds telefonists?

-   Neizliecies! Sočņevs cieti noskaldīja. Tu uzpērc zagtus mobilos. Kāpēc? Kur tos liec? Nepārdod tas ir fakts. Tātad kādam atdod. Kam?

Pēdējie vārdi izskanēja draudīgi. Kā atgādinājums par rokām neaptverama resnuma priežu cirsmu kaut kur sniegos un vējā, kas izsaldē līdz kaulam. Savulaik jaunībā viņam bija nācies nolauzt termiņu ledainajā Kolimas zonā. Brrr! Pat atceroties māc šausmas! Bet tagadiņ, kad piektais desmits plecos, no turienes var arī neatgriezties. Dabūt dunci ribās, noķert diloni, nosalt, pārvēršoties ledus gabalā, nosprāgt badā, krist par upuri vilku vai sargsuņu ilkņiem vai ari konvojnieka lodei…

-   Kam tos atdod?! No tiem tiek zvanīts uz nelāgiem numuriem! Tur var atklāties arī spiegošana! Neāksties!

Operatīvais trieca dūri galdā, pildspalvas un zīmuļi aizripoja pa grīdu.

Viss nostājās savā vietā. Tagad skaidrs, kāpēc viņš nokļuvis Kantora redzeslokā! Ne jau viņš bija vajadzīgs čekistiem, nepavisam ne viņš! Viņš ir tikai mūķīzeris cilvēkam, kuram atslēgu piemeklēt ir gaužām grūti! Kūmiņš! Lūk, kurš viņiem ir vajadzīgs! Tad tāpēc tika izspēlēta tik sarežģīta kombinācija! Lūk, kura dēļ var stulbā kārtā nokļūt Kolimā!

Blakts garšīgi ievilka pēdējo dāvātās cigaretes dūmu, nojauzdams, ka neviens viņu vairs necienās.

-   Nesapratu. Par ko tāda jezga? Nu, ņēmu mobilos. Tie man ilgi neturas te pasēju, te kādam uzdāvinu, te paspēlēju. Kas to pillā var atcerēties? Tas ir aizliegts, ko? Vai tad par to liek cietumā?

Sočņevs cieši raudzījās viņam virsdegunē un stingri sacīja:

-   īsi un skaidri! Mēs abi zinām, kam tu tos nes. Nodosi savu… čomaku, dabūsi nosacītu. Bet varbūt pavisam izspruksi sveikā. Ja laidīsi muļķi dabūsi pēc pilnas programmas. Ziemeļos tu divu gadu laikā atstiepsi kājas. Tā ka ej kamerā un domā!

Kad aizdomās turēto aizveda, majors ņēmās satraukti staigāt pa kabinetu.

«Nekur tas sprukstiņš netversies, izliks visu kā uz delnas, nodos savu šefu! Vajag tikai kā nākas piegriezt skrūves, pareizāk piegriezt līdz galam!»

Tajā brīdī atskanēja telefona zvans. Majors pacēla klausuli.

-   Sočņevs klausās!

-   Bugajs apcietināts, biedri major! ziņoja operatīvās kartotēkas dežurants. Vakardienas kopsavilkumā ir informācija agrāk tiesātais Bugrovs aizturēts alus bārā «Aktieris» par nelikumīgu ieroča nēsāšanu un pretošanos miličiem. Mēs pārbaudījām savos sarakstos kā pieklājas, bet viņš ir jūsu aģents…

Sočņevs smagi noslīga uz krēsla un saguma kā gumijas lelle, no kuras izlaists gaiss.

* * *

Kūmiņš

Trešo reizi majora Sočņeva ierašanās nebija tāda kā divas iepriekšējās. Tagad viņš netēloja nedz draudzīgi noskaņotu pašu cilvēku, nedz nežēlīgu taisnības ercenģeli. Pašlaik viņš netēloja nekādu lomu, bet bija tas, kas ir, ļoti norūpējies un satraukts vidējā līmeņa ierēdnis.

Kūmiņš sasveicinājās ar viņu mierīgi kā aizvien, lai gan roku nesniedza. Taču Sočņevs izturējās visnotaļ lojāli un miermīlīgi.

-   Filip Mihailovič, aprunāsimies atklāti un godīgi, kā kolēģiem pieklājas. Jūs Bugrovu arestējāt par atbildi uz Kļiščuka arestu? Labi. Rezultāts 1:1. Lieku priekšā vienoties. Jūsu nosacījumi?

Kūmiņš momentā aptvēra situāciju. Tad lūk, pie kā Zjoma tika kāpis melnajā volgā! Par tādiem «kentiem» tika runājis! Sitais Zjoma, «godīgais» kriminālais!

Kā allaž Kūmiņš prata noslēpt pārsteigumu, gluži pretēji izlikās, ka viņš jau sen ir par visu informēts.

-    Gan Kļiščuks, gan Bugrovs vēl nav arestēti, bet tikai aizturēti kā aizdomās turamie. Bet kāds tam visam sakars ar futbola terminiem? Par kādu «rezultātu» jūs runājat?

-   Kāpēc tā jautājat, Filip Mihailovič? Mēs saņēmām ciet jūsu aģentu, jūs mūsējo. Nestādos priekšā, kā viņu izskaitļojāt, taču to zina visi jūs vienmēr uz sitienu atbildat ar sitienu… Atzīstos mēs jūs vienkārši par zemu novērtējām. Un tā ir nopietna kļūda. Tā ir jālabo…

-    Tā nav vis «nopietna kļūda», Kūmiņš izlaboja, -bet gan ļoti nopietna! Rādās, ka visa jūsu darbošanās sastāv vienīgi no kļūdām… Vai gan var tik pavirši organizēt tikšanās ar Bugrovu? Melnā volgā ierasties klajumā pie «Darba rezervēm»… Vai tad tas ir kāds operatīvais darbs? Vai tā ir konspirācija? Vistām jāsmejas! Ja jūsu priekšniecība uzzinās, kā tikāt iegāzis aģentu…

Sočņevs nokāra galvu. Viņa ausis piesārta.

-   Es visu sapratu, viņš neskanīgi sacīja. Nevajag likt mani kaktā kā tādu puišeli. Es piedāvāju apmaiņu. Mēs atbrīvojam Kļiščuku, jūs Bugrovu…

Kūmiņš ar nožēlu palūkojās sarunbiedrā.

-   Biedri major! Mēs taču esam operatīvie, profesionāļi! Varbūt citā situācijā šāda apmaiņa arī būtu iespējama. Taču šajā gadījumā… Ko pret ko mainīt? Advokāts Cekuldajevs teica, ka vienīgais pierādījums pret Kļiščuku ir paciņa tīru papīru, kuru jūs apmainījāt pret dolāriem. Turpretī Bugrovam konfiscēta pistole! Ar klusinātāju!

-   Un kas par to? Tagad pistoļu tiek konfiscēts desmitiem! Sočņevs iebilda.

Kūmiņš pacēla pirkstu.

-    E-e-e, nekā! Katra pistole ir citāda! Ar Bugrova pistoli ir nošauts Pridonskas mērs Kolomijecs un kriminālā autoritāte Goša Tihodonskietis! Vai tik «karstu» stroķi var atsvērt paciņa tīra papīra?

Sočņevam atkārās žoklis, it kā Kūmiņš būtu iesitis viņam pa saules pinumu. Viņš vairākkārt atvēra un aizvēra muti, taču tā arī neizdvesa ne skaņas. Toties Koreņevs turpināja tīši vienaldzīgā, monotonā balsī:

-   Es jau teicu jūsu tā sauktās operatīvās kombinācijas ir vistīrākais diletantisms. Pamēģiniet parādīties tiesā ar savu stulbo papīra «lelli»! Turpretī man ir ekspertīžu slēdziens, ierocis, pirkstu nospiedumi un divu vērā ņemamu cilvēku līķi! Jūsu Bugrovs kā dūku balodītis aizlidos uz Ogņennajas salu'. Ko jūs tur runājāt par aģentu audzināšanu un kūrējošo virsnieku atbildību?

Majors saausījās.

-   Viņš nevienu nav nogalinājis! Un jūs to labi zināt!

Kūmiņš pasmīkņāja.

-   No kurienes gan? No jūsu vārdiem? Vai gan tiem var ticēt? Ja paklausās jūsos, tad es nevis tvarstu noziedzniekus, bet vadu sazin kādu tur bandu!

Viņš ieturēja teatrālu pauzi.

-   Mēs, protams, visu rūpīgi pārbaudīsim un neko lieku viņam klāt nešūsim. Taču es silti iesaku pārtraukt prasto izrādi ar Kļiščuku. Jūs jau zināt Čekuldajevs ir ļoti spēcīgs advokāts! Izčākstējusi lieta, kauns, priekšnieku secinājumi… Kam tas ir vajadzīgs?

Majors Sočņevs piecēlās un, smagi cilādams kājas, devās uz durvīm. Tur nekādā ziņā negāja laukā uzvarētājs.

Sīkais

Kūmiņš meklēja Sīko un nevarēja atrast. Sīkais bija uzskaitē rajona iekšlietu daļā, taču tur par viņa likteni nekas nebija zināms. Iecirkņa pilnvarotais Sarkisjans noplātīja rokas skolu palaidnis neapmeklē, aizgājis uz mājām izrādījās, ka tēvs guļ slimnīcā, bet māte never vaļā durvis un solās sūdzēties prezidentam par miliču patvaļu.

* Ogņennajas salā atrodas kolonija uz mūžu ieslodzītajiem (autora piezīme).

-    Varbūt nozūmēts? Sarkisjans ieminējās. Bet varbūt kaut ko pastrādājis un slēpjas…

-   Nē, diezin vai…

Cilvēks bez uzticamiem sakariem un iepriekš sagatavotām mītnēm Tihodonskā nekādi nevarēja pazust. Un kur nu vēl puika. Visticamāk, Sīkais bija aizturēts. Vai tiešām nozūmēts…

Kūmiņš piezvanīja uz izmeklēšanas izolatoru operatīvās daļas priekšniekam Starikovam.

-   Vai pie tevis ir tāds mazgadīgais Ribakovs? Iesauka Sīkais?

-   Ir, Starikovs uzreiz atbildēja. Viņu bogatjanovieši vakar aizturējuši par laupīšanu. Tikai palama viņam drīz vien būs cita kāda Maška vai Ļusjka. Mūsu nešpetneļi šo nezin kāpēc stingri ņēmuši priekšā.

-   Man būtu ar viņu no sirds jāaprunājas, Kūmiņš sacīja. Izsauc viņu no kameras, «paglaudi», bet es tūdaļ būšu klāt…

Pēc stundas notika RONAP operatīvās nodaļas priekšnieka apakšpulkveža Koreņeva tikšanās ar izmeklēšanā esošo aizturēto Vitāliju Ribakovu ar iesauku Sīkais. Vienam no viņiem tā bija ikdienišķa darba epizode, turpretī otram svarīgākais notikums viņa dzīvē. Zjoma nezin kāpēc uz jautājumu neatbildēja. Prohors nolēma gaidīt līdz vakaram, bet Šifons jau atņēma jaunulim vējjaku. Un, spriežot pēc pārējo skatieniem, pret vakaru viņš jau būs pārģērbts skrandās. Bet, kas notiks pēc tam, bail pat iedomāties. Ka tikai nenāktos rāvējslēdzēju no bikšu priekšas pāršūt uz pakaļpusi…

Pēkšņi Sīko izrāva no kameras, aizveda uz tukšu kabinetu, pacienāja ar tēju, sviestmaizēm un konfektēm. Lai gan ēstgribas nebija, tomēr svaigās tējas smarža bez parašas smirdoņas, gaiss un mierīgā atmosfēra darīja savu viņš ar baudu ieēda un atslābinājās. Un tad kabinetā iebrāzās kalsns cilvēks ar skaudriem sejas pantiem, pētīgu skatienu un drošām manierēm.

-  Sveiks, Sīkais! viņš bez kāda ievada ķērās vērsim pie ragiem, apsēzdamies pretī. Es esmu apakšpulkvedis Koreņevs. Esi dzirdējis? Vēl mani dēvē par Kūmiņu.

-   Kūmiņš?! vēl nenobriedušais, bet niknais vilcēns saausījās. Viņš jau tā bija iebaidīts un nospiests, lai gan visiem līdzekļiem mēģināja to slēpt, un nu vēl viņam uz galvas uzkritis pats Kūmiņš! Sīkais daudzreiz bija dzirdējis šo iesauku. Batons, Zjoma un citi čomaki bija stāstījuši, cik viltīgas lamatas prot izlikt šis rafinētais kruķis, kā viņš māk nostādīt džekus vienu pret otru, kā manipulē ar faktiem līdzīgi kā blēdīgs spēlmanis ar kāršu kavu un kā īstajā brīdī izvelk trumpi. Comi viņu necieta un reizē… baidījās no viņa. Un vēl runāja viņš esot godīgs kruķis un savu vārdu turot.

-   Kā tev, Sīkais, patīk tuptūzī? tikko manāmi smaidīdams, Kūmiņš apvaicājās. Gan «kenti» ir pareizie, gan taisnīgums valda, gan tu esi cieņā guli uz labākās lāvas, un tev viss ir. Viss, kā tu Kailajā kalnā Žurkai un Klusajam klāstīji? Tikai iznāca maķenīt savādāk pilnīga neraža!

«Kā kruķis visu zina?» Sīkais drudžaini lauzīja galvu. Taču skaļi neko neteica sēdēja kā sēdējis.

-   Ceri, ka Zjoma un Batons par tevi aizliks vārdu un viss nokārtosies?

Kūmiņš līdzjūtīgi noklakšķināja mēli.

-   Vini tevi sen ir aizmirsuši! Kas tu viņiem esi? Parasts pakalpiņš, viens no simta!

-   Es neesmu pakalpiņš! Sīkais nikni atcirta.

-   Nu-nu! Kūmiņš apsauca. Raksturu rādīsi kamerā! Kas tad tu tāds esi? Saki vien, nekautrējies! Kāds no trumpjiem, blēdis, zaglis? Tu klusē? Redzi nu! Nesaku to tev par spīti, vienkārši cipars «seši» tev ir uz pieres rakstīts! Saki man labāk ko citu kur tev ir labāk šeit vai kamerā, kopā ar taviem draugiem un domubiedriem?

Sīkais smagi nopūtās un atkal neko neatbildēja.

-   Labs ir, skaidrības labad par to nerunāsim! Kūmiņš atmeta ar roku. Vai zini, kas ar tevi tālāk notiks?

-   Kas tad? Sīkais neizturēja.

-   Ieskaitīs tevi «šmuļos», liks tīrīt mēslus, un tu gulēsi uz grīdas līdzās parašai! Labi vēl, ja «nenolaidīs». Liec aiz auss Šifons ir gailis, neņem no viņa ne cigaretes, ne ko citu! Pat neskaries klāt!

Sīkajam sametās nelabi vai nu aiz pretīguma, vai bailēm.

-   Un pat ja par tevi atsūtīs visbrīnišķīgāko ziņu, tas neko nelīdzēs!

-   Kāpēc ne?

-   Tāpēc, ka ar cita galvojumu te nevar izdzīvot. Un ar nekaunību vien nepietiks. Te vajadzīgs gribasspēks, noteiktība, drosme! Bet tu rauj vienu tūku aiz otra! Kad Šifons tavā priekšā šķobījās, vajadzēja uzreiz nolikt šo pie vietas! Un kad viņš tev bandā piedāvāja gaili un āzi vajadzēja gāzt pa purnu! Ja esi kriminālais, tev nav jāpierakstās. Un kurš uzstāj tam pa ģīmi!

-    Jā… Viegli runāt. Viņi būtu man aknas atdauzījuši…

-   Un tagad neatdauzīja? Tikai tad tu būtu parādījis savu spēku, bet nu palīdi zem lāvas…

-   Kā tu to… kā jūs to visu zināt?!

Kūmiņš papliķēja viņam pa plecu un pasmaidīja.

-   Es protu lasīt domas!

Sīkais arī pēc inerces pasmaidīja. Un tūdaļ atdūrās pret skarbu, prasīgu pelēko acu skatienu.

-    īsi un skaidri! Laupīšanas mani neinteresē. Arī kiosks ne. Mani interesē stroķis ar klusinātāju. Ar to nošauti divi visai nopietni cilvēki Pridonskas mērs un Goša Tihodonskietis. Par stroķi arī stāsti!

Vārdi bira kā akmeņi, pusaudzis aizvien zemāk nodūra galvu.

-   Par slepkavībām es neko nezinu, viņš skumīgi novilka. Es to stroķi atradu!

-   Ja izstāstīsi visu kā pie bikts, dosies no šejienes uz mierīgu kameru. Bet es pacentīšos, lai tevi pret parakstu atbrīvo. Tad arī sods būs nosacīts. Ja lavierēsi un pūtīsi man miglu acīs iesi atpakaļ pie sava drauga Šifona! Tevi pataisīs par gaili, un tu nonāksi zonā. Neviens tevi pat neatcerēsies. Kam tas ir vajadzīgs riskēt pēdiņa dēļ, aizlikt par viņu vārdu, sūtīt zīmītes no ārpasaules, pašam saķēpāties? Tā nenotiek!

Sīkais nobālēja tā bija balta patiesība.

-   Kā tad būs vai mums iznāks atklāta saruna?

-   Iznāks. Tikai iedod uzsmēķēt!

-   Iedošu tev pa degunu! Prasīsi Prohoram!

-   Atvainojiet…

-   Labs ir, aizmirsti. Stāsti visu pēc kārtas… Kur, kā, ar ko…

-   Gāju tikties ar džekiem, skatos guļ aiz miskastēm.

-   Kurām? Miskastu ir daudz! Kūmiņš pārtrauca.

-   Krastmalā, Kailā kalna pakājē, neaizejot līdz «Vēzim».

-   Zinu. Tālāk.

-   Nu, ņēmu un pacēlu aiz muļķības. Bet vēlāk pazaudēju.

-   Nevis pazaudēji, bet atdevi Zjomam! Kūmiņš nedaudz pacēla balsi.

Sīkais ierāva galvu plecos. Visu tie kruķi zina! Visu par visiem!

Pusaudža sejā atspoguļojās vesela pārdzīvojumu gamma. Viņš turēja svētu «likumu», taču pēc šī paša «likuma» viņu bija patrenkuši zem lāvas un nu grasījās izdrāzt. Un izdrāzīs ari, ja nepalīdzēs šis kruķis, runāšanu ar kuru «likums» uzskata par peļamu… Viss bija apgriezies kājām gaisā. Klausot kriminālo likumiem, viņš tiks pataisīts par gaili, bet pretējā gadījumā izspruks brīvībā un pat tiks cauri ar nosacītu sodu!

-   Nu, Zjomam… Kāda starpība…

Zjoma un Batons bija viņu aizmirsuši. Kāpēc Sīkajam vajadzētu atcerēties viņus? No kriminālo izdomātu «saprašanu» un «likumu» pelavām kā īlens no maisa līda laukā patiesība. Izrādās, ka kriminālajā pasaulē nekāda draudzība un brālība nepastāv, katrs cīnās par sevi! Un tāpat vien par pareizu džeku neviens neiestāsies. Nevienam citu problēmas nav vajadzīgas. Ja vari izdzīvot dari to, ja nevari sprāgsti nost! Tad tādi patiesībā bija tie «likumi»!

Pamanījis nopratināmā sejā apjukuma un rūgtas vilšanās ēnu, Kūmiņš piegrieza skrūves.

-   Kā tu pamanīji stroķi aiz miskastēm? Kāda velna pēc tu tur rakņājies? Pudeles meklēji? Tad jau būs tiesa, ka tu esi miskastnieks?!

-   Nē jau, kādas pudeles…

-Miskastnieks, kas par saviem vārdiem neatbild! Tu viņus redzēji, tos tipus, un redzēji arī, kā viņi izmet stroķi! Kūmiņš uzstājīgi improvizēja. Un saprata, ka trāpījis desmitniekā.

Sīkais sarāvās un raudzījās ar vajāta vilcēna skatienu. Bargais kruķis ar dzelžaino tvērienu bija viņa pēdējā cerība. Kūmiņš pārliecās galdam. Viņa jutīgais skrimšļainais deguns bezmaz vai atdūrās Sīkajam sejā. Čukstus, lai nesadzirdētu pat atslēgas caurumam pieplacis cilvēks, operatīvais sacīja:

-   Izvēlies būt par manu draugu brīvībā vai par gaili zonā!

Iestājās saspringts klusums. Sīkajam šī minūte noteica visu tālāko dzīvi, lai gan to saprata vienīgi Kūmiņš, bet ne viņš pats. Kļūt par nodevēju ir ļoti grūti, pat ja apstākļi spiež to darīt. Ir vajadzīgs grūdiens no muguras, kādi papildu apstākļi, īstie vārdi…

-   Ko tu drebelējies? Tavējie tev vēl paldies teiks! Tie iebraucēji novāca Gošu! Bet viņš bija lie-iela autoritāte… Viņiem, var uzskatīt, jau ir vāks!

Sīkais atviegloti uzelpoja.

-   Divi, laidās zemē no kalna skriešiem, pat uz dibena šļūca… Darba apģērbā, vienam zaļa maska uz ģīmja un vēl šaujamais… Es krūmos čurāju, kā ieraudzīju, kas un kā, uzreiz pietupos… Skatos ģērbj nost virsvalkus. Novilka, satina, ievīstīja stroķi un nometa aiz miskastēm. Paši izgāja krastmalā un pagriezās uz «Vēža» pusi.

-   Kas notika tālāk?

-Tālāk? Nekas. Es maķenīt pagaidīju, pievācu stroķi un tinos projām.

-   Un kur viņi palika?

-   Nezinu. Sīkais paraustīja plecus. Tieši tajā brīdī garām aizbrauca mikriņš, droši vien šiem pakaļ.

-    Kāds mikriņš? Kāpēc šiem pakaļ? Kūmiņš pārjautāja katru sīkumu.

-   Parasts mikriņš. Balts. Varbūt ne šiem pakaļ. Vienkārši tūlīt pēc tam aizbrauca tajā virzienā…

-   Kā viņi izskatījās? Kā ģērbušies?

Sīkais brīdi domāja.

-   īsi sakot, viens manā augumā, ne sevišķi būdīgs. Otrs viņam līdz ausij, reāli uzpumpēts… Musīši kā bumbas, mugura kā lāva, spalvains, izskatījās pēc azerbaidžāņa. Kad viņš noģērba kombinezonu, palika kreklā un apenēs… Kvadrātveida žoklis, mati ezītī, kā izspļauts tas, kā viņu… Terminators no ķinīša! Bet otram acis apaļas kā pogas un deguns kā kartupelis. Neko vairāk nesaskatīju.

-   Pazīsi, ja satiksi?

-   Skaidra lieta.

-   Tā-ā… Kādās drēbēs pārģērbās?

-   Vienam viss bija zem darba apģērba bikses, vējjaka, krekls. Bet Terminators apvilka sporta tērpu, tādu superīgu! Reiz tādu redzēju, pie mums spartakieši bija atbraukuši. Šim arī tāds pats, firmīgs…

-    Labi, Kūmiņš atzinīgi noteica. Uzraksti visu sīki jo sīki, pazīmes, drēbes, neko neaizmirsti… Un uzšņāp iesniegumu uz mana vārda, lai aizvāc tevi no Prohora un citiem bandītiem. Es tikmēr iešu un sarunāšu, lai piemeklē pieklājīgu kameru…

Koreņevs iegāja pie apakšpulkveža Starikova. Neliela auguma dūšīgais vīrs zaļajā formas tērpā labsirdīgi pasmaidīja.

-   Nu, kā gāja, panācāt vienošanos?

Patiesībā operatīvās daļas priekšnieks nebija nedz smaidīgs, nedz labsirdīgs. Tieši viņš vārīja operatīvo virumu katlā ar nosaukumu Izmeklēšanas izolators nr. 1, ko mazāk informēti iedzīvotāji dēvēja par Tihodonskas cietumu. Tieši no viņa bija atkarīgs, kāda būs katra konkrētā zeka dzīve un vai tā viņam vispār būs.

-   Protams! Kūmiņš pamāja. Piemeklē viņam nelielu normālu kameru.

-   Kas tur ko meklēt, ar saspraudi urbinādams cietiem matiem pieaugušo ausi, nokrekšķināja apakšpulkvedis. Astoņdesmit sestā četrvietīga, gaiša, sausa. Tur sēž trīs puišeļi, visi tādi klusi viens hakeris un divi garnadži.

-   Un, kad ies pēc mantām, lai tie tavi šifoni viņu nepaņem priekšā, Kūmiņš piekodināja. Viņš allaž paredzēja katru sīkumu. Vēl jo vairāk tāpēc, ka viņa darbā sīkumu nebija.

Starikovs apvainojās.

-   Ko tu, Filip, runā? Ja es pateikšu un kāds neņems vērā, viņu drīz vien sauks citā vārdā… Ne vairs par Prohoru, bet par Poļinu!

-   Kā tev nav bail tā ausi bakstīt? Kūmiņš mainīja tematu un paņēma telefonu. Taču pārdomāja un iebāza atpakaļ. Vispār ņem viņu zem sava spārna, puisis ir perspektīvs…

Pēc pusstundas Koreņevs pa lielos dzelzs vārtos ierīkotiem vārtiņiem iznāca klusā ielā, pa kuru pirms simt gadiem tika palaists pirmais tramvajs Tihodonskā. Tas šeit kursēja vēl joprojām, iespējams, pa tām pašām sliedēm, mainījās tikai vagoni.

Pa ceļam uz mašīnu viņš piezvanīja uz nodaļu majoram Vološinam.

-   Aleksej, es te gribu parakņāties kādā interesantā atkritumu izgāztuvē. Atsūti Sigajevu palīgā.

-   Kas ir, Mihalič, vienam rakņāties miskastē nav dukas?

-   Šausmīgi smieklīgi! Kūmiņš attrauca. Krastmala, divsimt metru no «Vēža». Aiziet tempā!

Kā jau viņš bija paredzējis, atkritumi no šejienes sen nebija tikuši izvesti. Meklējumi, pieaicinot talkā vietējo sētnieku, vainagojās panākumiem. Sīkais nebija melojis. Aiz tvertnēm zem sapuvušiem logu rāmjiem atkritumu kaudzē izdevās atrast divus darba apģērba vīstokļus. Pieaicināto klātbūtnē tos pamatīgi apskatīja. Iekšā uzgāja arī respiratorus un cimdus. Visu atradumu ievietoja polietilēna maisiņos, aizzīmogoja un nosūtīja ekspertīzei.

-   Malacis, Sīkais, teicami nostrādāts! No viņa iznāks lietaskoks, noteikti iznāks! pats sev apgalvoja apmierinātais Kūmiņš.

Astoņdesmit sestajā kamerā Sīkais iesoļoja droši un mierīgi. Telpa bija gaiša un plaša. Trīs pusaudži spēlēja domino un tramīgi pagrieza galvu uz ienācēja pusi. Sīkais piegāja pavisam cieši klāt, noslaucīja zemē kauliņus, ar spēcīgu belzienu pa seju notrieca to, kurš sēdēja vistuvāk. Divi pārējie parāvās katrs uz savu pusi.

-   Ei, jūs, ķēmi! Sīkais ieaurējās. Neredzat, ka kriminālais ienācis?! Kurš ir galvenais?

-   Mums nav galvenā, izbijies atbildēja trausls, gaišmatains pusaugu puišelis.

Sīkais iešķieba viņam dunku.

-   Tagad ir! Esmu Sīkais, būšu te galvenais! Es dzīvoju pēc likumiem un arī jūs piespiedīšu! Augšā, stāties!

Kameras biedri steigšus izpildīja pavēli. Viens spieda kabatlakatu pie pārsistās lūpas, zods bija notraipīts asinīm.

-   Kā vārdā? Sīkais cieti noprasīja, staigādams šurpu turpu gar nelīdzeno ierindu.

-   Ivans.

-   Sergejs.

-   Koļa.

-  Vai palamu nav? Jaunais «priekšnieks» nicīgi sašķobīja lūpas.

Atbildes vietā bija klusums.

-    Es jums iedošu palamas, viņš draudīgi apsolīja. Tādas palamas dabūsit, ka tik turies! Kāpēc kamerā tāda netīrība kā cūkkūtī!? Uz vietas satīrīt, lai viss spīd un laistās! Pārbaudīšu ādu pār acīm novilkšu!

Piegājis pie logam tuvākās lāviņas, viņš nosvieda gultas veļu uz grīdas.

-    Tu, rudais ēzeli, saklāj barvedim gultu! Un tu uztaisi čefīru, saklāj galdu! Velciet visu laukā, kas noglabāts, kriminālajam pienākas labākais kumoss! Pierakstījušies esat? Kā ne?! Tad pierakstīsities! Pavisam izlaidušies, ķēmi tādi! Redzams, vienu otru nāksies paņemt priekšā!

No šā brīža dzīve astoņdesmit sestajā kamerā pārvērtās ellē.

Nākamajā dienā Sīko aizveda uz rajona centrālo nodaļu pie mākslinieka. Pēc triju stundu saspringta darba bija izveidoti divi visnotaļ kvalitatīvi fotoroboti.

Visu šo laiku Kūmiņa izsauktie apsūdzētā vecāki sēdēja gaitenī. Vera Ivanovna, cieši sažņaugtās rokas klēpī turēdama, šūpojās uz priekšu un atpakaļ un stingu skatienu lūkojās sienā ar meklējamo noziedznieku portretiem. Vasilijs Ivanovičs ar pārsietu galvu un sapampušu seju nemitīgi grozījās uz cietā krēsla, mēģinādams atrast ērtāko pozu, sāpēja lauztās ribas.

Kad izveidotie portreti bija gatavi, apmierinātais Kūmiņš izgāja pie vecākiem.

-   Nu, biedri Ribakovi, kā dzīvosit tālāk? Vai izvirzīsit Vitālijam pretenzijas? Kā tad būs, Vasilij Ivanovič?

Tas tikai atmeta ar roku.

-   Kādas pretenzijas… Viņš tak ir mans dēls… Kaut arī draņķīgs, tomēr dēls…

-   Kam tu tādus vārdus ņem mutē, Vasja! Vera Ivanovna sarāvās. Viņu ievilināja tie sasodītie drauģeļi… Vitaļečka pats ko tādu nebūtu izdomājis… Un viņš jau tevi nepazina! Vai citādi būtu roku pret tēvu pacēlis!

Kūmiņš pamāja.

-   Skaidrs. Uzrakstiet, ka jums nav pretenziju, ka tā ir ģimenes lieta un paši tiksit galā… Bet kā būs ar milici? Viņš tam ar īlenu pārdūra roku!

-   Ar kādu īlenu?! Vera Ivanovna bija sašutusi. Viņam savu mūžu nav bijis īlena! Un vai tad viņš būtu…

-    Apklusti, piegriezies! Vasilijs Ivanovičs uzbrēca un saviebās. Tad pievērsās Kūmiņam. Kas mums būtu jādara?

-   Es ar milici jau runāju. Par tūkstoš dolāriem viņš pateiks, ka nevar atpazīt…

-   Tūkstoš dolāru! No kurienes mums varētu būt tāda nauda?! Vera Ivanovna ievaimanājās, bet vīrs viņu atkal apsauca.

-   Atradīšu. Pats aizņemšos un no gada prēmijas atdošu…

-    Ļoti labi! Kūmiņš plati pasmaidīja. Tad, domājams, pēc dažām dienām varēsit viņu vest projām.

Vecāki saskatījās.

-   Un cik mēs jums esam parādā? pavaicāja Vasilijs Ivanovičs.

Bet Kūmiņš papurināja galvu.

-   Man neko nevajag. Un mīklaini piebilda: Man ir sava interese!

Un patiesi šķietami bezcerīgā lieta bija ieguvusi perspektīvu. Uz respiratoriem tika atrasti vairāki identifikācijai derīgi pirkstu nospiedumi. Tie sakrita ar «pirkstiņiem» uz Zjomam konfiscētās pistoles magazīnas un iekšējām daļām. Lai gan to īpašnieki ne tiesāto kartotēkā, ne operatīvajās uzskaitēs neparādījās, Kūmiņš tik un tā nolēma izsūtīt daktilokartes pa visu valsti kopā ar fotorobotiem ja nu tomēr uzrodas pavediens. Jo sīkāks tīkls, jo lielākas izredzes. Un vēl viens apstāklis ietilpa viltīgā opera interesēs…

Pēc trim dienām Kūmiņš iegriezās izmeklēšanas izolatorā. Nopratināšanas kabinetā viņš apsēdās uz galda stūra, gaidīdams, kamēr ievedīs Sīko.

Šajā reizē apsūdzētais izskatījās gluži citāds firmas sporta tērpā, jaunās krosenēs un viņa izturēšanās bija pašpārliecināta un nekaunīga. Atļauju neprasījis, apsēdās uz taburetes, pārmeta vienu kāju pār otru, aizsmēķēja… Itin kā viņš būtu izsaucis Kūmiņu uz nopratināšanu.

-    Nu, kā sviežas? operatīvais savaldīgi painteresējās.

-   Kaifīgi!

-   Kāpēc izdrāzi Siroježkinu?

-  Viņi tik un tā visu mūžu būs miskastnieki, Sīkais pasmīnēja.

-   Mājās gribi? Vai turpināsi kaifot? Kūmiņš sausi noprasīja.

-   Man ir pie kājas! Pusaudzis pat nepagrieza galvu. Kriminālie visur ir autoritātes vai tas būtu brīvībā vai zonā!

Trah! Sitiens ar vaļēju plaukstu notrieca viņu no taburetes uz netīrās, šķirbainās grīdas. Acumirkli viņš zaudēja samaņu, tad apdullis papurināja galvu un lūkoja piecelties, bet Kūmiņš uzlika kāju viņam uz krūtīm. Sīkais raustījās kā pa pusei saspiests prusaks. Viņš iebāza ausī mazo pirkstiņu un izvilka to notraipītu asinīm.

-   Kas tas?! Tu man pārsiti ausi!

Kūmiņš uzmina stiprāk, un viņš apklusa.

-   Tu neesi nekāds kriminālais, bet kameras mēsls! noliecies Kūmiņš ar baisu skatienu ieurbās Sīkajam acīs. Es neļāvu pataisīt tevi par gaili! Es ļāvu tev kļūt par galveno! Un tagad es aizvedīšu tevi uz septiņdesmit otro, kur Prohors un Šifons tevi nevar vien sagaidīt! Tu saprati, sūdu čupa?!

Viņš iespēra Sīkajam pa sānu.

-   Nevajag, es visu sapratu! Sīkais iebļāvās un sāka pilnā balsī raudāt. Es neko vairs nedzirdu! Itin neko! Neko nedzirdu ar kreiso ausi!

-   Tad klausies manī ar labo! Kūmiņš pavēlēja. Citādi kļūsi pavisam kurls! Celies augšā!

Izķēpādams asaras pa seju, Sīkais pēc diktāta uzrakstīja iesniegumu ar lūgumu atbrīvot, soloties par to sadarboties ar milicijas instancēm.

-   Tas ir labi, Kūmiņš pasmaidīja, it kā nekas nebūtu noticis. Gribēju uz atvadām dot tev padomu. Par mūsu savstarpējām lietām apkārt nepļāpā. Ne par Zjomu, ne par tiem abiem killeriem. Pēc kriminālo likumiem tā būs tīra stučīšana. Nepagūsi ne iepīkstēties, kad tevi novāks. Tas pats Zjoma iegrūdis dunci ribās vai uzsūtīs kādu pakalpiņu. Skaidrs?

Sīkais pamāja. Bet iekšā mutuļojošās jūtas izlauzās uz āru.

-   Jūs gribat, lai pielieku punktu? Nu… lai nevazājos ar vecajiem draugiem, lai strādāju, mācos… Vai tā?

Kūmiņš papurināja galvu.

-   Dari, ko gribi, man tas ir pie vienas vietas! Teikšu tev tikai, lūk, ko…

Aizbāzis ausi ar kabatlakatu, Sīkais saspringti klausījās.

-   Pēc jūsu stulbajiem «likumiem» kruķiem nevar ticēt, bet savējie džeki allaž izpestīs. Tā, ja? Bet kas notiek īstenībā? Pietika iekrist un kur ir tavi džeki? Tie, kuri ir brīvībā, pameta, aizmirsa. Un tie, kuri ir šeit, tik tikko neizdrāza. Bet kurš tevi izpestīja? Es, kruķis! Tā ir?

-   It kā jau jā…

-   Tāpēc dzīvo, kā gribi, tikai paturi prātā, ka kruķi tavā dzīvē ir svarīgāki par visu! Auss drīz sadzīs, bet, ja man labpatiks, tev no visiem caurumiem asinis tecēs! Saprati?!

-   Sapratu…

-   Nu tad liec aiz auss! Ej vāc mantas, tēvs un māte uz ielas gaida!

Kūmiņš paskatījās uz Sīkā sakumpušo muguru, atvēra kartona mapi, kur jau glabājās Vitālija Ribakova iesniegums ar lūgumu pārcelt uz citu kameru, un kārtīgi pievienoja lūgumu atbrīvot pret parakstu. Pēc «likuma» lūgt kruķu palīdzību ir nosodāmi. Bet te uzreiz divi lūgumi, turklāt vēl ar solījumu sadarboties… Neviens pieaudzis ieslodzītais neparko nebūtu ko tādu uzrakstījis! Un tagad Sīkā netīrā dvēselīte atradās operatīvās nodaļas priekšnieka rokās. Paies gads vai divi, vai desmit, Sīkais kļūs par īstu barvedi vai pat likumīgo zagli, taču šie dokumenti glabāsies tērauda seifā un, kad ievajadzēsies, piespiedīs viņu kalpot milicijai ar visu sirdi un dvēseli…

Kad Koreņevs sēdās mašīnā, viņš bija liecinieks aizkustinošai ainai -Vitālijs Ribakovs satikās ar saviem vecākiem. Tikšanās bija samērā atturīga. Tad ģimene devās uz tramvaja pieturu. Kūmiņš nolūkojās viņiem pakaļ. «Tagad visu mūžu staigāsi ar cilpu kaklā!» pazibēja ļauna, neprofesionāla doma.

Viņš iedarbināja motoru, un mašīna līgani iekustējās.

Otrā nodaļa RONAP VEIC IZMEKLĒŠANU

RONAP un SĀRV lūk, divi spēki, no kuriem reāli baidās bandīti.

Milicijas darbinieka viedoklis

-    Es ziņoju par apakšpulkveža Koreņeva panākumiem sanāksmē pie gubernatora, un vai zināt, ko viņš teica?

Kolorādo vabole starot staroja. Personālsastāvs sen nebija redzējis ģenerāli tik apmierinātu.

-   Viņš teica, ka RONAP ir vienīgā efektīvā milicijas struktūra! Un administrācija mūs atbalstīs ar mērķfinansējumu!

Citu nodaļu priekšnieki sēdēja ar skābiem ģīmjiem, bet, kad sanāksme beidzās un visi spraucās laukā pa šaurajām durvīm, Kramarenko iebadīja Kūmiņam mugurā un indīgi pajautāja:

-   Kad grasies viņus aizturēt, Filip? Pasaki mēs arī iesaistīsimies!

-   Droši vien drīz, tādā pašā tonī viņam atbildēja Sazonovs. Killeri droši vien būs bijuši sodīti, tā ka GIC sniegs par viņiem pilnu informāciju. Arī fotoroboti ir teicami viņi tagad ne uz ielas neizies!

Kolēģi atklāti ņirgājās. Kūmiņš nopūtās. Skaidrs, ka meklēšanas sistēmā ievadītie pirkstu nospiedumi un izveidotie portreti vēl nav iemesls uzvaras relācijām. Kad meklē zagļus vai laupītājus, tas ir viens, bet, kad pamatīgi konspirētus killerus, pavisam kas cits. IeM kartotēkā iekļuvušiem cilvēkiem nopietnus uzdevumus nemēdz uzticēt. Ari uz puišeļa izveidotajiem fotorobotiem ir mazas cerības personības identifikācija pat pēc precīzām izmeklēšanas fotogrāfijām nav vienkārša reizēm velti tiek aizturēti pat divdesmit cilvēki, bet noziedznieks visviens izsprūk sveikā!

-   Un kas ir jūsu rīcībā, joku plēsēji? viņš atcirta. Adreses, uzvārdi? Varbūt palamas? Bet, ja nekā nav, tad zobojiet viens otru!

Tiešām labāk zīle rokā… Varbūt Tihodonskas figurantu aizturēs kaut kur Saratovā vai Vladivostokā par kaušanos dzērumā, bet «pirkstiņi» sakritīs ar tiem, kas izsūtīti meklējamo aprakstā! Kūmiņš vēlreiz nopūtās. Uz tik veiksmīgu atrisinājumu bija maz cerību killers neatstāj pēdas, kur pagadās. Katrā gadījumā dzīvs killers…

Kad Kūmiņš atgriezās nodaļā, uz sliekšņa viņu sagaidīja Huzarovs. Pēdējo gadu laikā viņš bija nobriedis un tagad izskatījās ļoti iespaidīgi. Plecīgs, muskuļots, melnā kreklā, kas cieši apņēma vareno torsu, ar īsi apcirptiem matiem… Ja uzliktu kaklā resnu ķēdi un pirkstos samauktu masīvus gredzenus, ari viņu pašu varētu noturēt par bandītu. Turpretī tagad ar oficiālu dokumentu rokā viņš izskatījās pēc miermīlīga klerka. Sejā ar izteiktiem vaigu kauliem vīdēja noslēpumains smaids. Ar sazvērniecisku izskatu viņš paņēma šefu zem elkoņa.

-   Filip Mihailovič, jābrauc uz Piemaskavu identificēt nezināmu līki!

-   Kopš kura laika tu interesējies par līķiem?

-   Mēs, biedri apakšpulkvedi. Mēs interesējamies. Pienākusi atbilde sakarā ar mūsu izsūtītajām pazīmēm. Viņš ielūkojās dokumentā. Lūk: «Konstatēta ticama jūsu meklēšanā izsludināto pirkstu nospiedumu sakritība ar nezināma vīrieša līķa daktilogrammu, kurš nogalināts ar šāvienu galvā no neliela attāluma…»

-   Vai tu re! Kūmiņš izsaucās patiesā izbrīnā. Un kur ir tas līķis?

-   Balašihas pilsētas morgā. Atrasts pirms divām nedēļām nezināmos apstākļos.

Kūmiņš parēķināja.

-   Pēc laika spriežot, tā varētu būt. Izpildīja pie mums pasūtījumu un atgriezās mājās. Un tur viņu novāca. Ja tur kas atklāsies, visticamāk, nonāksim pie mūsu pasūtītāja. Tu aizbrauksi?

-    Protams! Izvēdināšu galvu, varbūt aizšaušu līdz Maskavai…

Blakts

Komunistiskā totalitārisma atmaskotājiem patīk apgalvot, ka padomju laikos VDK stāvējusi pāri likumiem. Tā nav taisnība. Vai nav gluži taisnība. Vai arī itin nemaz nav taisnība. Jo tajos brīnišķīgajos laikos likumi bija tikpat dekoratīvi, cik tos pieņemošā Augstākā Padome, kura sastāvēja tikai no strādniekiem un slaucējām, darbojās trīs dienas un lēmumus allaž pieņēma vienbalsīgi. Likumu bija maz, un sevišķas nozīmes tiem nebija, jo tie nedarbojās tieši, bet tikai pēc papildu «dzensiksnu» iedarbināšanas un attiecīgu valdības rīkojumu pieņemšanas. Biežāk visu noteica Augstākās Padomes prezidija rīkojumi, bet vēl biežāk PSKP CK lēmumi, kuri tika pildīti daudz stingrāk nekā visi pārējie tiesiskie akti. Tie patiešām bija Likumi, lai gan ar īstajiem likumiem tiem nebija nekāda sakara. Un VDK, kas bija soda ierocis partijas rokās, nevarēja stāvēt tiem pāri. Toties pāri Kriminālprocesuālajam kodeksam tā tiešām stāvēja. Lai gan neviens likums to neparedzēja, VDK krimināllietām bija atzīme «slepeni», bet advokāti, kuriem bija piekļuve noslēpumiem, Tihodonskā bija tikai divi, turklāt viņi izmeklēšanas gaitā un tiesā uzvedās klusi un mierīgi kā pelītes alā.

Taču laiki bija mainījušies. Un, kad advokāts Čekuldajevs piezvanīja Petrjanskim, viņam nekas cits neatlika kā pasūtīt advokātam caurlaidi. Tiesa, to darot, izmeklētājs smagi nopūtās, taču nopūtas, kā zināms, lietai nevar pievienot. Un, lūk, jau atzītais «lietu izgāzējs» ienāk nelielā askētiskā kabinetā, izplatīdams smalku odekolona aromātu un pārliecību par savu taisnību. Viktors Fomičs izturējās cienīgi, un viņa izskats pauda nozīmīgumu. Masīvo stāvu apņēma dārgs, pēc mēra šūts uzvalks, dūmakainās acenes no Diora pēdējās kolekcijas piešķīra vienkāršajai Azovas zemnieka sejai ja ne tieši izsmalcinātu eleganci, tad zināmu respektablumu gan.

-   Man ir vienošanās par Pjotra Vasiļjeviča Kļiščuka aizstāvību, dimdošā balsī paziņoja Čekuldajevs un pasniedza nelielu papīra kvadrātiņu. Es gribētu iepazīties ar lietu un vienatnē aprunāties ar aizstāvamo.

Izmeklētājs kārtējo reizi smagi nopūtās. Čekuldajevs ietilpa Tihodonskas advokātu «zelta piecniekā» un bija izgāzis desmitiem visnotaļ drošu lietu. Bet Blakts lieta bija apšaubāma… Taču izejas nebija.

-   Vai drīkstu painteresēties, kurš noslēdzis vienošanos? Petrjanskis apjautājās. Kļiščuks pats nav spējīgs apmaksāt jums honorāru.

Advokāts noplātīja rokas.

-   Atnāca kaut kādi cilvēki, pastāstīja par smago situāciju, kurā nokļuvis Pjotrs Vasiļjevičs, un es nolēmu aizstāvēt viņu bez maksas.

-   Neko teikt, tas ir ļoti cēlsirdīgi…

Citu atbildi Petrjanskis nemaz nebija gaidījis. Viņš izvilka no seifa mapi, nolika uz galda, viegli pastūma ar pirkstu.

-    Lūdzu. Vai esat jau sagatavojis savus pārsteigumus?

-   Vēl ne, «lietu izgāzējs» labsirdīgi pamāja. Un lieciet, lūdzu, atvest Pjotru Vasiļjeviču.

Pēc divām stundām visā Tihodonskā pazīstamais advokāts izgāja pa augstajām un smagajām FDDP durvīm. Viņš juta apmierinājumu un izsalkumu. Turklāt otro nolēma apmierināt vispirms, jo vairāk tāpēc, ka pirmo apmierināt nenācās. Šķērsām pāri ielai atradās ķīniešu restorāns, Viktors Fomičs iekārtojās pie lielā loga, pasūtīja karpu un plūmju vīnu. Tad izsauca mašīnu un līdz tās piebraukšanai domīgi vēroja raibo garāmgājēju pūli, smēķēja cigarillu, malkoja kafiju ar liķieri un prātoja.

Lieta šūta baltiem diegiem, un to izgāzt nebūs grūti. Bet vai to ir vērts darīt tāds ir jautājums! Aina rādās pārlieku neskaidra… Kāpēc varenajam drošības dienestam jāorganizē provokācija pret parastu kriminālnoziedznieku? Un kāpēc pašam viltīgākajam Tihodonskas operām tik ļoti rūp ne ar ko neievērojama arestanta liktenis? Kurā punktā krustojas divu interešu līnijas? Blakts personā? Vai varbūt apakšpulkveža personā, kura tīkli pletās pa visu pilsētu? Atbilde bija acīm redzama…

Viktors Fomičs bija beidzis smēķēt, izdzēris kafiju un liķieri, baltais leksuss sen gaidīja pie ieejas, bet viņš vēl aizvien domāja. Pieredzējušais advokāts allaž centās aizrakties līdz saknei ikvienā lietā, pie kuras bija ķēries, noskaidrot jautājuma būtību, uziet «zemūdens akmeņus»… Parasti tas palīdz izvairīties no nepatikšanām. Taču gadās arī tā, ka pārmērīga ziņkārība noved pie gluži pretēja rezultāta… Un Cekuldajevs nāca pie slēdziena, ka patlaban ir tieši šāds gadījums. Un vēl viņš nosprieda, ka ar Kūmiņu sanīsties nebūtu vēlams. Šis lēmums noteica arī viņa tālāko maršrutu.

-   Uz darbu, Viktor Fomič? gatavībā noprasīja pie stūres sēdošais smaidīgais puisis platiem pleciem.

-   Nē, Igoriņ. Advokāts papurināja galvu. Laid uz Uzvaras laukumu. Kur tanks.

Atstājis mašīnu autobusu pieturā, solīds kungs spīdīgā lietusmētelī pastaigas solī soļoja pa izdangāto ieliņu starp jaunceltnes žogu un sen nojaukšanai paredzētu mājeļu aplupušajām fasādēm. Spīdīgās kurpes un bikšu gali nošļakstījās dubļiem, taču kungs tam nepievērsa uzmanību. Spēji pagriezies, viņš devās atpakaļ un, pārliecinājies, ka ieliņa ir tukša, negaidot ienira nosmulētā kāpņu telpā. Nejaušam vērotājam varētu likties, ka respektablais kungs ieiet nokārtot dabiskās vajadzības.

Taču Čekuldajevs uzvedās vēl daudz dīvaināk. Viņš pat atļāvās notupties pie nolupušā radiatora un aizbāza aiz tā roku. Tagad nejaušajam vērotājam sāktu rasties aizdomas, ka viņš ir spiegs. Tuklie, labi koptie un nevainojami manikirētie pirksti iespraucās šaurajā spraudziņā aiz pēdējā tik tikko remdenā posma, sataustīja tur sakrājušos putekļos un izkaltušos izsmēķos mobilā telefona plakano korpusu un uzmanīgi izvilka to laukā. Advokāts gandarījumā nosēcās. Viņš izvilka kabatlakatu, kas pēc krāsas bija pieskaņots kaklasaitei, sajuzdams riebumu, noslaucīja atradumu un iebāza kabatā, tad nopurināja bikses un atgriezās pie mašīnas.

Pēc divdesmit minūtēm viņš ieradās savā birojā un deva uzdevumus sekretārei un abiem palīgiem. Aļona tūdaļ pieslēdza kāpņu telpā atrasto telefonu datoram, iedūcās krāsainais printeris. Drīz vien viņa nolika šefam uz galda sešas glancētas fotogrāfijas. Palīgi tūdaļ aizgāja un dienas beigās atgriezās ar vairākām uzziņām un ar roku rakstītiem paskaidrojumiem. Izskatījis dokumentus, advokāts saberzēja plaukstas. Atklāti sakot, Viktors Fomičs pat nebija gaidījis, ka viss veiksies tik ātri un raiti. Pēc tam viņš izdarīja vairākus zvanus, izmantodams pats savus konfidenciālās informācijas ievākšanas sakarus, kādiem jābūt ikvienam labam advokātam. Un ari tas deva teicamus rezultātus.

* * *

Blakts gulēja uz savas lāviņas un izlikās par aizmigušu. Zaļais nams no tiesas bija uzēdies Koreņevam. Nezin kāpēc? Viņš skaidri zināja, ka Kūmiņš nav nekāds spiegs. Grozās un darās, pin savus viltīgos tīklus, manipulē ar cilvēkiem, organizē smalkas operācijas… Bet viņš ir pareizais kruķis, un arī cilvēks viņš ir pareizs, viens vesels no iekšpuses. Un par savu kruķa lietu viņš stāv un krīt. Drīzāk visi pārējie ir spiegi tie, kuri izzog valsti, kur vien var, cenšas citus piečakarēt, bet priekšniekiem laiza pēcpusi… Nē, nodot Mihaliču nebūtu lāgā! Bet kā lai tiek no šejienes laukā?

Rau, cik pamatīgi viņš tiek uzmanīts! Vazgens un Krupis kā bankā ir aģenti, lai gan čābiski strādā, prasti… Trešais gan tāds neizskatās… Varbūt tiešām lohs? Un tajā pašā brīdī, it kā kliedējot viņa šaubas, pie viņa zaglīgi pielīda pamuļķais Nikolajs Nikolajevičs. Viņš notupās līdzās lāviņai un pusbalsī nomurmināja:

-   Piedodiet, cik noprotu, jūs esat pieredzējis cilvēks. Es, redziet, esmu šeit pirmo reizi. Kā saka jauniņais…

Blakts atvēra acis.

-   Ko vajag, Muša?

-   Vai nevarat dot man padomu? Ir tāda situācija… man piespēlēja narkotikas. Ļoti lielā daudzumā, saprotat?

-Nu?

-   Nūja. Un tagad prasa, lai pastāstu kur ņēmu, kas iedeva… īsi sakot lai sadarbojos. Citādi solās sapūdēt cietumā. Kā jums šķiet vai viņiem var ticēt?

Blakts strauji pieslējās sēdus un ieurbās zaglīgi skraidošajās acīs. Zem viņa smagā skatiena Nikolaja Nikolajeviča seja izplūda kā sviests krāsns tuvumā. Tuklajiem vaigiem pārskrēja nemierīgs drebulis. Pēdējās šaubas izgaisa. Blakts saprata šis arī! Viņš pievirzījās gandrīz pavisam klāt un caur zobiem izgrūda:

-   Tu saki ticēt? Ticēt nedrīkst nevienam! To es tev saku kā āmen baznīcā. Arī man netici. Ko lien padomu prasīt? Tu man neesi nekāds draugs. Vai zini, cik es tādu kā tu esmu patriecis zem lāvas? Vienam norāvu ausi, otram nokodu degunu… Ej labāk pie opera pēc padoma!

Viņš apklusa, taču skatienu nenovērsa. Itin kā turētu vīreļa galvu uzdurtu uz neredzamas ass. Vīrelis bija sastindzis kā nohipnotizēts trusītis. Blakts apmierināti pamāja.

-   Saprati mani, saldo cukurzirnīt?

Ass pazuda. Nikolajs Nikolajevičs parāvās sānis, tik tikko nenosēzdamies uz apaļās pēcpuses.

-   Sapratu, sapratu, paldies. Viņš lēkšiem aizlikās uz savu stūri un apklusa.

Blakts no jauna atgūlās. Vienīgais, kā daudzums cietumā nav ierobežots, ir laiks. Parastajā dzīvē tā aizvien pietrūkst. Cilvēki rosās, skraida kā vāveres ritenī, ķildojas un līgst mieru, drāžas, dzer, kaujas, slaktē cits citu nost, sēž cietumā… Bet šeit ritenis apstājas, klusumā aiz biezām sienām var vienkārši gulēt un domāt, nesteidzoties un neskatoties pulkstenī…

Tātad visi trīs ir aģenti! Visā savā garajā mūžā Blakts tikai vienu reizi bija strādājis trīskāršā iejūgā. Apstrādājot sērijslepkavu Baikovu, kad vajadzēja noskaidrot galveno epizožu reālos faktus. Kā tikai viņi netika izstellējušies! Tēloja labos un ļaunos, villojās savā starpā un iekaustīja Baikovu, pastāvīgi iesaistot nepārtrauktās rēķinu kārtošanās… Un «izslauca» sausu kā pienākas aizgāja uz nošaušanu ka prieks!

Šajā reizē ar «trīskāršo vilci» tika apstrādāts viņš pats. No tādas mērķtiecības metas šķērmi ap dūšu.

Rādās, ka sāks «presēt» pēc pilnas programmas… Ja izdosies…

-   Ei! Viņš pamāja ar pirkstu Nikolajam Nikolajevičam. Nāc šurp, saldo cukurzirnīt!

Un, kad viņš pienāca, klusi pajautāja:

-   «Mazgājamais» ir?

-   Mazgājamais?

-    Nu, bārdas dzenamais. Žilete. Vai sliktākajā gadījumā adata, nagla…

Muša izbiedēti papurināja galvu.

-   Nava. No kurienes gan? Te taču viss ir aizliegts…

Blakts iecietīgi pasmaidīja.

-   Ak tu, ausaini! Vai maz kas ir aizliegts? Bet es sadabūšu!

-   Kam jums vajag? Nikolajs Nikolajevičs bikli mirkšķināja acis.

-   Lai izdurtu acis Vazgenam un Krupim, Blakts ikdienišķi paskaidroja. Viņi ir maitas. Stukači!

-   Ej nu?! Mušai atkārās žoklis.

-   Kā es te stāvu! īsi sakot tu gulēji un neko neredzēji!

Pret vakaru pie viņa pielīda Vazgens, pārtraukdams smagās pārdomas.

-   Ē, brač, pavisam esi saskābis, ko? Varbūt vajag palīdzēt? Par ko tevi šajā reizē savāca? Nē, ja negribi, nesaki…

Vienaldzīgi pasmīkņājis, Blakts pieslējās augšā.

-   Pilnīgs stulbums. Bijām saskrējušies ar vienu čomu Zjomu. Bet šis, izrādās, ir terorists! Šim bija stroķis ar klusinātāju, spridzeklis… Tikai turi mēli aiz zobiem. Re, kas par čūskulēnu!

Viņš pamāja uz Nikolaju Nikolajeviču, kurš nemierīgi sagrozījās.

-   Es viņu atmaskoju stukačs! Pie mums šo piesēdinājuši ar citu vārdu. īsi sakot naktī es šo nozūmēšu…

Nepievērsdams uzmanību Vazgena apjukumam, Blakts iegāja tualetē, pačurāja, padzērās no krāna un atgriezās savā vietā.

Kamerā valdīja saspringts klusums, kaimiņi tramīgi gulēja savās vietās. Iebiedēti un dezorientēti, viņi šonakt neiemigs. Tas nozīmē, ka rīt būs kā miegainas mušas. Bet Blaktij tieši tas bija vajadzīgs.

* * *

-   Vai gaidījāt brīnumus? Man to ir… Lūk, pirmais!

Viktors Fomičs Cekuldajevs svinīgi izklāja Petrjan-

skim priekšā vairākas fotogrāfijas.

-  Kas tas ir? lēnīgi, bez entuziasma jautāja izmeklētājs. Kaut kāda paciņa, kaut kāds papīrs…

Cekuldajevs atbalstījās ar rokām pret galdu, paliecās uz priekšu, ar visu savu masīvo augumu pārkārdamies pāri procesuālajam pretiniekam un līdz ar to arī psiholoģiski viņu pārmākdams.

-   Tā ir ar pilsonim P. V. Kļiščukam piederošā mobilā telefona kameru izdarītu uzņēmumu izdruka. Pievērsiet uzmanību laikam un datumam. Kā redzat, «lelle» nofotografēta tieši pirms aresta. Lūk, kas manam aizstāvamajam bija divdesmit tūkstoš dolāru vietā!

-   Blēņas! Petrjanskis atgaiņājās. Nauda tikusi konfiscēta, ievērojot visas formalitātes un pieaicināto klātbūtnē. Ir arī liecinieks mūsu darbinieks, kurš veicis operatīvu iefiltrēšanos… Un vēl Kļiščuka fotogrāfijas pie stūres…

-  Tas ir nopietni, advokāts piekrita. Tiesa, pieaicinātie ir kādreizējie mūsu dienesta darbinieki. Pensionāri. Arī liecinieks ir darbinieks, tikai pašreizējais! Jums nešķiet, ka piesēdētājiem un tiesnešiem tādas sakritības izraisīs zināmas šaubas?

-    Nešķiet vis. Mūsu darbinieki ir tādi paši Krievijas pilsoņi kā visi pārējie, Petrjanskis noburkšķēja bez sevišķas pārliecības.

-   Jā, tikai piesēdētāji viņus nezin kāpēc sevišķi nemīl… Lai gan nav svarīgi. Tad palūkojieties uz trešo un ceturto pārsteigumu. Cekuldajevs nolika uz galda vairākus dokumentus.

-    Kļiščuka iepriekšējo kaimiņu liecības, uzziņa no CSDD, izraksts no notiesātā personas lietas, uzziņa no RONAP. Lai jūs neapgrūtinātu, paskaidrošu. Braukšanas tiesību manam aizbilstamajam nav un nekad nav bijis. Vadīt mašīnu viņš neprot. Mašīnas nekad nav zadzis. Automašīnu noieta kanālu, it sevišķi tādu kā «Bentley», viņam nav. Vai nepietiks, ko?

Cekuldajevs apsēdās. Sāka bungot ar pirkstiem pa galdu, izvilka cigareti.

-   Drīkstu uzsmēķēt? Paldies. Jūs nevēlaties? Kā zināt.

Viņš izpūta augšup zilpelēku dūmu mākoni. Caurvējš iznesa to pa atvērto vēdlodziņu.

-   Tāda, lūk, cienītais Boris Konstantīnovič, veidojas aina…

Izmeklētājs klusēdams pētīja dokumentus. Viņa izskats bija samērā drūms.

Otrs dūmu mākonis sekoja pirmajam.

-    Tātad pilsonis Kļiščuks, kurš agrāk nodarbojies ar zādzībām un laupīšanām, pēkšņi pasūtījis FDD darbiniekam retas, ļoti dārgas automašīnas zādzību. Pēc tam ieradies uz tikšanos ar šo darbinieku ar «lelli» kabatā. Tad apsēdies pie «Bentley» stūres, kaut gan viņam nav braukšanas tiesību un iespēju mašīnu pārdot. Pie stūres viņš ticis aizturēts, bet papīrs pieaicināto, kuri bija tikai ieinteresētas personas, klātbūtnē brīnumainā kārtā pārvērties par dolāriem. Bet «Bentley», kā fiksēts IeP pārskatā par notikumiem, neviens nav zadzis. Šajā diennaktī vispār nav notikušas automašīnu zādzības. Pat ne okas vai zaporožeca! Un tā, jūsuprāt, ir krimināllieta? Nē, tas ir absurds! Tāds pats, kā kad man censtos piesiet miljons dolāru vērta stratēģiskā bumbvedēja zādzību!

Petrjanskis pacēla galvu. Sočņevs tika atstāstījis viņam šo frāzi, un viņš zināja, kurš to bija teicis.

-   Te būs oficiāls lūgums par visu manis minēto faktu pārbaudi, Cekuldajevs turpināja un nosvieda uz galda ar saspraudi kopā sastiprinātu papīru kaudzīti.

Tagad papīru kaudze aizdomīgi atgādināja pakalniņu virs izmeklētāja Petrjanska dienesta karjeras kapa. Pastiprinādams šīs asociācijas, sēru svinību vaininieks sēdēja ar atbilstošu izteiksmi sejā.

-   Starp citu, es iepriekš aprunājos ar ietekmīgu Maskavas laikrakstu žurnālistiem, un viņus šis notikums ļoti ieinteresēja. Tāpat televīzijas pārraidi «Cilvēks un likums». Jums ir izdevība kļūt slavenam visā valstī.

«Lietu izgāzējs» piecēlās, nospieda cigareti pelnu traukā un uzmeta plecos lietusmēteli. Uz kabineta sliekšņa viņš pagriezās atpakaļ.

-   Tiesa, ja jūs paši izlabosit savas kļūdas, es neuzstāšu, lai vainīgie tiktu sodīti. Un neko nepaudīšu atklātībā. Tā ka ziņojiet par situāciju savai priekšniecībai. Ceru, ka pieņemsit pareizo lēmumu!

Pēc divām dienām krimināllieta par «Bentley» zādzību tika pārtraukta pierādījumu trūkuma dēļ. Un pilsonis Pjotrs Vasiļjevičs Kļiščuks ne pirmo reizi savā mūžā iznāca brīvībā. Turklāt ar pilnīgi tīru sirdsapziņu. Jo tā arī netika izpaudis drošībniekiem neko par mobilajiem telefoniem. Iegāzt citus tā gan bija aģenta-ziņotāja profesija. Taču kruķis ar iesauku Kūmiņš bija viņa draugs. Vienīgais un īstais atšķirībā no Batona, Čerkesa, Zjomas, Apaļā un citiem kriminālajiem čomakiem. Bet draugus nenodod.

Huzārs

-    Viņa personība jau noskaidrota, te būs, papriecājies…

Meļņikovs nosvieda uz galda kādu desmitu melnbaltu uzņēmumu, tie izplājās kā vēdeklis līdzīgi kāršu kavai.

Dažādos rakursos neko neredzošu skatienu Huzārā raudzījās nogalinātais killers. Lode bija ieurbusies pakausī un izgājusi cauri labajai acij. Tāpēc mirušā izskats nebija rimts, kā pieklātos aizgājējam, bet gan draudīgs it kā viņš tēmētu, lai veiktu savu kārtējo pasūtījuma šāvienu. Bet šeit dzīves laika foto no pases «formas nr. 1». Trīsstūrveida fizionomija, drūms skatiens caur pieri, cieši sakniebtas plānas lūpas. Principā puisis kā jau puisis, pēc Lombrozo fiziognomiskajām pazīmēm slepkavu neatgādināja. Toties pēc fotorobota atgādināja.

Objektīvie dati: «Nikolajs Skvorcovs Strazds -, divdesmit deviņi gadi, Balašihas iedzīvotājs, neprecējies, nav tiesāts, bez noteiktas nodarbošanās. Atskurbtuvē nav ticis nogādāts, administratīvā kārtā nav ticis sodīts, kompromitējošu materiālu par viņu nav…»

Pēc šolaiku standartiem gandrīz vai priekšzīmīgs pilsonis… Tomēr kāds viņam bija ielaidis lodi pakausī un vēl aizsvilinājis nelielo mājeli pilsētas nomalē… Neizsaukuši modrie kaimiņi laikus ugunsdzēsējus, apdegušo kaulu čupiņu diezin vai būtu izdevies identificēt… Tā ar parastiem iedzīvotājiem nerīkojas!

-   Jā-ā-ā… Huzārs atdeva fotouzņēmumus.

Kapteinis Semjons Meļņikovs Balašihas kriminālmeklēšanas vecākais operatīvais pilnvarotais savāca dokumentus, salika mapītē un aizvēra to ciet.

-  Mīklains tips. Barmaleja grupējumā vairāk vai mazāk tikai skaitās. Nevienā lietā faktiski nav figurējis. Bieži izbraucis uz nedēļu, divām. Ar ko saietas nav zināms. No kā iztiek ari ne. Te viņam no vecākiem palicis grausts, bet runā, ka īrējis dzīvokli Maskavā. Mīklains, nav divu domu.

Meļņikovs bija spēcīgs un drukns kā svarcēlājssmagsvars. Ar platiem, nolaideniem pleciem un lielu galvu īsi apcirptiem matiem. Kopēju valodu ar kapteini Huzarovu viņš atrada tikpat kā uzreiz. Tagad abi operatīvie darbinieki sēdēja katrs savā galda pusē un norūpējušies klusēja.

-   Semjon, kā būtu, ja bez aplinkiem ielauztos pie tā… Barmaleja? Viņa cilvēks ir nomušīts. Viņu taču interesēs kas to izdarījis un kāpēc? Uzprasīsim viņam, ar ko puisis sagājies, ar ko pēdējā laikā ticies…

Bet Meļņikovs tikai nogrozīja galvu.

-   Neteiks. Barmalejs ir neglābjams debiliķis. Ar viņu jārunā mūsu pagrabā. Vai mežā pistoles stobra galā. Bet labāk citādā garā. Man ir viens cilvēciņš…

Līdz krāmu tirgum nolēma iet kājām. Pēc galvaspilsētas, kā arī Tihodonskas mērogiem Maskavai tuvīnā Balašiha varēja tikt uzskatīta par nelielu pilsētiņu, kas stundas laikā apstaigājama. Apstājies pie rūpniecības preču tirgus, Semjons pajautāja:

-   Paskaties vai viņā galā nestāv melns bembis?

Nesteidzīgā pastaigas solī Huzārs virzījās gar būdām.

Ķīniešu preces, paštaisīti apavi, nocenoti paklāji, valkātas drēbes… Nezin kāpēc smaržoja pēc pīrādziņiem. Huzārs norija siekalas. Laiks Piemaskavā ar siltumu nelutināja. Peļķēm pārvilkusies ledus kārtiņa krakšķēja zem kājām. Aukstums līda zem plānās ādas jakas. Ierāvis galvu plecos, operatīvais darbinieks, ar nožēlu pavīpsnādams, pagāja garām kaudzē sakrautiem Turcijā ražotiem plikādas kažokiem. Pārdevēja, patīkama izskata sieviņa ar mohēras bereti galvā, jautri pamirkšķināja:

-    Vīrieti, nāciet šurp, nekautrējieties! Piemeklēsim tieši pēc mēra.

-   Vispirms jātiek pie skanošā, viņš noburkšķēja un gāja tik tālāk.

Aiz pēdējām kiosku rindām stāvēja vecs, noplucis «BMW» piektais. Tam līdzās smēķēja gara auguma neskuvies puisis. Vēl viens snauda pie stūres. Tonētais stikls kavēja saskatīt viņa seju. Nepievērsdams uzmanību, Huzarovs sāniski paspraucās garām pēdējām būdām, kurām bija priekšā atslēga, un, izgājis klajumā visnotaļ naturāli pačurāja. Tad, ar lielu līkumu apgājis tirgum apkārt, atgriezās pie Semjona.

-   Vāģis tur stāv. Ar diviem «buļļiem». Viens garš, pie diviem metriem. Stāv un smēķē. Otrs, kā izskatījās, iekšā guļ.

-   Guļ?! Semjons nopriecājās.

-   Es jau teicu izskatījās.

-   Tad gājuši.

Meļņikovs devās turp. Piegājuši tuvāk, viņi palūrēja gar paviljoniņu. Garais stāvēja tajā pašā vietā. Degošās cigaretes vietā rokā viņam kūpēja tasīte vai nu ar tēju, vai kafiju. Semjons ierāvās atpakaļ.

-   Vajag viņu pasaukt. Velns zina, ar ko viņš ir pārī.

-   Kas šis tāds ir?

-  Sķeista. Arī no barmalejiešiem. Viņš man ir uz āķa. Pēc idejas vajadzētu izklāstīt visu, ko prasīšu.

Huzarovs pasmīnēja.

-   Nu, pasaukt cik tur tā darba.

Viņš metās atpakaļ pie turku kažoku kaudzes. Pārdevēja uzreiz atplauka platā smaidā.

-   Izdomājāt, vīrieti? Tūlīt parādīšu…

-   Neko man nevajag rādīt, šķirba,Huzārs sašķobīja lūpas. Es te gribu nostādīt savus cilvēkus ar ziemas apaviem. Ar ko ir jāsarunā?

Sieviņa kļuva nopietna un saknieba lūpas.

-   Tad jums vajag Garo Pašu… Rau, kur viņš stāv…

Huzārs palūkojās, kurp rāda pirksts ar pa pusei no-

lupušu manikīru, un gari nospļāvās pie kājām.

-   Tad ej un pasauc! Citādi es tevi viens divi no šejienes patriekšu!

-   Par ko lai mani patriektu?! pārdevēja negaidīti agresīvi atcirta. Man vieta ir samaksāta!

-  Tūdaļ pajautāšu, kā tu maksā, Huzārs nolaida toni maķenīt zemāk. Ej pasauc, tikai klusām…

Vēlēšanās iejaukties bandītu rēķinu kārtošanā vai meklēt taisnību cilvēkiem jau sen ir zudusi. Padevīgi nopūtusies, sieviete devās pakaļ Garajam, visu laiku atskatīdamās uz novārtā pamesto preci. Pēc īsas sarunas ar «jumtu» viņa ar uzvarošu izskatu atgriezās. Garais puisis, sabāzis rokas kabatās un uzmetis kūkumu, grīļīgā gaitā nāca nopakaļ. Aši nopētījis Huzāru, viņš vērsās kā pie savējā:

-   Par ko ir runa, bratella? Ko biedē mūsu uzpircējus?

-   Viņi paši baidās, Huzārs pa kriminālo modei pasmīkņāja. Esmu no Maskavas. Sīka štelle. Paiesim malā.

Viņi nepaguva nogriezties aiz paviljona, kad ceļu aizšķērsoja Meļņikova masīvais stāvs.

-   Sveiks, brālīt! viņš ar uzsvaru sacīja. Vajag aprunāties.

-   Nu? Garais par tikšanos nešķita diez cik priecīgs.

-   Bez nu. Paiesimies kādu strēķi. Jura, pavēro apkārtni…

Huzārs pamāja, piegāja pie večiņas, kura sēdēja uz soliņa, un nopirka dažus pīrādziņus ar kartupeļiem. Tad atslējās pret būdu un nesteidzīgi ķērās pie ēšanas. Pīrādziņš izrādījās garšīgs, turklāt no šejienes bija pārskatāmas visas ejas, arī «BMW» atradās redzes laukā. Semjons ieveda Garo šaurā spraugā starp aizslēgtajām būdām. Tirgus trokšņa dēļ sarunu nevarēja pilnībā sadzirdēt, vienīgi aprautas frāzes. Taču jēga nebija noprotama.

Pīrādziņi ātri beidzās. Noslaucījis taukainās rokas raupjajā ietinamajā papīrā, Huzārs to saburzīja un aizmeta sānis. Stāvēt uz vakts rudens kurpēs ar plānu zoli nebija nekāds lielais prieks. Tihodonskas viesis paguva pamatīgi nosalt. Beidzot neskaidrā murmināšana aizmugurē apklusa. Meļņikovs, pienācis no mugurpuses, uzsita pa plecu.

-   Ejam!

Viņi devās atpakaļ.

-    Nu, kas ir? Huzārs nepacietīgi ievaicājās. Izklāstīja?

-   Kā citādi! Semjons attrauca. Viņš līdz mūža galam būs mans parādnieks. Es to jefiņu izpestīju no pamatīgas ķezas. Šo taisījās novākt, bet mēs viņa vietā piespēlējām citu. Tā ka esmu šim tikpat kā otrs tētis!

-   Ko teica?

-    Ko nu teica… Es viņam parādīju otro fotorobotu, it kā atpazina… Strazdam bijis čomaks, ne no barmalejiešiem. Garais saka vispār pats par sevi. Bet no spicajiem. Iesauka šim Bumbiņa. Senāk apgrozījies biljarda zālē pie autoostas.

-   Kā tad īsti atpazina vai «it kā»? Huzārs precizēja.

-   Es jau teicu it kā atpazina. Tūdaļ iegriezīsimies tur, aprunāsimies. Tas ir tepat blakus.

Operatīvie darbinieki pienāca pie luksofora un iegriezās dubļainā, izrakņātā ielā.

-   TEC gatavo ziemai, Semjons paskaidroja. It kā vasarā nevarētu visu izdarīt…

-   Pie mums ir tāpat, Huzārs pamāja.

Pēc desmit minūtēm viņi bija klāt. Veca ēka, noplukuši, remontu sen neredzējusi zāle, veci galdi ar nobružātu audumu. Kijas kliukšķēdamas triecās pret bumbām, tās skanīgi atlēca cita no citas. Cilvēku nebija daudz, nopietnie spēlētāji vēl nebija sanākuši, gar galdiem snaikstījās iesācēji. Spēlēja bez likmēm un sevišķa azarta. Tāpat vien īsināja laiku.

Meļņikovs taisnā ceļā devās pie bāra letes. Nesteidzīgi uztrausies uz taburetes, viņš solīdi noducināja:

-   Koļok, uzcienā ar kafijiņu, vai…

Bārmenis neviltoti šķelmīgajai fizionomijai piešķīra laipnu izteiksmi.

-   O, Semjon Vasiļjevič! Prieks redzēt… Varbūt ieliet visīti?

-   Lai iet, ja jau esi tik dāsns! Meļņikovs vēlīgi pamāja.

-   Jums man nekā nav žēl! Koļoks aši ielēja platās glāzēs «Johnny Walker» ar melnu etiķeti. Viņš centīgi demonstrēja viesmīlību. Bija jūtams, ka bārmenis briesmīgi baidās no operatīvā darbinieka.

-   Cik sen kā redzēji Bumbiņu? apjautājās Semjons un, saskandinājis ar Huzāru, izdzēra savu glāzi.

-   Bumbiņu? bārmenis pārjautāja. Kādu Bumbiņu?

-    To pašu! Lūk, paskaties, ja atmiņa streiko! Semjons noklāja fotorobotu uz bāra gludās melnās plastmasas virsmas. Tā veiksmīgs spēlmanis met galdā trumpja dūzi.

-   Tūlīt, tūlīt…

Pēc veselas rindas drudžainu kustību viesu priekšā uz bāra letes materializējās divas tasītes ar aromātisku kafiju. Pa plakstu apakšu šķielēdams uz starp viņiem gulošo uzņēmumu, bārmenis apjucis nomurmināja:

-   Ak tas… Un es domāju kas par Bumbiņu… Tas nu gan…

Bija jūtams, ka arī no Bumbiņas viņš ļoti baidās.

Huzārs izdzēra savu viskiju un nodevās pārdomām. Operatīvajam darbiniekam ir izdevīgi, ja informācijas avots no viņa baidās… Bet kā jūtas pats avots? No visiem jābaidās, visu mūžu jādzīvo starp divām ugunīm! Un vēl viņš nodomāja, ka Kūmiņš bija meistarīgi izlicis slazdus tam kucēnam Sīkajam. Un acīmredzot pamatīgi piežmiedzis, ja jau tas visos sīkumos bija aprakstījis killeru ārieni. Laikam arī aiz bailēm…

-   Nedzirdu atbildi! Semjons bargi uzsauca.

Koļoks no jauna satvēra pudeli. Tās kakliņš sitās pret glāzēm.

-   Pirms kāda mēneša viņš te spēlēja. Ar to, kā viņu… Strazdu. Pēc tam, šķiet, vairs nav rādījušies…

-   Un kā viņu vārdā, uzvārdā godā? Semjons maigi vaicāja. Kur viņš dzīvo?

-   Par to neesam informēti, bārmenis ātri atbildēja un noslaucīja nosvīdušo pieri. Kā lai es to zinātu?

-   Nemuldi niekus, Meļņikovs sāka ar vieglu pārmetumu. Ne pirmo gadu esam pazīstami. Es informāciju tālāk nelaižu. Bet ar mani sanīsties nav tavās interesēs. Vajadzības gadījumā es tevi pats bez ENAP un nodokļu inspekcijas iespundēšu ķurķī! Un vispār nospiedīšu kā tādu mēslu vaboli!

Viņa tonis kļuva atklāti draudīgs.

Koļoks samulsis nodūra skatienu pulētajā letē. Stāstīt visu laukā acīm redzami negribējās. Taču atteikt operām viņš arī nedrīkstēja. Divējas bailes cīkstējās viņā, un uzvarēja tas, kurš atradās tuvāk. Viņš skumīgi nopūtās.

-    Nu… Viņam ir Kostja vārdā. Uzvārds laikam Sisojevs. Mums viņam bija noformēta pastāvīgā klienta karte. Atlaides, bonusi un tā…

-    Stiep šurp! Meļņikovs pavēlēja bez tiesībām iebilst.

-   Viņš jau sen kā pārvācies uz Maskavu. Šurp atbrauc tikai paretam apraudzīt māti…

-   Stiep šurp, es teicu!

Bārmenis atkal nopūtās, nozuzdams palīgtelpu dzīlēs. Viņš atgriezās ar nelielu drukātu veidlapu, kas bija satīta rullītī. Ielicis to ēdienkartes vāciņos, pasniedza operatīvajiem… Pēc desmit minūtēm viņi steidzīgā solī izgāja no biljarda zāles un devās uz iecirkni. Kapteiņa Huzarova bloknota beidzamajā lapā nelīdzenā rokrakstā bija ierakstīta Sisojeva adrese.

Šajā adresē viņus sagaidīja emocionāli un trokšņaini.

-   Kāda milicija? Kāda kratīšana?! pilnā kaklā klaigāja gara auguma spēcīgas miesasbūves melnmataina sieviete. Ko jūs iedomājaties?! Es iešu līdz pat prokuroram! Mans Kostiks nekad mūžā ne kapeiku nav nozadzis un pat mušai nav nodarījis pāri!!!

Dzīvoklis bija gluži parasts vidēji pārtikušu cilvēku miteklis. Vienīgi jaunmodīgais plakanais televizors pie sienas varēja pretendēt uz luksusa priekšmeta statusu. Un arī tas būtu aiz matiem pievilkts.

-   Kur ir Konstantīns? stingri noprasīja Meļņikovs. Kur ir viņa draugi? Ņemiet vērā lieta ir nopietna, kriminālmeklēšana velti šurp nenāks!

Namamāte pārgrieza acis un teatrāli sabruka mīkstajā krēslā.

-   Kostiks aizbrauca! Viņš darba dēļ gandrīz visu laiku dzīvo Maskavā! Kā lai es zinātu viņa adresi? Piezvana pa telefonu, un tā mēs sarunājamies! Bet viņa draugus es vispār ne acīs neesmu redzējusi! Meitenes dažkārt veda šurp, es gribēju, lai viņš apprecētos, bet viņam tādas svilpastes vien trāpījās…

Kaimiņienes pieaicinātās ar interesi vēroja, kā cilvēki formas tērpos un civilā apģērbā purina drēbes skapī, izber uz galda visu no spoguļa galdiņa atvilktnēm, ielūkojas antresolos.

-   Vai pazīstat? Semjons parādīja sašutušajai namamātei nogalinātā Nikolaja Skvorcova melnbaltos fotouzņēmumus. Tuvplānā lodes atstātais caurums ar apsvilušām malām visapkārt izskatījās ļoti naturāli.

-   K-k-kas viņš… tāds? Acumirklī zaudējusi atmaskojošo toni, sieviete savilka cietējas ģīmi, knibinādama uz krūtīm puķaino rītakleitu.

-    Nepazīstat, māt? iejaucās Huzārs. Tas ir Kola, jūsu dārgā Kostika draugs un līdzgaitnieks. Kā redzat, viņš jau ir nogalināts. Nākamais būs jūsu dēls. Tā ka nevajag kliegt un paust sašutumu. Ja gribat glābt Kostju, pasakiet, kur viņš ir! Vai arī iesakiet viņam ierasties un vaļsirdīgi atzīties…

Satriektā namamāte atmetās pret krēsla atzveltni, it kā zaudējot samaņu. Taču ļoti drīz attapās, nosvieda fotogrāfijas uz grīdas un no jauna uzņēma kareivīgo toni:

-   Es neko nezinu! Jūs tikai gribat iesēdināt cilvēku aiz restēm! Brīdinu ar labu atstājiet Kostiku mierā! Es iešu līdz pat ģenerālprokuroram! Līdz prezidentam!

Huzārs un Semjons aši saskatījās. Viņi, protams, neticēja, ka māte izdos savu dēliņu-slepkavu. Un Bumbiņa arī nekādos apstākļos neierastos, lai vaļsirdīgi atzītos. Lai nu kam, bet profesionālam slepkavam nebūtu ko cerēt uz to, ka viņu saudzēs. Operi ķērās pie viltības, radīja informatīvu vilni. Uzsākuši jauno informāciju, radinieki sāk mētāties, viņiem nepieciešams tikties ar meklējamo, dalīties jaunajās ziņās. Tā arī parādās iespēja fiksēt kontaktu…

-   Piecelieties, māt, uz brītiņu, Meļņikovs palūdza un, apgriezis apkārt krēslu, palūkojās zem sēdekļa.

-   Op-ā-ā! Kas tad te mums ir? Pieaicinātie, panāciet tuvāk, paskatieties…

Sievietes, jau būdamas gatavībā, pienāca klāt, izstiepušas kaklus kā ziņkārīgas zosis. Arī Huzārs pienāca pavisam klāt. Semjons ar diviem pirkstiem satvēra polietilēna paciņu, kas ar līmlenti bija pielīmēta finierim. Noklikšķēja saliekamā naža mehānisms, asmens aizķēra caurspīdīgo lipīgo lenti, atskanēja īss šņirkstiens. Meļņikovs izvilka pasmagu baltu vīstokli, akurāti atraisīja aukliņu.

-   Tātad ne mušai nenodarīs pāri? viņš novīpsnāja. Nu, nu… Un te jau ir mušu slaktējamais…

Uz tīras lupatiņas gulēja kompakta ložmetējpistole un tās magazīna.

-   «Kedr», Meļņikovs precizēja. Specvienību ierocis!

Un, pagriezies pret Sisojevu, piebilda:

-   Kad iesit pie ģenerālprokurora, paķeriet līdzi šīs mantiņas fotouzņēmumu! Kā pierādījumu jūsu brīnišķīgā dēliņa pilnīgam nevainīgumam…

Korpulentā dāma nobālēja, zaudēja savu pašapziņu un ķēra pie sirds.

Kapteinis Huzarovs uzmanīgi pacēla ieroci aiz roktura, paostīja stobru, domīgi pakasīja pakausi.

-   Mums ir epizode ar automātu… Man domāt, ballistiķi bez pūlēm pievienos tai šo spēļmantiņu. Ek, mammīt, mammīt! Kāpēc jūsu Kostiks ir tik nepiesardzīgs?

-  Reta manta, būs bijis žēl izmest, Semjons paskaidroja. Tagad viņu vēl ātrāk novāks! Mammīt, glābiet dēliņu pie mums viņš vismaz būs dzīvs!

Taču Sisojeva jau bija atjēgusies.

-   Es neko nezinu! viņa pilnā kaklā iegaudojās. Paši piespēlējāt!

-   Tas tik ir numurs! Huzarovs nogrozīja galvu. Labi, ka izņēmām pieaicināto klātbūtnē un ar protokolu!

Neko citu kriminālu dzīvoklī vairs neuzgāja. Taču jau ar esošo bija diezgan. Sisojeva mājai norīkoja novērošanu, ielas galā parādījās neievērojams furgons, bāztin piebāzts ar radioelektronisko aparatūru, killera mātes mobilajam un mājas telefonam pierīkoja noklausīšanos.

Tagad viņa atradās pilnīgā uzraudzībā.

Detektīvus skatoties iegūtās konspirācijas iemaņas bieži vien noder… kriminālmeklēšanā. Mātes sirds neizturēja otrajā dienā. Pilsone Sisojeva piesardzīgi atstāja dzīvokli, nosoļoja divus kvartālus, iegāja pamestā skvērā un piezvanīja pa mobilo telefonu.

-    Vasilij Andrejevič? viņa tēloti smalkā balstiņā sacīja. Jūs traucē no namu pārvaldes. Atrada tavu instrumentu, ko biji paslēpis zem krēsla! Vai tu maz domā ar galvu?

Dežurējošie virsnieki noklausīšanās furgonā uztrūkās no snaudas.

-    Aši fiksē savienojumu! nokomandēja maiņas vecākais, lai gan operators lieliski zināja savu darbu un jau veica visu nepieciešamo. Pa speciālu kanālu viņš pieslēdzās mobilo sakaru operatora zvanu centram un noteica otra sarunbiedra termināli.

-   Ko, vai kruķi bija atnākuši? atskanēja piesmakusi vīrieša balss ētera viņā galā. Kad?

-   Vakar, vakar, ieradās vesela banda! Ko tu dari, parazīt? Es jau zināju, es zināju, ka tā viss beigsies! Mammucis bija pilnīgi aizmirsis par konspirāciju un tagad deva vaļā atklātā tekstā.

Furgonā jau zināja numuru Maskavas telefonam un noskaidroja adresi, kur tas atrodas.

-   Un ko teica? vīrietis drūmi vaicāja.

-   To arī teica! Parādīja tava Strazda fotogrāfiju, beigta… Akurāt caurums deniņos! Teica tevi arī novākšot, ja tu pie šiem neaiziešot…

-   Aizveries, muļķe! Tu jau tāpat strādā kruķu labā! dēliņš uzbrēca. Ko tu man zvani? Viņi taču tevi noklausās, vai tiešām tev nepielec?!

-Ai!

Mammucis atvienojās.

-   Entuziastu šoseja 28, dzīvoklis 116, operators apmierināti noteica. Zvani Melnikovam.

Pēc piecām minūtēm Semjons sazinājās ar MKP meklēšanas nodaļu, un ceturtdaļstundu vēlāk tuvākā patruļas automašīna pārbaudīja norādīto adresi. Taču īrētajā dzīvoklī vairs neviena nebija. Vienīgi uz plīts stāvēja karsta tējkanna un sadegusi vēršacs.

Un tomēr Huzārs uzskatīja komandējumu par izdevušos. Bija konfiscēts automāts, un virtuālais killers bija materializējies par konkrētu cilvēku. Tam par godu

Huzārs pirms aizbraukšanas uzstājās, un viņi abi ar Semjonu sirsnīgi pasēdēja līdz pusnaktij.

Bet Konstantīnu Sisojevu ar iesauku Bumbiņa izsludināja federālajā meklēšanā.

Kūmiņš

-   Par jums, Elvīra Petrovna! Daudz laimes dzimšanas dienā! Lai jūs allaž izskatītos tikpat jauna un skaista! Un priecētu Viktoru Vasiļjeviču!

Kūmiņš saskandināja ar jubilāri, viņas vīru, Mazuli, vienā paņēmienā izdzēra auksto degvīnu, uzkoda siļķīti ar miltainu kartupelīti un vizuļojošu, ar etiķi aplaistītu sīpola gredzentiņu. Aizgāja kā oga! Derētu uzreiz iedzert uz otru kāju, bez tam viņš bija arī izsalcis. Bet sievastēvs savu glāzīti tikai pielika pie lūpām un kā parasti ar sāju fizionomiju bakstīja uzkodas.

-   Ko jūs mūs vēl aizvien uzrunājat vārdā un tēvvārdā, Filip? apjautājās sievasmāte, iemalkodama no pokāla šampanieti. Esam taču radi!

-   Tiešām, Fila! Mazulis šķelmīgi pasmaidīja. Saki: mamma, tētis! Ai!

Kūmiņš zem galda ieknieba viņai ciskā un čukstus paskaidroja:

-   Tas tev par Filu!

Viņam šāda uzruna nepatika. Kas tas par vārdu Fila? Uzreiz acu priekšā uzrodas lauku puisieša tēls naģenē ar atļukušām ausīm Fila muļķītis…

-   Un par tēti un mammu? Mazulis ņirgājās.

Kūmiņš ielēja sev vēl vienu glāzīti, pieklājības pēc iepilināja Viktoram Vasiļjevičam. Viņi faktiski bija vienaudži. Sievasmāte bija vienu gadu vecāka, sievastēvs divus. Kas, pie velna, par tēti un mammu! Elvīra, rau, iemanās vannas istabas durvis atstāt spraugā, kad iet dušā, vai, grīdu mazgājot, demonstratīvi atšauj apaļīgo dibenu…

-   Arī par tēti un mammu iedzersim, jo viņi ir uzaudzinājuši tik brīnišķīgu meitu, kuru es ar prieku apprecēju! Kūmiņš apņēma Mazuli ap pleciem un nomutēja uz gludā vaidziņa. Par vecākiem!

Taču sievastēvs arī šajā reizē neiedzēra. Un vispār viņa ģīmis bija skābāks nekā parasti.

-   Kas jums lēcies, Viktor Vasiļjevič? Kūmiņš kārtējo reizi uzkoda siļķīti. Problēmas moka?

-  Vai jūs jau visu zināt? sievastēvs pavaicāja, vainīgi mirkšķinādams acis.

-   Visu vēl ne, Kūmiņš mānījās. Tikai to, kas bija teikts ziņojumā. Pārējo jūs tūdaļ pastāstīsit…

-    Ātri gan jums tas iet, lētticīgais sievastēvs brīnījās, un Kūmiņš nodomāja, ka viņam mēli būtu iespējams atraisīt trijās sekundēs. Tikai par ko lai viņu tērpinātu? Rāvies savā ZPI, jaunajos laikos pārgājis uz fabriku, visā mūžā ne kapeiku nav nozadzis…

-   Stāstiet visos sīkumos! Kūmiņš atkal ielēja un kāri metās virsū ēdienam.

-   Vakar man paprasīja, lai paņemu mašīnu trosē. Sievastēvs bēdīgi atmeta ar roku. Karburators bija aizsērējis, vai… Es paņēmu ar… Braucām, bet trose pārtrūka… Te, kā par spīti, gadījās mersedess, tam uzsita pa priekšpusi… Tagad jāmaksā piectūkstoš dolāru… Bet kur lai tik daudz nem?

-   Tu allaž ieklūsti kādā ķezā! Elvīra Petrovna nervozi iesaucās. Ko tu paņēmi trosē? Lai viņš maksā!

-   Es viņu nemaz nepazīstu. Sarkans sestais, tāds nodauzīts…

-   Pats būtu vilcis savu klaberkasti! Abas jūsu mašīnas tik daudz nemaksā!

Kūmiņš nolika dakšiņu.

-   Mersedesam pēdas palika?

-   Jā, it kā nošvīkāts. Tikko manāmi.

-   Kurš tad noteica piecus tūkstošus?!

-   Šoferis. Un viņa draugs. Abi, ziniet, tādi no spicajiem…

-   Miličus saucāt?

Sievastēvs papurināja galvu.

-   Es ieminējos, ka man ir apdrošināšana, bet viņi nemaz neklausījās… Paņēma tehnisko pasi, tiesības, pateica šodien piecos lai aiznesot naudu…

-   Uz kurieni?

-   Uz Teātra laukumu. Pie Uzvaras monumenta.

Koreņevs palūkojās pulkstenī. Bez desmit trīs.

-   Un ko esat nolēmis darīt?

Viktors Vasiļjevičs bezcerīgi nopūtās. Visu savu apzinīgo mūžu viņš bija vairījies no konfliktiem. Varbūt tāpēc, ka kopš bērnības bija tuvredzīgs, tukls un flegmātisks. Arī mierīgais šūšanas rūpniecības tehnologa darbs nekādi neveicināja fiziskas opozīcijas paušanu pretiniekam.

-   Nezinu… Es laikam tiešām biju vainīgs. Tikai vai tas varētu tik dārgi maksāt?

Kūmiņš atkal ķērās pie dakšiņas, uzdūra un ielika mutē kumosiņu kūpināta šķiņķa, melanholiski sakošļāja. Kārtīgi cilvēki ir daudz ievainojamāki par blēžiem. Redz, sievastēvs nelaimīgās skrambas dēļ tūdaļ sevi vaino… Savukārt, ja tie «spicie» būtu notriekuši cilvēku, aizlaistos kā likts ķer nu vēju laukā! Bet pēc tam vēl ej un pierādi, lai atlīdzinātu kaitējumu, pamēģini… No tādiem pat simt rubļu nav viegli dabūt. Vienīgi, ja paņem pie rīkles… Bet normāli cilvēki pie rīkles ņemt neprot… Un viņiem nav kur meklēt palīdzību. Ko lai viņi visi dara?

Pie galda iestājās klusums. Viņš pacēla galvu. Viktors Vasiļjevičs skatījās viņā ar izbailēm un cerību. Ko lai saka viņš nebija «visi», viņam bija laimējies ar znotu!

-   Viss būs kārtībā, Viktor! Piecos brauksim, un es visu nokārtošu. Varbūt vēl viņi ir parādā mums!

Sievastēvs atdzīvojās.

-   Tiešām? Vareni! Tādā gadījumā vēl iedzersim!

Taču Kūmiņš aizsedza glāzi ar plaukstu.

-    Tagad tieši to nevajag darīt. Toties iekost drīkst.

Laika ir atliku likām, vēl ari tēju pagūsim padzert.

* * *

Sešpadsmitos piecdesmit deviņās Viktora Vasiļjeviča «Hyundai Accent» piebrauca tikšanās vietā. Laiks bija apmācies, pūta griezīgs vējš, bija jaušams, ka tuvojas lietus. Labajā pusē slējās augsta stēla ar zvaigzni un lidojošu sievieti galā. Sieviete acīmredzot iemiesoja uzvaras dievieti, taču atgādināja parastu padomju pilsoni stingrajos septiņdesmitajos gados. Lai neviens nelūrētu zem plandošajiem svārkiem, no lejas tie bija aizsegti ar līdzenu plāksni, no kuras kā nejēdzīgi stumbeņi laukā rēgojās kāju pēdas. Pa kreisi aiz augsta žoga sākās slavenā Tihodonskas «šanhaja» nabadzīgu būdu puduris, itin kā pārcelts uz šejieni no Dienvidāfrikas bidonvillas, ar saviem notekūdeņu arikiem, kas šeit aizstāja centrālo kanalizāciju. Memoriālo kompleksu no žoga šķīra plata iela, pa kuru kā jau sestdienā lēnām braukāja mašīnas.

Viktors Vasiļjevičs bažīgi iztrausās laukā un, lūkodamies apkārt, pagājās šurpu turpu, tēlodams dīku pastaigu.

Tieši septiņpadsmitos līdzās nobremzēja tumši zils mersedess «C». Un tūdaļ no šķidrās transporta plūsmas, kas vienaldzīgi brauca garām svešu rēķinu kārtotājiem, atdalījās melns «BMW» un tīri vai atdūrās viņa priekšējā bamperī.

No bembja atsperīgi izlēca cilvēks vaļējā elegantā lietusmētelī un kvalitatīvā uzvalkā. No viņa plūda dārga odekolona smarža un pašpārliecinātības viļņi. Uz viņa fona divi no merša izkāpušie neskūtie kaukāzieši melnās drēbēs izskatījās pēc bomžiem, kuri aizbraukuši svešu mašīnu. Viņi tramīgi uzlūkoja Kūmiņu.

Tas gabarītu ziņā manāmi atpalika no abiem vīriešiem. Toties mašīna viņam bija lepnāka, manieres drošākas un skatiens dzelžaināks. Tāpēc kaukāzieši uzreiz ķērās pie diplomātiska izteiksmes veida.

-   Izspriedīsim pēc taisnības, brač! iesāka vecākais no abiem. Cik maksā krāsošana?

-   Kas es tev par braču, ķēms? Mana māte idiņus netika dzemdējusi, ar pieklājīgu smaidu sacīja Kūmiņš. Bet skaidrībā ar jums tikšu pēc pilnas programmas, par to varat nešaubīties…

Viņš nesteidzīgi apgāja apkārt sastingušajiem kaukāziešiem, apskatīja mašīnas priekšu. Uz tumšzilā fona bija redzama balta švīka. Uzspļāvis viņš novilka pār to ar pirkstu. Baltā švīka pazuda.

-  Un par to jūs pieprasījāt piecus tūkstošus dolāru? Kūmiņš draudīgi noprasīja. Tā ir vistīrākā izspiešana! Ir tāds pants…

-   Kāpēc izspiešana?! vecākais iebilda. Viņš jau bija sapratis, ka iekūlies nelāgā pasākumā. Nekādas izspiešanas nav… Var jau maksāt arī mazāk…

-   Esi sēdējis? Kūmiņš pajautāja. liedzu, ka esi. Bet mani nepazīsti. Tātad neesi vietējais. Dokumenti ir? Pase, migrācijas karte, tiesības, tehniskā pase? Redzu, ka nav. Nelāga štelle, ļoti nelāga.

Kūmiņš lēnām izvilka no iekškabatas apliecību, tajā pašā laikā neuzkrītoši nodemonstrējot ieroča maksti plecā, un oficiālā tonī sacīja:

-    RONAP Apakšpulkvedis Koreņevs. Rokas turēt priekšā! Pretoties neiesaku.

Viņš iebāza apliecību kabatā un izvilka mobilo telefonu.

-   Volodja, runā Koreņevs. Esmu pie Uzvaras monumenta iepretī «šanhajai». Atsūti puišus. Es te aizturēju grupu vai nu autozagļi, vai starpnieki, vai izspiedēji…

-   Kāpēc tā runā, priekšniek! vecākais iesaucās, taču Kūmiņš nepievērsa viņam uzmanību.

-   Pie viena lai paķer kādu no autoinspekcijas. Varbūt sākumā noformēsim pa viņu līniju, bet pēc tam pārņemsim savā ziņā. Jā, gaidu.

Viktors Vasiļjevičs bija ievērojami sasparojies. Viņš piegāja pie mersedesa un ieinteresēti atkārtoja eksperimentu spļāva uz baltās švīkas un vēroja, kā tā pazūd.

Kaukāzieši izskatījās apmulsuši, taču ne izbiedēti. Interesanti, uz ko viņi cer? Ka šos izpestīs?

-   Tas nekur neder, biedri priekšniek. Jaunais, kurš atgādināja bokseri, sadabūja telefonu, uzspieda numuru. Tavs draugs noskrāpēja mums mašīnu. Viņam jābleķo par krāsošanu. Bet tu draudi ar pistoli, gribi piešūt lietu… Esi pieradis lohus biedēt?

Viņš rīkles balsī kaut ko pateica klausulē. Nez, kam viņš zvana? Huseiniešiem?

-    Pasaki uzreiz, ka runā ar Kūmiņu. Lai velti nebraukā.

-    Es zinu, kas jāsaka. Bokseris paslēpa telefonu. Es, starp citu, esmu beidzis juridisko institūtu Maskavā. Un iesūdzēšu tevi tiesā!

-   Tas tik ir joks! Kūmiņš patiesi izbrīnījās. Daudzo milicijā nostrādāto gadu laikā viņu ne reizi vien bija mēģinājuši uzpirkt vai iebiedēt ar izrēķināšanos, taču ar juridisko izglītību un tiesu draudēja pirmo reizi!

-   Kāpēc tad neiesniedzi prasību par kaitējuma nodarīšanu, ja esi tik liels likumu zinātājs?

-    Padomāsim ar galvu, kā cilvēki, iejaucās vecākais. Viņš ir pie vainas, noskrambāja mums mašīnu…

-   Kur ir viņa vaina? Trose pārtrūka! Tā nebija viņa trose, un viņš vilka svešu mašīnu! Kāds notikušajam sakars ar vi nu?

-   Elementāri! bokseris neatlaidās. Nebijis viņa, mēs mierīgi būtu aizbraukuši un viss!

-   Kā tu vispār tur gadījies? Nebūtu braucis garām, nebūtu noskrambājis autiņu! Iznāk, ka paši vien esat vainīgi!

Kriminālajā pasaulē ir ļoti svarīgi prast «risināt sarunas». Kurš runā loģiskāk un pārliecinošāk, tam ir taisnība. Pašlaik izskatījās, ka taisnība ir Kūmiņa pusē. Viktors Vasiļjevičs izrieza krūtis un acīm redzami vairs neuzskatīja sevi par vainīgu. Taču arī kaukāzieši neturēja sevi par uzveiktiem. Un pēc mirkļa kļuva skaidrs kāpēc.

Aiz Kūmiņa muguras ar klusu švīkstu piestāja vēl viena mašīna. Lepns melns «BMW X-5» līgani novietojās, bezmaz vai atdurdamies pret viņa ceļa locītavu. No pasažiera sēdekļa izlēca padrukns vīrietis garā vilnas mētelī ar šķēlumu, Berberi šalli ap kaklu un modernām pilienveida «hameleonu» brillēm uz acīm.

-    Sveicināti, biedri! viņš valdonīgi uzsauca. Un stingri noprasīja Kūmiņam: Kas jūs tāds esat?

Apakšpulkvedis nesteidzīgi noskatīja viņu no galvas līdz kājām. Jā, tas nebija ne huseiniešu brigadieris, ne tautietis, ne tirgus direktors… Jaunais notikumu dalībnieks izskatījās visnotaļ pēc nomenklatūras darbinieka. Kaut kāds ierēdnis no varas struktūrām… Un, kā rādās, ne ierindas ranga. Pēc idejas viņam bija jāatbalsta valsts varas pārstāvis…

-   Es esmu RONAP apakšpulkvedis Koreņevs, Kūmiņš sacīja. Un kas esat jūs?

Par atbildi sarunbiedrs pārmetoši pašūpoja galvu.

-    Pēdējā laikā RONAP adresē dzirdēts ne mazums pārmetumu. Un redzu, ka tam ir pamats…

-   Kāds pamats? Labāk uzrādiet dokumentus…

-   Nu, mani dokumenti jums diez vai ko līdzēs. Paskatieties labāk šurp.

Svešais ierēdnis ar ašu pirkstu kustību izvilka no krūšu kabatas vizītkarti un pastiepa Kūmiņam. Viņš uzmeta acis. Uz glancētā taisnstūrīša zelta burtiem bija izvīts krizuļots uzraksts: «Tihodonskas GIeP, milicijas ģenerālmajors Kramskojs».

Vizītkarte atkal nozuda kabatā.

-   Cik saprotu, jautājums ir izsmelts? svešais labsirdīgi apjautājās. Vai arī jūs vēlaties, lai šis cilvēks pēc desmit minūtēm ierastos šeit?

Tas pilnībā varēja būt mēģinājums nekaunīgi aptīt ap pirkstu. Blēži bieži mēdz izmantot priekšnieku vizītkartes. Dažkārt pat paši tās drukā. Šis tips, protams, izskatās solīdi, taču arī viņš var ķert uz muļķi. Vai mazums kur viņš varētu būt dabūjis šo vizītkarti!

Kūmiņš ar interesi aplūkoja uzblīdušo fizionomiju, kas izstaroja patiesības gaismu pēdējā instancē. Tad atbildēja:

-   Protams, vēlos. Nekad neesmu redzējis, ka ģenerāļi tik ātri skrietu.

Tuklie pirkstiņi ienira mēteļa kabatā. «Vērtu» telefons «mūžīgā» titāna korpusā nopīkstināja izsaukuma signālu. Svešais pateica klausulē pāris īsu frāžu un pasniedza to Kūmiņam.

Pie telefona tiešām bija ģenerālis Kramskojs. Viņš netērēja laiku situācijas noskaidrošanai, bet tūdaļ uzbrēca:

-   Tu, Koreņev, nodarbojies ar bandītu trikiem? Tūlīt uz kadru daļu! Un raksti man iesniegumu!

-   Tieši tā, biedri ģenerāl! apakšpulkvedis atbildēja pēc reglamenta. Un piemetināja: Atļausit ziņot: es aizturēju izspiedēju grupu bez mašīnas dokumentiem. Par to ir ziņots pilsētas dežurantam…

Klausulē atskanēja īsi signāli Kramskojs pārtrauca sarunu. Kūmiņam gribējās triekt divsimttūkstoš rubļu vērto aparātu pret asfaltu, taču viņš savaldījās un pasniedza telefonu tā īpašniekam. Tas nogaidoši raudzījās viņam sejā.

-   Brīvi, Kūmiņš nevērīgi sacīja. Es jūs neaizturu.

-   Un tie cilvēki?! Ierēdnis vai kas viņš tur bija, norādīja uz kaukāziešiem.

-  Viņi tiks nogādāti uz pārbaudi. Varat izsaukt advokātu visticamāk, tas viņiem būs nepieciešams. Taču nāksies atdarīt maku advokāti mūsdienās dārgi maksā, dārgāk par svešām vizītkartēm…

Kūmiņš caurcaurēm pazina milicijas Sistēmu. Katrs zvans pilsētas dežurantam tika ierakstīts lentē, bet, ja zvanītājs bijis RONAP apakšvienības priekšnieks, tad varēja nešaubīties, ka dežurants to būs iereģistrējis žurnālā. Operatīvā grupa, kas dosies uz notikuma vietu, katrā ziņā rakstīs protokolu. CSDD darbinieki ar lielu dedzību tvarsta «piegādātājus», arī viņi fiksēs izsaukumu. īsi sakot, pēdu paliks cik uziet. Pat ģenerālim pamatīgi jāiesaistās, lai lietu noklusētu. Ja viņš nav nopirkts ar visām ķeskām, tad tādā zaņķī nelīdīs. Un, ja ir nopirkts, tad arī var nokļūt uz āķa prokuratūrai, IDP, FDD… Tas nav tā vērts!

Kā aizvien Kūmiņa aprēķins izrādījās nekļūdīgs. Ierēdnis drudžaini pūlējās sastādīt slepeno numuru, taču viņam neatbildēja. Viņš apjucis atrāva skatienu no telefona un palūkojās apakšpulkvedī, grasīdamies kaut ko teikt. Taču tajā brīdī pieripoja dežūrdaļas mikroautobuss un ceļu patruļdienesta «devītais». Ierēdnis steidzīgi ietrausās savā džipā un aizbrauca. Kaukāziešus iestūķēja mikroautobusā.

* * *

Dzīve ir olbaltumvielu noārdīšanās process. Tā uzskata biologi un pesimisti. Optimisti ir citās domās, taču tas neko nemaina.

Arī dienesta karjera ietver sevī vienu īpašību atmiršanu, otru pārveidošanos un trešo parādīšanos. Jauniņais KM operatīvais darbinieks Vaņa Kramskojs bija apķērīgs, nopietns un atbildīgs puisis. Viņš neieredzēja priekšniekus, jo domāja, ka galveno darbu veic leitnanti un kapteiņi uz ielām, nevis pulkveži un ģenerāļi, kuri resnām pakaļām sēž kabinetos. Realizācija un aizturēšana notika pēc apspriešanās ar draugiem un kolēģiem kā noorganizēt, kurš atbalstīs, ko darīt sliktākajā gadījumā… Un rezultāti viņam bija visnotaļ reāli gan atklāja, gan aizturēja, gan kāvās, pāris reižu pat šāva, tiesa, gaisā…

Taču, kad leitnants kļuva par majoru, viņa domas jau bija mainījušās lai skraidītu pa ielām, daudz prāta nevajag, visu nosaka KM priekšnieka kabinetā pieņemtais pārvaldes lēmums. Vēl vairāk uzskati mainījās pulkvedim Ivanam Vasiļjevičam Kramskojam tagad leitnanti bija pārvērtušies neredzamos knišļos, bet panākumu ķīlu viņš redzēja prasmē attiecīgi izvietot majorus un izpatikt priekšniecībai.

Ģenerāļa Kramskoja pasaules uztverē bija notikusi vēl viena transformācija leitnanti, kapteiņi un majori attālinājās it kā otrādi apgrieztā binoklī viņi zaudēja individualitāti, personālsastāvs saplūda bezsejas masā ar noslieci uz slinkumu, bezdarbību un visādiem izlēcieniem. To vien zina, kā piedzerties, pazaudēt ieroci, kādu nelikumīgi aizturēt, sakauties… Šo baru vajadzēja turēt grožos un bez žēlastības trenkāt. Taču padotajiem mūždien kaut kas bija vajadzīgs, viņi allaž kaut ko prasīja, bija neapmierināti un tajā pašā laikā negribēja vai nespēja īstenot dzīvē ģenerāļa ģeniālās ieceres, kurām bija jāsamazina noziedzība ja ne gluži līdz nullei, tad katrā ziņā līdz pavisam niecīgiem apmēriem. Viņi nespēja iesniegties augstākās gudrības sfērās, uz visu raudzījās no sava zemā redzes leņķa un tīkoja savas sīkās sadzīviskās nebūšanas pārvelt uz ģenerāļa izšūtajām zvaigznēm, kuras bija paredzētas gluži citu stratēģisku, vērienīgu uzdevumu risināšanai.

Kad vietējās varas instances patvaļīgi sāka apcirpt priekšrocības, kuras personālsastāvam pienācās pēc likuma «Par miliciju», un neredzamo knišļu bars sāka apbērt ģenerāli sūdzību iesniegumiem, viņš paskaidroja: «Vērsieties tiesā, dārgie biedri, mūsu taisnīgajā tiesā!» Un tie, kuri bija neatlaidīgāki, iestājās rindās uz tiesu, bojāja sev veselību, tērēja laiku un beigu beigās panāca personisku taisnīguma atjaunošanu. Taču strādājošo masa neapmierināti kurnēja sak, kāpēc ģenerālis Kramskojs, kā jau pieklātos tēvam un aizstāvim, neuzraksta prokuroram, lai tas noprotestē pretlikumīgo lēmumu, atrisinot problēmu uzreiz visiem?!

Pirmajā brīdī viss šķiet loģiski tā tiešām ir vieglāk. Taču tikai knišļiem, kuri no sava līmeņa neredz politisko lēmumu sarežģītību kopumā. Jo, ja ģenerālis rīkosies tā, kā ir izdevīgi knišļiem, tad tādējādi uzstāsies nevis pret abstraktu likumpārkāpumu, bet gan pret pilnīgi konkrētiem pilsētas un apgabala vadītājiem, no kuriem atkarīga viņa dienesta labklājība!

Arī pret citiem viedokļiem ģenerāļa attieksme mainījās -ja tā bija augstākas priekšniecības pozīcija, tad bez šaubām pareiza un bez ierunām izpildāma. Bet, ja gudri spriedelē kāds tur iecirkņa pilnvarotais, kriminālmeklēšanas vai pat milicijas nodaļas priekšnieks, tad nekauņa jānoliek pie vietas, lai klausa savu ģenerāli, kurš zina labāk un redz tālāk…

Apakšpulkvedis Koreņevs pēdējā laikā kaitināja viņu aizvien vairāk un vairāk neatkarīgs, neaprēķināms, nevadāms… Tiesa, par atklātiem noziegumiem viņš ziņo precīzi, ņemot vērā katra nopelnus, pirms dažiem gadiem Kramskojs pat tika glābis apakšpulkvedi no apgabala administrācijas dusmām. Taču viņš to nenovērtēja. Viņš vispār ir pārāk augstās domās par sevi. Ivans Vasiļjevičs atcerējās, kā nadzīgais opers nebija ļāvis izputināt banku «Zelta loks», cik viltīgi bija izvairījies no pārmetumiem par amorālu uzvedību, nostādīdams citus muļķu lomā… Jā, viņš atļaujas pārlieku daudz vaļību. Taču ignorēt sava paša galvenā priekšnieka vizītkarti, neņemt galvā tiešus norādījumus tas jau pārsniedz jebkuras robežas! Kādam velnam viņš ar visām savām noziegumu atklāšanām vajadzīgs… Galu galā atklās citi! Un ja arī neatklās, neko darīt, tagad atklāto lietu procents visviens krītas…

Ģenerālis smagi nospieda selektora pogu un pavēlēja palīgam:

-   Okoškinu pie manis! Nekavējoties.

Iekšējās drošības pārvaldes priekšnieks nelīdzinājās ne bargajam Maļutam Skuratovam, ne varaskārajam Lavrentijam Pavlovičam Berijam parasts ierēdnis, birokrāts. Toties izcēlās ar izpildīgumu un bijību pret augstākām dienesta pakāpēm. Jau pēc minūtes augumā nelielais resnītis sagumzītā mundierī un kā allaž pārāk īsās formas tērpa biksēs kā rausītis izvēlās cauri uzgaidāmajai telpai un goddevīgi pavēra augstās pulētās durvis.

-   Biedri ģenerāl, pulkvedis Okoškins pēc jūsu pavēles ieradies…

-   Nāc iekšā, ja esi ieradies!

Rausītis sagumzītajā mundierī tik strauji ieripoja plašajā kabinetā, ka ģenerāļa Kramskoja masīvais stāvs perfektajā angļu uzvalkā šķita kopā ar visu galdu tīri vai uzbīdāmies viņam virsū.

-   Stāsti visu pēc kārtas!

-    Dienesta izmeklēšanai attiecībā uz apakšpulkvedi Koreņevu pozitīvu rezultātu nebija IDP priekšnieks ierasti ziņoja, laiku pa laikam ielūkodamies dokumentu mapē. Taču tas bija lieki viņš lieliski pārzināja lietas materiālus un tādējādi tikai demonstrēja ģenerālim savu pamatīgo pieeju un iedziļināšanos. Taču Kramskojam pulkveža Okoškina personiskās īpašības bija vienaldzīgas. Viņu interesēja rezultāts. Lai gan viņā nevarēja nepamanīt ziņojuma precizitāti un loģiskumu.

-    Kas attiecas uz epizodi ar Mazā un vidējā biznesa aizsardzības biedrību cietušie pēkšņi ir pametuši pilsētu, uz telefona zvaniem neatbild, pie izmeklētāja neierodas. Ar advokātu Zolotovu nav norēķinājušies, tā ka viņš ir atteicies pārstāvēt viņu intereses. Maskavas advokāts ari ir aizbraucis. Birojā notika ugunsgrēks, tagad tas ir slēgts. Darbinieki uz darbu neiet, viņu uzvārdi un adreses nav zināmas. Rezultātā prokuratūra krimināllietu ir izbeiguši.

-   Hm! Kramskojs neapmierināti novilka. Un kautiņš dzērumā?

Okoškins uzmanīgi noklausījās jautājumu un pamāja par zīmi, ka pilnībā ir to sapratis.

-   Par incidentu Milicijas dienai veltītajā banketā. Cietušais, majors Voļins, pretenzijas apakšpulkvedim Koreņevam neizvirza, vēl vairāk viņš pat uzņemas lielāko dalu vainas. Ārstniecības iestādēs viņš nav vērsies, tā ka miesas bojājumi nav dokumentāri apstiprināti. Bufetē oficiāli tika pārdoti alkoholiskie dzērieni, taču kā pats Koreņevs, tā viņa darbabiedri apgalvoja, ka viņš dzēris tikai ūdeni.

-    Interesanti gan, Kramskojs domīgi sacīja. Ātrās reaģēšanas specvienības nepamatotas iesaistīšanas fakts ir nenoliedzams. Arī kautiņš dzērumā sabiedriskā vietā ir noticis. Taču šo faktu vērtējums ir absolūti gļēvs un neprincipiāls. Pieņemsim, ka ierosināt krimināllietu nav pamata. Tomēr vai šāda rīcība ir savienojama ar milicijas virsnieka augsto dienesta pakāpi? Eksistē taču arī disciplinārā atbildība, morāls vērtējums… Vai tā nav?

-   Tieši tā, biedri ģenerāli Okoškins pamāja.

-   Un vina komerciālā darbība? Tās bankas aizstāvība… kā viņu tur sauca… Cerams, šie fakti ir dokumentēti?

-   Tieši tā, biedri ģenerāli Drošības pārvaldes priekšnieks atkal pamāja un parakņājās savā mapē.

-   Bankas nosaukums ir «Zelta loks». Te ir Koreņeva fotouzņēmumi pie «BMW» stūres, te starpnieka izdota pārvaldīšanas pilnvara, te simt desmit kvadrātmetru liela trīsistabu dzīvokļa centrā dāvinājums, arī noformēts ar starpnieka palīdzību… Lūk, ārējās novērošanas ziņojumi Koreņevs iegriežas bankā gandrīz ik dienas, iet kā uz darbu… Reizēm pat vairākkārt. Viņu bieži redz kopā ar baņķieri Hondačovu…

-   Lū-ū-ūk! pamācoši novilka Kramskojs. Ārpusdarba sakari ar biznesa pārstāvjiem! Ar to pilnīgi pietiek, lai ar troksni izlidinātu viņu no instancēm! Starp citu, kas ir ar cilvēkiem, kurus viņš aizturējis?

-   Atbrīvoti, Okoškins pamāja. Lai gan viņiem nav bijis mašīnas dokumentu un auto vadīšanas apliecību. Viņiem likts samaksāt sodu. Taču to iekasēt nav izdevies, tāpēc ka norādītajā adresē viņi faktiski nedzīvo. Tāpēc pamats aizturēšanai ir bijis…

Ģenerālis īsu brīdi apdomājās.

-   Labs ir. Viņam pietiks arī ar visu pārējo. Gatavo materiālus atbrīvošanai no amata!

-    Tieši tā! pulkvedis Okoškins noskaldīja, kā to prasīja reglaments.

Mežavecis

Atgriešanās mājās lielākajai daļai cilvēku ir gluži parasta norise. Dažam labam pat skumja, rutinēta, pelēcīga. Ir meitenes, kuras paliek nakšņot pie nejauši sastapta paziņas, lai nebūtu jāatgriežas mājas vienmuļībā. Ir vīrieši, kuri uzdzīvo līdz rītam, lai atvirzītu tikšanos ar apnicīgo sievu. Ir abu dzimumu pārstāvji, kuri gatavi bēgt vai uz viņu pasaules malu, lai tikai nebūtu jāuzturas sienās, kas līdz kaklam noriebušās. Ko lai saka… Cilvēki ir dažādi, un apstākļi katram citādi.

Pēc atbrīvošanas no cietuma atgriešanās mājās ir īsti svētki. Mežavecim dzīve iezaigojās košās krāsās, kad viņš paredzamās soda izciešanas vietā Galējos Ziemeļos tika pilnībā atbrīvots, pat bez paraksta par dzīvesvietas nemainīšanu. Uz mājām! No necerētā prieka sirds siltin sila. Varbūt pat dziedāja. Uz mājām! Viņu nemulsināja pat tas, ka atgriezties nākas drēgnā vientuļnieka midzenī, pilnā ar mitra betona nedzīvo garu, kur svilpoja caurvēji un sienas drebināja nemitīgi virs galvas dārdošo mašīnu straumes. Par spīti visam, tas bija viņa miteklis, paša rokām labiekārtots un samērā ērts, pat komfortabls. Ne tāds kā bēniņi, pagrabi vai siltummezgli…

Protams, ārēji Mežavecis nepauda nekādu sunisku sajūsmu. Vecam klaidonim tas nepiedienētu. Tāpēc no FDD iekšējā cietuma pilsonis Kļiščuks iznāca mierīgs, rūpīgi slēpdams tīkamā izbrīna stāvokli, kādā viņš atradās. Atbrīvošana līdzinājās brīnumam. Viņam bija nācies dzirdēt par «lietu izgāzēju» advokātu Cekuldajevu. Taču izpelnīties viņa uzmanību kurš katrs vis nevarēja, arī piķi vajadzēja bleķot pamatīgu! Un pēkšņi viņš uzradās pats no sevis, izrāva viņu no ķurķa, turklāt vēl par baltu velti! Kad priekšā jau nepārprotami rēgojās sniega blāķi, mūžīgais sasalums un līdz kaulam saldējošais vējš…

Aiz priekiem viņš iegriezās «Cietoksnī», paņēma trīs čeburekus un simt piecdesmit gramu degvīna. Apsēdās pie loga, raudzījās uz vientulīgo, stindzinošo Donu, kreisajā krastā melnējošajiem kailajiem kokiem un priecājās par vienkāršiem, parasti nemanāmiem dzīves jaukumiem. Ne velti kriminālajā žargonā advokātu sauc par «dakteri». Mežavecis jutās kā no nāvējošas slimības izdziedēts slimnieks. Degvīns sildīja dzīslas, čebureki priecēja vēderu, dvēsele dziedāja nebēdnīgu bandītu dziesmu:

Arī pats es dzīvoju pa pirmo! Notrallinu gadus divdesmit kā dienu, Alus krogā sēdēdams kā lords, Un pat zobus spīdināt es varu…

Un, lai gan dvēsele dziedāja piesardzīgi un ļoti personiski, vairāki cilvēki no blakus galdiņiem pārsēdās vairāk zāles galā. Varbūt viņus bija nobiedējis nemākulīgais greizais smaids, varbūt bleķa zobi, bet varbūt viss mūžīgā klaidoņa un arestanta veidols. Katrā ziņā tas bija signāls, un pieredzējušais Mežavecis nolēma te pārāk ilgi neaizsēdēties.

Izgājis no kafūža, viņš mērķtiecīgi devās uz savu migu, neaizmirsdams piesardzīgi lūkoties apkārt. Viņam pakaļ gluži mierīgi varēja palaist «asti». Taču acīmredzot «dakteris» bija pastrādājis godam. Neviens neizrādīja interesi par vientuļi klimstošo padzīvojušo noplukuša izskata vīrieti. Vismaz pa šauro taciņu, kura veda uz tilta pamatni, viņam pakaļ neviens nelavījās.

Zem kājām šļakstēja rudens dubļi. Jāiegādājas paklājiņš pie durvīm, kur notīrīt zoles… Viņš atvēra slēdzeni, tīksmi ievilka ieplestajās nāsīs dzestro pūsmu, kas vējoja virs Donas, kārtējo reizi greizi pasmaidīja. Šodien viņš uzdzīvo! Lietus nelīst, arī saulīte cenšas izlauzties cauri pelēkajiem mākoņiem. Pat dārdoņa virs galvas skanēja kā uzvaras maršs. Viņš pārkāpa slieksni, ienirdams mitra betona smārdā. Noklaudzēja durvis, nošķirdamas pāri galvai traucošo mašīnu dārdoņu un pārvērzdamās to mēreni klusinātā dūkoņā. Mežavecis ar roku pieskārās grumbuļainajai, mitrajai un drebošajai sienai un pēkšņi raidīja saucienu kaut kur griestu spraugu virzienā:

Nu, dabūjāt, maitas, ko?!!

Tikai tagad viņš pa īstam noticēja, ka bija izdevies izsprukt. Un viņš zināja, nojauta, kam bija pateicību parādā. «Dakteris» advokāts bija tikai instruments, tāds kā mūķīzeris prasmīgās rokās. Un tikai viens vienīgs cilvēks spēja ar to atvērt drošībnieku ķurķa slēdzenes. Neviens, atskaitot Kūmiņu, nebūtu vilcis viņu laukā no nejēdzīgās ķezas. Nekas, Mihalič, atstrādāšu!

Mežavecis iegāja «viesistabā». Lai paplašinātu laukumu, savulaik bija nācies pilnīgi nojaukt vienu betona sienu, tad ta viņš bija nomocījies! Toties tagad te bija plašums. Kā īstā dzīvoklī. Paklāji, griez kā gribi, radīja mājīgumu. Iedarbināja sildītāju jaudīgā spirāle tūdaļ pielija ar sarkanu siltumu. Lai vairotu svētku sajūtu, viņš ieslēdza noputējušo televizoru, kas stāvēja pie sienas. Paštaisītā antena sniedzās teju vai trīs metru tālu, taču tas visviens draņķīgi rādīja. Tomēr mūzika lauzās cauri sprakšķiem un traucējumiem.

Garastāvoklis bija sasniedzis maksimumu. Murrādams zem deguna, Mežavecis novilka piesmirdušās drēbes un iegāja dušas telpā. Tas, protams, bija pārāk skaļi teikts nelielā betona kambarītī vienkārši karājās pie griestiem piestiprināta šļūtene. Ūdens, zināms, bija auksts. Toties uzmundrināja. Viņš izturēja zem spēcīgās strūklas gandrīz minūti, vērodams, kā ziepjainās straumītes ietek īpašā spraugā. Pārējos ventilācijas un drenāžas caurumus bailēs no žurkām un caurvējiem nācās aizmūrēt. Bet šeit veiksmīgi ietilpa dzelzs siets. Kur tam cauri ūdens aizplūda, nav zināms. Visdrīzāk, tas nonāca zem betona un tālāk aiztecēja lejā uz Donu. Tas Mežaveci neinteresēja. Daudz svarīgāk bija, lai mājās nekrātos mitrums.

Izskrējis no dušas, Mežavecis pārģērbās, zobus aiz aukstuma klabinādams. Sildītājs jūtami bija piesildījis viesistabu. Tagad varēja arī likties uz auss un izgulēties. Miegs ir mierīgs, kad nevajag ieklausīties katrā troksnītī…

Pēkšņi vina ausis sasniedza ritmiski klaudzieni. Tie nāca no augšas, kur kādi remontētāji varēja dauzīt asfaltu. Nē, sita pie ārdurvīm! Viņam sametās karsti, miklais ķermenis acumirklī nožuva. Mežavecis uzsvieda plecos žaketi, nedzirdamiem soļiem nokāpa pa trepītēm, uzmanīgi taustīdamies, aizkļuva līdz durvju apakšā spīdošajai šaurajai gaismas strēmelītei. Klauvējieni atkārtojās. Novēlotā izbrīnā zaglis pēkšņi pazina cietuma ābeci. Neredzamais viesis bungoja vienu un to pašu:

-   Savējie… savējie… savējie…

Viņš pieplaka pie sīka caurumiņa durvīs. Aiz tām stāvēja divi puiši kaukāzietis un slāvs. Acīm redzami ne no kruķiem, drīzāk kriminālie. Nekad iepriekš Mežavecis ar viņiem nebija sastapies. Ko, ellē, viņiem vajag?! Mežavecis pieplaka durvīm un rupjā balsī noprasīja:

-   Ko dauzies? Tevi te kāds sauca?

-  Sveika būšana, Blakts, atbildēja kaukāzietis. Slēdz vaļā. Mūs Batons sūtīja. Ir štelle. Labs temats.

-   Nerausties, papucīt, viss būs štokos, otrs piemetināja.

Kopš kura laika Batons sūta pie viņa uz mājām svešiniekus? Visi zina, ka viņam nepazīstami cilvēki nepatīk! Nē, te kaut kas nav kārtībā… Bet, ja nelaidīs, tas nozīmēs, ka jūtas vājš. Vai baidās. Viņš paņēma cirvīti, aizbāza aiz siksnas mugurpusē, piesedza ar žaketi. Un attaisīja aizbīdni.

-   Nāciet ar iekšā, ja jau esat te… Tikai vispirms nosauciet vārdus!

-   Sultāns, skatīdamies sāņus, stādījās priekšā kalsnējais, kustībās straujais tumšmatis, kurš bija ģērbies pa reperu modei ādas ietērpā un augstos zābakos.

-   Un es esmu Mitjoks!

Otrs izskatījās krietni vien spēcīgāks par savu biedru platāks plecos, vecāks un solīdāks. Virs īsā pusmēteļa karājās eleganti sasieta gara šalle. Viņu pat varētu noturēt par švītu, nebijis ļaunā, caururbjošā skatiena un plēsonīgā buldoga smīna. Švītus ar tādu ārieni Mežavecis vēl nebija sastapis.

Puiši nemākulīgi, lai gan cītīgi demonstrēja draudzīgu attieksmi, taču Mežaveča sirdī iedūra kā ar aukstu naglu viņš skaidri sajuta briesmas. Lieta acīm redzami nebija tīra. Taču slēpties no sarežģījumiem allaž ir sliktāk nekā doties tiem pretī.

Istabā Mitjoks izvilka no mēteļa iekškabatas pudeli. Blakts uzlika trīs glāzes, taču Sultāns divas notrauca uz grīdas. Atlikušo Mitjoks pieklunkšķināja līdz malām.

-   Ko tad tas nozīmē? Blakts nicīgi sašķobīja lūpas.

-   Dzer viens, tev vairāk vajag, sacīja Sultāns, piebīdīdams viņam pilno glāzi. Acīs viņš, tāpat kā iepriekš, neskatījās. Viņa rokas sīki, tikpat kā nemanāmi drebēja. Mitjoks klusēja. Viņi vairs nesmaidīja un uzlūkoja Blakti, kā dzīvoklī ielauzušies slepkavnieki skatās uz nāvei nolemto namatēvu. Smacīgajā drēgnajā gaisā kā šķebīgs mākonis nolaidās briesmas.

-    Kā tu zini, kas kuram vairāk vajadzīgs? Blakts draudīgi jautāja. Kad es savu pirmo glāzi tukšoju, tu vēl nemaz nebiji nācis pasaulē!

-   Zinām, Blakts, zinām, tu esi pieredzējis zaglis, no vecajiem, Sultāns izspieda caur zobiem. Tad nu pierādi to, atmini mīklu!

-   Kādu mīklu?

-   Lūk, tādu: «Nav namdaris, bet visu mūžu staigā ar cirvi aiz muguras. Kas tas tāds ir?»

«Kā viņi varēja zināt par cirvi?» Blakts nodomāja. «Laukā itin kā nerēgojas, un muguru es netiku griezis…»

Bet skaļi sacīja:

-   Tu, brač, neesi atnācis īstajā vietā. Tev jāiet uz cirku. Tur papagailis ar knābi izvelk zīmīti, un tajā rakstīta atbilde!

-   Atbilde ir pavisam vienkārša tas ir stukačs! Dzenis, kliedzējpīle! Par papagaili nezinu, bet tiem visiem ir knābji un visi «klaudzina» draņķa kruķiem, čomus nodod! Sultāns ļauni nosmīnēja. Mūs sūtīja Čerkess ar konkrētu apsūdzību!

Par spīti jaunībai, pārī viņš bija uzņēmies vecākā lomu.

-   Kas par apsūdzību? Blakts pavīpsnāja, lai gan viņam smiekli nepavisam nenāca. Nu bija klāt brīdis, no kura viņš visu mūžu tika baidījies, kuru bija redzējis ļaunākajos murgos un modies no sava izmisīgā kliedziena…

-   Tu nodevi Cerkesu, nolādētais sūdabrāli. Arī Zjomu caur tavu laipnu roku savāca. Pats zini, kas par to pienākas!

-   Par nolādēto sūdabrāli tev nāksies atbildēt, kuņas bērns! Blakts bija sašutis. No kurienes esi tāds uzradies, ka visu atļaujies? Vai nezini, kā rēķini kārtojami?! Nevis es iegāzu Zjomu, bet gan viņš mani kā pēc notīm! Nodeva čekistu nagos, es tikko iznācu no drošībnieku tuptūža, ne trīs stundas nav apkārt! Kāpēc esat atvilkušies? Rēķinus slepenībā nekārto!

Viņš pakāpeniski kāpināja balss skaļumu un beigās jau histēriski kliedza, kā pieklājas cilvēkam, kurš jūt, ka viņam simtprocentīgi ir taisnība. Un taisnība tiešām bija viņa pusē, vismaz runājot par Zjomu… Reizēm izdodas izbraukt ar muldēšanu, tikai jāspēlē pārliecinoši gan jākrīt gar zemi, gan jālaiž putas pa muti… Taču ar viņu neviens netaisījās skaidroties.

Mitjoks paliecās uz priekšu un saķēra viņu aiz rokām saspieda kā spīlēs. Sultāns tvēra zem jakas atloka. Ādas piedurkne parāvās uz augšu, atklādama tetovējumu atņirgtu zvēra rīkli. Un zibenīgi izvilka bīstamo bārdas nazi.

-   Nešpetnie maitasgabali! Kā labā strādājat? Par patvaļu vēl dabūsit atbildēt… Blakts noraustījās, cenzdamies atbrīvoties, bet velti. Asmens panira viņam zem zoda, itin kā pakalpīgs bārddzinis gribētu noskūt nevīžīgos rugājus.

Un tad atskanēja briesmīga dārdoņa. Tilts sadrebēja, betona spraislis sašķēlās, lejup sāka lidot akmeņi, nobira betona drumslas, telpu piepildīja smacīgs putekļu mākonis.

Sultāns izlaida no rokām bārdas nazi un ar kliedzienu atlēca nost. Mitjoks atlaida rokas un parāvās atpakaļ. Abi ar šausmām vērās griestos. Un aizvien platāk verošos plaisu šausminošais skats kļuva par beidzamo, ko viņiem šajā dzīvē bija lemts vērot.

Mežaveča roka pašāvās aiz muguras. Cirvītis, drudžaini sažņaugts nobālušajos pirkstos, pazibēja un ietriecās Mitjokam deniņos. Trieciens sanāca ar pretkustību. Asmens atlēca, neiecirties kaulā, un tas bija ļoti no svara. Turpinādams kustību, Mežavecis pagriezās, un cirvis, virzoties pa riņķa līniju, pāršķēla Sultānam virsdeguni. Vienā acumirklī bendes un upuri bija mainījušies vietām. Liktenis pēdējā brīdī pamanījās sajaukt kārtis pēkšņi sešnieka vietā Mežavecim rokā gadījās dūzis! Un tūdaļ pat kataklizma mitējās tilts noturējās, iestājās kapa klusums, pazuda pat mūžīgā mašīnu dunoņa… Istaba bija pilna ar biezu, baltu miglu.

Mežavecis drudžaini ieelpoja putekļaino masu un sāka klepot. Griestos rēgojās plata zigzagveida plaisa, pa to turpināja plūst iekšā cementa mākonis un birt sīkas šķembiņas. Balti putekļi biezā kārtā nolaidās pār visu paklājiem, televizoru, sildītāju, ķeblīšiem un kasti, kas aizstāja galdu. Abi neaicinātie viesi atgādināja augšpēdus nogāztas ģipša statujas ar deformētām sejām. Viņus varētu izstādīt kādā cilvēku pētniecības muzejā kā uzskatāmu piemēru pieredzes pārākumam pār jaunību un spēku.

Pacēlis cirvi un automātiski noslaucījis rokturi piedurknē, Mežavecis pakodīja lūpas un nočukstēja, vērsdamies nezin pie kā:

Tā, redz, ir, saproties… Atkal divas «slapjās»… Bet citādi nevarēja…

Šņabis glāzē bija pārklājies ar baltu putekļu cepuri un atgādināja piena kokteili, kas Mežavecim ļoti garšoja. Viņš nolēja lielākos biezumus un pārējo iesūca caur zobiem izdzēra viens, kā nepazīstamie viesi bija piedāvājuši. Nevērīgi izspļāva mitru putekļu kunkuli, taču zobos visviens šņirkstēja, un viņš izskaloja muti ar degvīnu no pudeles. Pēc tam kāri iedzēra dažus malkus. Nereiba.

Nopūties viņš noliecās pie Mitjas ķermeņa, saņēma viņu zem padusēm un aizvilka pa improvizēto istabu anfilādi cauri dušas telpai un tualetei uz bezvārda akmens kambarīti ar lielu taisnstūra atveri grīdā. Nometies četrrāpus, viņš uzmanīgi paraudzījās lejā. Metrus četrdesmit lejā savus ledainos ūdeņus vēla Dona. Ne kuteru, ne baržu tuvumā nemanīja. Mežavecis izčamdīja Mitjoka kabatas, pievilka smago ķermeni tuvāk caurumam un ar pūlēm nogrūda lejā upē. Labāk, protams, to būtu bijis darīt tumsā, taču nebija izvēles… Otrais to pašu ceļu veica Sultāns izrādījās, ka viņš ir krietni vieglāks, un ar viņu bija vieglāk… Nopakaļ aizlidoja cirvis.

Tad Mežavecis nomazgājās aukstā ūdenī, ar grūtībām izskalodams no matiem betona putekļus, un pārģērbās rezerves drēbēs, kuras bija paslēptas zem paklāja. Zināms, saburzītajās biksēs, šaurajā žaketītē un bezrocī viņš izskatījās pēc putnubiedēkļa, taču tā bija vienmēr. Toties tagad viņš dūrās acīs kilometra attālumā kā dzirnavnieks tirgū. Atkal atskanēja brīkšķis, Mežainis dzirdēja, kā drūp betons. Laiks pazust. Ja jau brīnumainā kārtā bija lemts izglābties no bārdas naža, būtu muļķīgi iet bojā apbērtā alā! Viņš izslēdza sildītāju, televizoru, lampiņu. Vēlreiz pārlaida skatienu savam izpostītajam un apgānītajam mājoklim, kurā viņam diezin vai izdosies atgriezties…

Mežavecis kā zalktis izslīdēja pa šaurā spraudziņā pavērtajām durvīm, pieliecies pagāja kādus simt metrus nostāk, tad pa šauru taciņu nokāpa krastmalā un iejuka ziņkārīgo pūlī.

Es tieši lejā gāju garām, te pēkšņi izdzirdu brīkšķi, akmeņi sāka ripot lejā, un es ņēmu kājas pār pleciem…

-   Betona plātne nogāzās, tik tikko nesaplacināja mašīnu…

-   Kā tilts pavisam nesabruka!

-   Gan sabruks, nekur nepaliks…

Cilvēki satraukti komentēja notiekošo, ar interesi vērodami kņadu uz tilta. Tur sirēnas kaueināja un signālugunis zibsnīja speciālo dienestu mašīnas milicija, ugunsdzēsēji, glābēji… Prospektā bija sastājusies gara mašīnu rinda. Mežavecis konstatēja, ka plaisa šķērsoja tikai vienu vietu tieši viņa mājokli. Tieši tur bija ieliekusies tilta klātne, tieši no turienes pacēlās milzīgais putekļu mākonis, kas pamazām izklīda, klādams pār krastmalā esošo kafejnīcu un restorāniņiem betona smoga kārtu un viesdams vieglu paniku.

-   Rau, tur divi nokrita, vai nu no tilta, vai kādas zemākas vietas… Droši vien strādniekus nosvieda trieciens…

Mežavecis saausījās, pagriezās pret stāstītāju.

-   Ko tu muldi! Es te visu laiku stāvu neviens nav kritis!

-   Kāpēc man būtu jāmuld? Es savām acīm redzēju!

-   Ja piesūcas kā mārks, ne to vien var ieraudzīt!

Piebrauca televīzijas autobuss. Uzņemšanas grupa ņēmās uzbāzīgi izvietot aparatūru. Maitu lijas ar kamerām un mikrofoniem alka postījumu un upuru.

-   Pilsoņi, jūs redzējāt, kā notika katastrofa? Ņiprs reportieris satvēra Mežaveci aiz piedurknes. Nāciet, mēs parādīsim jūs ziņās!

Bet viņš neatbildēja. Viņš kā noburts raudzījās uz nogāzi. Pie viņa mājokļa durvīm bija sapulcējušies kādi divdesmit cilvēki gan formas tērpos, gan civilā apģērbā. Zibsnīja fotoaparātu zibspuldzes. Vairāki miliči iegāja iekšā. Karuselis bija sācis griezties nopietni…

-   Pilsoni, vai tiesa, ka kāds iekrita Donā?

Mežavecis nokratīja uzmācīgo roku.

-   Tas viss ir bleķis! Neviens nekur nav kritis!

Izniris no ļaužu mudžekļa, viņš ašā gaitā devās projām. Viņu kratīja drebuļi, rokas un kājas trīcēja. Slikti izmazgātie mati stāvēja gaisā. Zem ādamābola, kur viegli bija pieskāries asmens, smeldza kakls. Kaulainā veča kārtējo reizi bija novicinājusi izkapti un nopūdelējusi. Maķenīt aizķēra, bet tas neskaitās… Kaut kur aiz muguras palika divi līķi, kādreizējie nolīgtie slepkavnieki, tie peldēja pa straumi, palaikam aizķerdamies un atstādami aiz sevis sarkanīgas pēdas. Viņš neskatījās atpakaļ un neko nenožēloja.

Vakarā kādā nelielā līdz augšai piepīpētā čebureku ēstuvē skumīgi dzīroja padzīvojis, pēc izskata daudz pieredzējis vīrietis. Viņš bija nomazgāts, noskūts, ieģērbts jaunā ne dārgā, tomēr gluži pieklājīgā uzvalkā, jaunā svīterī un puszābakos. Viņam priekšā uz galda stāvēja litra pudele «Pšeņičnajas», stikla bļoda ar dārzeņu salātiem, šķīvis ar kaudzītē sakrautiem čeburekiem, iegarena metāla paplāte, uz kuras atradās ar lavašu pārklāts šašliks un ļuļakebabi, īsi sakot, viss šī ne tuvu ne lepnā iestādījuma ēdienkartē sastopamais. Pēc vietējiem mērogiem tas skaitījās ļoti šiki, un četri trūcīgi pļēguri pastāvīgie apmeklētāji meta skaudīgus skatienus uz bagātā, skaisti vakarējošā vīrieša pusi. Citā gadījumā viņi būtu piesēduši klāt šim laimes luteklim, uzsākuši ar viņu sirsnīgu sarunu, noteikuši, kas šis par putnu, uzprasījušies, lai pacienā, bet varbūt vispār būtu aptinuši ap pirkstu un izvilinājuši naudu. Taču tagad neviens neuzdrīkstējās to darīt. Tāpēc ka uzreiz ir skaidrs, kuru var aptīt ap pirkstu un kurš pats ikvienu aptīs. Varbūt pat izķidās pa kauliņam, kā to dara ar gaļu, vārot galertu.

Kad puspudele «Pšeņičnajas» bija izdzerta, Vaņa, kurš nemitīgi rija siekalas, tomēr noriskēja un sāniski pievirzījās bagātīgi klātajam galdam.

Paklau, draugs, viņš lūdzošā tonī sacīja. Tu, redzams, esi naudīgs cilvēks. Vai neuzcienāsi?

-   Ne jau par savu naudu dzeru, vīrietis, raudzīdamies šķīvī, atsaucās.

-   Par kādu tad? Vaņa pat apstulba no tik tiešas valodas.

-   Par svešu. Tās īpašniekus jau skrubina zivis…

Viņš pacēla galvu, un tukšajā skatienā jaudās tik

briesmīgas skumjas, ka plencis parāvās sānis un aši atgriezās pie saviem pudeles brāļiem.

-    Neies krastā, viņš ar galvas mājienu aprāva, atbildot uz jautājošajiem skatieniem. Tas ir nopietns zvērs… No kriminālajiem, uzreiz redzams… Teicās par piķi vairākus nomiedzis… Velti šo aiztiku! Tīsimies projām tālāk no grēka!

Apmeklētāji mainījās, bet vīrs joprojām sēdēja, domāja smagu domu, dzēra un uzkoda. Tikai vienu reizi viņš atrāvās no savas nodarbes kad ziņās raidīja reportāžu par šāsdienas avāriju. Sākumā dažādos rakursos rādīja pusmetru plato plaisu šķērsām tilta klātnei. Pēcāk uz ekrāna parādījās putekļu klātais Mežaveča miteklis paklāji, televizors, sildītājs, duša…

Ņiprais zēns no televīzijas aizkadrā bēra neatņemdamies:

-    Kā ticis konstatēts, tilta tehnoloģiskajās telpās dzīvojis kāds bomzis, kurš izjaucis betona konstrukcijas, patvaļīgi pieslēdzies komunikācijām, aizdrīvējis drenāžas spraugas… Pēc speciālistu aplēsēm, daudzie postījumi tilta darbības tehnoloģiskajā shēmā arī ir noveduši pie tik bēdīgām sekām… Tiesa, neatkarīgie eksperti uzskata, ka avāriju izraisījis nesošo konstrukciju nolietojums un ievērojamais transporta plūsmas pieaugums, kas daudzkārt pārsniedzis aprēķinu parametrus. Taču pilsētas komunālie dienesti visdrīzākajā laikā noskaidros patiesību. Tikmēr milicijas instancēm uzdots sameklēt iespējamo vaininieku…

Reportāžai sekoja sporta ziņas. Iesilušie apmeklētāji apsprieda galveno notikumu pilsētā.

Redzējāt, kā bomzis iekārtojies? Kā tāds karalis vienos tepiķos! Un sagāzis tiltu, piķis viņu rāvis! Ir gan maita!

Mežavecis izdzēra pēdējo glāzi un smagi piecēlās.

Tik veiksmīgi iesākusies diena beidzās pavisam čābiski. Vinu tik tikko nenovāca, toties viņam nācās nolaist no kājas divus uzreiz. Viņš bija zaudējis mājas. Nokārtotā sadzīve sagruva reizē ar tiltu. Paklāji un televizori bija ielidojuši izgāztuvē. Turklāt vēl viņam tiks uzvelta visa atbildība par sagrabējušā tilta avāriju. Vienā acumirklī nevienam nevajadzīgais neievērojamais pilsonis Pjotrs Vasiļjevičs Kļiščuks pēkšņi bija pārvērties pilsētas galvenajā ienaidniekā. Un neviens nevarēja pateikt, kas viņu sagaida tālāk…

Čerkess

Sevišķas izvēles viņam nebija. Pareizāk izvēles vispār nebija. Stiept gumiju, tēlot muļķi un cerēt, ka čomi iebiedēs cietušās, advokāts izgāzīs lietu vai piekukuļots tiesnesis piespriedīs nosacītu sodu, tagad tas nederēja. Atšķirībā no parastiem apcietinājumiem patlaban laiks darbojās viņam par sliktu. Tāpēc ka kuru katru dienu draudēja atmaskošana. Pelēkais ik brīdi varēja piezvanīt bračkām brīvībā, un tie acumirklī visu izošņās gan ar tām zosīm aprunāsies, gan viņa fočeni parādīs, īsi sakot, veiks savu izmeklēšanu, kas ir daudz svarīgāka par kruķu veikto. Varbūt ir jau pie tā ķērušies, tādā gadījumā jebkurā mirklī var apmest ap kaklu cilpu un sapluinīt pakaļu, ka tā atgādinās britu karogu… īsi sakot jātinas! Citas iespējas vienkārši nav…

Visu nakti Čerkess kala bēgšanas plānu. Un, kad viņu uz sirsnīgu sarunu izsauca jauns, cērmei līdzīgs operatīvais, meistarīgi izspēlēja labi pārdomātu teijāteri.

-   īsi sakot, priekšniek, viņš, sazvērnieciski uz priekšu paliecies, sparīgi iesāka. Nezinu, kāpēc jūs man sienat klāt spalvaino štelli. Bet par tādu pantu ir sūdīgi sēdēt. Labāk es tev pačukstēšu ko tādu, par ko tu dabūsi ordenīti vai medaļiņu, bet jaunu zvaigznīti jau nu kā bankā!

Kļonova sejā bija lasāma neslēpta interese kā mazam zēnam, kuram svešs onkulis piesolās nopirkt velosipēdu.

-   Ko gan tu tādu pačukstēsi?

-   Par vienu līķīti. Jūs tak meklējat to, kurš nolaida no kātiem Pridonskas mēru?

-   Nu, nu?! Kļonovam pat elpa aizrāvās. Par panākumiem tādā lietā tiešām var izpelnīties ordeni!

-   To killeru pašu novāca! Un apraka…

-   Kā tu zini? aši ievaicājās opers, pats sevi uzslavēdams par modrību un neatlaidību.

Čerkess brīdi klusēja, iegrimis smagās pārdomās, tad atmeta ar roku, itin kā izšķīries spēlēt uz visu banku.

-   Es pats viņu apraku! Tikai man gar to nav daļas! Es negalēju, tikai stāvēju līdzās. Un uzreiz norunāsim mani tur iekšā nejauciet! Lai nebūtu nekādu protokolu, nedz konfrontāciju. Es jums uzzīmēju pilnu ainu, bet tālāk rociet paši… Par to noņemsi no manis tos nejēdzīgos apmelojumus! Sarunāts?

-   Sarunāts, sarunāts! Kļonovs drudžaini gudroja, kā no iegūtās informācijas izspiest maksimālu labumu un galvenais neizlaist to no rokām.

-   Nē, tā neies krastā! Čerkess sabozās. Kur ir garantijas?

-   Kriminālmeklēšanas operatīvais darbinieks dod tev vārdu! Puišelis lepni saslējās. Vai ar to nepietiek?

Čerkess pavīpsnāja.

-    Nē jau, pietiek… Tikai, kolīdz būsi ziņojis savai priekšniecībai, tevi uzreiz atbīdīs malā. Domā, ka mazums gribētāju tikt pie ordeņa? Un ar ko tad lai runāju?

Mani pašu sāks ta terpinat, ka pakaļa pārsprāgs, visus līkus man uzvels!

Kļonovs apklusa. Tieši no tā jau viņš baidījās. Tā arī notiks!

-   Var nostrādāt viltīgi, Čerkess pēkšņi sacīja. Tagadiņ vedīsi mani it kā pa to falšo lietu vietām, bet patiesībā es tev uzrādīšu līķi, tu pierakstīsi, nofotografēsi, bet pēc tam saaicināsi visus priekšniekus, lai savām acīm redz, kurš šajā reizē ir pie teikšanas! Tad tevi nevarēs nobīdīt malā!

Tiešām gan! Operatīvais darbinieks kļuva priecīgāks.

-   Labs ir, tūdaļ brauksim!

Izgājis gaitenī, viņš piezvanīja kriminālmeklēšanas priekšniekam.

-   Čerkess atzinās. Jāizvadā pa notikumu vietām, kamēr nav pārdomājis…

-   Ej nu?! Rožkovs noelsās vien. Tu gan laid, Ļoha! Vai vēl kādu aizsūtīt līdzi?

-   Nevajag. Vienīgi speciālo konvoju un mašīnu. Un fotogrāfu…

Pēc pusotras stundas operatīvās grupas uazs nesteidzīgi lēkāja pa Teātra ielas bruģakmeņiem. Čerkess bija iesēdināts restotajā nodalījumā aizturētajiem, aizmugures sēdeklī iekārtojās patruļdienesta seržants ar automātu, iecirkņa pilnvarotais ar pistoli un kriminālistikas eksperts ar fotoaparātu. Līdzās šoferim, kas arī bija milicis, lepni sēdēja leitnants Kļonovs šī bija pirmā nopietnā viņa vadītā operācija. Bet precīzāk vispār pirmais izbraukums, kurā viņš bija galvenais. Tā, lūk, sākas karjeras izaugsme!

-  Tagad pa kreisi, priekšniek, uz «šanhaju», apcietinātais aizsmakušā balsī ierunājās. Lāpsta ir? Raksim ārā līki…

-   Griez iekšā! Kļonovs nokomandēja, un šoferis pagrieza stūri.

Pa šauru nebruģētu ceļu balti zilais automobilis iebrauca margināla ciemata teritorijā, kurā ideoloģiskās cīņas gados visnotaļ varēja uzņemt filmu par Amerikas nēģeru bezcerīgo dzīvi. Šķībās samana mājeles, būdas no skārdu apsistiem sapuvušiem dēļiem un finiera, nožēlojamu mājokļu grausti, melni plankumi, palikuši pēc ugunsgrēkiem, mēslu kaudzes… Uz šā fona sen izpostītās sakņu noliktavas ķieģeļu sienas šķita kā Trojas nocietinājumi.

-   Viss, klāt esam! Čerkess paziņoja. Viņu apraka tur zem loga…

Visi izkāpa no uaza.

-   Ir gan smirdoņa! Šoferis sarauca degunu, salūkodams īsu lāpstu, bet Kļonovs tik tikko neapvēmās, steigšus izvilka kabatlakatu un aizlika priekšā degunam.

Klajumā smirdēja pēc maitas. Čerkess pats tika galējis suņus un kaķus daļēji prieka pēc, daļēji, lai gūtu labumu atbaidītu bomžus.

-   Un jūs domājāt, ka šis odīs pēc franču smaržām? Čerkess atņirdza baltos zobus. Rociet, rau, tur, pie sienas!

Ar saslēgtajām rokām viņš neveikli norādīja vietu. Eksperts nofotografēja izmeklēšanā esošā norādošo žestu. Lai gan sargi, kuri no abām pusēm stingri turēja viņu zem elkoņiem, varēja apšaubīt viņa gribas izpausmes brīvību.

-   Bet kurš raks? Aleksejs apjucis jautāja un palūkojās apkārt.

Kriminālists darbīgi tēmēja ar fotoaparātu, sargi kontrolēja katru Čerkesa kustību, vienīgais brīvais cilvēks šoferis bija atgājis tālu nost un acīm redzami negrasījās tuvoties līķim. Bet lāpsta kaut kādā vīzē bija gadījusies rokās pašam Kļonovam, un iznāca, ka atrakt līki nāksies tieši viņam. Brrrr!

Aleksejam uznāca nelabums.

-   Roc pats! viņš teica Čerkesam, bet tas papurināja galvu.

-   Nē, priekšniek, es neko smagāku par naudas maku necilāju!

-   Pats taču teici, ka nav dziļi! Bet es tevi izpestīšu no visām ķibelēm!

Pēc ilgas un pamatīgas pierunāšanas Čerkess piekrita.

-   Noņemiet viņam roku dzelžus, Aleksejs pavēlēja. Sargi saminstinājās, tomēr izpildīja rīkojumu un, iekams arestants bija paņēmis lāpstu, atlēca sāņus un satvēra ieročus šaušanas gatavībā. Seržants pārvilka automāta aizslēgu.

-    Pielūko, tu noteikumus zini! viņš asi brīdināja. Solis pa kreisi, solis pa labi, lēciens uz vietas bēgšana! Uzreiz dabūsi desmit caurumus!

-   Jā jau jā… Čerkess nicīgi nošķobījās. Man zona ir kā dzimtās mājas! Kāpēc jāizsauc uguns uz sevi…

Viņš dedzīgi ķērās pie darba, mitrā zeme pikām vien lidoja uz visām pusēm. Kļonovs centās neskatīties uz lāpstas asmeni. Viņš nezināja, vai spēs izturēt, redzot trūdošu līķi, vai apvemsies… Bet varbūt noģībs… Tas gan būs kauns… Tas puisis kaut kā savādi rok zem pašas sienas…

-   Re, jau roka parādījās! Čerkess apmierināti paziņoja un, iedūris lāpstu zemē, noliecās.

Kļonovam apmetās šķērma dūša. Apcietinātais pavandījās rakumos, kaut ko strauji parāva. Vai tiešām grib aiz rokas izvilkt līķi?! Aleksejs ar pūlēm aizturēja vēmienu. Kaut kas skanīgi noklikšķēja. Čerkess izslējās taisni seja sašķobīta ļaunā smīnā, rokās divi zaļi ovāli priekšmeti atgādināja lielus kivi augļus.

-   Ķer, kruķi! Viņš nometa vienu «augli» operām pie kājām, bet otru aizripināja uz automātista pusi.

-   Granāta! Gulties! kāds histēriski iekliedzās.

Kļonovs nokrita uz muguras un pavēlās tālāk, instinktīvi pieraudams kājas klāt. Pavisam līdzās sprāga sagrīļojās zeme, nozibēja rudi sarkans uzliesmojums, blīvs karsta gaisa vilnis pacēla viņu un aizsvieda sānis. Tūlīt nogranda otrs sprādziens… Leitnants zaudēja samaņu.

Bet, kad atjēdzās, nevarēja saprast, cik ilgs laiks pagājis… Spriežot pēc tā, ka no augšas vēl krita zemes pikuči, pavisam neilgs. Nezin kāpēc apkārt valdīja nedabisks klusums. Droši vien zemes sabirušas ausīs… Aleksejs gribēja tās iztīrīt, taču zemes tur nebija, tikai tecēja kaut kas silts… Asinis! Viņš bija kļuvis kurls!

Reiba galva, bija nelaba dūša, viņš tomēr izvēmās. Kļonovs palūkojās apkārt. Seržants bija pārvērties par bezveidīgu asiņainu lupatu kaudzi, iecirkņa pilnvarotais, iepletis rokas kā pie krusta, gulēja nekustīgi, eksperts apdullis sēdēja zemē un berzēja aizvērtās acis… Pie mašīnas stāvēja šoferis, viņš plati virināja muti un bez skaņas kaut ko kliedza rācijas mikrofonā. Kāda trūka. Bet kura? Viņš tā arī nespēja to noteikt, jo zeme vispirms pacēlās vertikāli gaisā kā katla vāks, bet pēc tam no augšas krita virsū, un viņš no jauna zaudēja samanu. »

Trešā nodaļa KRIMINĀLĀ PASAULE

Velns neatstāj vietu, kur izdevies sātīgi paēst.

Jakutiešu paruna

Killers Sisojevs

Bumbiņu saņēma ciet gandrīz nejauši kārtējās dokumentu pārbaudes laikā Kazaņas stacijā. Pase viņam bija gluži kā īsta, taču seržants ievēroja, ka pārbaudāmajam trīc rokas, un lika priekšā iet līdzi uz iecirkni. Bumbiņa lūkoja bēgt, bet otrs patruļas milicis paguva pašaut priekšā kāju, apdullinātajam killeram uzlika roku dzelžus, izvilka aiz jostas aizbāzto «PM» kaujas gatavībā. Kad noskaidroja aizturētā personību, secināja, ka patruļai laimējies. Taču miliču darbā veiksme un nejaušības allaž balstās uz labu sagatavotību.

Bumbiņu ar speciālo konvoju nogādāja Tihodonskā. Pa to laiku Sīkais, kurš pamazām izvērtās par galveno liecinieku, bija paguvis fotogrāfijās atpazīt nogalināto Skvorcovu. Turklāt caurums galvā atstāja uz viņu neizdzēšamu iespaidu un maķenīt iedragāja priekšstatus par kriminālo romantiku. Tagad viņam vajadzēja atpazīt otru killeru.

Kādā kabinetā sēdēja pieaicinātie un trīs vīrieši, kuri pēc auguma un komplekcijas aptuveni atgādināja Bumbiņu. Sīko apakšpulkvedis Koreņevs šurp atgādāja pats personīgi un ieveda pie Huzāra.

-   Tad nu tā tūlīt mēs tev parādīsim otru baņģuku, Kūmiņš pēc iespējas ikdienišķāk sacīja. Parādīsi ar pirkstu, pateiksi, kur esi viņu redzējis, un būsi brīvs!

Sīkais saspringa.

-   Dzīvu?!

-   Pagaidām jā. Kūmiņš mierinoši papliķēja viņam pa plecu. Nebaidies, viņš mums ir rāms. Un vajadzības gadījumā es viņam ātri zobus izdauzīšu!

-    Nē! Sīkais sāka izmisīgi purināt galvu. Tā mums nebija runāts! Es domāju paskatīšos fočeni un iešu mājās…

-   Kas tad tev? Huzarovs brīnījās. Bikses pilnas?

-    Nekas! Pačukstēs, kam vajag, no kameras un āmen! Ātri vien dabūšu dunci ribās!

Kūmiņš saprotoši pamāja. Par ko līdzīgu viņam jau bija aizdomas.

-  Mums caurspīdīgo spoguļu kā amerikāņu filmās nav. Taču tu vari iet jakā, pavelc kapuci dziļāk uz pieres, bet protokolā es tevi ierakstīšu ar citu uzvārdu. Tagad tas liecinieku aizsardzības dēļ ir atļauts…

-   Kruķi paši mani izdos par simt dolāriem, Sīkais noburkšķēja.

-   Kurš? Es izdošu?! Kūmiņš pacēla balsi. Vai Huzarovs?! Varbūt sūtīt tevi atpakaļ uz kameru?! Mēs tam kroplim dzinām pēdas pa visu valsti un tagad vai lai laižam viņu vaļā? Drīzāk tevi ietupināšu par slēpšanu!

Sīkais atkal sāka purināt galvu.

-   Nē, uz kameru neiešu…

-   Tad dari to, ko es lieku! Kūmiņš uzbrēca.

Pēc dažām minūtēm gandrīz līdz zodam nostieptā kapucē viņš klupšus iegāja blakus esošajā kabinetā. Pie sienas rindā stāvēja četri cilvēki. Visi vienāda auguma. Un visiem rokas bija aiz muguras. Lai nevarētu atšķirt, kuram tās ir saslēgtas roku dzelžos.

Kapteinis Huzarovs nenolaida acu no Bumbiņas, lai pagūtu aizkavēt mazāko kustību liecinieka virzienā.

Nevilkdams procedūru garumā, Sīkais tūdaļ pārlaida skatienu nekustīgajām sejām. Tad pagriezās pret pieaicinātajiem un norādīja uz pašu pēdējo ierindā jaunu cilvēku apaļu seju ar spīdīgām acīm kā pogām un svarcēlāja muskulatūru.

-   Šis te izmeta stroķi un maskas, viņš pārvērstā balsī klusi pateica.

Bumbiņa nolamājās.

-   Filtrē tekstu, idiņ! Es tev mēli nogriezīšu!

-   Klusēt! Kūmiņš uzsauca. Ko tu te biedē? Mani?

Tūlīt es tevi sākšu biedēt!

Parakstīja protokolu, identifikācijas dalībnieki izgāja, ar Bumbiņu palika tikai Kūmiņš un Huzārs.

-   Nu ko, idiņ, Kūmiņš caur zobiem izgrūda. Plāj vaļā!

Un, lai izskatītos pārliecinošāk, iebelza killeram pa vēderu. Tas, savilcies čokurā, novēlās uz grīdas.

Strīdos par nāvessoda atcelšanu gandrīz vienmēr netiek ņemts vērā viens arguments nāvessods ir varens instruments justīcijas rokās, kas noziegumā sevišķi iesaistītus dalībniekus pamudina uz vaļsirdīgām liecībām. Ja pastāv reāla iespēja nonākt pie aukstās ķieģeļu sienas, bailes no līdzzinātājiem atvirzās otrajā plānā un noziedznieks sāk aktīvi sadarboties ar izmeklēšanu. Un vēl viens arguments atsakoties no augstākā soda mēra, valsts kļūst vājāka par bandītiem, tāpēc ka tie no šādas iedarbības metodes negrasās atteikties.

Pratināt killeru ir bezcerīgs pasākums. Klusēšana garantē viņam dzīvību, kaut arī nebrīvē, bet atklātība drošu un drīzu nāvi. Tāpēc algotie slepkavas nekad nenodod pasūtītāju. Gandrīz nekad, jo katram likumam ir izņēmums. Taču apakšpulkvedim Koreņevam slavu un iesauku Kūmiņš bija sagādājusi tieši prasme panākt šādus izņēmumus.

Konstantīns Sisojevs bija «konstatēts» killers. Tajā nozīmē, ka, pēc galvaspilsētas RONAP datiem, viņš pildīja īpaši svarīgus centra grupējuma pasūtījumus un bija piedalījies vismaz trijās skandalozās likvidācijās Maskavā, Pēterburgā un Jekaterinburgā.

Pēdējā bija sevišķi sarežģīta vietējā autoritāte bija ieslēgusies rūpīgi apsargātā dzīvoklī ar aizvilktiem logiem. Bumbiņa trīs dienas nogulēja pamestas mājas bēniņos un, kad objekts naktī izgāja virtuvē padzerties, trāpīja viņam no Dragunova snaiperu šautenes pa sīku spraudziņu aizkaros. Šis juveliera darbs atnesa viņam plašu popularitāti šaurās, ārkārtīgi šaurās aprindās, turklāt nekādas nepatīkamas sekas neradīja. Taču operatīvie dati… Speciālisti zina, ko tas nozīmē slepens aģenta ziņojums, caurspīdīgs mājiens, iereibušā čuksts alus dzertuvē, personas sakritība ar meklējamā fotorobotu… To visu lietai nevar pievienot! Un, ja «konstatētam» izlūkam, nepaskaidrojot iemeslu, var nedot vīzu varbūtējai iebraukšanai kādā valstī, tad pret «konstatētu» noziedznieku oficiāli nekādas sankcijas lietot nedrīkst. Toties neoficiāli… Aizturot vai pratinot ar viņu nav jāapietas saudzīgi.

Kūmiņš un Huzārs divas dienas strādāja ar Bumbiņu Pārvaldes dziļajā akmens pagrabā. Izmēģinājās visas parastās metodes «zilonīti», «stiepšanu», «smadzeņu skalošanu», «telefonu». Nācās pat imitēt nošaušanu, ielaižot lodi sienā līdzās ausij. Taču viņš nepadevās.

Vecākais leitnants Gņedins, kurš nesen bija ieradies nodaļā un pārstāvēja «pepsikolas paaudzi», nespēja saprast, kāpēc viņi tā cenšas un kā vārdā riskē ar savu personīgo brīvību.

Mums taču ir vienalga, Filip Mihailovič, mēs esam lietu atklājuši, bet izmeklētāji lai pierāda! viņš līdzjūtīgi sacīja otrajā vakarā, kad nomocījušies un neapmierināti Kūmiņš un Huzārs negribīgi tiesāja sausas sviestmaizes.

-   Ja viņš uzskribelēs sūdzību, paši varat nonākt uz apsūdzēto sola…

-   Tev ir vienalga, Stjopa, bet mums nav, drūmi noteica Kūmiņš, lēni kustinādams žokļus. Viņa vaigus biezā slānī klāja asi, melni rugāji. Ja sirds ir auksta un dvēsele vienaldzīga, tad viss ir pie vienas vietas!

-   Kāds tam visam sakars ar sirdi un dvēseli, Gņedins aizvainoti protestēja. Mums jābalstās nevis uz emocijām, bet faktiem, to prasa likums!

Kūmiņš iemalkoja tēju un atmeta ar roku.

-   Likums daudz ko prasa. Piemēram, kur tu pagājušo sestdien biji?

Vecākais leitnants kļuva tramīgs.

-   Kāzās. Kas par to?

-   Pie Krečinska «Safīrā»?

-   Nu… Un kas tad ir?

Kūmiņš un Huzārs saskatījās.

-   Tas, ka tajās kāzās dzīroja Antons, Anglis ar brāli, Karapetjans…

-   Tur bija simt cilvēku!

-    Kaut divsimt. Vai gan RONAP darbinieks drīkst līksmoties kāzās kopā ar bandītiem? Saskandināt ar viņiem, savstarpēji piedāvāt cigaretes, stāstīt anekdotes? Vai tava dvēsele neprotestēja? Emocijas klusēja?

-   Kas tur sevišķs? Stepans acīm redzami jutās neveikli, taču centās nezaudēt stāju. Nu, pienāca, uzpīpēja, papļāpāja. Varbūt es viņus savervēšu…

Kūmiņš pasmīnēja.

-   Drīzāk viņi savervēs tevi! Es sevi nekad ar tiem brāļiem neesmu stādījis līdzās. Un pie viena galda esmu sēdies tikai operatīvas nepieciešamības dēļ. Citādi tas man aizvien ir derdzies, nekādi nav izdevies būt objektīvam! Un piedabūt to gnīdu runāt gribu nevis ordeņa vai zvaigznītes, bet gan taisnīguma dēļ! Ja viņi būtu šāvuši tikai bandītus, tas vēl nebūtu nekas. Bet viņi ir slaktējuši arī normālus cilvēkus! Piemēram, Tučkovus vīru un sievu… Tā ka ņemšu viņu priekšā pamatīgi… Un izķidāšu līdz pašai pakaļai! Viņš visu man izliks kā uz delnas!

Trešajā dienā Bumbiņu atkal veda uz Kūmiņa kabinetu. Killers izskatījās sanīcis, lai gan nekādas pēdas uz viņa ķermeņa, protams, nebija palikušas. Tiesa, uz krēsla trāpīja tikai otrajā reizē un manāmi grīļojās.

Apakšpulkvedis Koreņevs sēdēja aiz galda un šķirstīja izmeklēšanas lietu. Šodien viņa izskats bija stingri oficiāls.

-   Tu, kā izrādās, proti vadīt motociklu? apakšpulkvedis, nepaceldams galvu, jautāja. Pastāsti, kā uzdarbojies stikla rūpnīcā!

Bumbiņa demonstratīvi nospļāvās uz grīdas un nekaunīgi pasmīnēja.

-   Tev gadījusies cūcene, draņķa kruķi. Būtu tu trāpījies manos nagos, tu dziedātu kā Kirkorovs! Vai kā Pugačova!

Kūmiņš lēni, itin kā negribot pacēla galvu no biezās mapes. Nemirkšķinošo acu smagais skatiens atdūrās killera virsdegunē tāpat kā vakar un aizvakar. Bumbiņa neviļus novērsās.

» *

-   Nebrūķē lielu muti, klusi, bez jelkādas intonācijas noteica Kūmiņš. Vaukšķēt uz mani neatbilst tavam līmenim, nožēlojamo kucēn. Tēmēt uz neapbruņotiem un nospiest gaili tur liela drosme nav vajadzīga. Parādi kamerā savu pārgalvību. Domāju, tu aptaisīsies kā pēdējais lohs… Un dziedāsi kā Alla vai Maša…

Bumbiņa klusēja.

-   Un tagad klausies, gnīda. Vai par Gošu Tihodonskieti esi dzirdējis? Ļoti autoritatīvs puisis, bija pie mums lielā cieņā. Tu viņu nokniebi Kailajā kalnā. Atceries?

Bumbiņa klusēja, taču klausījās tiešām ļoti uzmanīgi.

-   Dosies pie viņa čomiem. Bet pagaidām neko par tevi neteikšu. Padzīvo pāris dienu, paskaties, padomā. Ja neko nesadomāsi, es tev apsūdzības rakstu nodošu tieši kamerā. Tad paskatīsimies, kādu dziesmu tu dziedāsi…

Bumbiņa klusēja, taču pavisam citādi nekā sarunas sākumā.

* * *

Tihodonskas izmeklēšanas izolatora operatīvās daļas priekšnieks Starikovs jutās kā zoodārza direktors un dažkārt iedzēris tā arī runāja. Zināma ārēja līdzība šīm profesijām tiešām bija gan vienā, gan otrā vietā dzīvnieki tika turēti būros kāda starpība, vai tas bija primāts, plēsoņa vai homo sapieris… Tiesa, zoodārzā labāk baro, taču tā iemītniekiem ir augsta bilances vērtība un direktors ir par katru atbildīgs. Izmeklēšanas izolatora iemītniekiem nav nekādas vērtības, jo tie, kuri ir ko vērti, šeit parasti nenokļūst. Turklāt zoodārza direktors nenosaka zvēru dzīvi, turpretī Starikovs to pilnībā vada.

Te viņš bija saimnieks ar neierobežotu varu un likteņu lēmējs. Savu aizbilstamo ieražas, viņu psiholoģiju, cietuma likumus un visas kameras dzīves viltības viņš pārzināja daudz labāk nekā paši arestanti. Starikovam patika kameru iemītniekus maisīt kā kārtis, jo vairāk tāpēc, ka pastāvīgā kontingenta plūsma deva plašas iespējas radošai izpausmei; viņam patika veidot viltīgas operatīvās kombinācijas, ievietojot kamerās aģentus, pārtverot un samainot sūtītās zīmītes, atklājot neģēlības no zeķu puses un sarīkojot neģēlības viņiem pašiem, ar vārdu sakot, viņam patika duļķot ūdeni un ķert tajā zivis, kas viņam pēc amata pienācās.

-   Kāpēc vajag tā ņemties riņķī un apkārt, spēlēt sazin kādu tur teijāteri? viņš neizpratnē vaicāja, kad Kūmiņš bija darījis zināmu savu lūgumu. Ķersimies klāt, piežmiegsim kā nākas, iebiedēsim un viņš sāks runāt, nekur nedēsies…

Viņi sēdēja nelielā, pieticīgi iekārtotā kabinetā un dzēra ļoti stipru tēju, gandrīz vai čefīru, pie kādas Starikovs piecpadsmit cietumā nostrādātajos gados bija pieradinājies.

-   Esam jau biedējuši pārpārēm, bet jēgas nekādas! Kūmiņš saviebās. Nu labi, piežmiegsit, salauzīsit, viņš pakārsies vai nozūmēs kādu kāds no tā būs labums? Es gribu pamēģināt ko citu… Tu zini, ka šausmu gaidīšana ir briesmīgāka par pašām šausmām?

-    Kā tā? operatīvās daļas priekšnieks neticīgi pārjautāja. Tavuprāt, iznāk ja izdrāž, tas ir mazāk briesmīgi nekā klausīties draudus, ka izdrāzīs?

-   Tieši tā! Kūmiņš pamāja. Draudi izrēķināties ir briesmīgāki par pašu izrēķināšanos.

-    Tas viss ir galīgs bleķis! Starikovs atvēcinājās. Viņš bija visnotaļ reālas dabas cilvēks un necieta filozofiskus spriedelējumus.

-   Nevis bleķis, bet psiholoģija! īsi un skaidri vai izdarīsi, kā es lūdzu?

Starikovs paraustīja varenos plecus.

-    Izdarīšu, cik tur tā darba! Viņš taču nav tiesāts? Likšu lietā visu arsenālu… Tikai zini es neticu tādām izdarībām!

-   Nu tad pārbaudīsim, filozofiski rezumēja Kūmiņš.

Izmeklēšanā esošo arestantu Konstantīnu Sisojevu nomarinēja uzgaidāmajā telpā visu dienu. Vispirms nācās ilgi gaidīt pārmeklēšanu, tad daktiloskopiju un fotografēšanu, pēc tam potes, vairākas stundas viņš nosēdēja šaurajā «glāzē», kur nav iespējams ne kājas izstiept, ne pagriezties. Killera apziņā kā lipīga čūska ievilkās bailes. Cietumā viņam vēl nebija nācies sēdēt, par šejienes likumiem viņš zināja vienīgi pēc nejaušu paziņu nostāstiem, kuri tika baudījuši ieslodzījuma mācību. Un nekādus labos secinājumus no dzirdētā nebija izdarījis, kaut arī stāstītāji mēdza krietni vien izpušķot īstenību un savu stāvokli aiz restēm. Patlaban viņš » »

juta, ka ir nonācis necilvēcīgā pasaulē. Un nožēloja, ka toreiz stacijā bija paļāvies uz viltoto pasi. Vajadzēja uzreiz ķerties pie ieroča, nolikt gar zemi kruķus un ņemt kājas pār pleciem!

Kamerā viņu iegrūda īsi pirms dienas beigām. Iečīkstēdamās aiz muguras aizcirtās smagās durvis. Tieši viņam priekšā gulēja tīrs, akurāti izklāts dvielis. Zem griestu velves blāvi spīdēja nespodra lampiņa, smirdēja pēc atejas un sviedriem. Kādi desmit ieslodzītie zvilnēja uz lažām. Četri zeķi sēdēja savās guļvietās un uz starpā novietota ķeblīša sita paštaisītas kārtis.

Bumbiņa sastinga uz sliekšņa, aprazdams ar smirdīgo puskrēslu. Viņa skatiens nemitīgi pārvietojās no tīrā, baltā drānas gabala uz kameras iemītniekiem un atpakaļ. Nejau netīšām dvielis tur atrodas, un arī tā nav nejaušība, ka zeķi nepievērš viņam nekādu uzmanību. Tātad tā ir pārbaude. Lamatas. Ja uzkāps tīrajam dvielim, viņi apvainosies, un tad ies vaļā…

Viņš kļūdījās jau savā pirmajā solī. Dvieli sen vairs neklāj, ja nu vienīgi pie mazgadīgajiem. Taču, kad klāja, tad vajadzēja demonstratīvi tajā noslaucīt kājas. Un, zināms, vērsties ar uzrunu pie vecajiem iemītniekiem.

Bet Bumbiņa pārkāpa dvielim un devās uz divu brīvo lāviņu pusi. Killers nebija radis rēķināties ar citiem. Viņš pat nepievērsa tiem uzmanību. Tāpēc ka pašā dedzīgākajā strīdā spēja ar vieglu rādītājpirksta kustību pierādīt savu taisnību. Turpretī tagad viss bija citādi.

Kur slāj, plikadīda?! Vai acu nav pierē, cilvēkus neredzi? Vai mēles nav mutē, sveicināt neesi mācīts?!

Zeķu četrotne raudzījās viņā ar neslēptu naidīgumu. Spriežot pēc daudzajiem tetovējumiem, viņi ieslodzījumā nebija pirmo reizi. Sviedrainos ķermeņus blīvi klāja zili gleznojumi zvaigznes, baznīcas, tīģeru purni un vēl visādas blēņas… Uz citām lāviņām gulošie arī paslējās un pavērsa pret jaunpienācēju pētīgus skatienus.

-   Sveiki, vīri, Bumbiņa izspļāva pirmo, kas iešāvās prātā. Un kļūdījās otrreiz.

-   Kas mēs tev par vīriem! Vistuvāk durvīm sēdošais noziedznieks nicīgi saviebās. Vīri kolhozā vicina lāpstas! Bet es neko smagāku par naudas maku necilāju!

Iedzimtie vienotā korī ierēcās. Bumbiņa pakustināja varenos plecus un, dūres savilcis, paspēra soli uz priekšu.

-   Ko ņirdzat? Vai es jums kāds lohs?! killers draudīgi uzsauca.

Būdams spēcīgs un pieredzējis puisis, viņš bija radis iedvest apkārtējiem bijību un bailes. No vadošās četrotnes tikai vienam bija normāla miesasbūve, toties pārējie kārni, itin kā izžāvēti vairāk atgādināja tuberkulozes dispansera pacientus. Taču tas, kuram uzkliedziens tika adresēts, neizbijās bargā pretinieka. Palsais arestants ar smailo degunu pastiepa roku ar noasinātu duramo un pieklusinātā balsī nourkšķēja:

-   Netrako, citādi izduršu tev vēderā caurumu, lai liekais tvaiks noskrien!

Glumenā balss skanēja pārliecinoši. Droši vien tāpēc, ka ar šo sarūsējušo durkli viņš bez pūlēm varēja izdarīt to, kam Bumbiņai bija vajadzīga pistole ar klusinātāju.

-    Riktīgi! kaimiņš no blakus lažas viņam piebalsoja. Vaļējā mutē arī daiktam viegli iesprukt…

Tas vispār atstāja atbaidošu iespaidu. Izvaikstītās lūpas kustējās kā divas iekritušajiem vaigiem piesūkušās dēles. Plikais pauris taukaini spīdēja.

No augšējām lāvām smagi nolēca divi kvadrātveida puisieši ar deģeneratīviem slepkavnieku ģīmjiem. Bumbiņa instinktīvi atlaida savilktās dūres.

Trešais «tuberkuloznieks» vārgs večuks ar uz priekšu izvirzītu žokli nočāpstināja bezzobaino muti.

-   Kaut kas man tevī nepatīk. Kas esi? Iesauka?

-   Bumbiņa. No Maskavas. Un kas tad ir? killers novilka, pazeminājis toni.

-   Specialitāte? Ar ko strādāji? jautāja tas ar durkli rokā.

-   Ko tādu?… nedroši pārjautāja Bumbiņa. Kas par specialitāti?

Zeķi saskatījās un atkal ierēcās.

-   No kā pārtiec? Esi zaglis, laupītājs, spēlmanis?

Bumbiņa saminstinājās. Par spīti dumjām leģendām,

killeri kriminālajā pasaulē nav cieņā. Vēl vairāk viņus neieredz. Tāpēc ka par piķi viņi ikvienu nolaidīs no kājas šodien komersantus, rīt čomus, parīt zagļus!

-   Dzērumā šāvu uz kruķiem…

-   Un ko pazīsti? nerimās zeks, rotaļādamies ar savu duramo.

-   Tā īsti ar to štelli neņemos… Nevienu nepazīstu…

-   Tātad lohs… Kāpēc tad lēci uz pannas? Par nekaunību varu uzšķērst tev punci!

-   Met mieru, Praul! večuks viņu atrunāja. Cik tad var? Trijus uz slimnīcu aizsūtīji, vairāk tā nepaveiksies!

-   Man viens pīpis! Cik tad tās dzīvītes atlicis… AIDS tik un tā nav izārstējams! Varu vai visus apslaktēt! Ko man padarīs? Ņemsim tevi, Trumpi, ko tu man vari padarīt?

Taču bezzobis nepiegrieza savam līdzbiedram nekādas vērības un turpināja hipnotizēt killeru ar savām šausminošajām čūskas acīm.

Bumbiņu sāka kratīt nervu drudzis. Viņš daudzreiz bija piedzīvojis nopietnas klapatas un bieži riskējis ar savu ādu. Taču tad bija bijuši citi apstākļi viņš sāka pirmais un ar ieroci rokā atšaudījās un aši nozuda tālēs zilajās, novākdams ikvienu, kurš patrāpītos iepriekš izpētītajā ceļā… Pusstunda galēja spēku un nervu sasprindzinājuma un viss ir galā, var atslābināties, dzert, uzdzīvot, drāzt skuķus un elpot svaigu gaisu…

Tagad debilo necilvēku vidū slēgtajā, smirdīgajā telpā, kur smacīgais gaiss čumēja un mudžēja no AIDS, tuberkulozes, visa viņa pieredze nespēja pasargāt garu no pretīgajām nāves bailēm. Tūdaļ atbaidošais vecis pamirkšķinās un viņu metīsies plosīt gabalos! Taču Trumpis nemirkšķināja.

-    Labs ir, liecies uz augšējās lāvas, viņš uzrunāja jaunpienācēju. Pagaidām dzīvosi kā «godavīrs». Paskatīsimies, kas tu esi par putnu…

-   Bet, ja tu mums nepatiksi, dzersi ūdentiņu no poda un pasliesi pakaļu gaisā, ikdienišķā tonī apsolīja smaildegunis.

Trumpis norūpējies pašūpoja galvu un piemetināja:

-   Tikai cieši neiemiedz, lai Prauls no tiesas tevi nepiesit. Viņam reāli nāk virsū melnie. Bet kamerai liekas nepatikšanas nav vajadzīgas…

* * *

Gluži dabiski, ka naktī «zaļknābis» Sisojevs ne acu neaizvēra. Viņš nervozi grozījās uz lažiņas metāla režģa, kuru plānais matracis, kurš vairāk atgādināja palagu, nenogludināja un nemaz nevarēja nogludināt. Bija karsti, ķermenis pārklājās lipīgiem sviedriem, trūka gaisa… Kamerā risinājās sava nesaprotama un baisa dzīve kāds miegā krāca, kaktā kādu žņaudza vai izvaroja, bet varbūt darīja kā vienu, tā otru…

No rīta, nomocījies un neizgulējies, Bumbiņa dabūja alumīnija bļodiņu ar nebaudāmu kviešu miltu putru, gabalu melnas, glīzdainas kā plastilīns maizes un gluži remdenu tēju, kas pēc krāsas atgādināja kaķa mīzalus. Viņš ēdienam nepieskārās. Un bezspēcīgi gulēja uz muguras, blenzdams tumšiem plankumiem klātajos betona griestos. Ja nu šī nožēlojamā eksistence turpināsies mēnešiem vai pat gadiem?! Bet varbūt visu atlikušo mūžu?!

Novārdzis jauns puisis cītīgi berza grīdu. Viņu apņirdza, apveltīja spērieniem un saukāja par Alīnu. No sarunām bija noprotams, ka tas ir bijis viņš, kuru viņnakt ņēma priekšā. Tagad viņam jāguļ zem lāviņas, jāēd no poda un jāturas pa gabalu no «tīrajiem cilvēkiem».

-   Liec aiz auss, nožēlojamais gaili, ja kādu apgānīsi, mēs tevi «nosēdināsim» [6] , Prauls ņirgājās. Atceries, Trumpi, kā mēs to jefiņu Rostovas pārsūtīšanas punktā «nosēdinājām»?

-   To, kurš uzdevās par «likumīgo»? novīpsnāja čāpstinošais vecis. Kā nu ne! Šis pēc tam visus savus astoņus gadus augšpēdus nogulēja…

-   Un tos draņķa killerus Butirkā arī «nosēdinājuši», iejaucās būdīgs džeks, kurš atgādināja pitekantropu. Nu tos, kuri Maskavā slaktēja visus pēc kārtas gan savējos, gan zagļus… Mans čomaks tur tupējis un stāsta šie esot izskatījušies kā no buldozera apakšas izvilkti…

-   Tā arī vajag! viņu atbalstīja divi citi tipini. Visi trīs bija līdzīgi kā miesīgi brāļi pitekantropi. Šakāļus, kuri par skanošo izlej asinis, vajag griezt gabalos! Citiem par biedinājumu!

-  Ja es dabūtu rokā to mērgli, kurš Tihodonskieti nolaida no kājas! sapņaini bilda pirmais pitekantrops.

Bumbiņa pat aizturēja elpu.

-  Jā, Gošu visi džeki cienīja! Trumpis pamāja. Gan savējie, gan zagļi…

-   Skaidra lieta! Viņam bija dūša un spēks! Būtu tas draņķis stājies viņam pretī aci pret aci! Vai arī ar dunčiem, godīgi! Bet tas sūdabrālis iešāva mugurā!

Sisojevs sakoda zobus. Viņš tika šāvis nevis mugurā, bet krūšu augšējā daļā un galvā. Bez tam vai tiešām šie pretīgie bandīti ir tik godīgi, cēli un taisnīgi? Nepiesavinās svešu mantu, nenogalina neaizsargātus cilvēkus, neizvaro sievietes? Kāpēc tad viņi šeit atrodas?!

-   Nekas, gan kruķi agri vai vēlu notvers to nelieti un viņš nonāks pie mums!

-   Vai arī satiksim šo brīvībā un izšķetināsim zarnas!

-   Nē, brīvībā viņam būtu pārāk ātra nāve… Bet ķurķī pamocīsies, dabūs sūdus saēsties, ar pakaļu pastrādāt, un tad tiks nospiests kā blakts… Tā būs pareizāk, to viņš, nekrietnelis, ir pelnījis!

Tajā brīdī noskrapstēja mazais aizbīdnis, pavērās «barotava». Ārpusē atskanēja spalga sievietes balss.

-   Sisojev, tev atnesta ekspertīzes kopija, nāc paraksties!

Kamerā iestājās saspringts klusums. Bumbiņa lēnām notrausās no augšējā stāva un devās uz durvīm, kājas viņam šķita esam kā no vates. Pēc mirkļa dokuments būs viņam rokā un ieslodzītie katrā ziņā ar to iepazīsies interesanti, un tāpat jau nav ko darīt… Bet tā var būt ekspertīze tieši Tihodonskieša lietā! Un lai arī kāda cita kaut vai par vīru un sievu… Uzreiz kļūs skaidrs, ka viņš ir profesionāls killers… Un otru nakti viņš nepārlaidīs… Varbūt pat līdz vakaram neizvilks…

Aiz lodziņa stāvēja ražena auguma seržants, viņam līdzās neglīta sieviete civilā apģērbā no speciālās nodaļas rakņājās dokumentu kaudzītē.

-    Nē, ekspertīze nav jums, viņa sacīja. Jums ir uzvārda konstatācija. Parakstieties…

Viņa pasniedza dokumentu seržantam, tas savukārt pabāza lapu pa lodziņu. Tāpēc ka sievieti varētu sagrābt aiz rokas un ievilkt kamerā. Nē, pavisam, protams, ievilkt neizdotos, bet galvu ar muti visnotaļ… Vai arī konkrēti apgrābstīt un vēl rokā kaut ko iebāzt…

Bumbiņa parakstījās. «Barotava» aizcirtās. Viņš ātri acīm pārskrēja tekstu. «Aizturēšanas brīdī uzdevās par Tumanovu, uzrādīja pasi ar Tumanova vārdu, vēlāk noskaidrots, ka aizturētā īstais uzvārds ir Sisojevs, tāpēc Tumanovu pēc visiem dokumentiem uzskatīt par Sisojevu…» Gluži nevainīgs lēmums. Taču kāds būs nākamais?

-   Ko tev tur atstiepa, maskaviet? Trumpis painteresējās. Dod, lai sabiedrība palasa…

* * *

-    Pridonskā uzdarbojās Strazds, manis tur nebija… Bārdaino nozūmējām divatā šim taču bija apsardze… Stikla rūpnīcā veci un sievišķi arī Strazds novāca, es biju pie stūres…

Par spīti visiem likumiem, Bumbiņai mēle bija atraisījusies un viņš sniedza sīkas liecības par visām epizodēm. Huzārs tik tikko spēja pierakstīt. Koreņevs nosvērtā solī staigāja pa kabinetu, un, kad nonāca killeram aiz muguras, tas nervozi atskatījās.

-  Tagad plāj vaļā par pasūtītāju! Kūmiņš nokomandēja, kad Sisojevs beidzot apklusa.

Killers sastomījās.

-   Vai tas par atsevišķo kameru ir nopietni?

-   Ko tu simtreiz liec solīt kā meiča puisim? Kūmiņš nervozi izmeta. Tādi solījumi nav plika graša vērti! Ja gribēs precēs, ja negribēs piešmauks. Bet nevainību visviens laupīs!

Killers smagi nopūtās.

-   Mani saveda kopā ar cilvēku… Viņš teica, ka Tihodonskā būšot nopietns pasūtījums…

-   Kurš saveda? Kūmiņš aši pavaicāja.

-   Nu tā… Ir viens… Tikai es viņu nepazīstu…

-   Es pateikšu priekšā. Operatīvais darbinieks pamāja. Centra dispečers. Tas, kurš uzturēja sakarus ar tevi. Tā ir?

-   Kāda starpība? Runa jau nav par viņu! Sisojevs cieši sakoda zobus.

-   Tiešām, nekādas lielās starpības nav, Kūmiņš paļāvīgi piekrita. Stāsti tālāk. Kurš nodeva pasūtījumu? Uzvārds, vārds, izskats?

Bumbiņa drūmi pavīpsnāja.

-    Kā es varu zināt viņa uzvārdu?! Jauns, stādījās priekšā par Viktoru. Izturējās solīdi, uzreiz redzams nav vakarējais! Mute viņam bija, lūk, tā sašķiebta. Viņš ar rādītājpirksta kustību slīpi pārvilka lūpām.

-   Nu, un tālāk?

-   Pateica: par katru darbu desmit taukšķi zaļajos… Bet darba papilnam, jādabū pārinieks… Es paaicināju Strazdu… Nostrādājām un laidām projām. Es uzdevu Strazdam saņemt algu. Un viņš arī saņēma…

-   Tu droši vien zināji, ar kādu algu viss beigsies! iejaucās Huzārs.

Sisojevs nošķobīja lūpas.

-   Zināju vai nezināju kāda starpība? Es tikai vienmēr uzmanos…

-   īsi sakot iegāzi čomu!

Kūmiņš saviebās, un Huzārs apklusa.

-    Paskaties kuru tu pazīsti? Koreņevs izlika uz galda piecas fotogrāfijas.

, Rekur viņš ir, tas Viktors! Killers nedomājot parādīja ar roku. Pirksts atdūrās Maksima Viktoroviča Kašina rimtajā sejā.

Ivans Kvaskovs, Kalpa dēls

Kalpa bēres noritēja, kā jau pieklājas viņa ranga autoritātei. Ap piecsimt pavadītāju pēdējā gaitā Maskavas, Erevānas, Tbilisi, Doņeckas grupējumu sūtņi, simtiem lepnu limuzīnu, faktiski apturēta satiksme kapsētai līdzās esošajā pilsētas ziemeļu daļā, sēru gājiens VCSDI mašīnu pavadībā, vieta Varoņu alejā, ziedu jūra, vesels kalns vainagu ar aizkustinošiem uzrakstiem, tādiem kā: «īstajam puikam Kalpam no Tulunas pārsūtīšanas laika draugiem». Līdzās zelta burtiem uz melna fona dižojās citi: «M. V. Kvaskovam no pilsētas administrācijas»…

Pūlī nemanāmi šiverēja dažādu specdienestu operatīvie darbinieki fotografēja, pierakstīja, īsi sakot dokumentēja. Tāpēc ka Kalpa bēres bēdīgs notikums bija tikai nelielai viņa radu un draugu grupai. Visiem pārējiem tas bija darbs ārpuskārtas saiets vai operatīvs pasākums noziedzīgās pasaules autoritātes sakaru fiksēšanai. Ar vārdu sakot tāda rakstura un līmeņa pasākumam viss noritēja kā parasti.

Bija gan pulēts riekstkoka zārks, gan mikrolifts ar mūziku, lai plūstoši guldītu nelaiķi mūža mājā, gan priekšzīmīgi kapsētas darbinieki skaidrā, noskuvušies, tīros un izgludinātos kombinezonos. Un tikai viens notikums aizēnoja svinīgo ceremoniju.

Kad bija izskanējušas krāšņās sēru runas ar tikpat obligātajiem, cik reti izpildītajiem solījumiem atriebties nelietīgajiem slepkavām, iestājās klusums atvadu brīdim. Un pēkšņi kaprači ar izmisīgiem kliedzieniem «Bumba!» nokrita pie zemes, notraipīdami parādes kombinezonus lipīgajos kapsētas mālos. Panikas triecienvilnis pārrāva ciešo bēru viesu loku, daži paši nokrita dubļos, dažus gar zemi nogāza un ar saviem ķermeņiem aizsedza apsargi.

Pūlis pašķīda, pēc dažām minūtēm savā vietā bija palicis vienīgi Kalps, kuram nebija ko zaudēt. Klusumā skaidri bija sadzirdams diezgan skaļš «tuk-tuk, tuk-tuk», taču tur tikšķēja nevis spridzināšanas iekārtas pulksteņa mehānisms, bet mākslīgās sirds hromētais sūknis, kam bija paredzēts nemitīgi darboties trīssimt gadu. Nav zināms, vai tik ilgi vēl pastāvēs kapsēta un vai veselus trīs gadsimtus noturēsies Tihodonskas pilsēta, kuras vēsture bija vien 250 gadu sena, taču par to, ka amerikāņu motors darbosies saskaņā ar izsniegto garantiju, varēja nešaubīties.

Vēlāk saniknotie un notraipījušies viesi atgriezās, sērīgi svinīgo izskatu zaudējušie kaprači ar asinīs sadauzītām sejām noveda līdz galam sēru ceremoniju, svaigo kopiņu noklāja vainagiem, un tagad uzraksti «Godīgajam zaglim Kalpam no Erevānas grupējuma» gulēja pārmaiņus ar citiem: «Dārgajam sponsoram M. V. Kvaskovam no 1. internātskolas».

Cilvēki sāka izklīst. Norūpējušies «ostinieki» turējās savrup, apstājuši Gariku druknu, četrdesmit piecus gadus vecu vīrieti ar agri nosirmojušu matu vainadziņu ap pliko galvvidu.

-   Tad nu tā, viņš sacīja, ievilcis no cigaretes pamatīgu dūmu. Mums nav ko gaidīt! Jānāk kopā un jāizlemj, kurš būs pie stūres Kalpa vietā. Tāpēc ka tūdaļ visvisādi šakāļi sāks mākties virsū, izteikt savas prasības un līst mūsu teritorijā, bet kolektīvs ir bez galvas. Tas nav lāgā. Jāieliek nopietns autoritatīvs cilvēks, kurš par visām nebūšanām konkrēti tiks skaidrībā…

-   Tā viņš ir!

-   Gariks runā jēdzīgi!

-   Pareizi!

Gariks bija viens no autoritatīvākajiem brigadieriem, Kalpa labā roka un konkrēts darbonis, kurš visnotaļ varēja pretendēt uz viņa troni. Otrs reālākais pretendents bija Pitons, kurš pirms pāris dienām bija izbraucis no pilsētas. Ja viņš cerēja tā savākt trūkstošās balles, tad rūgti maldījās iznāca tieši otrādi un viņa vārdu pavadīja nelabvēlības un nevērības aura.

-   Vai Pitons tā arī nav uzradies?

-   Koļaša viņam zvanīja, šis esot izbrīnījies, nemitīgi pārjautājis: «Kā novāca? Nevar būt!» Solījis šodien atbraukt, Gariks skaidroja.

-   Viltīgais velns! Domājas esam gudrāks par visiem!

-   Savācis skuķi un aizlaidis uz Kipru superīgāko alibi sev izkārtojis, aunapiere!

Spļaudīdamies un lamādamies grupējuma biedri drūmi bija nonākuši pie kapsētas vārtiem. Te stāvēja Antoņina, Kalpa pirmā sieva, ar dēlu. Melnās drēbēs, noraudātu seju, viņa pēc izskata varēja būt māte oficiālajai atraitnei divdesmitgadīgajai blondīnei Gaļai, kuru apsardze inerces pēc bija iesēdinājusi perlamutra pelēkajā mersedesā un aizvedusi mājās.

Gariks piegāja, izteica līdzjūtību Antoņinai, apskāva Ivanu, skaļi, lai visi dzirdētu, sacīja:

-  Tevi tukšā neatstāsim, tu esi savējais, bet tā ir svēta lieta!

Garais stūrainais puisis berzēja sarkanās acis.

-   Bet vai to, kurš to izdarīja, zināt?

Gariks daudznozīmīgi papliķēja viņam plecu.

-   Ja nezinām, tad uzzināsim, dažu dienu jautājums. Tikai parasti, kurš nav atnācis uz bērēm, tas arī ir pasūtītājs…

-   Kurš tad nav atnācis? Ivans saausījās.

-  Palūkojies uzmanīgi visapkārt, un viss kļūs skaidrs, Gariks noteica un devās tālāk.

Bet Mokejs uzkavējās un pačukstēja:

-   Pitona nav. Viņš sen ar tavu tēvu bija uz nažiem, tēmēja uz viņa vietu. Un viņa, maitas, nav. Tad nu domā pats!

Sanākšanu rīkoja «Vēzī», lai vispirms izvēlētu pēcteci, bet pēc tam pieminētu Kalpu. Tieši tādā secībā. Jo bez priekšnieka nav pat kas dod komandu saliet. Nemaz nerunājot par visām citām komandām.

Līdz sākumam bija atlikušas desmit minūtes, kad zālē steidzīgi ienāca Pitons. Šī bija otrā reize, kad viņš tieši no lidmašīnas nokļūst saietā. Lai gan šāsdienas tikšanās personiski viņam bija svarīgāka par iepriekšējo, neviens viņu lidostā nebija sagaidījis. Tā bija slikta zīme. Tomēr viņš ienāca pārliecināti un mierīgi kā saimnieks, kā jau pieklājās pretendentam uz tukšo troni.

Zāle bija pilna skarbu viru tumšos uzvalkos un kreklos. Neuzklātā galda galā Kalpa vietā sēdēja Gariks. Nepatīkams fakts! Tātad arī cer ieņemt vadoņa vietu! Tas ir nopietni viņš bija viens no grupējuma dibinātājiem un ticis uz augšu krietni agrāk nekā Pitons, jau kādus desmit gadus sabijis brigadieros… Līdzās trinās mūžīgi smaidīgais Stepaška ar miglaino skatienu, arī no vecajiem. Senāk šiem abiem godkāre un ambīcijas nepiemita! Tāpēc Kalps bija turējis viņus savā tuvumā, bet uz Pitonu allaž tika lūrējis kā vilks!

Savas domas Pitons nekādi uz āru nerādīja un jau no sliekšņa sveicināja:

-   Sveiki, brāli!

Gariks uzmeta viņam nelabvēlīgu skatienu un novērsās.

Stepaška un Mokejs tik tikko pamāja. Vēl trīs Skals un brāļi Korņilovi saviebās atklāti naidīgi. Arī visi pārējie raudzījās viņā kā tukšā vietā. Pat Kaščejs un Vāle nepauda prieku un neapliecināja savu cieņu. Viņi pat nebija to sagaidījuši!

Bez gariem ievadvārdiem saietu atklāja Gariks. Un, lai gan šeit bija pulcējušies visautoritatīvākie grupējuma dalībnieki, neviens viņam neiebilda. Varbūt tāpēc, ka kvadrātveidīgais brigadieris ar papi i ko galvvidu izcēlās visas bandas vidū ar bargu noteiktību, bet varbūt tāpēc, ka visas lomas jau priekšlaikus bija sadalītas. Pitons nesaprata, kas notiek, taču šādos apstākļos sargājās paust savu nostāju pirms laika.

-  Brāļi, darbu ir pilnas rokas, «ļengorodskieši» kārsta zobus pēc mūsu teritorijas, Gariks svarīgi iesāka. Kalpa žēl, tur nav ko teikt. Taču ātri jātiek skaidrībā, kurš ieņems vina vietu.

Viņa balsī bija saklausāma tiešā pēcnieka nesatricināmā pārliecība. Un tomēr zāle iedūcās, saviļņojās, teju ies vaļā skaidrošanās. Tātad nekas vēl nav izlemts! Un tas plātīzeris par agru ir iesēdies Kalpa krēslā! Pitons atdzīvojās. Tajā brīdī ierunājās Stepaška. Viņš bija sīks, rosīgs, cieta no aizdusas un ar savu ātro valodu atgādināja seno ložmetēju «Maksims» ar ūdens dzesēšanu, kas bēra garas tarkšķošas kārtas, taču bija ļoti efektīvs:

-   īsi sakot, «tētis» ilgi slimoja, gulēja slimnīcās, ķērās pie motora, īsi sakot, palaida grožus. Bet bez spēcīgas varas viss sāka iet šķērsām! Gandrīz pavisam sagāja grīstē saplēsāmies savā starpā, dažs labs sāka rakties viņam apakšā. Stepaška pameta izteiksmīgu skatienu uz Pitonu. īsi sakot, knapi noturējām ostu, bet, kamēr viņš braukāja pa amerikām, «ļengorodskieši» kļuva pavisam nekaunīgi. Bet viņš, arī kad atgriezās, nepaguva ieviest kārtību. īsi sakot, jārukā daudz, bet vadonis mums vajadzīgs konkrēts. Nedrīkst vilkt garumā ir jāizšķiras. Es domāju liksim Gariku. Ir tāds viedoklis, bračkas, vai kā?

īsu brīdi iestājās klusums. Savulaik Pitons bija gatavojis šādu scenāriju, un apmēram to pašu vajadzēja teikt Vālei un beigās izvirzīt viņu, Pitonu. Bet Kaščejam vajadzēja aktīvi atbalstīt, un arī Koļaša solīja piebalsot… Bet tagad viņi visi sēž kā mēli norijuši, novēršas, itin kā nebūtu savējie, tātad palīdzību no tiem maukām nav ko gaidīt… Bet, ja viņš tagad cietīs klusu, tad pretenzijas uz līdera lomu var aizmirst. Viņš piecēlās un ar uzsvaru iesāka:

-   Redzu, ka jūs divatā mūsu vietā esat normāli izlēmuši…

Taču viņam neļāva izteikt līdz galam. Gariks ļauni atņirdza zobus.

-   Nelēkā, bratella. Tu viens pats, rau, ko esi izperinājis, nevienam nejautādams! Par tevi būs atsevišķa saruna!

-   Nesapratu? Pitons satraucies nosēcās.

-     Kas tur, vellos, ko saprast! Stepaška iesaucās. Kam te kaut kas nav skaidrs?! Tu gāji kā tanks Kalpam virsū, visi redzēja! Tu viņu dzīvu aprīt gribēji! Bet tad pēkšņi aizlaidies uz savu Kipru, un «tēti» tūdaļ pat novāca. Bet tev ar to itin kā nav nekāda sakara. Tad jau tā iznāk tu viens esi tas gudrais, bet mēs pārējie muļķi!

-   Ko tu gvelz?! Pitons nobāla. Filtrē tekstu! Vai apjēdz, kādu apsūdzību izsaki?!

Melnajos uzvalkos tērpušies vīri pielēca kājās, izcēlās troksnis un jezga. Lai gan apvainojums bija nopietns, «sabiedrība» acīm redzami ieņēma nostāju pret Pitonu.

-   Kas jums nāk prātā?! Jūs atbalstāt tādus nepamatotus apvainojumus?!

Taču viņa balss pazuda satrauktajos izsaucienos. Kāda smagās rokas noslīga viņam uz pleciem un viegli apsēdināja vietā.

Troksnis sāka pierimt. Mokejs, kā salikdams visu pa vietām, uzsauca:

-   Kuš, bračkas! Lai pagaidām pasēž un paklusē. Vispirms par galveno. Es arī esmu par Gariku. Ko domā pārējie?

Vienā balsī atsaucās brāļi Korņilovi:

-   Mēs esam par!

-   Es pats par sevi saprotams! Skals pamāja.

Koļaša, neuzlūkodams savu seno čomu, izmocīja:

-   Atbalstu.

Arī Kaščejs atbalstīja un Vāle, un visi pārējie tāpat. Neviens nebalsoja «pret». Ar šo brīdi par upes ostas organizētās noziedzības grupējuma vadoni bija kļuvis Gariks. Viņš piecēlās, atbalstījās spēcīgajām dūrēm pret galdu, paklanījās sabiedrībai.

-   Paldies, brāļi. Centīšos nepalikt kaunā. Tūdaļ tiks uzklāts galds, pieminēsim Kalpu kā nākas. Es lieku priekšā no krāsotās Galkas tiesas neaizmirst ari viņa dēliņu! Kā nekā dēls paliek dēls, bet alkatīgs sievišķis būs un paliks alkatīgs sievišķis… Vai piekrītat man?

Viņš pārlaida zālei stingru skatienu.

-   Piekrītam!

-   Pareizi, Garik, gudri izlēmi!

-   Pēc taisnības!

-   Tagad nākamais. Rīt noliksim tikšanos «ļengorodskiešiem» un paskaidrosim viņiem, kas un kā. Ja nesapratīs lai vaino sevi!

Zāli atkal pāršalca atzinīga dūkoņa.

-   Un kas attiecas uz tevi… Gariks pagriezās pret Pitonu. Pēc likumiem vajadzētu prasīt asinis pret asinīm. Bet, lai gan visiem viss ir skaidrs, aiz rokas tevi neviens nav pieķēris. Bez tam sabiedrībai tas nav vajadzīgs. Tas vairs nav bizness, bet personiskie rēķini. Ja Vaņa būtu citāds čalis, viņš prasītu, bet tā… Tā ka dzīvo vien tālāk, sit laiku gar ausīm. Tikai pats par sevi! Mēs tevi nepazīstam, un tu mūs. Pat ceļu uz šejieni aizmirsti. Brāļi, vai es pareizi runāju?

Pirmie divi Garika lēmumi jaunajā statusā visiem patika. Bet trešais lika padomāt. Taču sākt ar asins izliešanu arī laikam nebūtu pareizi. Turklāt Pitonu visi pazina ne jau pirmo gadu. Kopā bija dzerts šņabis, drāzti skuķi, braukts uz saietiem. Varbūt tā arī bija pareizi…

-   Klusēšana piekrišana. Tātad nolemts! Gariks rezumēja, nedzirdot iebildumus. Kopš pirmajām minūtēm viņš parādīja, ka ir gudrs, dāsns, izlēmīgs un humāns vadonis. Tātad savāca daudz punktu.

-   Viss, Piton, ej projām!

Izstumtais lēni iznāca šaipus galdam. Taisnoties viņš nedomāja. Jebkurš lieks vārds varēja kalpot par detonatoru klātesošo naidam. Atriebība ir svēta lieta. Ja kāds sagribēs ielaist lodi mugurā, brālība nenosodīs. Šādos gadījumos labāk neizprovocēt…

Pitons piesardzīgi pagāja garām bijušajiem sabiedrotajiem un devās uz izeju. Neaizsargātā mugura pārklājās aukstiem, lipīgiem sviedriem. Taču nekas nenotika. Cilvēki uzvalkos sēdēja klusi un nekustīgi. Tikai novērsa acis, lai nesastaptos skatieniem ar kādreizējo «kentu». Viņš akurāti aizvēra durvis un gāja uz mašīnu. Kājas trīcēja. Krekls bija pielipis pie muguras. Taču viņš bija palicis dzīvs negaidīti saspringtā situācijā. Tas bija tikpat kā brīnums…

* * *

Pēc tēva bērēm Ivans nogulēja divas dienas. Pat kustēties negribējās. Nemaz nerunājot par iešanu uz skolu. Māte kā bāla nedzirdama ēna slīdēja garām viņa istabai. Reizēm pieklauvēja pie aizvērtajām durvīm, aicināja ēst. Viņš strupi atsaucās. Steigā aprija sviestmaizi, atkal ieslēdzās, valstījās pa gultu un klusītēm kauca kā bara pamests vilcēns. Nu vairs neviens nepiedāvās kioskus krastmalā, neviens nenopirks mašīnu, neviens neatrisinās pēkšņi uzradušos problēmu… Sevišķi skaidri viņš to izjuta, kad nepazīstams puisis atnesa piecus tūkstošus dolāru ar vārdiem no Garika. Patiesībā tas bija pēdējais sveiciens no tēva. Gribējās raudāt, bet asaras nenāca. Sūrstošs tukšums sāpīgi skrāpējās dvēselē. Un smags akmens spieda viņu ar daudzu tonnu svaru Pitons! Mistiskas sakritības dēļ tas pretīgais rāpulis, kurš grābstījās gar Iru ar savām gaļīgajām ķetnām, mācās virsū siekalainām lūpām un darīja ar viņu visu, ko gribēja, tas preteklis bija nogalinājis tēvu!

Ivans ierēcās. Briesmīgi, neganti. Tā savulaik jaunībā bija rēcis Kalps, dodoties ikreizējā rēķinu kārtošanā. Nē, viņš sveikā neizies! Atriebība lūk, kas tagad bija viņa galvenais mērķis… Dīvainā kārtā reālais mērķis sagādāja viņam atvieglojumu. Skumjas atkāpās nu visas domas bija koncentrētas uz konkrēta plāna izstrādi.

Patiesībā plāns bija vienkāršs izsekot to nelieti, nocirst viņam ķirbi, un viss nostāsies savā vietā… Taču tagad vajadzēja izstrādāt detaļas kā izsekot, kur, kā un ar ko nogalināt… Lai gan Ira zina, kur atrodas tā mūdža midzenis…

Viņš uzspieda telefona numuru.

-   Sveika, Iriša. Negribi pavizināties?

-   Zināms! Viņa nopriecājās. Kad iebrauksi?

-   Pēc pusstundiņas. Sataisies.

Pēc ilgās noslēgtības svaigais gaiss izvēdināja plaušas. Aizejošā diena meta pēdējos rietošās saules starus sasalušajā peļķē autostāvvietas priekšā. Ivans vienā lēcienā bija tai pāri un satvēra folksvāgena durvju rokturi. Tajā brīdī viņu pasauca. Šķietami pazīstama balss aiz muguras ierunājās:

-   Izsaku līdzjūtību, Ivan!

Sarāvies kā no šāviena, Ivans pagriezās. Taču nekā bīstama neieraudzīja. Pie līdzās novietotā «BMW» stāvēja tas pats kruķis, kurš bija gribējis iztaisīt no viņa Pavļiku Morozovu. Koreņevs bija viņa uzvārds, apakšpulkvedis. Viņš pienāca klāt, sniedza roku, un Ivans automātiski atbildēja uz rokas spiedienu. No malas varēja likties, ka satikušies labi paziņas.

-   Redz, kā sanāca, Koreņevs klusi sacīja. Es taču tevi brīdināju… Būtu tu man palīdzējis, varbūt arī es būtu varējis palīdzēt Mihailam Vasiļjevičam…

-   Kā būtu, ja būtu… Mēs tādus palīgus zinām! Ivans nervozi atbildēja. Jums tāpat ir jāaizsargā cilvēki un jātvarsta bandīti! Bet kas notiek? Tēvs ir nogalināts, bet, kurš ir slepkava, to jūs nemaz nezināt. Lai nu paliek kas izdarīts, tas izdarīts. Tiksim galā arī bez jums…

-    Nesteidzies, puis, apakšpulkvedis ierunājās uzstājīgāk. Varbūt tev nemaz viss vēl nav beidzies. Pie tevis gadījumā nav palikušas kādas tēva mantas? Tās var būt bīstamas. Reizēm nogalinātā ģimeni apslaktē vienkārša bloknotā dēļ, kurā ir cipari. Tāpēc ka tie ir kontu numuri!

To, ka ar tēva nāvi viss ne tuvu nav beidzies, Ivans zināja arī bez teikšanas. Vēl vairāk bija pārliecība, ka viņam sākas īsta, nopietna vīrieša dzīve. Un tajā tukšām sarunām nebija atvēlēts laiks. Viņš drūmi pavīpsnāja:

-   Reiz tēvs pie mums apāva jaunas kurpes, bet vecās atstāja. Taču māte tās izsvieda laukā. Visu labu, apakšpulkvedi!

Apgājis apkārt nelūgtajam sarunbiedram, Ivans ienira savā mašīnā.

Kūmiņš pamanīja, ka Ivans ir stipri pārvērties. No zaļa kursantiņa viņš bija kļuvis par īstu sava tēva dēlu. Gaita, augums, žesti, runas maniere, skatiens viss, kā bija bijis Kalpam. Rādās, ka upju flotei būs par vienu kuģa vadītāju mazāk…

Motoram rēcot, folksvāgens izlidoja no stāvlaukuma. Aizmugures skata spogulī pavīdēja milicijas apakšpulkvedis. Viņš Ivanam nesekoja.

-    Aplauzās! triumfējoši nosmējās jaunais Kalps. Katram gadījumam viņš apmeta loku savam kvartālam. Neviens viņam nesekoja. Motors darbojās vienmērīgi, stabili. Skanēja patīkama mūzika. Mašīnu vakara stundā nebija daudz, un līdz Irai viņš aizbrauca desmit minūtēs.

Viņa izskrēja jaunā ādas mētelī, jaunos smailpapēžu zābaciņos, skaista, iedegusi. Veikli ielēca mašīnā, nobučoja uz vaiga.

-   Atkal brauci ar savu mudaku? viņš nenoturējās nepateicis. Cik var?

-   Kad kļūsi bagāts, braukšu tikai ar tevi! Viņa pasmaidīja. Turklāt viņam pašlaik diez cik labi neiet. Kurp dodamies?

Parasti viņi iegriezās kādā kafejnīcā. Tad izmeta līkumu pa pilsētu, izbrauca uz Dienvidu tilta un nokļuva kreisajā krastā. Šur un tur tukšajās pludmalēs vai mežā stāvēja automašīnas ar izslēgtām signālugunīm. Dažas no tām ritmiski šūpojās tāpat kā viņu folksvāgens.

Taču šodien Ivans it kā bezmērķīgi vizināja draudzeni pa pilsētu. Ira tērgāja par to, cik jauki būtu dzīvot mūžīgā vasarā. Šķiet, par tēvu viņa neko nezināja.

-   Kas tur ir ar to tavu… Pitonu? Ivans it kā starp citu ievaicājās.

-   Pie velna viņu! Acīmredzot bankrotējis. Agrāk desmit cilvēku grozījās šim apkārt, sargi ne soli neatkāpās… Bet tagad sēž viens pats mājās kā sesks savā alā! Zvanīja, aicināja ciemos, bet es negāju. Kam viņš man tagad vajadzīgs?

Ivans pasmīnēja.

-Agrāk gan skrēji, pietika viņam pasvilpt. Es jau redzēju, kurp tu lidoji kā terpentīns būtu pakaļā iesmērēts…

Mašīna iegriezās kotedžu rajonā. Kalti vārti, augsti žogi aiz tiem vīdošie savrupnami itin kā sacentās izmēros un klīrīgumā.

-  Nekur es nelidoju. Ira apvainoti uzmeta lūpu. Lido tikai mušas!

-   Šķiet, ka uz šejieni. Ivans norādīja ar pirkstu uz tuvāko kotedžu, kas bija nokrāsota zaļā krāsā. Viņš te dzīvo, ja? Mājiņa atgādina savu saimnieku. Resna kā tavs Pitons. Arī krāsa atbilstoša.

-   Neuzminēji, Ira negribīgi noburkšķēja. Ne jau šī, bet tā tur, baltiņā. Aiz krustojuma. Esmu tur bijusi tikai pāris reižu.

-   Stāsti vien, puisis novīpsnāja. It kā es nezinātu!

-   Vaņečka, jau atkal?! Es taču teicu viņš man nav vajadzīgs!

-   Labi jau labi. Aizmirsti.

Novērsdams Irinas uzmanību, viņš norādīja uz pretējo pusi.

-   Tā tik ir pils! Es arī tādu uzcelšu.

-   Ciemos uzaicināsi? Viņa nopriecājās par slidenā temata maiņu.

-   Paskatīsimies. Tāds uzaicinājums vēl ir jānopelna.

-   Cik tur tā darba. Laižam uz kreiso krastu vai Uzvaras parku. Vai aiz uzpildes stacijas…

* * *

Mājās Ivans pārradās vēlu, māte jau gulēja. Tātad atbildi uz uzbāzīgā kruķa jautājumu varēja noskaidrot tūlīt pat. Nočīkstēja kambara durvis. Pieslējis kāpnes, viņš uzrāpās līdz antresolam, parakņājās visādos krāmos un beigu beigās izvilka diplomātu. Kodu viņš nezināja, tāpēc nācās paurķēt slēdzenes ar skrūvgriezi. Plānais metāls noskrapstēja, vāks atvērās.

Puisis no brīnumiem pat iesvilpās. Viņa priekšā gulēja desmit simtdolāru paciņas bankas iepakojumā. Tieši simt tūkstošu! Dīvaini, taču nekādu sevišķo prieku viņš neizjūta. Vienaldzīgi pāršķirstīja sānkabatā uzieto bloknotu. Uzvārdi, ciparu stabiņi tumša bilde! Varbūt tieši tādu pierakstu dēļ arī mušī nost? Brrr! Apskatīja divas pases ar tēva bildīti, tikai ar dažādiem uzvārdiem. Viena pat bija ar atvērtu Amerikas vīzu… Jā, vecais labi bija sagatavojies nejaušībām. Tikai izrādījās, ka velti… Bet kas tas par vīstokli smags ar stūrainām aprisēm! Ar priekšnojautās aizturētu elpu Ivans attina tīro balto drānu. Blāvi novizēja oksidētais tērauds, sārts, rievots rokturis ērti iegūla plaukstā. «PM» ar divām aptverēm! Apbrīnodams ieroci, Ivans atlaidās, pat nemanot, kā plaukta mala sāpīgi spiežas mugurā.

-   Jā, biedri apakšpulkvedi, tēvs ir gan atstājis šādas tādas lietas tīros krāmus!

Viņš atlika pistoli ar aptverēm sānis, bet diplomātu pārsēja ar auklu un novietoja atpakaļ.

Pitons dzēra trīs dienas bez apstājas kā reiz tālā jaunībā. Tiesa, toreiz viņš sūca lētos stiprinātos viņķeļus, bet tagad laka izturētu viskiju un dārgu konjaku. Taču tas lietas būtību nemainīja smagas paģiras un galva kā spainis rītos, terapeitiskas alkohola devas visas dienas garumā un kārtējā «nāves cilpa» vakarā. Lielajā mājā viņš bija palicis viens. Apsardze aizgāja bez jelkādiem paskaidrojumiem, bet kalpotāji vecāks laulāts pāris-juceklīgi aizbildinājās, ka pēkšņi atbraukusi meita ar mazu bērnu…

Telefons nezvanīja, draugi neiegriezās. Viņam jau draugu nemaz vairs nebija! Gariks, maita, bija skaisti noformējis apsūdzību! Labi, protams, ka viņu no saieta atlaida dzīvu, tomēr bandīts viens nevar pastāvēt. Bez varenā grupējuma atbalsta, bez atrašanās «sabiedrībā» viņu jebkurā brīdī varēja novākt! Pitons aizslēdza bruņotās durvis, nolaida žalūzijas un puskrēslā sēdēja video novērošanas monitora priekšā, nolicis «makariču» pa tvērienam. Pēc izskata pistole neatšķīrās no kaujas «makarova» , taču šāva ar gumijas lodēm. Toties tai viņam bija licence. Bet tagad tas ir ļoti svarīgi par īstu stroķi viņu mīļuprāt iesēdinās uz pieciem gadiem, tā ka pat neizdosies atpirkties…

Pitons piebeidza kārtējo pudeli un izvilka no bāra nākamo. Garlaicīgi! Noskatījies visas gangsterfilmas, izklausījies mūziku, viņš truli klīda pa milzīgajām istabām, kas bija iekārtotas ar kokgriezumiem rotātām mēbelēm un ādas dīvāniem. Vairākas reizes zvanīja Irai, bet tā, kuce, atteicās. Aicināt prostitūtas viņš baidījās kopā ar viņām mājā varēja iekļūt killeri.

Zilais «Johnny Walker» par deviņiem tūkstošiem pudelē svilināja rīkli kā parastais spirts. Slaveno izsmalcināto garšu viņš nesajuta kandža paliek kandža… Varētu aizbraukt uz Kipru, uz lepno māju, tikai cik ilgi tur izturēs? Mēnesi? Trīs? Pusgadu? Ko tur lai iesāk? Skanošais ātri kūst, nāksies braukt atpakaļ… Bet kā lai taisa piķi šeit? Būt par «jumtu» kā jaunībā? Tas neatbilst ne viņa vecumam, ne rangam, bez tam neviens to neatļaus teritorijas ir sadalītas. Nevienā biznesā viņu iekšā nelaidīs ne ieroču, ne narkotiku, ne m…u… Tihodonskā ir stingra kārtība, te «varjagus» neatzīst. Agrāk viņš bija bijis «ostinieku» autoritāte, bet tagad izstumtais vientuļnieks… Nē, jāmeklē jauni «kenti»!

Pitons piezvanīja Vaļeram Runcim.

Paklau, brač, man te ir nesaprašanās ar džekiem… Jau dzirdēji? Tas viss ir bleķis! Gribu pāriet pie jums. Vari aprunāties ar Karpetu? Es jau teicu tas ir bleķis! Labs ir, sapratu!

Viņš iemeta telefonu kaktā. Pāriet no viena grupējuma uz otru nav pieņemts. Pārbēdzēji nav mīlēti nevienos laikos, bet viņam vēl piekarināts Kalps… Bet cits nekas neatliek!

Pitons sameklēja telefonu, uzspieda vēl dažus numurus velti, ar viņu pat runāt negribēja! Bet viņš zvanīja vēl un vēl, uz vakarpusi paveicās Vasjoks Svilums apsolīja apsmadzeņot tematu ar Korejieti. Tam ir pie kājas, kurš kuru novācis, viņam vajadzīgs dūšīgs brigadieris sakņu vairumtirdzniecības bāzei. Norunāja tikšanos uz rītu. Vakarā Pitons nedzēra ne piles, no rīta iegāja dušā, noskuvās, apēda cīsiņus, kas bija ledusskapī, un pirmo reizi šajā nedēļā izgāja no mājām.

Bālajās debesīs klaiņāja pelēkmelni mākoņi, gaiss smaržoja pēc mitrām lapām. Drīz pār skumīgi pieklusušo pilsētu nolīs kārtējā ledainā rudens lietus deva. Drēgnums līda zem apģērba. Pitons nodrebinājās, sasliedams mēteļa apkakli. Tihodonskai lēni, bet nenovēršami tuvojās ziema. Jātiek pie jauna darba, tas nozīmē, ka nokļūt saulainajā Kiprā tuvākajā laikā nav izredžu. Tas nekas. Šis laiks ir jāpārcieš un viss būs kā agrāk… Kaut tikai Kims paņemtu viņu pie sevis!

Labi ieeļļotās vērtnes bez trokšņa atdarījās. Pitons pagriezās uz mašīnas pusi, te pēkšņi ar acs kaktiņu pamanīja kādu kustību. Briesmas! Pitons nodrebēja, acumirklī viscaur nosvīdis. Pāri ielai pie viņa skrēja Kalps! Ne tāds kā beidzamajā laikā, bet jauns, kā no viņu tālās kopīgās jaunības. Puisis bija veikls, ašs un izmanīgs un tēmēja uz viņu ar pistoli!

Pitona ķermenis sastinga, viņš nespēja paspert ne soli. Laiks apstājās. Saprazdams, ka nepagūs, Pitons rāva «makariču» laukā no kabatas. Pēdējā sekunde stiepās līdzīgi zirnekļa tīkla pavedienam, kas kļūst aizvien tievāks un kura galā karājas viņa dzīve… Tajā jaucās gan miglainas, itin kā svešas domas, gan mežonīgs kliedziens, kas izlauzās no šausmās ieplestās mutes, gan dziestoša cerība uz glābiņu… Pavediens ar troksni pārrāvās. Tas bija pirmais šāviens. Taču viņš vēl dzīvoja un plati ieplestām acīm skatījās, kā jaunais Kalps, satvēris pistoli abās rokās kā filmās -, tēmē uz viņu…

«Bah! Bah! Bah!»

Rokas drebēja, stobrs raustījās mežonīgā dejā. Troksnis sāpīgi blieza pa bungādiņām. Ivans nesaprata, kas notiek. Viņš šāva no piecu-septiņu metru attāluma, bet Pitons stāvēja kā noburts. Lodes spindza garām, atsitās pret melno lendkruīzeru, švīkstēja gar apģērbu, caururba tauku krokas sānos. Taču nopietnu trāpījumu nebija. Pitons beidzot izvilka «makariču» un šāva pretī vienu, otru, trešo reizi…

Skats bija kā aziātu kino, kuru daudzināja kaujas ainu režijas dēļ. Pretinieki blieza viens otram gandrīz tieši virsū. Pārmaiņus skanēja skaļi un dobji šāvieni, čaulītes lidoja uz visām pusēm un ripoja pa ielu, ievainotais Pitons grīļojās, bet Ivans steidzīgi tukšoja aptveri cerībā, ka bandīts teju, teju saļims uz dārgajām, mozaīkā izliktajām flīzēm. Beidzamā lode sašķaidīja Pitonam plecu, bet atbildes lādiņš trāpīja jaunajam Kalpam sirds apvidū…

Sajutis triecienu un sāpes krūtīs, Ivans saprata, ka ir nogalināts. Viņš nokrita uz tīrā asfalta, elpa aizrāvās, viņš smaka droši vien sašautas plaušas. Ledainas nāves šausmas stindzināja visu viņa būtni. Skanīgs klusums gāzās virsū no augšas, aizpildot pasauli visapkārt. Viņu vairs neinteresēja Pitons. Un nekas cits arī ne. Tikai viens jautājums, par kuru viņš nekad agrāk netika aizdomājies, kļuva par pašu galveno!

Sēdēdams uz asfalta, Ivans rāva nost plāno ādas jaciņu ar caurumu tajā vietā, kur sirds. Asinis neplūda straumēm, to vispār nebija! Izplēsdams pogas, viņš atrāva vaļā kreklu. Zem krūtsgala rēgojās kaut kas melns. Tas nemaz neatgādināja nāvējošu ievainojumu. Viņš paskrubināja nepazīstamo priekšmetu ar nagu. No padziļinājuma ādā izlēca gumijas lodīte. Iedobītē parādījās asins pile. Taču tā nebija lode!

Atvieglojumā sagribējās kliegt. Pēkšņi Ivans aptvēra, ka ir dzīvs un brūce nepavisam nav bīstama. Šoks pārgāja, pēkšņi uzkritusi apātija pagaisa bez pēdām. Neprātīgā niknuma enerģija atgriezās, pildīdama ķermeni ar iepriekšējo spēku. Viņš pacēla pistoli. Aizslēgs bija palicis atvilktā stāvoklī. Ivans aši ielika jaunu aptveri, pielēca kājās.

Pitons sēdēja līdzās savam sašautajam džipam un, pavēris vaļā mēteli, taustīja asiņainos sānus. Arī viņš bija šokā. Turpat blakus mētājās nekam nederīgais «makaričs». Ivans pieskrēja pavisam tuvu klāt un instinktīvi paspēra to tālāk prom. Masīvais, smagnējais vīrietis kratījās kā epileptiķis un kaut ko bez skaņas čukstēja ar savām biezajām lūpām. Tām pašām, kuras bija devušas pavēli nogalināt tēvu. Un kuras siekalojās gar Iru. Kuras, kuras, kuras…

«Bah! Bah! Bah!» Ivans pastiepa roku un izšāva visu aptveri tieši virsū.

Viņš nejuta nedz sāpes, nedz arī kādas emocijas. Šajā reizē visas astoņas lodes trāpīja mērķī metra attālumā ir grūti aizšaut garām.

Pitons nozvēlās uz sāniem kā maiss, paliekot guļam zem lendkrulzera ar sātanisko numuru augstā pakāpiena. Šķita, ka viņš posies braucienam uz elli, bet, tā kā mašīna ir iedragāta, devies turp savā gaitā.

Pēc divām stundām, kad tika veikta notikuma vietas apskate, izmeklētājs puķu vāzē verandā uzgāja «TT» pistoli, ar kuru bija ticis nošauts Kalps. Neviens par to nebrīnījās. Dīvaini šķita vienīgi tas, ka Pitons nebija atbrīvojies no pierādījuma un vēl glabāja to tik nepiemērotā vietā. Bet dīvainības, kā zināms, lietai nevar pievienot.

Uz vakarpusi apcietināja Ivanu Kvaskovu. Kūmiņš ieradās pie viņa izmeklēšanas izolatorā un kārtējo reizi mēģināja savervēt, taču atkal bez panākumiem. Ņemot vērā visus apstākļus, Kvaskovam, jaunākajam, piesprieda sešus gadus. Un atkal ņemot vērā visus apstākļus, zonā viņš kļuva par autoritāti. Un, protams, uz visiem laikiem bija zudis upju flotei izrādījās, ka Kūmiņam atkal bijusi taisnība!

* * *

Kuģu kapsēta ir samērā baisa vieta, it īpaši puskrēslā. Tomēr «ostinieku» grupējuma jaunais vadonis uz tikšanos ieradās viens. Viņš stipri riskēja, taču citas iespējas viņam vienkārši nebija. Pa līgano, no kopā saliktām dzelzsbetona plātnēm improvizēto ceļu viņš piebrauca iespējami tuvu ūdenim. Precīzāk dobji skanīgu norakstītu kravas kuģu, tankkuģu, baržu, velkoņu, upju tramvaju un pat galīgi nodzītu «pasažiernieku» korpusu sablīvējumam. Milzīgās stūrainās ēnas pārklāja veco izrūsējušo žiguli, pilnībā aprīdamas vājo lukturu dzelteno gaismu. Izslēdzis motoru, viņš nesteidzīgi iztrausās no mašīnas, apgaismojis salonu, parakņājās zem aizmugurējā sēdekļa un izvilka baltu polietilēna maisiņu ar cigarešu «Camel» reklāmu. To viņš būtu varējis arī tāpat vien sataustīt, bet, ja viņu kāds novēro, un viņš droši zināja, ka tā ir, lai pārliecinās, ka mašīnā neviena cita nav.

Mierīgi vicinādams dzelteno kamieli, Gariks soļoja gar krastu. Viņš bija ģērbies zilās sporta biksēs, melnā jakā, baltās krosenēs un adītu slēpotāju cepurīti galvā savas vētrainās jaunības ekipējumā. Kaut kur klusi šļakstēja ūdens, oda pēc sarūsējušas dzelzs, mazuta mitruma un gļotām. Un arī pēc briesmām, kuras šādos gadījumos bija neiztrūkstošas pavadones. Viņš apgāja apkārt pa pusei smiltīs izmestai baržai un nonāca tādā kā ielokā, kuru trijās pusēs no ārpasaules atdalīja aukstie upes kuģu ķermeņi, bet ceturtajā augsts smilšu kalns, sanests neatminamos laikos sazin kādā nolūkā. Vieta uzdzina skumjas un instinktīvas bailes. Iespējams, te vēl klīda apkārt Krokodila komandas vīru dvēseles tos viņi tika apšāvuši lielā saieta laikā deviņdesmit pirmajā.

Pussagruvuši tiltiņi veda uz savulaik žilbinoši balto, bet tagad netīri dzelteno korpusu «Maksims Gorkijs», kam reiz bija bijuši trīs klāji un labākā kruizu lainera slava astoņdesmitajos gados. Pēc tam kad komfortablais «pasažiernieks» bija iebraucis Volgas tilta nekuģojamajā arkā, klāji atlika tikai divi augšējais tika kā ar nazi nogriezts kopā ar kinozāli, kur komēdiju «Briljantu roka» skatījās divsimt piecdesmit pasažieri…

Gariks uzkāpa uz klāja un aizgāja līdz plašajai kādreizējā restorāna zālei, kas tagad bija pārveidota dzīvojamā telpā galds, krēsli, vairākas gultas, dīvāns, televizors un DVD atskaņotājs, pat pašregulējošais apsildes katls, ko kurināja ar mazutu, kas tika piegādāts no divsimtlitru mucas uz klāja.

Katls bija karsts, taču gaisma nedega un nekādu cilvēka klātesamības pēdu nemanīja. Nekā dīvaina tieši to Gariks arī bija gaidījis. Viņš iededza lampiņu, ieslēdza televizoru, iekārtojās klubkrēslā, izvilka no jakas kabatas blašķi un vairākas melhiora glāzītes, kas bija ievietotas cita citā, ielēja konjaku, izdzēra, atkal ielēja. Ekrānā zibēja sieviešu kājas, uz kuru fona ar balsi neapveltīts dziedātājs klaigāja bezjēdzīgu dziesmu.

-   Kaifo, brač? aiz muguras atskanēja stiepta balss, kurā bija saklausāmas tādas kā izsmējīgas, kā draudīgas notiņas.

-   Nāc iekšā, nebaidies, nepakustēdamies jautri atsaucās Gariks. Patiesībā jautrība bija uzspēlēta. Tikai cilvēkam aiz muguras nepatika asas kustības, nepatika nomāktība un drūmums, un vēl daudz kas nepatika. Tā ka labāk bija nekļūt par viņa nepatikas objektu.

-   Droši vien vēroji vai nav lieku cilvēku? Ielūkojies mašīnā, izgāji pie vārtiem? Gariks rotaļīgi turpināja.

-   Nē, vienkārši pastaigājos. Piecelies un negriezies apkārt. Gribu pārbaudīt tavas kabatas…

Gariks izpildīja prasības, un prasmīgas rokas veikli izčamdīja viņu no galvas līdz kājām.

-   Kā tev nav bail staigāt apkārt bez stroķa? izsmējīgi vaicāja stieptā balss. Tik nemierīgos laikos…

-   Esmu miermīlīgs cilvēks, kam man stroķis…

Par atbildi atskanēja necilvēciski, ērgļa klaigām līdzīgi smiekli.

Beidzot «viesis» parādījās redzes laukā. Viņš bija ģērbies pēc jauniešu «komandu» modes viss melnā: melnos augstos zābakos ar biezu zoli; melnās platās reperu biksēs ar kabatām ceļgalos un melnā ādas jakā. Skūta galva, akmens cieta seja, kurā sastinguši pastāvīgi draudi, baisas, tukšas acis. Rokas viņš turēja kabatās. Labajā vajadzēja būt pistolei, kreisajā granātai ar atliektām tapas ūsiņām. Ņemot vērā viņa profesiju, tie bija normāli drošības pasākumi.

Skūtgalvis apsēdās pretī, pētīgi aplūkodams ciemiņu. Tas nemierīgi sarosījās. Un ne tikai tāpēc, ka no šā cilvēka plūda plēsīga zvēra bioviļņi. Ja kāds ieraudzītu jauno «ostinieku» vadoni kopā ar šaurās aprindās pazīstamāko killeru Krievijā, viss rūpīgi izdomātais un spīdoši realizētais plāns ar troksni sašķīstu tāpat kā viņa gudrā galva.

-   Sveiks, Ezi! Pārvarējis sevi, Gariks draudzīgi uzsmaidīja. Kā tev patīk mūsu viesistaba?

-   Luksuss. Es reiz trīs naktis pārlaidu izšķērstā zirgā…

-   Žurkas netraucēja? Te to ir tūkstošiem…

-   Jo labāk. Ja aptrūktu rijamā, es būtu tās uzcepis!

Draudzīga saruna neraisījās.

-   Puiši nebija ienākuši?

-   Nē. Tad jau tu zinātu.

Ezis tikko manāmi pasmīnēja. Nē, tikai atbrīvoja lūpu kaktiņus, brīnīdamies par tik muļķīgu jautājumu. Tiešām gan vadonis pirmais uzzina, ja kāds no savējiem ir nogalināts.

-   Ziņas skatījies?

-   Kā ne! Tu to lohu superīgi noliki pa sitienam! Tagad akmens sejā pazibēja īsts smaids un tūlīt pat nozuda. Kurš tad šo nolaida no kājas? Tavējie?

Garikam negribējās runāt par šo tematu. Tomēr nācās to darīt. Ezis necieš, ja viņam neatbild.

-   Viens puišelis. Kalpa dēls. Viņš izmeta kārtējo glāzīti un atkal pielēja to no blašķītes.

-   Ska-a-a-ais-sti… Ezis domīgi novilka. Tātad tu novēli Kalpu uz to lohu un visi noticēja? Pat dēls?

-   Noticēja. Gariks kārtējo reizi izmeta glāzīti.

-   Labs ir. Kur piķis?

Tāpat klusēdams, Gariks pacēla no grīdas dzelteno kamieli un lēnām nolika uz galda.

-   Cik tur ir?

-   Piecdesmit, kā bijām runājuši.

-   Pats skaitīji?

-   Pats. Bet labāk tomēr pārbaudi…

-   Nav jēgas. Ja būsi kļūdījies pats atbildēsi.

Tomēr Ezis ielūkojās maisiņā un nevērīgi pārcilāja paciņas.

-   Pie mums uzradušies kaut kādi «tīrītāji». Vāc nost autoritātes, priekšniekus… Tu viņus pazīsti?

Ezis atrāva acis no naudas un apveltīja Gariku ar tādu skatienu, ka «ostinieku» boss nobālēja.

-   Ņem vērā par tādiem jautājumiem griež nost mēli, saprati?

-   Jā, sapratu, sapratu… Es tikai tāpat vien… Visādi mēļo… Iemetīsi ceļakāju?

Ezis norija siekalas, maķenīt padomāja, tad piekrītoši pamāja.

-   Dod ar. Tikai vispirms iedzer malku pats, tieši no pudeles!

Gariks kāri pieplaka blašķei.

-   Diezgan, diezgan!

-   Labs konjaks. Gariks noslaucīja muti ar delnas virspusi, nolika glāzīti.

-   Dod citu, Ezis pieprasīja.

-   Še, ņem pats, kuru gribi!

Ezis izņēma spīdošo melhiora cilindriņu, Gariks ielēja.

-   Lai iet par veiksmi! Varu tevi izvest no pilsētas, lai mierīgāks prāts.

-   Iztikšu.

Viņi iedzēra nesaskandinot. Un Ezis nogāzās no krēsla.

Gariks piemetās klāt, pārbaudīja kabatas. Viņš bija nedaudz kļūdījies. Pistole atradās kreisajā, bet granāta labajā kabatā. Bet tapas ūsiņas tiešām bija atliektas, lai ātrāk var izraut. Viņš tās nolocīja tālāk no grēka. Bez ieročiem Ezim nekā cita nebija. Gariks satvēra vēl silto ķermeni zem padusēm, izvilka uz klāja. Pēc mašīntelpas demontāžas kuģī palika liels caurums no dūmeņa. Tajā viņš iesvieda līķi. Kravas telpā atskanēja skaļš plunkšķis. Garikam šķita, ka viņš dzird iepīkstamies tūkstošiem žurku. Rīt no Eža būs palicis pāri tīri apgrauzts skelets.

Granātu viņš iesvieda upē. Tad atgriezās zālē, uzvilka cimdus un savāca melhiora glāzītes. Visām, atskaitot vienu, dibenā bija piliens ciankālija. Agrāk viņš nebija uzticējies indēm, kā izrādās velti. Izslēdza katlu, izdzēra konjaku tieši no kakliņa. Nezināmas konstrukcijas pistoli iebāza kabatā, paņēma maisiņu ar kamieli. Palūkojās apkārt it kā viss bija kārtībā… Izslēdza gaismu un televizoru, izgāja uz klāja. Gribēja jau ielidināt glāzītes turpat kur līķi, bet pārdomāja ka žurkas neapsprāgst, tad radīsies tāda smirdoņa, ka pievērsīs uzmanību.

Turot pistoli gatavībā, Gariks aizkļuva līdz mašīnai, devās uz pilsētu un jau krastmalā iemeta ieroci Donā.

Pareizi saka: «Visi gali ūdenī!» klusi noteica upes ostas organizētās noziedzības grupējuma jaunais vadonis.

Nu viņu nekas vairs neapdraudēja. Vismaz tā viņš domāja.

Ceturtā nodaļa VAIRUMĀ UN MAZUMĀ

Televīzijā rādija filmu par karu, taču Valērijs Vasiļjevičs to tikai klausījās, tāpēc ka priekšnamā bija aizņemts svarīgākā nodarbē maskēja elektriskās instalācijas iezemējumu. Aizvēsturisko slēdzi viņš paslēpa zem spundētā dēļa ja akurāti aizķer ar skrūvgriezi un nospiež pogu, tad skaitītājs pārstāj griezties un skaitīt astronomiskās, sadilušajai armijas pensijai tīri vai neveicamās summas. Vitālijs Vasiļjevičs vairākas reizes noņēma un atlika vietā dēli, noklikšķināja pa kārtai sarkano un balto pogu. Darbojas! Runā gan, ka kontrolieriem esot parādījušās viltīgas ierīces, taču viņi mēdz ierasties no rīta vai dienā, bet galvenais patēriņš ir vakarā un naktī, tad arī varēs ķerties pie glābiņa… Ja vēl gāzei varētu ko līdzīgu izdomāt…

Sešdesmito gadu sākumā, kad notika armijas masveida samazināšana, Tihodonskas apkaimē sāka piešķirt zemes gabalus armijniekiem, kuri savas dienesta gaitas bija beiguši ne zemākā pakāpē par pulkvedi. Tūkstoš kvadrātmetros atvaļinātie slēja samana vai koka būdas, iekopa dārziņus, kas jūtami papildināja pensiju. Pagāja gadu desmiti, Tihodonska auga, būvējās un apjoza kādreizējo priekšpilsētu deviņstāvu paneļu ēkām. Trešās tūkstošgades sākumā zaļais prāvo zemes gabalu ciemats atradās gandrīz vai centrā un sāka pievērst turīgo pilsētas iedzīvotāju uzmanību. Un kā gan citādi apkārt mutuļoja miljonu pilsēta, kanalizācijas caurules burbuļoja cieši apdzīvoti daudzdzīvokļu skudru pūžņi, pa izpūtes gāzu pilnajām ielām nesās blīvas mašīnu straumes, bet šajā oāzē valdīja patriarhāls miers un klusums, dziedāja putni, prāvajās eglītēs lēkāja vāveres, zālē pukšķināja ežuki, vakaros stūraini sikspārņi vilka savus zigzagus debesīs. Privātās «f'azendas» grima dārzos, greznojās puķu dobēm mājas priekšā, slēpās aiz līdzenām koku rindām, kas nodrošināja apkārtnei tīru un svaigu gaisu.

Sākās būvniecības bums vecos graustus izpirka, tūdaļ pat nojauca, bet to vietā cēla lepnas savrupmājas… Ažiotāžas izraisītais pieprasījums noteica konjunktūru, drīz vien zemes gabala cena sasniedza miljons rubļu, taču tas nevienu nesatrauca. Elitārais kotedžu rajons saglabāja seno nosaukumu «pulkvežu ciemats», lai gan tur atlikušie pulkveži bija uz pirkstiem saskaitāmi. Tagad rajonu gluži pamatoti varētu dēvēt par «jauno krievu ciematu».

Vitālijs Vasiļjevičs Komarņickis nepiederēja šai kategorijai. Viņš bija un palika vecais krievs un pilntiesīgs «pulkvežu ciemata» senais iemītnieks visās nozīmēs. Tas ir, viņš, maigi izsakoties, nebi ja vairs jauns, zemes gabalu bija dabūjis par pulkveža uzplečiem, pats bija cēlis māju, iekopis sakņu un augļu dārzu un desmitiem gadu dzīvojis ciemata pirmās iemītnieku paaudzes rimto dzīvi. Notiekošās pārmaiņas viņu neiepriecināja. Paši pirmie pulkveži un ģenerāļi lielākoties bija pārcēlušies citā pasaulē, viņu mantinieki pakāpeniski pārdeva zemes gabalus, drīz te, drīz tur pieticīgo vasaras mājiņu vietā kā sēnes-mutanti izauga milzīgi, satelītšķīvjiem aplipināti savrupnami. Tos ieskāva svešādas, dārgu dizaineru radītas ainavas un augsti, necaurredzami žogi.

Noklaudzēja durvis. Bija pārnākusi laulātā draudzene Marja Ivanovna, ar kuru mierā un saticībā nodzīvots ne vairāk, ne mazāk kā pusgadsimts, mundra, dzīvīga večiņa ar mūžam norūpējušos seju.

-  Neko nepārdevu, viņa no sliekšņa paziņoja. Skaidroju, ka tie ir ziemas ābolīši, turēsies līdz pavasarim un kļūs tikai saldāki… Visviens nepērk. Kas šiem nekait rau, kāds lielveikals uzcelts, tur augu gadu viss nopērkams… Ja vien ir naudiņa… Bet kur to lai ņem? Maize kļuvusi dārgāka, desa… Runā, ka arī zemes nodokli pacelšot…

-    Nekas, tupeņi ir padevušies, badā nenomirsim, vīrs iebilda.

Kara filma bija beigusies. Tagad kaut kādi baskājaini vīri spārdīja cits citu kājām, cenzdamies trāpīt pa galvu vai vēderu. Komarņickis šo sportu nespēja saprast. Krievijā godīgā cīņā kas tāds aizvien ir bijis aizliegts.

-   Ar tupeņiem jumtu nenosegsim… Bet ziemu atkal tecēs…

-   Gan kaut ko izdomāšu… Palūgšu Borju vai Ļošu, šķūnī vēl atlicis ruberoīds. Uzkāpt grūti, piķis viņu rāvis… Kas pie tiem buržujiem notiek?

Kaut arī Komarņickis dzīvoja pārmaiņu neskartā kvartālā, kur mita nedaudzie militārie pensionāri, viņš, būdams bijušais štāba priekšnieks un nerimtīgs aktīvists, greizsirdīgi vēroja jaunienācējus lai ar saviem žogiem neiespiežas sabiedriskajā teritorijā, bez atļaujas nepieslēdzas ielas elektrolīnijai, neierīko atkritumu izgāztuves kur pagadās. Pēc viņa saprašanas, nevienam nebija tiesību izjaukt esošo kārtību un ieviest ciemata ierastajā pasaulītē savus noteikumus.

Marja Ivanovna atmeta ar roku.

-   Kas tad šiem? Pirmīt eju, akurāt tajā laikā atslēdza elektrību, bet šiem visa iela u-u-u! U-hu-hū! Elektrostacijas darbojas…

Šaurajā ieliņā parādījās divi melni visurgājēji, milzīgi kā tanki. Komarņickis kļuva tramīgs. Mašīnas, ar sāniem bezmaz vai skardamas nobružāto zaļo dēļu sētu, bez trokšņa paripoja garām viņa mājai.

-   Kompensācijas zāļu nav, saka pērciet par pilnu cenu, bet tās maksā astoņsimt rubļu iepakojumā! Kur tos lai rauj?

Taču Vitālijs Vasiļjevičs vairs neklausījās. Viņš uzmeta plecos veco aizsargkrāsas pusmēteli, kā parasts sagatavojās uz pārsteigumiem un, atvēris vārtiņus, devās nopakaļ mašīnām. Viņš izskatījās jaunāks par saviem septiņdesmit astoņiem gadiem kalsns, stiegrains, ašām kustībām. Parupjā grumbainā seja, sārta no svaigā gaisa, pauda enerģiju un gribu darboties. Bet tas, ka izņemamā protēze runājot īpaķenīt lika šļupstēt… Savulaik Brežņevs ar tādu pašu ligu partijas kongresos stundām ilgi referēja!

Krustojumā melnie džipi piebremzēja. Komarņickis pievērsa uzmanību numuriem. Oho, no pašas Maskavas! Vai tiešām tie paši būtu atbraukuši? Laukā izkāpušie trīs vīrieši uzvalkos klusi sarunājās. Viens no viņiem fotografēja pulkveža Muratova atraitnes, pulkveža Kosorezova dēla, pulkveža Buranova meitas sagrabējušās mājeles. Sieviete skaistā ādas jaciņā ar kažokādas apkakli ieinteresēti vēroja apkārtni un ielūkojās kartē, ko laipni viņas priekšā bija izpletis jaunākais no ceļabiedriem. Klāt pienākušajam aborigēnam svešinieki nepievērsa nekādu uzmanību.

Komarņickis taktiski noklepojās.

-   Hm… Sveicināti…

Četri acu pāri uzlūkoja viņu kā pēkšņi atdzīvojušos koku.

-   Sveicināti, vēsi sacīja sieviete. Viņa bija simpātiska, taču nelaipna. Tāda barga, priekšnieciska, vai…

-   Jūs kaut ko gribējāt?

Vitālija Vasiļjeviča sejā parādījās laipns smaids. Viņš paspēra vēl vienu soli uz priekšu. Tajā pašā laikā viņa izskats pauda ne mazāku izbrīnu. It kā viņš būtu saticis citplanētiešus. Principā tā jau ari bija. Šeit, pārmaiņu neskartajā kvartālā, uz grantētā ceļa starp atvaļināto pulkvežu koka mājelēm visai pieticīgajā ainavā cilvēki ar lielām mašīnām, dārgā apģērbā, smailpurnu laka kurpēs, ar augstprātīgu izteiksmi koptajās sejās izskatījās kā svešķermeņi. Daudz mazāk iederlgi nekā atvaļinātais pulkvedis vecajā aizsargkrāsas pusmētelī un apgrieztajos gumijniekos. Kurš prasmīgi tēloja vientiesīgu provinces aborigēnu.

-    Zināms, gribēju, Komarņickis jautri piekrita. Proti, interesējos, ko jūs te strādājat.

-   Ko strādājam? Kur jūs redzat kādu strādāšanu? nesaprata viens no vīriešiem ar tievu baltu rētu iedegušajā sejā un sašķiebtu muti. Vitālijs Vasiļjevičs saskatīja viņā par kripatiņu vairāk augstprātības un valdonības un tūdaļ secināja, ka viņš te ir galvenais.

-   Es domāju kādas darbības jūs te veicat? Un kādā nolūkā?

-   Mūsu nolūks ir uzlabot jūsu dzīvi, vecotēv!

-   Vai tu redzējies! Komarņickis izbrīnījās. Piķis un zēvele! Kopš tiem laikiem, kad Hruščovs mūs aizsūtīja pensijā, rau, kas man uzlabo dzīvi!

Viņš pastiepa uz priekšu lielās un raupjās plaukstas kā tādas lāpstas.

-Agrāk es dzīvoju no pulkveža algas kā Dievam azotē! Bet tagad jumtu nevaru aizlāpīt, večai zālēm nesanāk, staigāju ar pliku pakaļu! Un citi tāpat nīkuļo. Bet tie jūsu limuzīni droši vien ir vienā cenā ar lidmašīnām? Paēdušais izsalkušo nesapratīs… Kā tad jūs man grasāties palīdzēt?

-   Bet vai tad ir labi tā dzīvot bez asfalta, vistu būdās? iejautājās otrs svešinieks.

Vecais armijnieks acumirklī saprata, ap ko lieta grozās.

-  Tad lūk, no kurienes vējš pūš! Te ir paklīdušas baumas, ka mūs visus grib pārvietot, bet mūsu zemi apbūvēt ar amerikāņu debesskrāpjiem!

Cilvēks ar rētu sāka smieties, un sašķiebtā mute pieņēma gluži vai nedabisku izskatu.

-  Vai nav jauki, Galina Vasiļjevna? Ar amerikāņu debesskrāpjiem! Kāpēc ar amerikāņu, brālīt?

Taču Komarņickis neatbalstīja rotaļīgo toni.

-   Nekas jums neizdosies! viņš noskaldīja. Nekad mūžā mūs no šejienes neizliksit!

-    Kāpēc tad ne? izbrīnījās pats jaunākais svešinieks, kurš turēja karti. Tā pārspīlēti izbrīnījās. Izklausījās gandrīz pēc ņirgāšanās.

-   Tāpēc, ka mēs šeit dzīvojam, kā nesaprātīgam bērnam paskaidroja Vitālijs Vasiļjevičs. Mēs šo zemi esam pelnījuši. Valsts to mums piešķīra par dienestu. Varbūt no kāda arī nopirksit zemes gabaliņu. Bet visus izlikt neizdosies.

-   Vai tiešām? Ņirgāšanās pieņēmās spēkā.

-   Viennozīmīgi! Vitālijs Vasiļjevičs lika lietā sava iemīļotā politiķa spārnoto izteicienu, tā, kurš visiem bliež patiesību acīs.

-   Kā tad jūs mūs aizkavēsit? svešinieks neslēpti uzjautrinājās.

-     Ļoti vienkārši! Kā aizkavējām fašistus atņemt mums mūsu zemi! Viņa balsī bija saklausāms izaicinājums. Šobrīd viss atvaļinātā pulkveža izskats pauda iekšēju pārākumu. Itin kā viņš no jauna būtu kļuvis par tanku pulka štāba priekšnieku.

-   Rēķini, ka pie mums katrā mājā ir pa divstobrenei! Bet varbūt arī kaut kas labāks! Re, skaties apbalvojumā saņemts!

Komarņickis pavēra savu pusmēteli. Aiz stingrās armijnieka siksnas aizbāzts, rēgojās līdzeklis pret nejaušībām ar krietni padilušu oksidējumu.

-    Skatieties, muzeja nagans! iesmējās cilvēks ar rētu. Nē, nudien, burvīgs! Nu kāpēc es neesmu rakstnieks?

-    Būtu nu rāpies atpakaļ uz krāsns, vecotēv, samiernieciski deva padomu sieviete. Jums jau laiks padomāt par mūžīgām vērtībām…

Komarņickis ar baudu ieelpoja smaržu, ko radīja trūdēt sākušās lapas un miklā zeme, kas atpūtās pēc ražas novākšanas. Viegls vējiņš no Donas ievija kopējā dzimtās dabas aromātā smalku upes svaiguma dvesmu. Vitālijs Vasiļjevičs ietinās pusmētelī, no galvas līdz kājām noskatīja nelūgtos ciemiņus. Muļķīgus savā uzpūtībā, tikpat neiederīgus šeit kā viņu modīgās kurpes, kas stiga pēc lietus nedaudz uzburbušajā grantī. Un labsirdīgi nosmīkņāja:

-    Tu saki par mūžīgām vērtībām? Te pie mums katrs otrais ir mūžīga vērtība, tikpat kā piemineklis. Jūs tikai tādas… īslaicīgi uzmetušās pūtītes.

Viņš pagriezās un stingrā solī devās mājup.

-    Amizants večuks… Cilvēks ar šķībo muti nogrozīja galvu. Jā… dzīlēs tomēr atrodami interesanti eksemplāri!

-   Velti priecājies, Maksim, sieviete viņu apsauca. Ja viņš būtu sācis šaut ar savu muzeja naganu, mums vis smiekli nenāktu!

Džipi apgriezās, ar varenajām rievotajām riepām uzplēsdami velēnu ceļmalā, un aizpeldēja pretējā virzienā garām Komarņicka logiem.

-   Ko viņi te braukā? Marja Ivanovna jautāja, mezdama uz pannas čurkstošajā eļļā baltus pīrādziņus ar kartupeļiem.

-   Ko, ko… Tie jau ir tie paši, kuri grib te sacelt divdesmit stāvu mājas!

-   Tad jau iznāk, ka ļaudis nestāsta blēņas?

-   Tā iznāk gan…

Vecais pulkvedis ar vērīgu skatienu pavadīja melnos džipus.

Vairākus vakarus Kūmiņš uzvedās nevis kā kriminālās milicijas operatīvais darbinieks, bet gan kā tāds grāmatvedis, zinātniskais darbinieks vai rakstnieks. Nogaidījis, līdz Mazulis iemieg, viņš apsēdās pie galda, ieslēdza sudrabaino piezīmjdatoru un ne visai veikli ņēmās rakstīt kādu tekstu.

Noskaņojums bija draņķīgs. Kadri nieki pateica viņam bez aplinkiem: «Paldies par dienestu, cienījamais Filip Mihailovič, taču vadība uzskata, ka jums laiks gatavoties pensijai… Pabeidziet neatliekamos darbus, likvidējiet «astes» un pēc pāris nedēļām uzrakstiet iesniegumiņu, paņemiet atvaļinājumu, aizbrauciet uz sanatoriju, bet pēc tam uz medicīnisko komisiju…»

Strīdēties šādos gadījumos ir ne tik daudz bezjēdzīgi, cik pazemojoši. Bez tam, ja negribēsi aiziet ar labu, aiziesi ar sliktu, operatīvajam darbiniekam allaž kaut kur var piesieties… Un, cik tur trūkst, var arī iesēdināt, ja vien ir vēlēšanās! Tādi ir darba noteikumi, visi operatīvie to zina. Un tomēr strādā…

Visvairāk sarūgtināja, ka nebija izdevies piežmiegt maskaviešus. Tas maita Kašins uzvedas kā Borshanas troņmantnieks uz pavēstēm neierodas, sūta advokātu, un arī atvest viņu nav iespējams birojā ir divi apsardzes loki privātfirma un savējie, miliči, pēc līguma… Bet viņam, Kūmiņam, jau pietiek skandālu ar aizturēšanām, lietojot spēku… Tāpēc vēl joprojām nav veikta identifikācija, arī konfrontācija ar Sisojevu nav veikta, bet, kad liecības nav nostiprinātas, no tām ir ļoti viegli atteikties… Arī ar sankciju būs sarežģījumi tam mērglim ir varen spēcīga aizmugure… Tik slidenā lietā ikviens tiesnesis pateiks: «Arests nedrīkst balstīties tikai uz Sisojeva liecībām… Arī netiešo pierādījumu, kā telefonsavienojumu izdrukas un viņu tikšanos aculiecinieki, nav pietiekami daudz… Turklāt vēl killers ir ieinteresētā persona…» īsi sakot, atrunas atradīsies. Viens ir pieņemt abstraktus lēmumus, bet, ja pašam personīgi cepts gailis knābj pakaļā, tas ir pavisam kas cits…

Uz nedēļas beigām Kūmiņš bija beidzis savus rakstu darbus un piezvanīja Grigorijam Stepanovičam Kosineovam bijušam cietušajam. Pirms astoņiem gadiem tika apzagts viņa dzīvoklis, un Kūmiņš gandrīz nejauši atrada zagļus un atdeva visas nozagtās mantas. Bet pēc tam pa paradumam uzturēja attiecības, apjautājās par veselību, reiz palīdzēja sakarā ar šofera tiesībām. Pa šiem gadiem Kosincevs no rajona administrācijas vadītāja Likova referenta bija kļuvis par gubernatora Likova referentu. Un visnotaļ varēja izkārtot personisku tikšanos dienā, kad pieņemšana nenotika.

-   Kas tev atgadījies? norūpējies apvaicājās Grigorijs Stepanovičs. Šefam nepatīk, kad pierakstās ārpus rindas, kaut ko lūdz, diedelē…

-   Es netaisos neko lūgt! Kūmiņš nervozi atbildēja. Runa ir par pilsētas aizsardzību! Starp citu, arī par tava šefa aizsardzību. Personiski viņa! Saproti personiski! Tā arī pasaki!

Gubernators pieņēma viņu nākamajā dienā. Savā kabinetā, nevis pieņemšanas telpā, bez jebkādas rindas, tieši norādītajā laikā minūti minūtē. Piecēlās no galda, panācās pretī, smaidot paspieda roku. Skatījās tieši acīs labvēlīgi un ieinteresēti.

-  Mūsu pilsētā aktīvi darbojas Maskavas firmas «Konsorcijs» pārstāvju grupa, Koreņevs iesāka. Viņi uzpērk nekustamos īpašumus, zemi, uzņēmumus… Pēc operatīvām ziņām, atteikšanās pārdot bijusi par iemeslu vairāku personu, to skaitā arī Pridonskas mēra noslepkavošanai…

Gubernatora interese atslāba, viņš pārstāja smaidīt.

-   Par šādiem jautājumiem man parasti ziņo ģenerālis Kramskojs. Tas ir viņa līmenis. Turklāt viss jūsu teiktais ir tikai minējumi, nevis fakti.

-   Es runāju par ko citu. Kūmiņš pašūpoja galvu un aši turpināja: Tika aplaupīts viņu dzīvoklis un citstarp nozagts arī portatīvais dators. Tas nonāca mūsu rokās…

-   Piedodiet, es nevaru iedziļināties dzīvokļu zādzību detaļās. Man ir ļoti daudz svarīgāku darbu. Likovs demonstratīvi pavilka tuvāk kaut kādus papīrus un paņēma pildspalvu. Tās bija aizplīvurots mājiens audience beigusies.

-    Bet tajā Tihodonskas komerciālās sagrābšanas plāns! Kā arī plāns apgabala gubernatora nomaiņai ar Maskavas pārstāvi!

-    Ko?! Likovs nolika pildspalvu un paliecās uz priekšu.

-   Lūk, šāds viltīgs projekts. Kūmiņš nolika gubernatoram priekšā plāna «Ekspansija» izdruku. Es nospriedu, ka jums būs interesanti saņemt šo informāciju no pirmavota.

-    Protams, protams, ļoti interesanti! Likovs ātri šķirstīja lapas.

-   Sestā nodaļa, Kūmiņš neuzbāzīgi pateica priekšā.

* *

Marja Ivanovna bija mājās, tāpēc «apspriesties» pie Komarņicka nebija iespējams, devās pie Dementjeva. Tas par gaidāmo «apspriedi» nopriecājās, aši salūkoja skābētus gurķīšus un ķērās pie desas griešanas. Komarņickis izkrāva uz pabalējušās vaskadrānas brūngani sārtus pīrādziņus, bet Aleksejs Gromovs skaļi nolika pudeli dzidra paštecinātā.

Viesi apsēdās uz stingriem, izturīgiem beņķīšiem. Paraupjās mēbeles bija darinātas pēc labākās sirdsapziņas, lielākoties paša rokām. Arī pats Boriss Andrejevičs šķita darināts uz mūžiem neliela auguma, plecīgs, ar stūrainu zodu un skarbu seju -, itin kā ar cirvi būtu iztēsts no simtgadīga ozola. Jau piecus gadus pirmās paaudzes pulkvedis bija atraitņos, tomēr uzturēja mājā tīrību un kārtību, prasmīgi vadīja saimniecību. Arī tagad viņš rūpīgi sagrieza desu, ar tīru dvieli izslaucīja senatnīgās slīpētās zaļa stikla glāzītes.

-   Viss tā kā būtu kā cilvēkiem pieklājas, pārlaidis skatienu vienkāršajam galdam, namatēvs rezumēja un spēcīgi saberzēja plaukstas, it kā gribētu izšķilt uguni. Salejiet! Lai saule drīzāk uzlēktu!

Veterāni iedzēra, uzkoda, taču no ierastās svētku sajūtas šodien nebija ne vēsts.

-   Tik tālu nu esam aizdzīvojuši! Aleksejs noslaucīja lūpas. Viņš bija jauns, sešdesmit gadu vecs otrās paaudzes pulkvedis ģenerālleitnanta Gromova dēls. Uz vecuma galu liek ārā no dzimtajām mājām! Varēsim riņķot pa vienistabas būrīšiem devītajā stāvā. Turklāt vēl kaut kur lidostas rajonā!

-   Necel paniku pirms laika! Dementjevs viņu apsauca. Mūsdienās izlikt var tikai pēc tiesas sprieduma… Lai gan visiem zināms, ka likums ir staipāms jēdziens. It īpaši tagadējos laikos…

-   Par kādu tiesu tu runā, Boris! Gromovs saviebās. Ielaidīs naktī sarkano gaili un lieta darīta! Pats prasīsies uz devīto stāvu tomēr labāk nekā uz ielas! Bet bez dārza nevarēs izdzīvot, uzreiz kļūsim nabagi…

-    Lai tikai mēģina te rādīties! kareivīgi iekrekšķējās Komarņickis un ar ierastu kustību pavēra vaļā apnēsāto žaketi, demonstrēdams savu naganu. Vēl ir arī bisīte, es to pielādēju ar renkuļiem!

-   Liecies nu mierā, Vitaļa! Boriss no jauna piepildīja zaļganās glāzītes. Kur nu tev ar savu plaukšķeni viņiem pretī stāties! Zini, cik šiem ir skanošā? Tādus bandītus nolīgs ar automātiem, granātām, tankos šurp atbrauks!

-   Nu, par tiem tankiem tu gan pārspīlē… Aiziet! Lai saule lēnāk norietētu!

Boriss, Vitālijs un Aleksejs iedzēra uz otru kāju, tad vēlreiz. Kandža, cik zināms, veicina domāšanu. Un Komarņickis cirta dūri galdā.

-  Pagaidiet, zēni! Te taču mitinās ne tikai atvaļinātie perdeļi. Skat, cik savrupmāju sabūvēts! Tajās dzīvo cilvēki, kuriem ir nauda un sakari. Tos tik vienkārši laukā neizliks! Vajag ar viņiem apvienoties!

Boriss Andrejevičs brīdi padomāja.

-   M-jā… Arī pareizi. Mūsu jaunos buržujus tik vienkārši nepatrieks!

Arī Aleksejs Gromovs atdzīvojās.

-   Ko tad mēs te sēžam? Iesim pie Starovska. Viņš ir solīds vecis, viņam visur ir savi cilvēki. Droši vien viņš kaut ko zinās!

Komarņickis atkal uzsita pa galdu, tikai šoreiz ar plaukstu.

-   Ejam! Pjotrs Petrovičs ir kārtīgs cilvēks…

Necik tālu nenācās iet. No dzelteni sarkaniem kieģeļiem celtais divstāvu savrupnams bija tepat aiz stūra. Salīdzinot ar to, apkārtējās mājiņas izskatījās pēc būdām. Augsto betona sētu stūros rotāja simpātiski tornīši ar jumtiņiem, virs tiem grozījās novērošanas kameras, elektriski veramie vārti veda uz pazemes garāžu… Pēc visiem sociālās psiholoģijas likumiem, šāda nama īpašnieku apkārtējiem vajadzētu ienīst.

Taču šajā konkrētajā gadījumā tā nenotika. Starovskis no kaimiņiem nevairījās, uzturēja labas attiecības, aizdeva nelielas summas līdz pensijai un jaungada naktī klāja galdu tieši uz ielas. Draugi pienāca pie augstajiem dzelzs vārtiem, Boriss Andrejevičs nospieda sarunu iekārtas pogu. Noklikšķēja elektromagnētiskais slēdzis, no skaļruņa atskanēja vīrieša balss:

-   Nāciet iekšā, pulkvežu kungi!

-  Kas mēs par kungiem! Gromovs noburkšķēja. Es biju biedrs un tāds arī palikšu!

Vairāku restorānu īpašnieks, bet pēc vietējiem mērogiem pilntiesīgs oligarhs Pjotrs Petrovičs Starovskis sagaidīja viņus verandā ar sporta tērpu mugurā, plecos uzmetis vējjaku. Rokā viņš turēja kūpošu cigāru. Pulkveži nosodoši saskatījās. Tā bija klaja kapitālistiskā dzīvesveida propaganda. Starp citu, tāpat kā divdesmit stāvu mājas.

-   Ko jūs tādi sašļukuši? viņš apjautājās.

-   Kādi lai esam, ja mūs grib no šejienes aizsūtīt sazin uz kādu pasaules galu! Komarņickis uzreiz ķērās vērsim pie ragiem.

Starovskis nopakšķināja cigāru, paraustīja plecus.

-   Ko lai dara? Ar pieri mūri neizsitīsi. Es jau sāku lūkoties pēc jauna zemes gabala…

-   Kā?! Arī jūs?! ciemiņi brīnījās.

-    Ko tu padarīsi? Tas ir miljardus vērts projekts: «Tihodonska luksuss», augstākās klases dzīvojamais rajons. Uzlabota plānojuma augstceltnes, garāžas, autonovietnes, infrastruktūra… Pārāk lielas intereses iesaistītas, jautājumi tiek risināti visaugstākajā līmenī. Tā ka nav kur sprukt. Zemes gabalus iepirks par tirgus cenu, tāpēc pārāk lieli zaudējumi nebūs. Vienīgi liekas klapatas!

-    Skaidrs, nomāktā balsī sacīja Gromovs. Ja jau jūs liek laukā, tad mums nav uz ko cerēt… Mēs domājām…

-   Es jau arī tā domāju! Bet diemžēl neiekļuvu sarakstā…

-   Kas tas par sarakstu? Komarņickis saausījās.

-VIP personu, lūk, kāds! Mēra vietnieks, komunālās

saimniecības pārvaldes priekšnieks, prokurors, deputāti, rajona administrācijas priekšnieks… Ap trīsdesmit cilvēku. Ar viņiem jautājumi tiks risināti individuāli, ievērojot dziļu cieņu un maksimālu pretimnākšanu. Pat tik tālu, ka ierādīs vietu jaunam kotedžu ciematam un uzcels mājas… Bet man tas aiziet gar degunu…

Mājās pie Borisa Andrejeviča draugi atgriezās drūmāki par rudens mākoņiem, kas slīdēja pār Tihodonsku. Pensionāri jutās kā sīkas, niecīgas skudriņas. Viņi nebija ne deputāti, ne prokurori, ne priekšnieki. Aiz viņiem nestāvēja gigantiskas finanšu korporācijas, viņiem nebija pieejami augstie kabineti, un arī vietējā vara atcerējās viņus tikai Tēvzemes aizstāvju dienā. Labi, ka pudelē vēl bija atlikusi kandža. Slikti tikai, ka tā ļoti ātri tika izdzerta. Toties labi, ka tā vēl vairāk iekustināja smadzenes.

-    Senāk būtu piesprauduši apbalvojumus un devušies uz partijas rajona komiteju, sapņaini sacīja Dementjevs.

-  Vai uzreiz uz pilsētas komiteju! Gromovs piebilda.

-Vai būtu aizrakstījuši biedram Staļinam! Komarņickis izsaucās. Viņš šiem pievilktu grožus!

-Jā, Josifa Visarionoviča laikā kas tāds nevarētu notikt! Lai buržuji izliktu pulkvežus no mājām tas pat briesmīgākajos murgos nebūtu iedomājams!

-   Bet kurš mums tagad liedz vērsties pie varas iestādēm? Komarņickis ievaicājās. Sapulcināsim sabiedrību, pa priekšu palaidīsim ģenerāļus… Vai mums vēl ir atlicis kāds ģenerālis?

-    Ģenerālmajors Vasiļjevs un ģenerālleitnants Bukins, abi no otrās paaudzes, Boriss Andrejevičs tūdaļ ierosināja. Viņi gan iet kā nākas, gan runā…

-   Bet tas, kurš dzīvo Ķiršu ielā?

-   Neder. Viņu jau piemeklējis marasms.

-   Lai tā būtu… Vāksim parakstus, apstaigāsim instances, iesaistīsim radio, televīziju, rakstīsim prezidentam…

Katrs darbojas, kā prot. Uz visām iespējamām instancēm sāka plūst kolektīvas sūdzības, rakstītas un noformētas, filigrāni ievērojot štāba kultūru līdz pat kartona stūrīšiem zem saspraudēm, lai nebojātu papīru. To pavadību un kustību īstenoja mundri večuki. Viņi barā drūzmējās dažādu priekšnieku pieņemšanas telpās, spīdinādami bleķa zobus un apbalvojumus. Bieži vien viņus pavadīja televīzijas cilvēki, iesprauzdami vakara ziņās kārtējo «karsto» sižetu.

Arī uz Maskavu straumē plūda dokumenti, adresēti ģenerālprokuroram, aizsardzības ministram, valdības vadītājam, prezidentam, ar vārdu sakot, visiem, kam vajag. Vienlaikus vietējos un centrālajos laikrakstos parādījās kaudzēm veterānu aizstāvībai veltītu publikāciju. Un pat NTV pamanījās uztapināt sižetu par aizvainoto militāro pensionāru protesta mītiņu. Tas izskatījās ļoti tēlaini trīsdesmit demonstranti ciemata šaurajās ieliņās radīja saniknotu tautas masu iespaidu. Bet kaligrāfiski izzīmētie plakāti «Rokas nost no mūsu mājām!», «Atjaunojiet Tihodonskā likumību!» un «Oligarhi, apmierinieties ar savu Rubļovku!» nevienu neatstāja vienaldzīgu.

Taču vēstules, televīzijas pārraides un mītiņi virmoja vienā dzīvē, bet pulkvežu ciemata uzpirkšana norisinājās paralēli pavisam citā, un tās viena otrai itin nemaz netraucēja. Akurāti jauni cilvēki, stādoties priekšā par juristiem, apstaigāja mājas, piedāvāja naudas summas, nolika termiņus. Ģenerāļa Koteļņikova mazmeita ietiepās, un viņu acumirklī iesūdzēja tiesā, bet tiesa ātri nosprieda izlikt, un beigta balle! Taču apgabala tiesa turējās pretī un šo spriedumu atcēla, iedzīvotāji, kuri sekoja ātrajai prāvai, sasparojās… Tad mājas sāka apstaigāt bandītiska izskata puiši resniem mūļiem, un viņi prasību formulēja īsi un izteiksmīgi ņemiet piķi, kamēr vēl dod, citādi nosvilināsim un paņemsim par velti!

No «instancēm» nāca detalizētas atbildes.

«Cienītais Vitālij Vasiļjevič!» Komarņickis lasīja kārtējo vēstuli un skaļi lamājās. «Jūsu ziņojums ir rūpīgi izpētīts un vispusīgi izskatīts. Pārbaudē konstatēts, ka jūs esat dzimis 1924. gada 16. augustā Žestjas ciematā

Kurskas apgabalā, zemnieku ģimenē. 1941. gadā jūs iestājāties tankistu skolā un paātrinātajā programmā to pabeidzāt, pēc tam turpinājāt dienestu dažādos amatos, pabeidzot to, būdams pulkveža pakāpē un tanku pulka štāba priekšnieka amatā…»

Tā uz divām lapām bija pārstāstīts tas, ko Komarņickis tika par sevi rakstījis sūdzībā, bet atbildes nobeigums skanēja šādi: «Vēl pārbaudē konstatēts, ka mazstāvu apbūves rajonu, kuru jūs dēvējat par «pulkvežu ciematu», paredzēts rekonstruēt, lai optimizētu iemītnieku dzīves struktūru. Tas notiks saskaņā ar visām iedzīvotāju tiesībām un likumīgajām interesēm, kā arī maksimāli ievērojot normatīvos aktus un apbūvētāja iespējas. Ar cieņu…»

Pēc puišu ar resnajiem mūļiem vizītes Komarņickis sāka dienā gulēt, bet naktī dežurēja ar pielādētu bisi. Pēc nedēļas neilgi pirms ausmas nakts klusumu pāršķēla skaļš duplets, gluži kā pīļu medībās. Pēc izsaukuma ieradusies pastiprinātā miliču brigāde uz ceļa ieraudzīja lielu melnu plankumu, kas, uzspīdinot lukturi, izrādījās sarkans. Līdzās mētājās cauršauta benzīna kanna, ap kuru bija izplūdusi asi smakojoša benzīna peļķe. Kam abi atradumi pieder, noskaidrot neizdevās. Komarņicka un viņa kaimiņu nopratināšana neko nedeva. Visi kā viens bija gulējuši un neko nebija dzirdējuši.

-   Dedzinātāji būs sastrīdējušies un cits citu apšāvuši, Vitālijs Vasiļjevičs izteica minējumu.

Katram gadījumam bisi viņam atņēma.

-   Un ja nu atkal lien dedzināt? pavaicāja pensionārs.

-   Zvaniet mums, tūlīt būsim klāt! mundri nosolījās iecirkņa pilnvarotais.

Komarņickis par atbildi tikai smagi nopūtās. Viņš saprata, ka labu galu šī lieta neņems. Uz iecirkņa pilnvaroto bija mazas cerības. Arī vecais nagans diez vai palīdzēs stāties ceļā daudzu miljonu vērtajam darījumam. īstā pulkveža bažas apstiprinājās. Dienu vēlāk dārzā sprāga granāta izbira stikli, šķembas apskādēja sienu, par laimi, neviens necieta. Toties ciemata iemītnieku cīņas spars bija pilnībā sagrauts.

* * *

Ikviena sabiedrība atgādina piramīdu. Apakšā tā aizņem lielu platību, kur dzīvo simtiem, tūkstošiem, miljoniem cilvēku, bet augšā koncentrējas punktā, kur vietas pietiek tikai vienam pašam galvenajam. No augšas lāgā nevar redzēt, kas notiek apakšā. Līdz turienei nesniedzas ugunsgrēku dūmi, plūdu ūdeņi, avāriju un katastrofu trokšņi, noziegumu upuru kliedzieni… Tas viss ir tikai statistiska abstrakcija, kas pirmajai personai tiek darīta zināma mīkstinātā veidā. Tāpēc Tihodonskas apgabala gubernatora kabinetā granātas sprādziens pulkvežu ciematā netika sadzirdēts.

Toties vecmodīgā valdības sakaru aparāta ar Padomju Savienības ģerboni uz displeja paklusais tirkšķis nodārdēja kā pērkons rudenī.

-   Likovs pie aparāta! skaidri, kā jau pieklājas, atsaucās kabineta saimnieks.

-   Sveicināti, Anatolij Stepanovič, skaļrunī atsperīgi noskandēja iedīdītās sekretāres trenētā balss. Vai atbildēsit Jevgeņijam Varlamovičam?

Jautājums bija retorisks. Vēl neviens gubernators nebija atteicies no sarunas ar valdības kuratoru.

-   Jā, protams, ar prieku!

Un tūdaļ pat skaļrunī ieducinājās pazīstamais valdonīgais baritons.

-   Sveicināts, Anatolij Stepanovič! zvanītājs draudzīgi sacīja. Un, lai gan ne Konstitūcijā, ne kādā citā likumā referenta sakariem ar reģioniem tehniskais amats nebija minēts, galvaspilsētas ierēdnis runājās ar apgabala pirmo personu kā līdzīgs ar līdzīgu. Bet varbūt pat nedaudz no augšas.

-   Kā ir? Dzīvs un vesels? Kā esi sagatavojies ziemai? Zini, kā tagad par to tirda?

-   Esam sagatavojušies, Jevgeņij Varlamovič, zināms, ka esam… Maģistrāles savilkām, caurules nopresējām, zem spiediena pārbaudījām. Mums viss ir kārtībā.

-   Un kas ir ar to slepkavību? Ņem vērā mērus tik bieži nenogalina, drīz nāksies ziņot!

-   Milicija ar to nodarbojas, Jevgeņij Varlamovič. Es kontrolēju notiekošo…

-   Neatstājiet gan visu pašplūsmā, Anatolij Stepanovič, neatstājiet gan, dārgais. Jums tur arī ar nodokļu iekasēšanu diez cik spīdoši nesokas un arī ar bezdarbu, tāpat sociālā nodrošināšana klibo… Vai tad tā nav? Es runāju pareizi?

Likovs noklepojās.

-   Jā, ir tāda problēma… Strādājam, cenšamies visu sakārtot.

-   Centieties, centieties…

Kuratora balss tikko manāmi mainījās.

-    Man ir vēl viens jautājumiņš. Pie jums ieradīsies cilvēki. Nopietni ļaudis. No finanšu grupas «Konsorcijs». Viņiem tur Tihodonskā radušies kaut kādi sarežģījumi. Esiet tik laipns pieņemiet, uzklausiet, ja varat palīdziet.

-   Tie ir jūsu cilvēki? vai pamirdams pavaicāja Likovs.

Viņš acumirklī pārklājās ar lipīgiem ledainiem sviedriem. Rokas notirpa un sāka trīcēt. Mutē parādījās rūgta žults garša.

-    Kāpēc tad mani? Jevgeņijs Varlamovičs izbrīnījās. Manējie ir sieva un divas meitas! Bet par viņiem ļoti solīdas struktūras tur rūpi. Palūdza savest kopā ar gubernatoru. Tālāk tieciet paši galā… Vai tad jūs jau esat par viņiem dzirdējis?

Likovs apklusa. Esmu dzirdējis, esmu, kā ne… Tie mērgļi uzpērk Tihodonsku un novāc tos, kuri viņiem pretojas! Arī mēru viņi novāca! To pašu, par kura slepkavības atklāšanu tik ļoti ir norūpējies cienītais Jevgeņijs Varlamovičs! Tas pats, kurš tagad lūdz palīdzēt slepkavām!

-   Hallo, Anatolij Stepanovič! viņā galā iepūta klausulē.

-   Nē, neesmu dzirdējis, gubernators beidzot klusi izmocīja izkaltušām lūpām. Un noklepojies piemetināja parastā balsī: Protams, es viņus pieņemšu. Lai nāk šurp…

Viņš tik tikko trāpīja klausuli uz turētāja. Ko Varlamovičs bija gribējis? Runāja riņķī un apkārt, meta savas nesaprotamās cilpas… Viņš allaž visu zināja iepriekš, ko tagad bija uzošņājis? Vai arī viņam skaidri bija pateikts? Varbūt jau bija sākusies operācijas «Ekspansija» sestā stadija? Apgabala vadības nomaiņa… Un šis zvans bija brīdinājums, «melnā zīme» kā grāmatās par pirātiem?

Gubernators iegāja atpūtas istabā un izsauca ārstu. Tas izmērīja spiedienu, pataustīja pulsu, norūpējies pašūpoja galvu.

-   Simt sešdesmit uz simt desmit, pulss pāri par deviņdesmit… Jūs gadījumā nenervozējāt?

Stulbenis! Vai nenervozē neaizskaramais valdnieks, sēdēdams pašā piramīdas virsotnē, kamēr viņu apdraud šausminošs cunami vilnis, draudot nogāzt, noskalot zemē, sajaucot ar citiem mirstīgajiem?

-    Gubernatoram ir iemeslu gana, lai nervozētu! viņš ledaini atcirta. Vai jūs zināt, ka bezdarba līmenis apgabalā aug? Bet es uztraucos katra bezdarbnieka dēļ!

Ārsts samulsa.

-    Tad iedzeriet, lūk, šīs tabletītes. Šo arī… Un paguliet stundiņu. Bet vēl labāk būtu, ja jūs brauktu uz mājām…

Likovs atcēla divas tikšanās, norīkoja Pastrjakovu uz sanāksmi ar municipālo struktūru vadītājiem un tiešām stundiņu atlaidās tādā kā pussnaudā.

Bet vēl pēc stundas parādījās «Konsorcija» sūtņi vesela banda, pieci cilvēki! Nekauņas… Parasti pie apgabala pirmās personas apmeklētāji lūko iekļūt vienatnē. Augstākais pa diviem. Bet te četri veiksmīgu menedžeru standarta izskata vīri un sekretāre. Spriežot pēc manierēm un ārienes izcila sekretāre. Citā situācijā gubernators, iespējams, būtu izrādījis par viņu interesi. Pārlieku pievilcīga izskatījās tā galvaspilsētas drostaliņa. Taču šobrīd viņš jutās esam tādā kā iesaldētā stāvoklī. Kā lēta veikala pārtika, kuru teju bāzīs mikroviļņu krāsnī…

Viesi droši sasēdās ap garo galdu, pie kura parasti mēdza izvietoties gubernatora vietnieki un citi tuvāk esošie. Paši uzticamākie pārbaudīti cilvēki.

«Slaisti un roklaižas!» Likovs pēkšņā apskaidrībā nodomāja. «Viņi novērsīsies no manis uzreiz, kolīdz saodīs sviluma smaku! Tagad pat kur viņi ir? Kur ir Pastrjakovs, kur Zarkovs, kur Vozgonovs, galu galā kur ir Kargapolovs?!»

Viņš viens sēdēja aci pret aci ar pašiem bīstamākajiem pretiniekiem, kādus vien spēja atcerēties. Bet tie viņa… tuvumā esošie sildīja pakaļas savos ērtajos krēslos un turēja sav līdzās tādus pašus pielīdējus, kādi bija paši, tikai par rangu zemākus. Risināja savus jautājumus, kamēr viņš ar savām krūtīm aizsedza mīļoto apgabalu! Vienatnē, kā biļinu spēkavīrs! Un nebija neviena, no kā gaidīt palīdzību!

Žultaino, taču taisnīgo domu plūdumu pārtrauca vecākais no maskaviešiem dīvains tips ar šķību muti un tikko samanāmu rētu sejā.

Es esmu Maksims Viktorovičs Kašins, tirdzniecības un finanšu grupas «Konsorcijs» attīstības daļas izpilddirektors, viņš nozīmīgi stādījās priekšā. Mums ir vesela rinda projektu jūsu reģionā, un tie tiek īstenoti visnotaļ sekmīgi…

Korektās, nogludinātās frāzes grodi kārtojās cita pie citas, veidodamas pievilcīgu Tihodonskas uzplaukuma ainu. Anatolijs Stepanovičs neieklausījās to būtībā. Acu priekšā rēgojās fotogrāfijas zālienā bez dzīvības pakritušais Kolomijecs, ložu sacaurumotais laulātais pāris, kura uzvārdu viņš nebija iegaumējis, kāds respektabls, bārdains džentlmenis ar sašautu galvu…

«Tāds ir jūsu solītais uzplaukums, atbraucēju kungi! Es lieliski zinu, ko jūs gribat! Turklāt zinu daudz vairāk, nekā jūs grasāties man stāstīt!»

Likovs neļāvās pieklājīgo vārdu atslābinošajai hipnozei. Ek, derētu uzsist ar dūri pa galdu un uzbrēkt: «Pietiek, nelieši, cilvēkus bendēt! Pasēdiet labāk Tihodonskas cietumā Bogatjanovkā!» Taču tagad ir tādi laiki, ka pat gubernators nav visspēcīgs…

-    Bez tam mūsu firma piedāvā izpirkt četrus hektārus zemes, ko aizņem aizgājušo gadu mazstāvu apbūve. Šai teritorijai mums ir ļoti perspektīvs investīciju projekts. Elitārs dzīvojamais kvartāls. Individuālā plānojuma augstceltnes. Tikai… Radušies sarežģījumi ar iedzīvotājiem, un ari apgabala tiesa mūs neatbalstīja…

Kašins pieklājīgi pasmaidīja ar šķībo muti. Rēta vaigā izliecās kā tieva indīga čūskiņa. Arī acīs pazibēja ļaunas uguntiņas.

-   Tāpēc mums nācās vērsties pēc palīdzības pie jums. Apgabals neapšaubāmi saņems solīdu amortizācijas fondu, ar kuru jūs varēsit rīkoties pēc saviem ieskatiem…

Likovs sakoda zobus. Vārdi bija izteikti. Maskavieši bija izdarījuši savu gājienu. Tagad viņi gaidīja atbildi. Un, nebijis projekta «Ekspansija» sestās sadaļas, tā, visticamāk, būtu bijusi pozitīva.

-  Jūs sakāt, fondu? Vai jūs nelasāt avīzes, neskatāties televīziju?! Par jūsu uzbraucienu kara veterāniem bazūnē uz katra stūra! Man divi maršali zvanīja no Maskavas, bet ģenerāļi neskaitāmi! Lūk, paraugieties!

Viņš nevērīgi nosvieda uz galda atvērtu aploksni. Tā, četru vīriešu un vienas sievietes acu pavadīta, aizslīdēja pa pulēto virsmu. Šķita, ka šo magnētisko skatienu ietekmē aploksne apstājās.

-   Kas tur ir? Kašins bez sevišķas intereses vaicāja.

-   Vēstule no prezidenta administrācijas. Ar atzīmi «īpaša kontrole». Bet te uzrodaties jūs ar savu fondu! Gribat mani iegāzt, lai krītu par upuri korupcijas kampaņai?

-   Ko jūs runājat, Anatolij Stepanovič? Kašins nedaudz izbrīnījies jautāja, uzlūkodams gubernatoru kā mazu nesaprātīgu puišeli. Kāda korupcijas kampaņa? Kā iegāzt? Tas ir ilgstošs projekts. Un jums tajā ir atvēlēta īpaša sadaļa!

-   Es zinu. Likovs, apspiezdams niknumu, pamāja. Projekts «Ekspansija», sestā sadaļa!

To nedrīkstēja teikt, bet viņš nenoturējās. Klātesošie daudznozīmīgi saskatījās. Tad Kašins un sekretāre saskatījās savā starpā vēl daudznozīmīgāk.

-   Manu dzīvokli apzaga, un informācija tika nolaupīta, sacīja sekretāre, raudzīdamās gubernatoram tieši sejā. Mēs satraucāmies, ka materiāli nonākuši svešās rokās, un priecājamies, ka esam kļūdījušies. Ja jau projekts ir pie jums, tad jūs esat labi informēts par gaidāmajām pārmaiņām. Tās ir formulētas maksimāli skaidri…

Asinis iesitās Anatolijam Stepanovičam galvā. Tihodonskas apgabala gubernatora liktenis tiešām bija norādīts skaidri un nepārprotami. Atbrīvošana no amata, nodošana tiesai par reāliem vai šķietamiem nodarījumiem, nomaiņa ar Maskavas ielikteni. Un viņi vēl ņirgājas!

-   Jā, es visu zinu! Likovs pielēca kājās un uzsita ar dūri pa galdu. Laukā no šejienes! Un ņemiet vērā, ka es netaisos apvienoties ar jums pret sava apgabala iedzīvotājiem! Vācieties projām, citādi likšu jūs apcietināt! Laukā!

Apmeklētāji apstulbuši pameta kabinetu, nokāpa pa platajām marmora kāpnēm, nedaudz bažīgi paslīdēja garām miliča postenim un izgāja uz ielas. Maksims Viktorovičs un Galina Vasiļjevna iekāpa vienā mašīnā.

-   Neko nesaprotu! viņa sacīja. Vai tiešām viņam nepietiek ar simt miljoniem eiro, skaistām villām Francijā un Spānijā… Viņš būtu nostrādājis līdz pensijai un dzīvojis, kur patīk! Pilnīgi nesaprotami…

Kašins paraustīja plecus. Mutes augšējais kaktiņš parāvās vēl augstāk, bet zemākais noslīdēja lejup.

-   Otra dvēselē ieskatīties nevar! viņš filozofiski noteica. Lai kā arī būtu, mūsu noteikumus viņš nepienēma.

Mašīnā iestājās ilga pauze. Pieredzējušie un rafinētie darboņi vīrietis un sieviete pūlējās saprast, kāpēc dāsnais piedāvājums izraisīja gubernatorā tādu niknumu. Viņi pārcilāja iespējamos variantus un ne pie kāda secinājuma nenonāca. Kas tur par brīnumu! Viņiem ne prātā nevarēja ienākt, ka milicijas apakšpulkvedis Koreņevs ir pārrakstījis plāna «Ekspansija» sesto sadaļu no pirmā līdz beidzamam vārdam!

-   Neko darīt, būs jārīkojas citādi, Kašins domīgi novilka. Tikai nāksies atkal meklēt speciālistus…

-   Ķeries pie tā tūlīt pat! Galina Vasiļjevna pavēlēja. Mums nav daudz laika.

Taču laika viņiem bija vēl mazāk, nekā viņi iedomājās.

* * *

-   Kā tad nu ir… Iznāk, ka jūs viņiem atteicāt? Pastrjakova acis aiz šausmām bija kļuvušas gluži apaļas. Un ja nu… Kā Kolomijecu? Lodes jau amatus neatšķir…

-    Ko tad man vajadzēja darīt?! Gubernators ļāva vaļu viņā kūsājošajām emocijām. Ko?! Iet cietumā viņu mahināciju dēļ?!

-    Nu kāpēc uzreiz cietumā… Tagad vietnieks lūkojās grīdā. Mēs taču Kremlim nekad neesam iebilduši, allaž tikām demonstrējuši lojalitāti un paklausību, un tas taču ir galvenais… Tad ta liela lieta pensionāri ceļ traci! Cik tādu traču nav visā Krievijā! Pats arī varējāt nomierināt sūdzībniekus sevišķi aktīvajiem iedot labus dzīvokļus vai uzbūvēt mājas… Varbūt paaicināt viņus atpakaļ?

Pastrjakovs beidzot uzlūkoja šefu, vairākkārt samirkšķināja palsās skropstas.

-   Ar «Konsorciju» nedrīkst plēsties, tikai sev ieriebsim. Re, ko viņi te jau uzrīkojuši…

Likovs sajuta jaunu baiļu uzplūdu. Pieredzējušajam vietniekam kā allaž bija taisnība. Skaidra lieta, ja būtu jāizšķiras starp ķildu ar pensionāriem vai «Konsorciju», izvēle būtu acīm redzama. Taču Pastrjakovs nezināja par projektu «Ekspansija», it īpaši par tā sesto sadaļu. Starp citu, par vietnieku tur nekas nav teikts. Varbūt tā arī paliks savā vietā. Šī doma gubernatoru sakaitināja.

-   Ko tu zini, kam ieriebsim! Es eju kur iedams visur atdūros!

Anatolijs Stepanovičs aprāvās pusvārdā lieka atklātība nāk tikai par sliktu…

Kādu brīdi viņš sēdēja, neko neredzošu skatienu vērdamies sev priekšā ar žaketi apstieptajā pagaidām vēl uzticamā vietnieka vēderā. Taču redzēja galvaspilsētas švītu labi koptas un augstprātīgas sejas. Kādi nekauņas! Viņi grasījās garāmejot pārkāpt pāri viņam, Likovam! Un vienkārši pārbaudīja izredzes uz panākumiem! It kā gubernators būtu tikpat sīks gariņš kā kaut kādi tur biznesmeņi vai pat rajona nozīmes pilsēteles mērs!!!

Gubernators, atbrīvojies no sastinguma, padraudēja Pastrjakovam ar pirkstu.

-   Nē, es visiem parādīšu, kurš Tihodonskā ir noteicējs!

Vietnieks nodūra galvu, itin kā tieši viņš būtu apšaubījis sava šefa varenību un nozīmīgumu.

-   Tā rīt pulksten desmitos izsaukt uz ārpuskārtas sanāksmi visus spēka struktūru vadītājus! gubernators nokomandēja. Es viņus ragā saliekšu, tad uzreiz sarosīsies!

Viņš ar galvas mājienu atlaida Pastrjakovu. Palicis viens, straujām kustībām uzgrieza numuru valdības sakariem domātajā aparātā.

-    Iekšlietu ministra pieņemšanas telpa, klausule skaidri atsaucās.

* * *

Nākamajā dienā tieši desmitos pie gubernatora sākās ārpuskārtas sanāksme. Pie garā galda tajās pašās vietās, kur iepriekšējā dienā bīstamie svešinieki, tagad sēdēja cilvēki, ar kuru teikšanu un rokām Tihodonskas apgabalā tika uzturēta likuma vara un kārtība. Apgabala prokurors, apgabala tiesas priekšsēdētājs, FDDP priekšnieks, IeP, RONAP un narkokontroles priekšnieki, muitas vadītājs, iekšējā karaspēka apgabala komandieris, tiesībsargājošo instanču kurators apgabala administrācijā Kargopolovs…

Pārskatījis klātesošos, gubernators iznāca šaipus galdam. Viņš klusējot pagājās šurpu turpu aiz sastingušajām mugurām. Droši vien daudzi šobrīd atcerējās populāro gangsteru filmu, kurā Als Kapone tieši tāpat pastaigājās gar pusdienās saaicināto līdzgaitnieku mugurām un pēkšņi sašķaidīja galvu tam, kuru uzskatīja par nodevēju. Tagad, protams, pēkšņais blieziens ar nūju pa galvu bija izslēgts, tomēr spēka struktūru vadītāju galvas instinktīvi ierāvās plecos. Tāpēc ka varas nūja apgabala priekšnieka rokās varēja salauzt karjeru ikvienam no viņiem. Lai gan pēc likuma prokurors un tiesnesis skaitījās absolūti neatkarīgi no vietējās varas, bet pārējie vairāk vai mazāk bija pakļauti gubernatoram, reālajā dzīvē bez administrācijas vadītāja labvēlības un atbalsta neviens nenoturēsies savā krēslā. Un visi to lieliski zināja. Likovs apgāja galdam apkārt vienu reizi, tad otru, atgriezās savā vietā, taču krēslā nesēdās. Saspringums auga augumā.

Gubernators atbalstījās abām rokām pret galda malu, burtiski pārkārdamies visiem pāri, un beidzot ierunājās tonī, kas nevēstīja neko labu:

-   Tātad, cienītie Tihodonskas varas struktūru vadītāji, man jums jāpaziņo visnotaļ nepatīkama vēsts Tihodonskas vairs nav!

Viņa priekšā sēdošie cilvēki neviļus parāvās atpakaļ, it kā vairīdamies no balsī jaušamās naidīgās enerģijas. Valdonīgajās sejās parādījās slikti slēpts izbrīns. Kā nav Tihodonskas? Tā būtu pārdēvēta, vai?!

-    Tihodonska ir uzpirkta un izlaupīta! Nahičevana jau pa pusei ir Himki, Dienvidu mikrorajons Birjuļeva, Austrumu Butova! Maskava jau ir aprijusi Tihodonsku un to jau gremo! Bet uzpirkšana turpinās, un jūs to neaizkavējat!

Varas pārstāvji satraukti sakustējās.

-   Citi mēģināja pretoties, bet viņus apšāva kā klaiņojošus suņus. Tā varoņa nāvē gāja bojā mūsu kolēģis, Pridonskas mērs biedrs Kolomijecs! Bet kurš no jums ir stājies ceļā laupītājiem? Neviens pats! Jūs sēžat savos kabinetos un ne velna nedarāt! Kolomijeca un citu drosmīgo biedru slepkavības vēl joprojām nav atklātas! Milicija un prokuratūra dzīvo bezdarbībā. Tiesas, iztopot Maskavas varjagiem, divās dienās padzen kara veterānus no viņiem likumīgi piederošās zemes! FDD, narkokontrole, muita, iekšējais karaspēks visi izliekas, ka tas uz viņiem neattiecas! Raugi neietilpst kompetencē! Kāda gan jums vispār atlikusi kompetence, cienītie, ja Tihodonska tiek gremota Maskavas vēderā? Vai jūs būtu iecelti par Maskavas priekšniekiem? Nē-ē-ē! Tātad, ja nav Tihodonskas, jums nav arī amatu!

Klātesošos pāršalca klusa murdoņa. Taču gubernators trieca dūri galdā.

-   Jūsu taisnošanās man ir zināma! Tiesai ir viena kompetence, prokuratūrai cita, narkokontrolei vēl cita! Bet, kad briesmas draud visai tautai, ir jāapvienojas un jārīkojas saskaņoti!

Gubernators atkal pameta savu vietu, apgāja apkārt galdam un apstājās aiz IeP priekšnieka muguras.

-Visa aizsācējai jābūt milicijai. Tad arī pārējā sistēma sāks darboties. Bet mūsu milicija guļ… Slepkavības, dedzināšanas, iedzīvotāju iebiedēšana uz mūsu miliciju acīmredzot neattiecas! Vesela pārvalde liekēžu ar ģenerāli priekšgalā! Bet rezultātu nav ne-kā-du! Ar ko jūs tur nodarbojaties, biedri Kramskoj?!

Ģenerālis piecēlās. Visi tūdaļ saprata, kas tagad notiks. Grēkāzis nobālēja un pūlējās kaut ko pateikt, taču sanāca vien nesakarīga murmināšana.

-   Mēs strādājam, un mums ir zināmi panākumi…

-   Kur ir tie panākumi?!

-   RONAP ir aizturējusi aizdomās turamos…

-Ak RONAP! Gubernators ļauni pasmīkņāja. Tad ar RONAP arī runāšu! Bet jūs man neesat pieņemams ne kā priekšnieks, ne kā cilvēks, ar kuru varētu strādāt vienā komandā! Vakar es runāju ar iekšlietu ministru. Jūsu atbrīvošana no amata ir saskaņota. Varat būt brīvs. Nodosit visu RONAP priekšniekam!

Iestājās nāves klusums. Neseno līdzgaitnieku acis izbiedēti un izvairīgi raudzījās bijušajā IeP priekšniekā. Nupat varas nūja bija sadragājusi viņa mugurkaulu. Tādu apkaunojumu ģenerālis netika gaidījis. Kājām ļogoties, viņš izgāja no kabineta, tik tikko atrazdams sevī spēku aizvērt masīvās durvis.

Gubernators pievērsa skatienu ģenerālmajoram Nirkovam, un tas piecēlās, nostiepdamies miera stājā. Atšķirībā no Kramskoja ar viņa papliko galvvidu un izplūdušo figūru un seju Kolorādo Vabolei bija stalts, spēcīgs augums, biezi melni mati un koptas ūsas. Parasti viņš neizrādīja satraukuma pazīmes pat kritiskās situācijās. Turpretī tagad bija drūmi sakniebis plānās lūpas un stingi lūkojās logā. Viņam mundiera gods nebija tikai tukša skaņa. Un publisku bijušā priekšnieka pazemošanu viņš uztvēra ļoti sāpīgi.

-    Stājieties pie IeP priekšnieka pienākumu pildīšanas, Likovs izrīkoja. Šodien pat tiks parakstīta atbilstoša pavēle.

-   Klausos! Kolorādo Vabole atsaucās.

Gubernators bija nolaidis tvaiku un nesteidzīgi atgriezās savā krēslā. Kad viņš atkal ierunājās, balss skanēja daudz mierīgāk un klusāk:

-Jūsu karjeras perspektīvas ir atkarīgas no tā, kā izpildīsit konkrētu uzdevumu apturēt Maskavas struktūru patvaļu. Ja tiksit galā no «p. i.» kļūsit par pilntiesīgu priekšnieku. Ja netiksit galā neņemiet ļaunā. Un tagad ziņojiet par pasūtījuma slepkavību atklāšanas rezultātiem. Par kādiem panākumiem runāja jūsu priekšgājējs?

-   Uzieti slepkavības ieroči, konstatēti izpildītāji. Viens no viņiem ir nogalināts, otrs aizturēts. Un pat liecinājis, lai gan tas notiek ārkārtīgi reti killeri parasti tur mēli aiz zobiem…

Pie galda sēdošie varasvīri dzīvi sāka māt ar galvu. Viņi jau bija sapratuši, ka šodien paraugizrēķināšanās ir galā, tā ka oma visiem strauji uzlabojās.

-   Killers pat nosauca pasūtītāju, Nirkovs turpināja, un klātesošie izbrīnīti iedudinājās. Tas bijis kāds Maksims Kašins, investīciju grupas «Konsorcijs» vadītājs…

-   Pagaidiet, pagaidiet… Viņš ir tads ar šķību muti? gubernators ieinteresēti noprasīja.

-   Tieši tā!

-   Viņš taču vakar bija pie manis! Kāpēc viņš netika arestēts?!

Nirkovs paraustīja plecus.

-   Vajag nostiprināt pierādījumus. Citādi prokuratūra nepiekritīs arestam un tiesa nedos sankciju…

-   Šajā gadījumā nedrīkst rīkoties birokrātiski un formāli! gubernators stingri sacīja, vērīgi nopētīdams varasvīrus. Apgabala prokurors un apgabala tiesas priekšsēdētājs tūdaļ pat saprotoši pamāja. Likovs atkal pievērsās Nirkovam.

-   Redziet nu! Neviens neliks jums nekādus šķēršļus!

-   Mēs un rajona tiesas koriģējām «pulkvežu ciemata» lietas, tiesas priekšsēdētājs iestarpināja. Un šajā gadījumā bez kavēšanās dosim sankciju!

Nirkovs pamāja.

-   Tad mēs šodien pat viņu arestēsim!

-   Re nu, pavisam cita lieta! Likovs atzinīgi pasmaidīja. Pietika sanākt kopā un apspriest problēmu, kad lieta sāk virzīties uz priekšu! Bet kurš tieši atklāja šīs slepkavības?

-    Operatīvās daļas priekšnieks apakšpulkvedis Koreņevs un vina darbinieki…

-   Koreņevs? Hm…

Gubernators pamāja.

-   Esmu dzirdējis par viņu labas atsauksmes. Arī no cienījamiem cilvēkiem… Varbūt ir vērts iecelt viņu par RONAP priekšnieka pienākumu izpildītāju? Vai tiks galā?

Nirkovs saminstinājās.

-   Galā jau tiks… Tikai ir dažas nianses…

-   Kas tās par niansēm?

-    Pēc bijušā IeP priekšnieka norādījuma Koreņevu gatavojas atlaist. Pamatojums spēka apakšvienības izmantošana Maskavas firmas biroja ieņemšanā, sakari ar komercstruktūrām. Viņš, tā teikt, brauc ar bankai piederošu mašīnu. Un dzīvo lielā dzīvoklī pilsētas centrā…

Klātesošie nosodoši pašūpoja galvu, taču šajā reizē nošāva greizi.

-  Jukuši esat, vai? gubernators ierēcās. Kurš gan no jums nebrauc ar svešu mašīnu?! Kurš mitinās vienistabas dzīvoklī nomalē? Kurš ievēro ikvienu likuma burtu un komatu?! Un vēl ne velna nedarāt! Ja šis apakšpulkvedis atklāj tādas slepkavības, ja spēj iespiest asti bluķī Maskavas bandītiem, viņam jādod pulkveža pakāpe! Un lai brauc, ar ko grib!

Nosodošie žesti acumirklī pārvērtās par līdzjūtīgi atzinīgiem.

Bet ģenerālmajors Nirkovs pamāja, gatavs pildīt pavēli.

-   Klausos, Anatolij Stepanovič! Sapratu! Viss tiks izlabots!

Sanāksme beidzās. Tās dalībnieki kāpa lejā pa trepēm, nervozi vīpsnājot un pusbalsī daloties iespaidos. Nirkovu apsveica un vienlaikus juta viņam līdzi, sak, ja maķenīt noies greizi, galva būs nost! Taču visi bija norūpējušies paši par savām dienesta galvām un ar šādām replikām centās sevi uzmundrināt.

Kad jaunizceptais IeP priekšnieka pienākumu izpildītājs piegāja pie mašīnas, ievibrējās bezskaņas režīmā pārslēgtais telefons. Zvanīja apakšpulkvedis Koreņevs.

-   Apsveicu sakarā ar iecelšanu amatā, Vasilij Mihailovič! Viņa balss skanēja jautri. Tātad atlaišana vairs nav spēkā? Atļausit pārņemt darbus?

Kolorādo Vabole apstulba.

-   Kā tu zini?! Ne desmit minūtes nav pagājušas…

-   Esmu taču opers! Kūmiņš iesmējās.

-   Tad tu zini, kas tev jādara, pilnīgi nopietni sacīja Kolorādo Vabole.

Nākamajā rītā varenā «Konsorcija» sūtnis Maksims Viktorovičs Kašins tika aizturēts tieši savā numurā kā gluži parasts meklēšanā esošs un beidzot uziets kriminālnoziedznieks. Viņu saskaņā ar oficiālu līgumu apsargāja ātrās reaģēšanas specvienības viri, viņi arī būtu varējuši aizturēt, taču ētisku apsvērumu dēļ šo shēmu neizmantoja. Sargus vienkārši nomainīja viņu kolēģi, kopā ar Kūmiņu pieklauvēja pie numura durvīm un uzlika apstulbušajam iemītniekam roku dzelžus. Pēc tam viņu aizveda uz RONAP, kur killers Bumbiņa atpazina slepkavību pasūtītāju un konfrontācijā uzrādīja viņu.

Jau pēcpusdienā Kašins tika arestēts ne ar prokuratūru, ne tiesu sarežģījumi neradās, lai gan visu Tihodonskas tiesībsargājošo struktūru telefoni bija nokaitēti līdz baltkvēlei. Velti likums paliek likums! Tiesneši, izmeklētāji un prokurori ir neatkarīgi un pakļaujas vienīgi likumam! Un likums visiem ir viens!

Tik daudz vārdu par likumu daudzie Kašina aizstāvji vēl nekad nebija dzirdējuši…

Piektā nodaļa LAMATAS KŪMIŅAM

Galu galā svarīgi nav tas, kādi kuram ir ieroči. Galvenais kādi ir cilvēki, kuri ar tādiem vai citādiem ieročiem rīkojas.

Autora secinājums

«Viesmākslinieki» no mazām, bet lepnām kaimiņu republikām braukāja uz Tihodonsku pastāvīgi. Katrai noziedzīgajai «nozarei» saietos tika iedalīta noteikta teritorija. Stingrajos padomju laikos, kad par kārtības ievērošanu rūpējās ne tikai valsts, bet arī kriminālā pasaule, šeit pēc tradīcijas «strādāja» automašīnu zagļi no Gruzijas, kabatzagļi no Abhāzijas, pagrīdes ražotāji no Armēnijas un Azerbaidžānas. Ziemeļkaukāzs ar savām mūžsenajām lopu zagšanas, cilvēku nolaupīšanas un asinsatriebības tradīcijām regulāri izvirda no kalnu aizām bandītus, laupītājus un slepkavas.

Vēlāk, kad viss sajaucās un iestājās haoss, katrs sāka darīt, ko grib. Jo vairāk tāpēc, ka Krievijas pilsētas pārņēma duļķainie migrācijas viļņi, kuros, kā zināms, labi ķeras zelta un sudraba zivtiņas. Bēgļi no Uzbekistānas apmetās lauku nostūros, tadžiki un uzbeki peļņas meklējumos sturmēja Maskavu, dažs, glābdamies no vajāšanas, bija atbēdzis uz Tihodonsku no Čečenijas, dažs atbraucis šurp no Dagestānas tirgoties un baudīt «skaisto» dzīvē… «Viesiem» bija dažādi mērķi, taču arī daudz kā kopēja. Parasti viņiem bija vienaldzīga vietējā kārtība un viņi negrasījās iekļauties šejienes dzīvē. Viņi runāja savā valodā, dzīvoja pēc saviem likumiem un visu apkārtējo uztvēra kā nezināmu un svešu. Un cilvēkus, kuru zemē viņi bija ieradušies, daudzi uzskatīja par cirpšanai vai kaušanai gataviem auniem…

Seši Vagifa Nasirova viesi drūmi, neskuvušies kalnieši jutās Tihodonskā kā saimnieki. Viņi klaiņāja pa krastmalu, ilgi nīka kafejnīcās, jokoja rīkles balsī, skaļi smējās un nekaunīgi uzmācās meitenēm. Uzreiz bija redzams, ka viņi ne no kā un ne no viena nebaidās. To apliecināja ledainie vilka skatieni, kurus viņi raidīja apkārtējiem. Taču skatienus, redz, lietai nevar pievienot. Toties ārējās novērošanas dati, pārtvertās telefona sarunas un aģentu sniegtie ziņojumi tur iekļaujas ļoti labi un īsā laikā bija izveidojuši samērā biezu operatīvās izstrādes lietas sējumu ar koda nosaukumu «Viesi». Lietas materiāli pamatīgāk nekā acu izteiksme liecināja par to, ka «Viesu» nodomi nebūt nav miermīlīgi.

Katru dienu divi no viņiem neuzkrītošā «desmitajā» diezgan profesionāli sekoja tam, kā pārvietojas Huseins Huseinovs. Vakarā visi satikās pie nulles līnijas šašliku ēstuvē «Pusmēness», Vagifa jaunajā iestādījumā. Bagātīgo vakariņu laikā kaut ko apsprieda. Ierakstīt viņu sarunas neizdevās, taču binoklī no pretējās mājas piektā stāva bija redzams, ka Nasirovs, dzīvi žestikulēdams, uzstājīgi kaut ko mēģina tautiešiem ieskaidrot. Bet tie badīgi ēd un bez sevišķas intereses uzlūko saimnieku kā vilku bars, kurš vienaldzīgi vēro pa kokiem lēkājošu uzbāzīgu žagatu. Pa telefonu viņi runāja ne pārāk bieži un aizvien savā valodā, taču izdrukas tika pārtulkotas krieviski, bet daži vārdi un rindkopas izceltas ar dzeltenu marķieri. «Instrumenti», «akcija», «objekts», «sagatavošanās pabeigta», «atkāpšanās cauri Čečenijai»… Bieži atkārtojās viens un tas pats datums. Kūmiņš pasvītroja to ar sarkanu flomāsteru un jautājoši uzlūkoja Vološinu.

-   Viņi Huseinu taisās novākt parīt! tas komentēja. Tas ir simtprocentīgi!

-   Vai ir kādi pieturas punkti realizācijai? Lai varētu ierosināt krimināllietu un aizturēt visu bandu?

Vološins papurināja galvu.

-    Nekādu faktu pret viņiem nav. Ja nu vienīgi par ieročiem… Taču pašlaik viņiem to nav. «Instrumentus» viņiem nodos tieši pirms akcijas. Bez tam tos transportē viens «ieroču vīrs». Ņemt ciet var viņu vienu pašu. Bet, kad apbruņosies, būs jau par vēlu, tos plēsoņas bez asins izliešanas rokā nedabūs… Tad jābliež virsū. Bet prokuratūra un IeP to vien gaida…

Kūmiņš domīgi pārlūkoja «viesu» fotogrāfijas. Parastas kaukāziešu tipa sejas. Ovālas, trīsstūrainas, kvadrātveida. Ar ūsām un bez tām, viena ar bārdu, kalsnas un pilnīgākas, ar kuplām uzacīm. Dažādas sejas. Tikai skatieni vienādi plēsonīgi, itin kā tēmējot piemiegtām acīm. Arī bārda neparasta redzami apcirpta, bet vēl nesen bijusi mežonīga, lāpstveidīga tādas nēsā karā…

-   Nu, ja faktu nav, tad nav, vēl aizvien domīgi noteica Kūmiņš. Mēs rīkosimies pēc likuma.

Vološins uzmeta šefam izbrīnītu skatienu. Un nav skaidrs, par ko viņš brīnījās vairāk par sava šefa paklausību likumam vai par to, ka viņš tik ātri atteicās no nospraustā mērķa. Ne viens, ne otrs nebija Kūmiņam raksturīgs.

-   Vēl neesmu pieradis. Ne satraukumu, ne nakts izsaukumu, ne šaušanas kā pasakā. Bet es pasakām neticu, tāpēc aizvien gaidu kādu neģēlību…

-   Toties izskats tev jau ir kā baņķierim.

Un patiešām gaišās vējjakas, rūtainā krekla un džinsu vai melnā kombinezona ar nosaukuma «Ātrās reaģēšanas specvienība» abreviatūru vietā Ļitvinovam mugurā bija solīds zils uzvalks ar sīku pelēku svītriņu. Gaišzilais krekls un nevainojami sasietā kaklasaite darīja viņu līdzīgu augstākā līmeņa menedžerim.

Valentīns paraustīja plecus.

-   Tas ir formas tērps. Izsniedza, un es valkāju. Iesim manā kabinetā.

Plašo kabinetu Ļitvinovs bija izremontējis, atsakoties no vēsā «augstāko tehnoloģiju» stila. Pie sienas bija parādījies papildu monitors; spriežot pēc attēliem, bija nākušas klāt arī video kameras tagad bija redzama ne tikai apkārtne un ieejas, bet arī bankas svarīgākās telpas. Kaktā aiz seifa neuzkrītoši bija nolikts skrošu «vinčesters».

-   Dzirdēju, tu esot ievilcis arī jaunu signalizāciju un nomainījis darbiniekus, Kūmiņš atzinīgi sacīja.

-   Kā gan citādi? Cilvēki tas ir pats galvenais. Lai gan no ārpuses nevar pateikt, kas viņos slēpjas…

-   Tas tiesa. Kūmiņš nometa uz pulētā galda «viesu» fotogrāfijas. Kaukāziešu sejas kā vēdeklis izklājās uz gludās virsmas.

-   Uzmet aci, varbūt pazīsti? Izskatās, ka esat bijuši vienās un tajās pašās vietās…

Valentīns pievilka tuvāk uzņēmumus, vērīgi kā ošņādams nopētīja visus citu pēc cita. Viņa seja acumirkli pārvērtās, bet tūdaļ pat pieņēma iepriekšējo izteiksmi.

-   Šis. Un šis! Viņš atlika divus attēlus. Pagrozīja pirkstos, pagrieza otru pusi. Ar knipi aizsita pāri galdam Kūmiņam.

-   Tas ir Batojevs, segvārds Kalifs. Un tas Karmatovs, Zvērs. Un ir ar zvērīgs. Abi sevišķi bīstami teicami rīkojas ar ieročiem, nežēlīgi, dzīvību netur nekādā vērtē ne savējo, ne citu. Mums bija slepena vienošanās neņemt ciet dzīvus. Tiešu pierādījumu nav, bet Sergijevas omonieši kā bankā ir uz viņu sirdsapziņas… īsi sakot, aizturēšanai augstākās sarežģītības pakāpes objekti. Un pārējie, spriežot pēc ģīmjiem, ir tādi paši. Es ietērptu puišus ceturtās kategorijas vestēs, izsniegtu ķiveres, vairogus… Un arī tad nav izslēgti zaudējumi…

-   Paldies par konsultāciju! Kūmiņš piecēlās, ar ašu, slīdošu kustību savāca fotogrāfijas, iebāza tās kabatā. Ņemšu to vērā.

-   Varbūt vajag instruēt manus puišus? Vai… Es varu aiziet arī uz aizturēšanu…

Kūmiņš sastinga.

-   Kam tev tas ir vajadzīgs? Mierīgs darbs, laba alga… Ko vēl vajag? Kāpēc pašam līst lodēm ceļā?

-   Nezinu… Pieradums… Adrenalīna trūkst… Vai kā cita…

Operatīvās nodaļas priekšnieks piesita sev ar pirkstu pie pieres.

-   Smadzeņu tev trūkst, Vaļok! Sēdi un pateicies Dievam, ka tik ilgos gados tās pavisam nav izšķaidītas! Es netaisos puišus nolikt pa sitienam un tevi ne tik!

-   Bet kā tu ar viņiem tiksi galā?

-   Pie velna viņus! Paši aizbrauks!

Kūmiņš devās uz durvīm, Ļitvinovs ar neticīgu skatienu noraudzījās viņam nopakaļ.

Iedvest šausmas izmeklēšanā esošajam var dažādi. Var vienkārši sist viņam ar gumijas steku pa nierēm, ar telefongrāmatu pa galvu vai ar plaukstām pa ausīm. Var uzmaukt galvā polietilēna maisiņu vai gāzmasku, var… Taču tās visas ir rupjas, brutālas metodes, kuras pārsvarā izmanto mazkvalificēti operatīvie darbinieki, lai gan šim likumam ir izņēmumi… Bet var arī uz aizdomās turēto iedarboties psiholoģiski, lai viņam rodas iespaids, ka ir tikai viena iespēja pilnīga izdarītā nožēla un sadarbība ar izmeklēšanu. Tas ir daudz sarežģītāk ir jābūt daiļrunīgam, pārliecinošam un ticamam. Psiholoģiskās metodes galvenokārt praktizē izmeklētāji un labi operatīvie darbinieki.

-   …pusgadu ir nakts, apkārt virve ar karodziņiem, bet tu prožektoru gaismā cērt mežu. Tikai vispirms katrs koks ir jāapkapā pie pašas zemes, lai celms būtu zemāks. Bet sniegs ir pusotra, pat divus metrus biezs. Un ciets kā akmens! Pēc tam tupi bedrē sniegā, elpo izplūdes dvingu un ar benzīna zāģi baksti stumbru, bet tas ir kā no stikla…

Pirms gadiem divdesmit jaunais izmeklētājs Petrjanskis bija braucis uz meža koloniju nopratināt notiesātu atriebēju un saglabājis iespaidus līdz pat šim brīdim. Pareizāk sava klienta iespaidus, kuros tas bija dalījies neformālā atklātā kontakta nodibināšanas sarunā. Varbūt tāpēc viņam pietrūka pārliecināšanas spēka, par spīti sirdi stindzinošajiem tēlainajiem sīkumiem.

-  Ja zāģis paslīdēs, roka būs nost… Vai vienkārši zaudēsi samanu un nosalsi. Tā ka domā!

»

Staņislavs Ņemovs smagi nopūtās.

-   Nezinu es neko par to Burvi! Savā stulbumā kamerā samuldēju, tāpat vien, lai celtu autoritāti…

-  Tad tā arī dosies uz ziemeļiem ar autoritāti un piecpadsmit gadiem zobos! Tikai zobi tev pēc pāris gadiem izbirs!

Ņemovs vēlreiz nopūtās, paberzēja krūtis, saviebās.

-   Kāpēc mani tā žmiedzat?! Nebiju domājis, ka Zaļajā namā tāpat tēsīs kā dūzenē!

-   Ko?! Pieredzējušā izmeklētāja Petrjanska acis iepletās. Ko jūs gribat sacīt?

-   To, ko pateicu. Tas jūsu ambālis man visas iekšas atdauzīja…

Neskatīdamies apcietinātajā, izmeklētājs sāka vākt kopā papīrus.

-    Domāju, ka jūs pārspīlējat. Starp citu, operatīvajiem ir savas metodes. Es pierakstu liecības. Ja jūs klusējat, tad nav ko pierakstīt. Un man nav darba. Neko darīt, lai ar jums nodarbojas majors Sočņevs…

-   Tieši viņš jau man uzsūtīja to ambāli!

Petrjanskis ielika papīrus plānā portfelī.

-Atkārtoju operatīvais darbs nav manā kompetencē. Uz redzēšanos.

Durvis aiz izmeklētāja vēl nebija aizvērušās, kad uz sliekšņa parādījās operatīvais darbinieks. Ņemovs saspringa. Taču operatīvais bija viens, turklāt vēl draudzīgi smaidīja.

-   Ņem, Stas! Sočņevs laipni sacīja un nolika uz galda vīstokli. Tajā bija desa, maize un cigaretes.

-    Ēd, smēķē! majors teica. Tu taču neesi slikts puisis. Kam tev jāmeklē nepatikšanas? Domāju, mēs sarunāsim!

Bargais «burvis» Ņemovs sirdī bija parasts huligāns. Ziemeļu kolonijās viņš nebija bijis, «bada» karcerī arī ne, naglas, lai tiktu slimnīcā, netika rijis, vēnas demonstratīvi nebija griezis, kameras biedrus netika sev pakļāvis. Nolauza reiz divus gadus par huligānismu godīgam arestantam apkaunojošs pants. Uzbrukuma laikā ar masku un automātu viņš jutās kā pasaules valdnieks, taču patlaban, atrazdamies hrestomātiskā situācijā starp labo un ļauno izmeklētāju, «saplīsa», kā mēdz izteikties rūdīti okšķeri, līdz pašai pakaļai.

Viņš badīgi locīja iekšā labo desu, kāri smēķēja, vienkāršās miesiskās baudas atslābināja viņu un padarīja runīgu. Tieši tādu rezultātu panāk «pātagas» un «burkāna» metode, ja to izmanto darbā ar primitīvas dabas objektu. Briesmīgie drauģeļi atvirzījās kaut kur neredzamā tālē, priekšplānā nostādot vareno Kantori, ko personificēja majors ar ledainajām acīm, kurš atradās pavisam tuvu līdzās un noteica viņa tālāko dzīvi vismaz pārredzamā nākotnē.

-    Reāli, granāta man ir nejauši, nekādus teroristus es nepazīstu, pārbaudiet, cik gribat, Ņemovs ierunājās, izpūtis kārtējo dūmu mutuli. Bet ar «burvjiem» jā, bija tāda lieta… Tikai neko jēdzīgu tik un tā nezinu. Mēs strādājām pa piecniekiem telefonā atnāk komanda, salasāmies zināmā vietā un uz priekšu! Pēc štelles izklīstam, nolienam pagrīdē… Sazināties savā starpā aizliegts, par to varēja norauties…

-   Bet jūs taču sazinājāties! Sočņevs apsēdās ērtāk un it kā nejauši pastiepa uz priekšu roku ar piedurknē paslēptu mazītiņu mikrofonu.

-   Kā jūs zināt? Ņemovs saausījās.

-   Zinu. Kurš tevi ieveda bandā?

-   Tas… Kupris. Vitja Gorbatenko. Mēs ar viņu kopā sēdējām.

-   Kuru vēl pazīsti?

-   Tuteni, Matveju, Homu. Kupris un es viss piecnieks… Viltīgi izgudrojuši…

Sočņevs pasmīnēja.

-   Cik tur tās viltības? Visas anarhistiskās un teroristiskās organizācijas būvētas pēc tāda paša principa…

Un, vēlīgi pasmaidījis, uzdeva nākamo jautājumu:

-   Ar ko uzturēji sakarus? Kur? Vārdi, uzvārdi?

Ņemovs paņēma vēl vienu gabalu desas un ar piestūķētu muti turpināja stāstīt. Digitālais diktofons bezkaislīgi un precīzi fiksēja katru viņa vārdu.

* * *

Dienvidu tilts bija slēgts, centrā drūzmējās tūkstošiem mašīnu, visa pilsēta stāvēja sastrēgumos. Nācās braukt pa Austrumu tiltu un vēl visu laiku pārliecināties, vai neseko, tā ka ceļš desmit minūšu vietā aizņēma piecdesmit. Beidzot melnais «BMW» nesteidzīgi izbrauca kreisajā krastā, atstādams platas rievoto riepu sliedes, izripoja tukšajā pludmalē, nobremzēja un paslēpās kailajos krūmos. «Astes» nebija. Vismaz redzamas.

Kūmiņš izslēdza motoru. Apkārt nebija nevienas dzīvas dvēseles. Auksts rudenīgs vējš dzenāja pa smiltīm polietilēna maisiņus un izbalējušas papīra skrandas. Mitrās smiltis šmakstēja zem kājām. Gaiss smaržoja pēc valguma. No debesīm smidzināja sīkas piles. Viņš ciešāk ietinās lietusmētelī un brida uz ūdeni.

Sirdsapziņa nav juridisks jēdziens, taču tai viņš sekoja biežāk nekā likumiem. Un uzskatīja: ja visi ierēdņi, deputāti, prokurori rīkotos pēc sirdsapziņas, tad dzīve būtu pavisam citāda pareizāka un taisnīgāka. Taču tagad viss bija noskrējis no pareizajām sliedēm vārdi «sirdsapziņa», «gods», «cieņa» faktiski bija pazuduši no aprites, tāpat kā daudzas citas novecojušas kategorijas. Tos bija izspieduši citi «piķis», «atslēgties», «iezāģēt», «sava komanda», «jautājuma cena». Bet, lai pūstu pilsoņiem miglu acīs, pūderētu smadzenes un jauktu galvu, tika izdomāta burvīga pasaciņa sak, likumi ir nepilnīgi, tā arī visa vaina! Bet kas gan vispār ir pilnīgs šajā mūsu pasaulē? Ne-kas!

Aiz Polārā loka sniega vētra, sals un nakts pusgada garumā; tuksnesī tveice, čūskas un skorpioni; siseņi nograuž sējumus, krusa izsit stiklus, ugunsgrēki iznīcina mežus, katastrofas aizrauj tūkstošiem dzīvību. Plūdi, sausums, viesuļvētras un taifūni… Kur te ir pati pilnība? Bet dzīve tomēr rit, un neviens necer, ka visas šīs ķibeles izzudīs pašas no sevis vai arī izdosies tās kaut kā iznīdēt… Šādas blēņas nevienam pat prātā neienāk cilvēki dzīvo, strādā, mīl, rada bērnus un ne par kādiem likumiem pat neaizdomājas! Tāpat zagļi, korumpanti, kukuļņēmēji, laupītāji un izvarotāji arī nepiebāž sev galvu ar likumiem un nemaz nav norūpējušies par to nepilnību! Vēl jo vairāk tāpēc, ka pēdējos gados likumdošana mainās itin kā pēc viņu pasūtījuma…

Kūmiņš nospļāvās. Uz draņķīgajiem likumiem bija mazas cerības. Uz korumpēto Sistēmu itin nekādu. Viņš pats bija šās Sistēmas elements, tāpēc zināja, ko runā un dara. Un tomēr… «Mērķis attaisno līdzekļus!» viņš allaž bija sekojis šim jezuītu ordeņa lozungam. Taču kopš tā laika, kad par taisnīguma ieroci viņš bija sācis izmantot visīstāko bandu, sirdsapziņa aizvien biežāk protestēja. Kaut arī rezultāts tika sasniegts vēlamais iebraukušie bandīti nokļuva uz akmens galdiem morgā likumpaklausīgo tihodonskiešu vietā, kurus tie bija gatavojušies aplaupīt, izvarot un nogalināt.

Un tomēr sirdsapziņa ar asiem pīķiem durstīja operatīvā darbinieka pamatīgi nocietinājušos apziņu. Bezgalīgi tas nevarēja turpināties. Kamēr viņš ļauj bandītiem «pelnīt» un izpestī no cietuma tos, kuri tur nonākuši muļķības pēc, viņi tic vadoņa visvarenībai un ievēro zināmu disciplīnas šķietamību. Taču agri vai vēlu tam pienāks gals. Idiots Ņemovs iekrita ar granātu, kamerā izpļāpājās par «burvjiem», un tagad viņam cenšas atraisīt mēli drošībnieki. Un nav izslēgts, ka viņiem tas izdosies… Bet vakar Koordinators paziņoja, ka Sals no trešā piecnieka aizturēts par stulbu kautiņu dzērumā un viņu vajag izpestīt… Ļoti gribētos nospļauties un nebāzt savu degunu šajā lietā. Un vispār taisīties vaļā no visas tās bandas. Bet kā to lai izdara, Kūmiņš pagaidām nezināja…

Viņš izvilka no kabatas vecu sīmensu, nospieda ieslēgšanas pogu.

-   Dzirdu un paklausu! klausule ierunājās rupjā džina balsī. Kūmiņš bezmaz vai sarāvās. Bijušais īpašnieks bijis apveltīts ar savdabīgu humora izjūtu. Viņš uzspieda vajadzīgo numuru.

-   Klausos! Koordinators atsaucās.

«Un arī paklausīsi, maita!» Kūmiņš nodomāja. Bet skaļi sacīja:

-    Precizēju par «Pusmēnesi». Seši apmeklētāji. Šodien septiņos vakarā. Pilnīga likvidācija.

Vējš uztvēra aprauto frāžu fragmentus un aiznesa uz tilta pusi, saraustīdams vārdus skaņās un sajaukdams kā papīra smalcināmā mašīna. Kūmiņš atvēzējās un ielidināja telefonu ūdenī. Tas iekrita kādus divdesmit metrus no krasta. Aukstie svina pelēkie viļņi klusi nošļakstēja.

* * *

Operatīvā darbinieka liktenis bieži atgādina drudža slimnieka temperatūras līkni vai alpīnistiem labi pazīstamo kalnu grēdas kontūru smaile mijas ar aizu, aiz tās seko kārtējā smaile un atkal aiza…

Tikai pirms pāris dienām majors Sočņevs bija stāvējis uz paklāja Pārvaldes priekšnieka vietnieka kabinetā un saņēmis krietnu brāzienu par neprasmi audzināt aģentus, bet pēc tam parakstījies pavēlē par neatbilstību ieņemamajam amatam. Bet šodien viņš vadībai ceļ priekšā Burvja lietu un viņā uzmanīgi klausās pats ģenerālis Ļizutins, trīs viņa vietnieki un galveno operatīvās un izmeklēšanas nodaļu priekšnieki. Precīzāk pašlaik viņi klausās diktofona ierakstā Staņislava Ņemova nopratināšanu, taču tas būtību nemaina priekšā vīd mazākais apakšpulkveža zvaigznes, bet varbūt pat medaļa vai ordenis…

-   īsi sakot, it kā cits cilvēks, vai, būtu sācis komandēt, kaut kā tā, nopratināmais pūlējās izteikties saprotami, taču ģenerālis, četri pulkveži, apakšpulkvedis un majors klausījās viņā ārkārtīgi uzmanīgi. Vai varbūt Burvis kļuva gudrāks, es nezinu. īsi sakot, štelles gāja no rokas, bez nevienas lažas, arī piķis sāka nākt vairāk… Nebija vairs tik daudz slaktēšanu, viņš aizliedza «slapināties»… Bet, kad pavēlēja nozūmēt, tad tikai kaut kādus debiliķus, kuriem piķa nemaz nebija…

-   Labs darbs, biedri major, sacīja Ļizutins, kad ieraksts beidzās. Un tagad stāstiet, ko izdevās noskaidrot.

-   Ziņoju, biedri ģenerāl, Sočņevs iesāka, sakoncentrējies un nostiepies miera stājā. Ņemovs uzrādīja divus īrētus dzīvokļus, kuros mitinājušies viņa piecnieka dalībnieki, saukti Matvejs un Homa. Pārkāpjot vadoņa instrukcijas, viņi tur mēdza pēc laupīšanām sanākt kopā dzēra alkoholu, aicināja prostitūtas. Tā sakot, relaksējās…

Ģenerālis saviebās, un Sočņevs pārgāja pie konkrētiem faktiem.

-   Diemžēl tur jau dzīvoja citi cilvēki, nekādas Matveja un Homas pēdas uziet neizdevās. Viktora Gorbatenko personība noskaidrota, ir izsludināta viņa meklēšana. Trīs piecnieka dalībnieku telefoni ir pazuduši no ētera, toties ceturtais darbojas, tiesa, ar citu viedkarti. Kā paskaidroja Ņemovs, pēc instrukcijas viedkartes un aparātus vajadzēja iznīcināt. Tad noziedznieki dabūja citus aparātus no apgrozībā esošiem un ievietoja tajos viedkartes, kuras regulāri caur piecnieku vecākajiem saņēma no tāda Koordinatora…

-   Kā gan ēterā varēja palikt aparāts, kurš sevi bija atklājis? painteresējās izmeklēšanas nodaļas priekšnieks, kalsns vīrs gados ar nogurušu seju.

-    Ņemovs paskaidroja, ka vienam no līdzdalībniekiem Tutenim ļoti paticis dārgais, uzlabotais aparāts un acīmredzot viņš pārkāpis instrukciju, to neiznīcinot…

-   Jūs nopeilējāt šā Tuteņa atrašanās vietu? ģenerālis jautāja.

-Jā… Tas ir, nē… Telefonu noklausās un cenšas tam sekot, taču ļoti lielos vilcienos kļūdas rādiuss ir no simt līdz simt piecdesmit metriem. Identificēt cilvēku tik lielā platībā ir ļoti grūti, bet biezi apdzīvotā pilsētā vienkārši neiespējami…

-   Tātad rezumēsim. Ļizutins uzsita ar plaukstu pa galdu, kā sizdams mušu. Ir konstatēts, ka Burvja banda nav fantāzijas auglis, bet visnotaļ reāls noziedzīgs veidojums, tas ir viens! Mums ir visas iespējas aizturēt vienu vai pat divus bandītus tas ir divi! Bet galvenais… Biedri Sočņev, pastāstiet galveno!

Majors kautrīgi pamāja.

-    Ir pamats domāt, ka bandu vada milicijas darbinieks, «uzplečots vilkatis» apakšpulkvedis Koreņevs! Ļoti konspiratīvi, veikli maskējoties un liekot lietā visādus rafinētus gājienus!

Ģenerāļa kabinetā iestājās klusums. Visi klātesošie pazina Koreņevu vai vismaz bija par viņu dzirdējuši.

-   Ja tā, tad tā būs skandaloza lieta, klusumu pārtrauca priekšnieka vietnieks operatīvajā darbā Vozņukovs. Tikai figurants ir ļo-o-oti glums tips!

Vozņukovs saskatījās ar operatīvās nodaļas priekšnieku. Pulkvedis Karnauhovs ļoti labi pazina Kūmiņu viņi institūtā bija mācījušies vienā kursā, bet pirms vairākiem gadiem Karnauhovs tika veicis operatīvo izmeklēšanu kursa biedra lietā, kas beidzās ar viņa notiesāšanu. Pēc pusgada spriedums gan tika atcelts…

-   Tāpēc ļoti skrupulozi jāveic viņa noziedzīgās darbības dokumentācija! Izmeklēšana nedrīkst kļūdīties!

Klātesošo skatieni pievērsās izmeklēšanas nodaļas priekšniekam Bobrinam korpulentam iesirmam vīram labi pašūtā uzvalkā. Tas paraustīja plecus.

-   Mēs iesaistīsimies, kad būs zināmi konkrēti figuranti. Kad tiek plānota aizturēšana?

Priekšnieku skatieni atkal pārvietojās uz Sočņevu. Patlaban viņš šeit bija pati informētākā un nozīmīgākā persona. Taču viņam nebija ko piebilst viņš jau visu savu informāciju bija izsmēlis, lai gan atzīt to negribējās. Pauze ieilga. Un pēkšņi, kā parasti notiek kinofilmās pašā dramatiskākajā momentā, viņam kabatā ievibrējās telefons garš signāls, divi īsi, atkal garš. Noklausīšanās!

-   Atvainojiet, biedri ģenerāl, steidzama informācija! Viņš izvilka aparātu, paklausījās, tikko manāmi pasmaidīja.

-   Atļaujiet ziņot, biedri ģenerāl! Uz Tuteņa telefonu zvanījis Koordinators. Viņš sacījis vārds vārdā: «Precizējums rītdienai. Akcijas laiks deviņpadsmit nulle nulle. Strādāt ar gaļasmašīnu.» Arī otru telefonu mēģināts nopeilēt, bet tas uzreiz pazudis no ētera. Droši vien iznīcināts.

-   «Gaļasmašīna» killeru slengā nozīmē automātu, paskaidroja Karnauhovs. Tātad rīt septiņos notiks kaut kāda likvidācija. Un mums viņi jāsaņem ciet nozieguma vietā!

-    Uzreiz pēc aizturēšanas mēs ierosināsim krimināllietu un sāksim tincināt figurantus par Koreņevu! Bobrins pamāja.

Sočņevs delikāti ieklepojās.

-   Tam ir vajadzīgs precīzs peilētājs! Citādi nebūs iespējams izskaitļot ne Tuteni, ne viņa līdzzinātājus… Taču noklausīšanās dienesta tehniskās iespējas ir izsmeltas…

Priekšniecības kabinetā kārtējo reizi iestājās klusums. Un tad savu nozīmīgo vārdu teica Pārvaldes priekšnieks.

-   Aktivizēt mobilos peilētājus! Ar tiem precizēt aptuvenos rezultātus, identificēt Tuteni un veikt vina novērošanu! Mobilizēt aizturēšanas grupu un saņemt ciet bandītus pirms likvidācijas! Operācijas tiešo vadību uzdodu majoram Sočņevam! Kontroli veic pulkveži Vozņukovs un Karnauhovs, atbildīgais par realizāciju pulkvedis Bobrins!

Ģenerālis runāja aprauti un precīzi, it kā dzītu naglas sienā.

-   Rīt es personiski piedalīšos bandas locekļu nopratināšanā. Un pēc tam tā vilkata Koreņeva nopratināšanā! Tik svarīgu lietu mums sen nav bijis!

* * *

Briesmu signāls ieskanējās, kad Kūmiņš pārskatīja jaunākos ziņojumus: «Izsludināt agrāk tiesātā, 1965. gadā dzimušā Viktora Ivanoviča Gorbatenko meklēšanu…» Tālāk viņš nelasīja. Gorbatenko darbojās vienā piecniekā ar Ņemovu. Varbūt sagadīšanās? Paskatījās meklēšanas iniciatoru nav norādīts. Piezvanīja apgabala IeP izmeklēšanas nodaļas priekšniekam.

-    Sveiks, Vitālij. Kā sviežas? Kurš tur meklē Vitju Kupri? Nu Gorbatenko? Un par ko?

-    Nezinu, par ko, uzrunātais atbildēja. Kantoris izsludināja. Bet viņi nav sevišķi runātīgi. Kas tad ir? Viņš ir tavs aģents, vai?

-   Akurāt, Kūmiņš atbildēja un atvadījās. Tātad nekādas nejaušības nav. Ņemovs «noplīsis» un nodevis sabiedroto. Cilpa «burvjiem» ir uzmesta, bet, kad tā savilksies, neizbēgami aizraus līdzi arī viņu pašu… Viņš atgāzās pret krēsla atzveltni un noslaucīja kabatlakatā nosvīdušo pieri. Sirds sitās paātrināti. Visu mūžu viņš bija medījis noziedzniekus, taču nekad nebija aizdomājies par to, ko jūt vajāts meža zvērs…

Kūmiņš aizvēra acis un papūlējās atslābināties. Kad pulss kļuva normāls, viņš piezvanīja apakšpulkvedim Pirjevam vienīgajam virsniekam FDDP, ar kuru uzturēja uzticamas attiecības.

-   Ko tu saki, Igor, ja mēs iedzertu pa kausam alus? Maģistrālajā atvērts krodziņš «Bavāriešu sēta», viņi paši brūvē alu. Es uzsaucu!

-    Alu? Pirjevs klausulē novīpsnāja. Atkal gribi mani noķert uz āķa?

Savulaik, kad risinājās sīva pretalkohola kampaņa, Kūmiņš atbrīvoja kapteini Pirjevu, kurš bija aizturēts uz ielas vieglā reibumā, tādējādi izglābjot viņa partijas biedra karti un karjeru. Dīvainā kārtā Pirjevs pakalpojumu nebija aizmirsis un centās atdarīt ar to pašu.

-   Nebaidies, tagad ir citi laiki! Filips centās iegalvot. Pat ja tu piedzertos kopā ar CIP rezidentu, augstākais dabūtu rājienu!

-   Nezaimo! Cikos?

Tieši sešos viņi satikās nelielā mājīgā zālītē, pasūtīja pa kausam nefiltrēta dzīvā «Bavārieša» un, kamēr vēl nebija atnestas ceptās desiņas, lēnītēm malkoja neskaidro, pēc miežiem smaržojošo dzērienu, remdēdami badu ar vācu kliņģeri, apkaisītu ar rupjo sāli.

Kūmiņš pļāpāja par dažādiem tematiem, taču viņa sarunbiedrs bija nedaudz saspringts un acīm redzami gaidīja, kad noskaidrosies šās tikšanās īstais iemesls.

-   Beidz, Igor, atslābsti! Es netaisos vervēt tevi ārzemju izlūkdienestam vai izzināt valsts noslēpumus! Filips iesmējās. Mani interesē tikai viens jautājums jūsu Sočņevs aizturējis manu aģentu un draudējis uzrakstīt ziņojumu, ka es ar viņu slikti strādāju. Tu gadījumā nezini, kā tas var beigties? Uzrakstīs vai ne?

Zilacainais specifiskā «komitejnieka» izskata cilvēks atviegloti pasmaidīja.

-   Sočņevam tagad tas nav prātā. Viņš ir ievārījis nopietnu putru. Visu laiku skraida pie priekšniekiem, saņēmis papildu pilnvaras… Vakar pagalmā pētīja mobilos peilētājus. Redzēji kino, kā gestapo mūsu radistus meklēja? Pa pilsētu brauc mašīna ar antenu, bet iekšā sēž klausītājs ar austiņām, tver signālu… Uztver ievelk kartē līniju… Bet citā kvadrātā otra mašīna arī tver signālu, un klausītājs arī ievelk līniju. Kur līnijas krustojas, tur atrodas raidītājs! Tie ir domāti īpašiem apstākļiem, bet Sočņevam tos aktivizēja. Ko viņš tur izštukojis netieku gudrs!

Labi vien ir, ka viņš aizņemts! Kūmiņš šķietamā atvieglojumā noteica, lai gan nekā laba iegūtajā informācijā nebija un nekādu atvieglojumu viņš neizjūta. Cilpa savilkās aizvien ciešāk. Gribējās tūdaļ pat skriet un kaut ko darīt. Bet viņš pastāstīja jaunu anekdoti, notiesāja desiņu, izdzēra trīs kausus alus un tikai tad atvadījās no Pirjeva… Pēc tam, ievērojot parasto piesardzību, piezvanīja Koordinatoram. Tikai tad spriedze izlauzās klaigās un virtuozās necenzētās lamās.

* * *

Pilsēta dzīvoja parasto rudens dzīvi. Maģistrāles prospektā sastrēgumos buksēja simtiem mašīnu, kuru vidū pašmāju markas bija izņēmums. Ne tikai tāpēc, ka Tihodonskā būtu daudz bagātu cilvēku, bet galvenokārt tāpēc, ka tieši viņi braukā pa centrālo maģistrāli, jo vienkāršiem, nenozīmīgiem ļautiņiem iebraukšana šeit ir stingri aizliegta.

Par spīti tam, ka darbadiena ritēja pilnā sparā, trotuāri bija ļaužu pārpildīti, gājēju straumes paralēli plūda viena otrai pretī, krustojumos un pie pazemes pārejām sagriezdamās virpulī. Dārgie restorāni, kā jau parasts dienas laikā, stāvēja tukši, toties ieskrietuves un lētās kafejnīcas bija kā piebāztas. Makdonaldā stāvēja rinda Krievijas pilsoņi, it īpaši iebraucēji no rajoniem, nevarēja vien beigt mieloties ar aizokeāna ātrās ēdināšanas labumiem. Ar vārdu sakot, viss ritēja savu gaitu gājēji nepievērsa uzmanību cits citam, un Petja Budkovs, kurš iedams strīdējās ar Mašu Korjakinu no 303. grupas, neievēroja, kā viņu vērīgi nopēta vīrietis vidējos gados tumšā lietusmētelī un zilā beretē. Ja priekšzīmīgajam studentam kāds būtu teicis, ka viņš uz brīdi nokļuvis īpašā operācijā iesaistīta FDD darbinieka uzmanības lokā, viņš būtu ļoti izbrīnījies.

Tāda mēroga operācijas Tihodonskas drošības dienestam vēl nekad nebija nācies veikt. Operatīvi tehniskā nodaļa strādāja pastiprinātā režīmā, fiksējot Tuteņa telefonu primārajā koordinātu tīklā. Aparāts pat gaidīšanas režīmā ik pa trim minūtēm raida ēterā testa signālus, kurus uztver tuvākais retranslators. Raidītājs bija ieslēdzies nesen un atradās pirmajā kvadrātā starp Centrāltirgu un Gorkija parku, pamazām virzoties uz Dienvidu prospektu.

Mobilā operatora «Dinamik» zvanu centrs šodien strādāja vienīgi drošības dienesta dēļ, un atbildīgais virsnieks, kurš šeit dežurēja kopš paša rīta, katras piecas minūtes ziņoja, kura retranslatora zonā atrodas izsekojamais telefons. Pēc šiem datiem analītiķi mēģināja noteikt precizējošo koeficientu un sašaurināt meklēšanas loku, taču pagaidām bez sevišķiem panākumiem.

Ārējās novērošanas dienests pilnā sastāvā bija bloķējis pilsētas centru, civilā apģērbā tērpušies operatīvie darbinieki arī patrulēja pirmajā kvadrātā, pūlēdamies pēc kādām prātam netveramām pazīmēm atšķirt daudzu tūkstošu pūlī meklējamo objektu.

Trīs mikroautobusi ar aizvilktiem aizkariņiem plēsonīgi riņķoja pa iespējamo notikumu arēnu, iekšā sēdēja spēcīgi puiši melnos kombinezonos un klusēdami gaidīja komandu uzbrukumam. Divi mobilie peilētāji, nomaskēti par elektrotīklu dienesta avārijas furgoniem, lēnām apbraukāja kvartālu pēc kvartāla, pie datora sēdošie speciālisti centās uztvert tieši vajadzīgā aparāta raidītu signālu. Taču pārslogotajā radio ēterā tas bija tikpat sarežģīti kā pēc balss sameklēt cilvēku dziedošā stadionā.

Visa šā sarežģītā daudzpakāpju karuseļa centrā atradās majors Sočņevs. Viņš sēdēja pie centrālās pults tehniskajā nodaļā un datora monitorā vēroja, kā pilsētas kartē pārvietojas liels, sarkans, pulsējošs plankums. Reizēm viņš vienā paņēmienā pārlēca vienam vai vairākiem kvartāliem, kas nozīmēja pāreju cita retranslatora darbības zonā. Palaikam iedarbojās precizējošais koeficients un plankums krasi samazinājās, bet tad uzreiz atkal izplūda, aptverot vienlaikus vairākas ielas. Protams, ja aplenktu visu kvartālu un sarīkotu tvarstīšanu ar totālu kratīšanu… Bet nav vairs tie laiki!

Majors ielūkojās pulkstenī. Sešpadsmit trīsdesmit! Līdz «X» stundai atlikušas vien divarpus stundas. Ja operācija izgāzīsies…

Sočņevs paņēma rāciju.

-   Personālsastāvam pastiprināt modrību, pārbaudīt visus aizdomīgos! Mobilajiem peilētājiem ieņemt vietas pirmā kvadrāta pretējās pusēs, aktivizēt objekta identifikāciju!

Viņš zināja, ka dežurants izziņos viņa komandu visā tīklā, taču nekāda reāla labuma no tā nebūs, jo cilvēki jau tāpat dara visu iespējamo. Tā arī notika.

-   Peilētāji saka ēters ir pārslogots, dežurants ziņoja pēc kāda brīža. Izšķirt vajadzīgo signālu ir neiespējami. Bet operatīvie darbinieki tika pārbaudījuši ap četrdesmit cilvēku, trīs ir aizturēti, taču pozitīvu rezultātu nav.

-   Sapratu jūs, majors gurdi noteica.

Viņš arī pats zināja, ka raustās kā strāvai pieslēgta izmēģinājumu varde. Viņu arī kā strāva raustīja laiks, kas gāja uz beigām, un vēlēšanās kaut jelko darīt vai vismaz radīt iespaidu, ka viņš kaut ko dara… Pārslogots ēters! Kā starp tūkstoš balsīm atšķirt vienu? Ja nu tikai liekot tām pārējām apklust… Vai vismaz lielākajai daļai… Un to ir iespējams panākt!!

No negaidītā atklājuma Sočņevs salēcās. Un paķēra rāciju.

-   Lai visi mobilie operatori pēc trīsdesmit minūtēm atslēdz savienojumu saviem abonentiem! Gan «BiLain», gan «Megafon», gan «Tele-2» īsi sakot, visi, atskaitot «Dinamik»! Viņi pretosies, taču tas mums ir pie kājas! Lai mūsu virsnieki piespiež viņus atbrīvot ēteru kaut uz piecpadsmit minūtēm! Pirmais peilētājs ieņem kvadrāta dienvidu pusi, otrais austrumu vai rietumu! Doma tāda, lai tie atrastos leņķī attiecībā viens pret otru. Un tieši septiņpadsmitos, kad ēters būs attīrīts, lai peilē! Kā sapratāt?

-   Saprast jau sapratu, dežurants nedroši atbildēja. Diez vai viņi tam paklausīs…

-   Tad lai mūsu virsnieki paši atslēdz savienojumu!

-  Es ziņošu priekšniecībai, dežurants sacīja un pārtrauca sarunu. Sočņeva priekšlikums laikam šķita viņam pilnīga avantūra.

Neko darīt, lai ziņo! Tā bija vienīgā iespēja sasniegt rezultātu! Bet, ja pielaidīs bikses, rezultāta nebūs! Lai tad arī atbildību prasa no tiem, kuri noraustījās!

Neviļus Sočņevs nodomāja, ka viņa pieņemtais lēmums vairāk raksturīgs tādam avantūristam kā apakšpulkvedis Koreņevs ar iesauku Kūmiņš. Turpretī viņam pašam vēl pirms trim mēnešiem kaut kas tāds pat prātā nevarētu ienākt. Tas nozīmē, ka viņš mācās no Kūmiņa? Vai arī pats kļūst tāds kā Kūmiņš? Varbūt tāpēc, ka tagad viņš dzen pēdas Kūmiņam?

-   Ģenerālis akceptēja jūsu rīkojumu, viņa domas pārtrauca balss rācijā. Paredzētais sakaru atslēgšanas laiks pulksten septiņpadsmitos.

-   Lieliski! Sočņevs pielēca kājās un nervozi sāka soļot pa nelielo telpu, kurā atradās centrālā pults.

Lai viņu netraucētu, operatori piebrauca pavisam tuvu klāt saviem galdiem. Un tas liecināja par cieņu. Viņš tika atzīts! Majors vai plīsa aiz lepnuma. Ja viss izies, kā cerēts, viņam sāksies jauns posms dzīvē. Starp citu, Kūmiņam arī…

-   Tu taču teici, ka rakstīsi referātu, bet pie mājas telefona nenāci, un arī mobilais bija atslēgts! Petja pārmeta savai draudzenei. Nē, mājas telefons darbojās, vienreiz pienāca vecmāmiņā, bet tūdaļ nolika klausuli… Hallo… Hallo!

Viltīgo Mašu tā arī neizdevās piespiest pie sienas līnija atvienojās. Nelaimīgais jauneklis satraukumā velti pūlējās atkārtot izsaukumu, kratīja aparātu un pat pārbaudīja bateriju. Viss velti savienojuma nebija. Un ne jau tikai studentam Budkovam tūkstošiem mobilo telefonu pēkšņi kļuva mēmi. Pārtrūka svarīgas pārrunas ierēdņiem, aprāvās uzņēmēju biznesa plānu precizēšana, mīlētāju dūdošana vai strīdi, sadzīviskas sarunas un tukša pļāpāšana.

Tieši pulksten septiņpadsmitos trīs mobilo sakaru operatoru divi abonenti bija atslēgti no tīkla. Darbojās tikai «Dinamik» telefoni. Taču pirmajā kvadrātā tādu bija piecdesmit seši. Sarkanā punkta diametrs krasi samazinājās. Izrādījās, ka pa šo laiku tas bija pievirzījies otrā kvadrāta robežai. Un tūdaļ pat pienāca mobilo peilētāju ziņojumi:

-   Objekts identificēts! Rūpniecības ielas un Laikrakstu prospekta stūris līdzās alus kioskam…

Operators palielināja karti, pievilkdams klāt punktu, kurā krustojās peilējumu līnijas.

-   Laikrakstu prospekts divdesmit seši, viņš precizēja.

Aizturētā priekā Sočņevs paziņoja rācijā:

-   Objekts ir pie alus kioska Laikrakstu prospektā 26!

Un, lai gan svešai acij apkārtējā pasaulē nekas nebija mainījies, ārējā novērošana sāka sašaurināt loku ap norādīto adresi. Neuzkrītoši cilvēki no visām pusēm tuvojās krustojumam, šķietami vienaldzīgi, garām slīdoši skatieni profesionāli skenēja gājēju sejas.

-    Dodas uz Maģistrālo prospektu, peilētājs koriģēja.

-   Redzu objektu! ziņoja viens no novērotajiem. Vidēja auguma vīrietis, ģērbies brūnā virsjakā ar kapuci, melnas bikses, rokā vijoles futrālis!

-   Rokā ir! Iekrita gan, maita! Sočņevs trieca dūri pa pusei saliektā delnā. Bet mikrofonā norīkoja: Nodrošināt slēptu sekošanu! Tikai uzmanīgi futrālī viņam ir automāts! Ziņot par jebkādu pārvietošanos!

Majors norūpējies staigāja pa istabu. Jāpārbauda, vai tas patiešām ir Tutenis! Pārāk daudz likts uz spēles, kļūdīties nedrīkst galva ripos! Tikai kā lai to izdara?!

-   Objekts pieiet pie pazemes pārejas. Kāpj lejā…

-   Signāls pazuda, ziņoja peilētāji.

Pareizi! Ja viņš iznāks laukā un vienlaikus parādīsies meklējamā aparāta signāls, tad visas šaubas izgaisīs!

-   Ziņojiet par signāla parādīšanos, Sočņevs norīkoja. Bet novērotājam pavēlēja: Ziņojiet par iznākšanu virszemē!

Mokoši vilkās sekundes.

-   Ir signāls! ziņoja peilētājs.

-   Objekts iznāca no pazemes pārejas, vienlaikus informēja novērotājs.

-    Tas ir viņš! Majors Sočņevs līksmi saberzēja plaukstas. Tutenis identificēts ar visu savu «gaļasmašīnu». Varētu ziņot priekšniecībai par panākumiem…

Atskanēja satraukta mobilo peilētāju priekšnieka balss:

-   Ēters atkal pārslogots, objekts pazaudēts!

-   Nekas, mēs viņam sekojam, mierīgi atsaucās Sočņevs un uzmeta skatienu pulkstenim. Piecpadsmit minūtes bija pagājušas.

-   Maša, Maša, tu mani dzirdi?! klausulē klaigāja Petja Budkovs. Arī citi abonenti atjaunoja pārtrūkušos sakarus.

* * *

Krodziņš «Pusmēness» atradās Revolūcijas parka dienvidaustrumu stūrī. Speciāli tā ierīkošanai uzņēmējam Vagifam Nasirovam atļāva nocirst piecdesmitgadīgus kokus. Tas tika darīts mazā biznesa aizsardzības vārdā. Un tiešām mazais bizness saņēma brangu dāvanu.

Akurātā pusotra stāva ķieģeļu ēka zem brūnas skārda cepures priecēja acis, aicinoši mirdzināja sarkani dzeltenus burtus, kuri veidoja vārdu «Pusmēness», bet zemāk bija izgaismots paskaidrojums: «Kaukāziešu virtuve». Caur logiem lija silta gaisma un skanēja mierīga, patīkama mūzika. Taču drēgnais rudens slapjdraņķis nemudināja uz apcerīgumu, tādā laikā iedzīvotāji labāk paliks mājās, katrā gadījumā neviens nedosies uz izmirkušo parku tagad Maģistrālajā prospektā kafejnīcas un restorāni ir ik pa simt metriem. Bet ja nu kāds tomēr sagribētu nobaudīt kaukāziešu virtuvi «Pusmēnesī», viņam tas neizdotos pie durvīm karājās uzraksts «Specapkalpošana».

Un patiesi neviena cita zālē nebija, vienīgi pats saimnieks un seši kaukāzieši, tie paši, kuri figurēja operatīvajā lietā «Viesi». Durvis bija aizslēgtas, pie ieejas dežurēja ar pistoli bruņojies simt kilogramu smags Nasirova miesassargs.

Septiņi vīri ar apetīti ēda karsto jēra šašliku un dzēra degvīnu, taču ar mēru, jo bija kārtojamas svarīgas darīšanas.

-    Kur tad stroķi? apjautājās Nasirovs, mezdams skatienu pulkstenī. No visiem klātesošajiem viņš bija vissatrauktākais.

-    Tūlīt, dārgais, nenervozē. Viss būs, ikdienišķi mierināja tas, kuru uzrunāja par Ali. Vēl ir laiks.

-   Jāpaslēpjas laikus, Vagifs nelikās mierā.

Viesi novīpsnāja. Jāpaslēpjas! Tā var runāt tikai diletants karošanas jomā.

-   Nenervozē, dārgais, Ali atkārtoja. Izdarīsim visu kā nākas. Viņš ir kāzās, atgriezīsies ne agrāk par pusnakti. Bet mēs desmitos ieņemsim posteni. Neesam jau pirmo reizi ar pīpi uz jumta…

«Zirdziņš» lēkāja pār peļķēm. Pēc izskata viņai bija pāri trīsdesmit. Taču, ja vienaldzīgu skatienu ar lētu pūderi nobārstītajai sejai uzmetušais garāmgājējs varētu ielūkoties viņas pasē, tad noskaidrotos, ka pilsonei Sergejevai tik tikko apritējuši divdesmit gadi. Šajā vecumā modeles vēl iziet uz podija un piedalās skaistumkonkursos. Taču smagās narkotikas un divi gadi vispārējā režīma kolonijā bija paguvuši saņurcīt un padarīt raupju jaunavīgo ādu, iezīmēt dziļas rievas abpus degunam un lūpām, ievilkt grumbu švīkas pierē un «zosu kājiņas» pie acīm, izsūkt izteiksmīgo vaigu un lūpu tvirtumu ar vārdu sakot, ceļš uz podiju viņai bija slēgts.

Krēsloja. Vera Špicka drūmi lēkāja pār duļķaini mutuļojošām straumēm. Knapais mētelītis nesildīja, tāpat kā īsie svārciņi, padilušās zeķbikses līdz ceļiem nošļakstītas ar dubļiem, izvalkātās kurpes caurcaurēm samirkušas. Nahičevanas šaurajās ieliņās asfalts vietumis atgādināja kara laiku izdangātos ceļus. Ar ūdeni pārklātās iedobes, bedres un vaļējās lūkas bija pārvērtušās bīstamās lamatās. Vera nejuta aukstumu, solīto devu vajadzēja atstrādāt, citādi bija vāks. Viņu smacēja kaltētājs, kratīja drudzis, drīz sāks lauzt kaulus. Taču Špicka spītīgi kātoja uz mērķi. Šodienas uzdevums bija tīrais nieks ieiet krogā un pateikt kādiem tur melnajiem, ka mašīna stāv pie parka izejas un instrumenti ir bagāžniekā. Un nodot atslēgas. Te tās ir, cieši sažmiegtas karstajā slapjajā saujā. Protams, var gadīties, ka tik viegli netiek cauri un melnie paņem priekšā, bet velns ar viņiem lai tikai uzreiz iedod devu…

Te jau tas krogs ir… Virs ieejas spīd nedabiski zils mēness, midžinās kaut kādi muļķīgi burti. Durvis ir aizslēgtas. «Zirdziņš» pieklauvēja ar slapju trīsdesmit devītā izmēra pakavu. Aizrestotajā lodziņā parādījās neapmierināts kvadrātveidīgs ģīmis.

-   Ko vajag, noplukuši kaza?

-   Pats āzis! Špicka atcirta. Nāku pie Zvēra! Aši taisi vaļā!

-    Pieslien slotu! Vagifa miesassargs noburkšķēja un, atvilcis aizbīdni, atvēra durvis.

«Zirdziņš» pārkāpa slieksni. Miesassargs grasījās pavilkt rokturi uz savu pusi, bet tajā brīdī viņu ķēra no sabiezējušās krēslas bez trokšņa izlidojusi lode. Izdvesusi gārdzienu, simtkilogramīgā masa noslīga uz grīdas. Un tūdaļ pat miers «Pusmēnesī» bija ātri, nekautrīgi un baisi pārtraukts.

Vaļā atrautās durvis spēcīgi atsitās pret sienu, atskanēja soļu dipoņa, mājīgajā zālē iebrāzās vairāki tumši stāvi melnās maskās un automātiem uz krūtīm. Vagifs Nasirovs un viņa viesi sastinga, it kā acumirklī būtu pārakmeņojušies. Un nekavējoties sāka skanēt šāvieni. Automātisti šāva tieši virsū īsām, niknām kārtām. Lodes, kuras spēj izurbties cauri sliedei, viegli plosīja «viesu» stiegrainos ķermeņus un veiksmīgā Tihodonskas biznesmeņa tuklās miesas. Viens stobrs pasitās sānis, un spindzošās tērauda bites pie reizes caururba arī stūraino, izvārgušo «zirdziņa» augumu. Minūti vēlāk viss jau bija beidzies. Noplīkšķēja kontrolšāvieni, un uzbrucēji pazuda tumšajā, slapjos zarus noslēpumaini čabinošajā parkā. Divi pavāri un viesmīļi paraudzījās no virtuves tikai pēc desmit minūtēm. Viņi neko nebija redzējuši.

* *

Diena sliecās uz vakarpusi, pār Tihodonsku sabiezēja krēsla. Darbaļaudis devās uz mājām, nestrādājošie gluži pretēji izgāja ielās, lai izklaidētos. FDD speciālā operācija turpinājās. Tagad Sočņevs sēdēja mikroautobusā kopā ar vienu no aizturēšanas grupām un uzmanīgi klausījās ārējās novērošanas dienesta darbinieku ziņojumos.

-   Vijolnieks iegāja veikalā, nopirka pudeli degvīna. Iekāpa septītā maršruta tramvajā. Stāv kājās aizmugurē…

Rācija bija ieslēgta skaļajā režīmā,, tāpēc ziņojumu dzirdēja ne tikai Sočņevs, bet arī šoferis un seši spēka mitriķi melnos kombinezonos ar dzeltenu uzrakstu «FDD» uz muguras.

-   Dīvains killers! nomurmināja aizturēšanas grupas komandieris. Divas stundas sēdēja uz soliņa skvērā, tad sūca alu, un nu tramvajs…

-  Viņš pārbauda, vai nav «astes», Sočņevs paskaidroja, lai gan varēja to arī nedarīt. Pulksteņa rādītāji nenovēršami tuvojās ciparam septiņi. Drīz operācijai vajadzēja noslēgties. Ja viss izdosies veiksmīgi, bez apbalvojumiem un augstākām dienesta pakāpēm ir cerība ari pavirzīties uz priekšu dzīvokļa rindā. Bērni aug lielāki, četratā trīsdesmit divu kvadrātmetru divistabu dzīvoklītī ir manāmi šauri, bez tam Sofočkai un Pavļikam vienā istabā arī vairs nav sevišķi ērti… Tieši pašlaik tiek nodota jauna māja, varbūt viņam no rezervēm iedalīs trīsistabu dzīvokli?

-Vijolnieks izkāpa galapunktā, Nahalovkā. Dodas uz ķieģeļu fabrikas pusi…

-   Virzīsimies tuvāk, lai tumsā nepazūd! Sočņevs sacīja šoferim. Droši vien tur šiem ir saskriešanās vieta…

-  Pagāja garām pārbrauktuvei, nogriezās pa kreisi uz izgāztuvi…

Mikroautobuss ar aizvilktajiem logiem palēkdamies pārvēlās pāri tramvaja sliedēm un lēni brauca pa nebruģēto, putekļaino un slikti apgaismoto ielu, kurai abās pusēs savas pēdējās dienas vilka nožēlojamas, zemē ieaugušas mājeles. Tālāk stiepās dzelzceļa sliedes un sākās milzīgs klajums. Sočņevs pacēla nakts binokli. Aiz šaursliežu dzelzceļa motociklists, pagriezies par simt astoņdesmit grādiem, kaislīgi skūpstījās ar aizmugures sēdeklī sēdošo meiteni. Tie bija ārējie novērotāji.

Tālāk lēkādama kustējās sīka figūriņa ar šejienes apstākļos neiederīgu vijoles futrāli. Priekšā starp rūpniecības atkritumu kaudzēm dega ugunskurs, līdzās varēja izšķirt četrus siluetus. Vai tiešām Tutenis devās pie viņiem? Katrā gadījumā visapkārt neviens nebija manāms. Bet pulkstenis jau ir septiņi!

Sočņevs pagriezās pret kaujiniekiem.

-   Sāciet! Ņemiet visus ciet! Vai pastiprinājums ir vajadzīgs?

-   Iztiksim! Komandieris uzmauca masku un ķiveri. Kaujinieki sekoja viņa paraugam.

-   Aiziet!

Pa atvērtajām durvīm uzvēdīja vēsums un trauksme. Seši melni stāvi pilnā kaujas ekipējumā bez trokšņa izlēca laukā un nozuda tumsā.

-   Vijolnieks apsēdās pie bomžu ugunskura, ārējais novērotājs ziņoja.

Sočņevu pārņēma nelāga priekšnojauta.

-   Varat būt brīvi, viņš teica rācijā. Strādā specvienība.

Majors pieplaka binoklim. Motocikls apgriezās un aizbrauca. Bet Tutenis ne uz vienu netaisījās šaut. Viņš sēdēja pie ugunskura un, spriežot pēc kustībām, kaut ko salēja. Spriežot pēc ārējās novērošanas ziņām un izmeklētāja loģikas nesen nopirkto degvīnu… Taču nezin vai viņi paguva iedzert!

Specvienība kā allaž darbojās iespējami efektīvi un iespaidīgi. Strauji sprāga gaismas un trokšņa granāta, uzplaiksnīja apžilbinoša gaisma kā desmit zibeņi vienlaikus. Itin kā no dūmiem, smakas un tumsas materializējušās šausmas, no atkritumu kaudzēm izlēca milzīgas, bet veiklas melnas figūras. īsa kņada, jezga un viss bija beidzies.

-   Objekts saņemts ciet, pārējie arī, komandieris ikdienišķi ziņoja. Viņš pat nebija aizelsies.

-   Brauc klāt! Sočņevs uzsauca šoferim.

Mikroautobuss pieripoja pie aizturēšanas vietas. Te atkal valdīja rimts miers, nekādi katalizatori netraucēja izgāztuves sastāvējušos dvaku. Ugunskuriņš mierīgi kvēloja. Pieci noplukuši stāvi nekustīgi gulēja glītā rindiņā, rokas viņi turēja kārtīgi uz pakauša. Vienīgi Tutenis bija saslēgts roku dzelžos. Sočņevs iebakstīja viņam ar kāju sānā.

-   Kas tev par akciju pulksten septiņos? Pārcelta, vai? Atbildi veicīgi!

-    Ko?! Tuteņa balsī saklausāms piesmakums un nepārprotami arī reibums. Viņš nemaz neatgādina killeru. Bet viņa biedri leģendārās Burvja bandas dalībniekus. Viņi ir visparastākie izgāztuvju bomži. Majoram Sočņevam aizrāvās elpa. Nē, tas nevar būt!

-   Kur ir tas stulbais futrālis?! viņš aizsmacis uzsauca. Kur?!

-   Te tas ir. Komandieris ar kāju piestūma vijoles futrāli, un Sočņevs steigšus atvēra miniatūros slēdzīšus. Viņš jau bija pārliecināts, ka ne vijoli, ne automātu tur neatradīs, tomēr vēl aizvien ticēja, ka notiks brīnums. Taču brīnums nenotika. Samtainajā iedobē, kas bija paredzēta cēlam mūzikas instrumentam, gulēja vazelīna tūbiņa un paciņa ar prezervatīviem.

Specvienības komandieris iesmējās. Arī kaujinieki pa vienam nāca klāt un arī smējās.

-   Ko tas nozīmē?! majors Sočņevs ar pūlēm izspieda. Starp citu, viņš jau vairs nebija pārliecināts, ka vēl aizvien ir majors.

-   Izskatās pēc mājiena, sacīja stūrains stāvs maskā. Kādu drāzīs pakaļā! Labi, ka ne mani. Mēs savu uzdevumu veicām.

-   Ko tas nozīmē?! Sočņevs ar raušanu uzrāva no zemes cilvēku brūnajā virsjakā. No noslīdējušās kapuces apakšas parādījās sen neskūta saskrāpēta seja ar zilumu zem kreisās acs un izbailēs ieplestiem redzokļiem.

-   Kas ir? Pats neredzi, vai?

Viltus Tutenim trūka divu priekšējo zobu, turklāt no viņa plūda neciešama smaka.

-   Kur tu to rāvi, smirdīgais ķēms? Kur ņēmi telefonu?!

-    Zadzis neesmu, priekšniek, atbildu! Telefonu uzšķiņķoja kāds tips. Iegrūda divus sotakus, jaku un šito verķi teica, lai visu dienu staigāju šajā apģērbā… Citādi, saka, atradīšot un zarnas izšķetināšot! Un es viņam noticēju izšķetinās ar!

-   Vediet uz busiņu! sēcošā balsī nokomandēja Sočņevs un devās uz mikroautobusu.

»

-   Pilsētā ārkārtas notikums, biedri major, šoferis ziņoja. Paklausieties milicijas vilni…

Viņš ieslēdza skaļruni.

-   …Atkārtoju restorānā «Pusmēness» ar atomātiem nošauts Vagifs Nasirovs, viņa miesassargs un vēl septiņi cilvēki viena sieviete un seši kaukāziešu izcelsmes vīrieši. Izsludināts plāns «Aizturēšana», visām patruļām…

Tālāk majors Sočņevs vairs neklausījās. Jau tāpat skaidrs, ka viņš bija apvests ap stūri kā pēdīgais idiots.

Mežavecis un Čerkess

Gadi rit. Mainās valstis, mainās cilvēki, mainās paražas un tradīcijas, mainās tiesu procedūras, sēdes… Mainās arī zagļu saieti.

Veči stāstīja par lielo saiešanu piecdesmit sestajā gadā Piemaskavā sabrauca ar autobusiem un elektriskajiem vilcieniem, pieturā sēdēja naski puišeļi no «censoņiem», kuri parādīja ceļu uz tuvīno mežiņu, kur gleznainā pļaviņā salasījās trīs desmiti Savienības mēroga zagļu, kā pieklājas skaidrā un bez ieročiem. «Apklepoja», kā toreiz mēdza teikt, aktuālos jautājumus, kurus šodien neviens vairs neatceras senuma un nenozīmīguma dēļ; izskatīja divas apsūdzības Jašam Odesietim «sadeva pa ausīm» [8] , bet Senam Raibajam piesprieda nāvessodu. Kāds no pusaudžiem aizbrauca, atveda kandžas pudeli un somu dunci, Raibais iedzēra un pats nodūrās pielika dunča smaili pie sirds un no visa spēka uzsita ar delnu…

Septiņdesmit devītajā salasījās Kislovodskā vairs ne mežā un ne kalnos, apmetās labākajā viesnīcā, nofraktēja vismodernāko restorānu «Pils», it kā svinēja kādam jubileju. Klāja lepnu galdu melnie ikri, armēņu konjaki, šašliks no melnā Karačajevas auna gaļas… Mēreni ēda, solīdi runāja, pieņēma revolucionārus lēmumus turpmāk varēs ielaisties darīšanās ar kruķiem, ja tas nāk par labu sabiedrībai. Kruķu pakalpojumiem nolēma ziedot desmit procentus no kopkatla. Apsprieda, kas spriežams, atpūtās kā nākas, pabraukāja pa apkārtni tūristu autobusā ar ekskursiju vadītāju, viss gods godam: «Pa kreisi Gredzena kalns, bet tur redzams Elbruss, lūk, Mašuks, te ir Ļermontova divkaujas vieta…»

Deviņdesmito gadu sākumā kruķu daļu pacēla līdz divdesmit pieciem procentiem, atrisināja strīdīgos jautājumus attiecībā uz ietekmes zonām. Trīs dienas uzdzīvoja, visas ielas bija pilnas ārzemju mašīnām, īsti nebija skaidrs, kas ir pirmajā vietā darīšanas vai uzdzīve… Viskijs, franču konjaki, cigāri zīmējās uz pilnu klapi.

Atklāti jau vairs nevienam nāvessodu nepiesprieda klusi nolēma, aizsūtīja killeru un lieta darīta…

Vēlāk RONAP sāka visus saietus tramdīt iegāzās, noguldīja visus ar purnu pret zemi, pārmeklēja: ja atrada stroķus vai narkotikas apcietināja, pārējos kādu laiciņu paturēja un atlaida, tikai viss kaifs bija pagalam… Varbūt šā iemesla pēc, bet varbūt tāpēc, ka visiem parādījās mobilie, lielus saietus pārstāja rīkot ja kāda intereses krustojās, sanāca kopā pa divi, pa trīs, parunāja un izklīda. Bet, kas notiks pēc tam, to Dievs vien zina varbūt nekas, bet varbūt kādu uzlaidīs gaisā, kādu nošaus… Tad jājautā kāpēc nāca kopā?

Tihodonskā tradīcija bija saglabājusies gan Cernomors, gan Krusts bija tajās domās, ka labāk saietā nolaist lieko tvaiku nekā kādas nesaprašanās dēļ sākt slaktiņu. Sekojot šim principam, Krusts sasauca kārtējo saietu savā vasarnīcā starp staļļiem, oranžēriju un tenisa kortiem. Vispār jau vadonim, «likumīgajam» zaglim, jādzīvo pieticīgi, lai pārējie nedomā, ka šis barojas no kopkatla naudas… Varbūt tāpēc Krusts apvilka vecas bikses, izstaipītu svīteri un padilušu zvejnieku jaku ar kapuci. Tiesa, četri hektāri zemes, trīsstāvu savrupmāja, kas atgādināja pili, un pusapaļā piestātne Donā, kur varēja pietauvoties trīs klāju tvaikoņi, diez vai iekļāvās tradicionālajā zagļu pieticības jēdzienā. Taču laiki mainās un iesūnojuši jēdzieni atmirst. Krustam ir nopietns bizness, viņš taisa krietnu piķi, viņam nav vajadzības iegrābties zagļu mantībā… Cita lieta, ka agrāk «likumīgais» nedrīkstēja pārvērsties spekulantā, bet, ja tomēr pārvērtās, tad viņam vajadzēja noņemt kroni. Mūsdienās tādi sīkumi nevienu neinteresēja. Galvenais, ka vadonis tur savā varā pilsētu, ļauj visiem pārticīgi dzīvot, regulē spriedzi starp bandītiem un kruķiem, uztur savējo vidū kārtību. Tāpēc viņš var nopirkt kaut visu pilsētu un tomēr paliks autoritāte!

Puiši, mums ir nopietns temats, Krusts cienīgi uzsāka, šurpu turpu pastaigādamies klātesošo priekšā.

Vasaras laukumiņā zem vieglas nojumes bija sapulcējušies divi desmiti zagļu, blēžu un «likumīgo». Cienījamākie un autoritatīvākie bija iekārtojušies ērtos pītos vai saliekamos krēslos, jaunie tupēja uz pirkstgaliem pa zonas modei vai nervozi mīņājās no vienas kājas uz otru, sabāzuši rokas kabatās un zelēdami cigareti. Visapkārt laukumiņam ar vienaldzīgām sejām stāvēja Krusta personīgās «torpēdas».

-   Mūsu brālis ir darījis zināmu, ka viņš ticis nepatiesi pasludināts par stukaču un bezmaz vai nožmiegts. Mēs viņu labi pazīstam. Runa ir par Blakti.

Sapulcējušos skatieni satikās vienā punktā. Blakts kautrīgi sēdēja kaktiņā. Viņš izskatījās neparasti svinīgi jaunās drēbēs, gludi noskuvies, itin kā grasītos doties pie altāra. Taču zaglis nedrīkst apņemt sievu, un viņš atšķirībā no vairākuma klātesošo bija īsts zaglis. Daudzi bija paguvuši pielikt iepriekšējai nodarbei punktu, apgādāties ar pakalpiņiem, iefiltrēties legālajā biznesā. Bet viņš, tāpat kā līdz šim, gāja uz štellēm pats un ar to papildināja iztikas līdzekļus. Viņam nebija ne mašīnu, ne savrupnamu, ne rēķinu bankā. Viņš dzīvoja kā vilks. Un bija ieradies pie tādiem pašiem vilkiem, bija ieradies prasīt taisnību, kāda valda vilku barā. Ārēji viņš bija gluži mierīgs un patlaban pat neizskatījās vecs parasts spēcīgs, dzīvē daudz pieredzējis četrdesmit gadu vecs vīrietis.

-   Tas ir pareizi, mēs Blakti labi pazīstam, un nekādu fēleru viņam nav bijis, sacīja Ziemelis, vaļīgi zvāļādamies šūpuļkrēslā.

Arī citi vecākās paaudzes pārstāvji Klibais, Bleķis, Zostēviņš pamāja, uzmundrinoši piemiedza aci, tikai Lakieris un Tūļa novērsa skatienu. Jaunieši, kā Pelēkais, Kurmis, Kārnais, nevarēja lepoties ar ilggadīgu Tālo Ziemeļu zonu skolu, un viņiem bija citāda domāšana. Viņuprāt, vecais blēdis bija savu laiku nodzīvojusi pagātnes palieka, no kuras sazin ko var sagaidīt… Viņi šķielēja vienaldzīgi un pat nedraudzīgi. Batons skatījās piesardzīgi, Apaļais un Stikls, kā rādās, vēl nebija par savām simpātijām tikuši skaidrībā.

Krusts pārlaida visiem sanākušajiem vērīgu skatienu un, šūpodamies no papēžiem uz pirkstgaliem, tikko manāmi pamāja.

-   Nu tad uzklausīsim viņu ar visu cieņu un uzmanību!

Blakts piecēlās un goddevīgi visiem palocījās.

-  Saku paldies sabiedrībai, ka salasījāties, lai izspriestu taisnīgu tiesu. Citādi kā sanāk ieveļas pie manis divi jefiņi Sultāns un Mitjoks -, piesien bumbas, ka es iegāzis Čerkesu, un uzreiz gāžas ar bārdas nazi pie rīkles! Bez kāds skaidrošanās!

Aiz sašutuma un aizvainojuma blēdim trīcēja balss. Turklāt ļoti ticami. Tā viņam bija vienīgā iespēja pierādīt savu taisnību. Bēguļot būtu bezjēdzīgi. Cik ilgi var slapstīties? Gadu, divus, trīs? Visviens uzies un piebeigs kā suni. Nodevību nekad neaizmirst. Ir jāattīrās, jānomazgā apvainojumi. Un šajā jomā sava nozīme ir ne tikai faktiem, bet arī spēlei, ne velti labs zaglis allaž ir arī lielisks aktieris.

-   Derētu uzklausīt viņus, klusi ierunājās Laķieris. Un pavaicāja Krustam:

-   Kur ir Sultāns? Kur Mitjoks?

Krusts bija informēts, taču tikai paraustīja plecus.

-   Pajautāsim Blaktij…

-   Cilvēki, skatieties! Blakts palieca atpakaļ galvu, rādīdams skrambu zem ādamābola. Šie būtu man pāršņāpuši rīkli no vienas auss līdz otrai, bet tajā brīdī iebruka tilts! Tos jefiņus tagad grauž zivis Donā!

Klātesošie sāka klaigāt.

-   Par patvaļību sūdzas, bet pats rīkojas patvaļīgi!

-   Ko tad viņam vajadzēja gaidīt, lai novāc?

-  Malacis Blakts, nav ar pliku roku ņemams uzreiz divus nolicis gar zemi!

-   Skaidrs, ka nekas nav skaidrs…

Te Laķieris piecēlās no sava krēsla, pacēla roku un skaļi uzsauca:

-   Klusu, veči! Paklausieties!

Kņada norima.

-    Nesaprotu vai mēs esam sanākuši kopā, lai uzklausītu vienu pašu Blakti? Vai viņš kāds Petrosjans? Es klausos viņā, un man nenāk smiekli! Vai varbūt šis ir svētais? Viņš pūš miglu, bet mēs šim ticam! Nekā nebij, kārtīgā tiesā katra puse atbild par sevi! Viņš pateiks vienu vārdu, bet kurš teiks otru? Lai mēs varētu izvēlēties, kam ticēt?

-    Pa-pa-par-rei-zi! viņu atbalstīja Tūļa. V-v-vaj-jjag uzk-k-klausīt c-c-cit-t-tus…

Pelēkais un Kārnais iesmējās.

-   Klusu! Krusts apsauca, bakstot ar pirkstu telefonā. Tagad uzklausīsim Cerkesu…

-   Ko tādu?!

-   Kur tad šis ir, tas Čerkess?

-   Viņš tak tup ķurķī…

-   Mutes ciet, nervozi uzsauca Ziemelis. Paņemiet labāk acis rokā!

Iestājās klusums. No staļļiem iznāca cilvēks zaļā brezenta virsjakā ar galvai pārmauktu kapuci un tuvojās saieta vietai. Visu skatieni pievērsās viņam. Kā noslēpumiem pilnā indiešu filmā.

-   Vai tu re, akurāt kā Čerkess, izbrīnījies izsaucās Bleķis. Visi klusēja. Blaktij pār muguru pārskrēja vēsums.

Cilvēks uzkāpa verandā, nostājās līdzās Krustam, un, iekams viņš bija noņēmis kapuci, jau kļuva skaidrs, ka Bleķis nav kļūdījies.

-    Kas ir, maita, negaidīji? Čerkess nelāgi pasmaidīja. Taču Blakts drosmīgi uzņēma viņa skatienu un vārdus.

-   Par maitu atbildēsi!

Krusts neapmierināti saviebās.

-   Runā par lietu!

-   Mani nofangoja uz ielas, pie pašas mājas, Čerkess grodi iesāka. Itin kā cietusī atpazina, bet šās bračkas sadeva pa purnu un savaņģoja… Tikai dūzenē zaļknābis operlts izmuldējās, sak, kas par brāļiem, RONAP uzdarbojies, šie tieši man dzinuši pēdas! Bet šo priekšnieks ir Kūmiņš!

Bandītu rindas pāršalca murdoņa. Šis vārds visiem bija labi pazīstams.

-   Tad es apjēdzu, ka esmu iegāzts! Bet kurš iegāza? Viņš, cits neviens! Čerkess norādīja uz Blakti un ieurbās viņā naidīgu skatienu. Tāpēc ka mēs ar šo nesen metām un dzērumā es izmuldēju lieku. Starp citu, arī Zjoma tup ķurķī. Bet pirms tam ar Blakti pārsprieda štelli, gatavoja autiņa aizbraukšanu…

-   Kas par autiņu? Laķieris satraucās. Tas ir bleķis. Bez manis Zjoma neko nedrīkst gatavot!

-   Par aizbraukšanu ir taisnība, Blakts apstiprināja. Viņš mani pierunāja uz bentlija zādzību. Teica, ka to štelli gribot tev aiz muguras nodarīt…

-   Bentlija?! Tas ir divkāršs bleķis! Bentliju tik viegli nevar aizbraukt…

-   Nē, tas ir nevis bleķis, bet kas daudz sliktāks. Bentliju atbrauca, iegrūda mani pie stūres, pieslēdza ar «aproci», nofočēja… Un aizveda nevis uz dūzeni, bet taisnā ceļā uz Kantori Maģistrālajā! Un tērpināja, piesēdinājuši kamerā trīs ielikteņus! Tas nav nekas?! Tikai nejaušības pēc tiku laukā, bet to pārbaudīt tikpat kā divus pirkstus apčurāt!

Laķieris iegrima pārdomās. Visi klusēja.

-   Neizlokies! Čerkess histēriski iebļāvās. Tevi neapsūdz vis Zjoma, bet es!

-   Par ko tad tu mani apsūdzi? Blakts negaidīti mierīgi pajautāja. Par kādu štelli es tevi būtu iegāzis?

-    Kāda starpība! Lai kas tas arī būtu nodevējam alga ir viena!

-   Negrib stāstīt! Blakts nievājoši pasmaidīja un norādīja ar pirkstu uz pretinieku. Ko tad viņš lai stāsta? Ja kāds nezina Čerkesu saņēma ciet par visīstāko maucību. Par «spalvainiem seifiem»!

Saiets uzvirmoja sašutumā. Tas ir kaunpilns pants. Par to pienākas tikt izdrāztam lai kas tu ari būtu. Lieta ievirzījās negaidītās sliedēs. Viens ir, ja savu vārdu saka «pareizais» zaglis, bet pavisam cits ja nākamais «gailis».

Čerkess nobālēja un klusēdams raudzījās gludajā, mozaīkas flīzēm izklātajā grīdā. Un katrs šīs apkaunojošās klusēšanas mirklis tika vērtēts kā vainas atzīšana.

-    Tā ir, Cerkes? Krusts stingri noprasīja. Varu piezvanīt vienam otram, un man ātri uzzīmēs tavu bildīti…

-   Kam jūs ticat, puiši?! Čerkess uzšvirkstēja. Kruķi man piesien apkaunojošu pantu, viņu stukačs mani pazemo, bet jūs ticat? Viņš ir ar kruķiem uz vienu roku!

-    Pietiek rieties! Krusts pārtrauca strīdu. Runājiet par lietu!

Un atkal atskanēja Tūļas neskaidrā murmulēšana. Vārdus bija grūti izšķirt, it kā viņš teju grasītos nožāvāties, tikai tūļātos to darīt. Tā arī bija ticis pie savas iesaukas. Tomēr klusumā, kāds bija iestājies, to jēga lielos vilcienos bija skaidra:

-   M… p-p-pag-gājuš-š-šajā s-s-saietā… m… Blakt-t-tij gad-d-dījies nesmuk-k-kums. Es dzirdēju. Arī bija p-p-pār-

met-t-tums. It kā viņam esot cit-t-ta iesauk-k-ka. Toreiz esot t-t-ticis sveik-k-kā cauri.

Sapulcējušies iedūcās kā iztramdīts bišu strops. Kad jau vairāki cilvēki cel priekšā tādas iebildes vairs nav labi. Pieņemsim, ka Čerkess un Blakts kaut ko nav sadalījuši un kārto savus rēķinus, bet Tūļa par viņu rīvēšanos neko nezina! Tas nozīmē, ka tā lieta ar Blakti tiešām nav tīra!

Čerkess kļuva mundrāks, uz viņa lūpām zem ūsām parādījās triumfējošs smīniņš. Taču notikumu gaitā iejaucās Krusts.

-   Tā, skaidrs. Vai kāds grib aizlikt vārdu par Blakti?

Atkal visi apklusa. Taču ne uz ilgu laiku. No autoritāšu aizmugures iznira Batons. Savs krēsls viņam te nepienācās rangs par zemu. Bet godīgam zaglim allaž jārunā patiesība. Un jāseko principam: «Mirsti pats, bet glāb biedru!» Tā vismaz ir teikts zagļu «likumā». Viņš spītīgi sabozās un uztraukumā čerkstošā balsī sacīja:

-   Aplams pārmetums! Es atbildu. Nav ko iebilst, mēs kopā metām es, Čerkess un Blakts. Tikai runas par kreisajiem gājieniem ar sievišķiem nebija. Par stroķi un granātu Čerkess vervelēja. Tikai viņu jau nesavāca stroķa dēļ! Viņam pašam gali nepas kopā! Nav ko velt vainu uz Blakti!

Un atkal noskaņa saietā mainījās. Tāpēc ka Batons runāja no sirds, viņa seja bija piesārtusi kā krāsnī iešauta balta mīkla. Turklāt nu iznāca, ka Blakts tiešām nav pie vainas!

-    Un vēl es par Blakti pateikšu! Batons turpināja, lepodamies tās uzmanības dēļ, ar kādu visi klausījās viņa vārdos. Mēs abi dabūjām gatavu pamatīgu štelli, un citi čaļi arī bija kopā ar mums. Blakts pats saštukoja tematu. Visu tīri nostrādājām, aptīrījām smalku dzīvokli, peļņu godīgi sadalījām. Neviens netika saņemts ciet un iebāzts ķurķī. Mēs visi esam šeit skaisti un brīvi. Pasaki tu, Apaļais!

-   Tā bija! tas apstiprināja.

-   Tieši tā, arī Stikls piekrita.

Ziemelis solīdi pamāja.

-    Apliecinu. Pēc štelles Blakts atnāca, atnesa daļu kopkatlam, viss kā pieklājas, nekādu žurku gājienu!

Un atkal visapkārt sāka dūkt un čalot. Kriminālie bija iekarsuši, tukšās runas piegriezušās, gribējās novilkt pēdējo svītru, pakutināt saspringtos nervus.

-   Blakts ir bez vainas!

-   Nē, ap viņu viss ir miglā tīts!

-   Čerkesu vajag patriekt zem lažas!

-   Blaktij dunci ribās!

Katrs klaigāja, ko gribēja, bet galvenais cik tik jaudas. Vecākā paaudze aizstāvēja Blakti, arī Laķieris pārgāja viņa pusē. Bet jaunuļiem viss ir pie vienas vietas. Viņiem paplukušais, lielausainais baņģuks neko neizteica. Sava straujā jaunības niknuma dēļ viņi bija gatavi ikvienam ķerties pie rīkles.

-    Lai Čerkess un Blakts saka beidzamo vārdu! Krusts kārtējo reizi sauca visus pie kārtības.

-  Es jau visu pateicu par to kruķu roklaižu! Čerkess nicīgi nospļāvās Blaktij pie kājām. Viņš mani iegāza,

neviens cits tas nevar būt. Un lai nedulko ūdeni te ar saviem drauģeļiem! Patiesība allaž uzpeldēs virspusē!

Blakts nesatricināmā mierā izberzēja spļāvienu ar spīdīgā puszābaka zoli.

-   Kas notiek, veči? Vispirms Čerkess drātēja bābiešus, bet, kad nosvila, uzvēla vainu man. Varbūt šim bija zobs? Iznāk, ka ikviens sūdabrālis var godīgu zagli čakarēt? Vai tādi tagad tie likumi?!

Viņš nesāka kliegt. Lika saprast, ka ir savaldījies. Sak, lai zaļknābji saietos brūķē muti, bet viņš apzinās savu taisnību.

-   Es esmu par Blakti!

-   Es par Cerkesu!

-   Par Blakti!

-   Par Cerkesu!

Kaislības uzvirmoja ar jaunu sparu, bandīti iekarsa ne pa jokam satracināti izkliedzieni skanēja no visām pusēm. Sanākusi sabiedrība acu priekšā sašķēlās uz pusēm šķita, ka teju ies vaļā sīva dūru cīņa. Krusts saspringa. Viņš, tāpat kā Ziemelis, bija Blakts pusē. Taču miers brālībā bija dārgāks par patiesību. Bez tam kāda starpība Čerkess vai Blakts? Ziemelis tikko manāmi paraustīja plecus un pamāja viņš bija tādās pašās domās.

-   Klusu! Es runāšu! Krusts iesaucās.

Troksnis tūdaļ pat noklusa.

-   Tu, Čerkes, gribēji sarīkot tiesu? Uzdurt Blakti uz pīķa? Lai notiek… Tu, Blakts, cēli priekšā pārmetumu Čerkesam? Arī paģēri taisnību? Cilvēku domas dalās. Tad nu tieciet skaidrībā savā starpā! Iedosim jums katram pa duncim un paskatīsimies, kuram būs taisnība. Asinis izšķirs…

Klusumā ar vieglu šalkoņu izskanēja atzinīgs, ļauna prieka pilns čuksts.

-   Paklau, Pelēkais, ar mušas spārniem aizlido uz māju, paņem kabinetā divus duramos, bet lai būtu vienādi, Krusts izrīkoja, un vadoņa uzdevuma īstenotājs nekavējoties metās izpildīt pavēli.

Gaisā bija jūtams asiņainu izpriecu tuvums. Jaunie līksmoja par gaidāmo baudu. Visi kārīgi pētīja piespiedu gladiatorus. Čerkess nometa virsjaku un, plēsonīgi smaidīdams, iesildījās kā bokseris pirms cīņas. Lokans, spēcīgs, īsts zvērs tādam pat duncis nav vajadzīgs, kailām rokām nožmiegs, ar zobiem nograuzīs!

-    Saderam, ka Čerkess šo pievārēs? Kurmis šķībi pasmīnēja.

Kārnais vienaldzīgi paraustīja plecus.

Līdzās spēka pilnajam jaunajam sāncensim kārnais, kaut arī stiegrainais Blakts neizturēja salīdzinājumu. Dziļās rievas abpus degunam un mutei, maisiņi zem acīm, asās svītras pierē darīja viņu līdzīgu nevarīgam vecim. Viņš stāvēja, sabāzis rokas kabatās, un izskatījās tikpat bezjūtīgs un vienaldzīgs pret visu kā līdz šim.

-   Nu? Tu liec stabu, es trīs, Kurmis nelikās mierā.

-   Lai būtu! Kārnais sāka meklēties pēc naudas.

Klibais viņus vēroja ar nicīgu smīnu.

-   Atceries, kādas runas par viņu klīda? viņš pusbalsī apvaicājās Bleķim. Tas pamāja.

-   Blakts teica, ka tās ir blēņas…

-   Tūlīt redzēsim!

Aizelsies atlēkšoja Pelēkais. Rokā viņš turēja divus kortikus makstīs.

Krusts neapmierināti sarauca pieri.

-   Manā kolekcijā iegrābies? Parastākus nevarēji atrast, ko?

-   Tie visi ir dažādi, Sergejs vainīgi taisnojās. Bet šie te kā aptiekā!

-   Labs ir, dod šurp…

Visi izgāja zālienā. Skatītāji izveidoja plašu apli, kura centrā atradās abi pretinieki. Vēl zaļā mitrā zāle atsperīgi grima zem kājām. Blakts kurpes tūdaļ bija cauri slapjas. Neierasti plānais kaula spals griezās apkārt sasvīdušajā plaukstā. Viņš satvēra kortiku ar asmeni uz leju, piespieda pie mazā pirkstiņa, nažu cīņā tā ieroci nekad netur. Starp citu, kriminālajiem šajā ziņā ir savi likumi, un Čerkess spīdīgo graciozo duncīti turēja tieši tāpat.

Saskatījušies filmas ar Stīvenu Sīgalu, skatītāji gaidīja ilgu un atraktīvu cīņu ar pretinieku griešanos riņķī, māņu izklupieniem un visādiem stiķiem… Nekas tāds nesekoja. Blakts vienkārši paspēra soli uz priekšu, atvēzējās kā malkas cirtējs pamatīgam triecienam no augšas. Čerkess instinktīvi pasita uz augšu roku ar ieroci, taču Blakts nedūra, bet, pagriezis pretiniekam muguru, vienlaikus veica ar kortiku trajektoriju, kas atgādināja pusi no astoņnieka vai Krievijas iedzīvotājiem uzskatāmāko dolāra zīmi, pēc kā šaurais smailais asmens negaidot no lejpuses iedūrās Cerkesam vēderā, ieurbdamies līdz pašam spalam. Čerkess noraustījās, taču nepaguva aizsargāties, tikai ar kreiso roku iesita Blaktij pa pakausi, tā ka tas aizstreipuļoja vairākus metrus nostāk un ar pūlēm noturējās kājās.

Neviens neko nesaprata.

-   Mušī nost, Čerkes! azartiski iekliedzās Kurmis.

-   Aiziet, piebeidz! Pelēkais viņu atbalstīja.

Viņiem šķita, ka cīņa tikai sākas un pats interesantākais vēl ir priekšā. Patiesībā viss jau bija beidzies. Viltīgo dūrienu Blakts bija iemācījies neatminamos laikos.

Un viņš labi zināja, kas notiek pēc viegla dūriena ar smaili aknās, it īpaši, ja pagūst asmeni brūcē pagriezt.

Pat Čerkess uzreiz neaptvēra, ka nupat ir ticis nogalināts. Viņam izdevās paspert vēl divus soļus uz pretinieka pusi, tad briesmīgas sāpes paribē lika nolaist acis. No viņa vēdera rēgojās kortika savītais kaula spals. Apziņa nav spējīga izturēt šādu skatu. Viņš zaudēja samaņu un iegārgdamies nogāzās mitrajā zālē.

Samērcēdamas kreklu un bikses, asinis lija zemē, izplūzdamas slapjajā zālē un krāsodamas to sārtu. Skatītāji noelsās vien. Blakts automātiski noslaucīja gar biksēm slapjās rokas. Zonā pēc līdzīgiem ievainojumiem neizdzīvoja. Šeit, Tihodonskā, Cerkesam bija izredzes. Droši vien. Kā nekā aknas, nevis sirds… Ja nekavējoties vestu uz slimnīcu…

-   Pag, kā viņš to izdarīja? Ko? Kurmis grozīja galvu, kā gaidīdams paskaidrojumu tam, kas nupat bija noticis.

-   Bleķo ragā! Kārnais ikdienišķi paģērēja.

-   Tu saprati? klusi apvaicājās Klibais.

-   Jā-ā-ā, Bleķis novilka.

-   Blakts mēli lieki nekulsta…

-   Jā-ā-ā…

-    Brāļi, jūs visu redzējāt! Krusts skaļi paziņoja. Blakts ir bez vainas. Viņš ir tīrs un to pierādīja. Kurš tam nepiekrīt?

-   Piekrītam! iesaucās Batons.

-   Piekrītam! cienīgi noteica Bleķis.

-   Piekrītam…

-   Piekrītam…

Krusts lēni nolieca galvu. Nav ko iebilst. Kuram taisnība, tas arī bija uzvarējis. Vai arī citādi uzvarētājam allaž ir taisnība! Tas nav viens un tas pats, taču zagļi par tādām niansēm neaizdomājās.

-   Ko darīt ar Čerkesu? Pelēkais ievaicājās, noliecies pie zemē gulošā ķermeņa. Vēl elpo. Varbūt vest uz slimnīcu?

-   Uz slimnīcu vinu nedrīkst vest! saērcināti atbildēja Krusts. Viņš bēguļoja, un arī mēs varam nosvilt līdzi… Viņš tik un tā nav dzīvotājs. Nostiepiet viņu pagrabā. Bet pēcāk ielidiniet Donā, lai peld kopā ar saviem drauģeļiem. Dunci izvelc un nomazgā. Un pakar atpakaļ. Varēšu rādīt kentiem!

Saiets bija beidzies. Mirdzoši lakotie merši un bembji izbrauca pa apsargātajiem vārtiem un devās uz Tihodonskas pusi. Mežaveci līdz pilsētai aizveda Batons.

# * *

Majora Sočņeva karjeras temperatūras grafiks bija nokrities pavisam zemu, turklāt tik lielā dziļumā tas vēl nekad nebija bijis. Vazelīns un prezervatīvi netika likti lietā tikai tāpēc, ka viss, kam tie bija paredzēti, ar viņu tika izdarīts pārnestā nozīmē. Tā ka nezināmais jokdaris bija trāpījis desmitniekā. Tiesa, Sočņevam viņa personība nebija nekāds noslēpums tādu kombināciju Tihodonskā un visā Dienvidkrievijā bija spējīgs izspēlēt tikai viens cilvēks!

Sočņevs sēdēja savā kabinetā, vai desmito reizi lasīdams norīkojumu uz medicīnisko komisiju. Atvaļināšanās procedūra aizņems vairākus mēnešus, un jau nākamajā vasarā viņš būs vienkāršs pensionārs bez pilnas izdienas. Parasti civilajā dzīvē savu vietu neatradušie atvaļinātie armijnieki ātri iemanto nožēlojamu, nošņurkušu izskatu. Un nav nekāds brīnums ar deviņu tūkstošu pensiju, trīs tūkstošu īres maksu un diviem bērniem ir ļoti viegli kļūt līdzīgam bomzim… Pēdējais vārds ieslēdza asociatīvo saikni, un Sočņeva atmiņa atgriezās pie brīža, kuru viņš labāk būtu gribējis uz visiem laikiem aizmirst…

-   Vai tā ir tā izslavētā Burvja banda?! Četri netīri bomži?! bija kliedzis ģenerālis Ļizutins, pārklādamies sarkaniem plankumiem. Vai viņu dēļ mēs izvedām ielās visu personālsastāvu, aktivizējām pārvietojamos peilētājus un bloķējām visus mobilos sakarus pilsētā? Cik tagad ir vērti jūsu pret apakšpulkvedi Koreņevu vērstie nepamatotie apvainojumi?

Pagaidām vēl majors Sočņevs uzsita ar dūri pa galdu. Koreņevs! Tas bija viņš, kurš bija pārspējis Sočņevu operatīvajā spēlē, nostādījis absolūta muļķa lomā un pārvilcis krustu karjerai! No bezspēcīgām dusmām kļuva grūti elpot. Nē, ko tādu nedrīkst piedot! Taču arī nolikt pie vietas Kūmiņu nebija izdevies… Ko lai iesāk? Ko darītu pats Kūmiņš, ja gadītos viņa, Sočņeva, vietā? Sočņevs pūlējās domāt tā, kā domātu viltīgais operatīvais. Un tūdaļ pat radās risinājums! Acumirklī, viegli un pilnīgā saskaņā ar majora iekšējo pasauli. Un tas bija visnotaļ dabisks un pareizs! Re, cik, izrādās, viss ir vienkārši!

Majors Sočņevs aši uzrakstīja pavēsti, aizlīmēja aploksni un uzdeva kurjeram nogādāt to pēc piederības.

Pilsonis I. I. Starovs ieradās Zaļajā namā bez nokavēšanās. Un kāpēc gan lai viņš kavētos? Cienījams biznesmenis, mecenāts, pilsētas un apgabala vadības draugs… Ar daudziem priekšniekiem viņš brauca kopā medībās, spēlēja tenisu vai karsējās saunā. Un neviens nevaicāja viņam par iepriekšējām sodāmībām, nepieminēja savulaik Tihodonskā skaļi izskanējušo iesauku Ziemelis. Tas skaitījās tikpat nepieklājīgi kā skaļi bojāt gaisu mērijas sēdē. Milicija sen vairs netraucēja godājamo pilsētas iemītnieku un mecenātu, toties Zaļā nama cilvēki aprūpēja, ieteica, deva prātīgus padomus.

Kad viņš, zaudējis mēra sajūtu, grasījās izvirzīt savu kandidatūru uz Likumdošanas sapulci, viņu izsauca, pieklājīgi aprunājās, paskaidroja, ka to nebūtu vēlams darīt. Un viņš saprata. Tiesa, sākumā ne līdz galam. Taču pēc tam, kad slavenais Jekaterinburgas organizētās noziedzības grupējums «Uralstaļ» pārstāja eksistēt, viņš visu pilnībā saprata. Tā dalībnieki taču bija nodevušies absolūtai patvaļai. Pusotra desmita cilvēku turēja bailēs visu pilsētu, ar granātmetēju apšaudīja RONAP ēku, novāca, kas trāpījās pa rokai, pat oficiāli piereģistrēja ONG «Uralstaļ» kā sabiedriski politisku savienību, lai dzītu velnu un parādītu garu degunu kruķiem! Un galīgi pārstāja baidīties, bet mēra sajūtas viņiem nekad nebija bijis. Ielīda politikā, bet vadonis Paša Metālists pat izvirzīja savu kandidatūru mēra amatam! Un viss, visatļautība beidzās, un arī nesodāmībai pienāca gals. Itin kā visiem vienā acumirklī būtu atvērušās acis! Sākās kratīšanas, aizturēšanas, nosodoši raksti avīzēs, televīzijas pārraides. Paša, kolīdz nokļuva kamerā, tūdaļ pakārās, dažas autoritātes nošāva nezin kas, daudzi sāka bēguļot, pārējie nokļuva uz apsūdzēto sola… Bija ONG «Uralstaļ» un izbija!

Tieši tad Ziemelis saprata, ka jokot ar varu drīkst tikai tik ilgi, kamēr tā šos jokus pieļauj. Bet, ja sāk ķerties pie pašas varas un nopietni to apdraudēt, tad viss, galva var ripot, kaut arī sargātu piecsimt bruņotu kaujinieku, lai vai tūkstotis! Valstij pretī nevar stāties!

Tāpēc Ziemelis pēc izsaukuma ieradās minūti minūtē, rāmi pagaidīja, līdz izrakstīs caurlaidi, kautrīgi iegāja nopratināšanas kabinetā, apsēdās uz krēsla maliņas pretī majoram kā parasts likumam paklausīgs pilsonis. Labsirdīgi savilka sakļautās lūpas platā smaidā.

-   Sveicināti, pilsoni biedri izmeklētāj. Kā varu palīdzēt?

-   Es gribu palīdzēt jums, kroņa balsī paskaidroja Sočņevs. Jums taču radušies sarežģījumi ar Burvja bandu?

-   Kādi sarežģījumi? pilsonis Starovs bija no tiesas izbrīnījies. Mūs sargā milicija, paldies viņai par to. Tāpēc arī nav nekādu sarežģījumu.

-    Bet kautiņš lidostā? Un uzbrukumi jūsu mājām, objektiem? Un kopkatls? Mums ir ziņas, ka tur pastrādājuši Burvja cilvēki!

-     Kādi cilvēki?! «likumīgais» sašutis iespurcās. Mahnovieši! Nekauņas! Milicija viņus agrāk vai vēlāk nogrābs. Un mēs palīdzēsim, ja vajadzēs!

-   Tur jau tas āķis, ka milicijā viņiem, pēc mūsu ziņām, ir palīgs…

-   Ei nu? Starovs brīnījās, kā jau pieklājas nepieredzējušam pilsonim.

-   Pat ne palīgs, bet vadītājs!

-   Re, kā? Starovs vēl vairāk izbrīnījās. Un kāds man ar to sakars?

-   Gribu ar jūsu palīdzību precizēt uzbrukumu datumus un laiku…

Pusstundas laikā majors noskaidroja detaļas, saņemdams aptuvenas izvairīgas atbildes un laiku pa laikam ielūkodamies kādā lapiņā, it kā salīdzinot tās ar skaidri zināmiem faktiem.

-   Ko tu neteiksi, sakrīt! viņš sacīja, kad nopratināšana gāja uz beigām.

-   Kas sakrīt? Starovs apvaicājās.

-   Tāpat… Pirms uzbrukumiem kāds cilvēks zvanījis «burvjiem» no dažādiem telefoniem. Un nopeilēto zvanu laiks un vieta sakrīt ar kontroles punktiem un laiku, kad tajos atradies jau minētais milicis…

-   Es tos jūsu piņķerus nesaprotu! Biznesmenis atvēcinājās. Beidzam kulstīt salmus…

-   Lai notiek. Parakstiet protokolu!

-   Kādu protokolu?! Ziemelis sapūtās.

Samērā plānā pieklājības kārtiņa bija nolobījusies no viņa kā miziņa no zemesrieksta. Tagad Sočņeva priekšā sēdēja nežēlīgs un bīstams kriminālnoziedznieks ar ilgu cietuma stāžu.

-   Es visā savā mūžā neesmu parakstījis nevienu šādu lapeli! Tas ir neģēlīgi!

Sočņevs nolika ciešā rokrakstā aprakstītās veidlapas.

-    Labi. Tad pasēdiet mirklīti, man jāapspriežas ar priekšniecību!

Majors izgāja. Lapiņa, ar kuru viņš salīdzināja atbildes, palika uz galda. Starovs pastiepa roku, paņēma to un ielūkojās. «Ziņojums par milicijas apakšpulkveža F. M. Koreņeva ārējo novērošanu un zvanu kontroli». Ziemelis ilgi pētīja dokumentu, un viņa seja pārvērtās briesmīga zvēra maskā. Sočņevs redzēja šo pārvērtību monitora ekrānā un saprata, ka viņa nodoms ir sasniedzis mērķi.

Pēc desmit minūtēm majors Sočņevs atgriezās. Ziemelis sēdēja tajā pašā pozā, arī papīri uz galda gulēja tāpat kā pirmīt.

Es visu nokārtoju. Ja negribat, varat arī neparakstīt… Es izdarīšu atzīmi un pievienošu lietai. Un viss. Dodiet caurlaidi, es parakstīšu…

Neatvadījies Ziemelis pārkāpa kabineta slieksni, aši izgāja no Pārvaldes un skriešus devās pie mašīnas. Tagad viņam bija tikai viens mērķis…

* * *

Kūmiņš uzticējās savai intuīcijai. Daudzējādā ziņā pateicoties tai, viņš bija spējis izdzīvot tajā skaudrajā virpulī, kurš grieza viņu jau daudzus gadus. Tāpēc tagad, kad ne no šā, ne no tā bija radusies nepatīkama briesmu priekšnojauta, viņš kļuva tramīgs. Nelāgi sapņi, pastāvīga trauksme, sajūta, ka nemitīgi seko kāds neredzams ienaidnieks… Viņš vairākas reizes spēji bija mainījis maršrutu, pametis mašīnu un devies projām cauri sarežģītiem pagalmu labirintiem un reti kuram zināmām ejām, slēpdamies aiz šķūņiem ar pistoli šaušanas gatavībā… Izsekošanas pazīmes neizdevās konstatēt, tomēr kāda nelabvēlīgais, ciešais skatiens turpināja urbties mugurā. Paranoja? Vai dziļi konspirēta izsekošana?

Viņš sauca speciālistus, kuri rūpīgi izpētīja darba kabinetu un dzīvokli, taču noklausīšanās aparatūru neuzgāja. Varbūt doties atvaļinājumā?

Reiz darbadienas beigās viņa kabinetā iegriezās Ļitvinovs. Viņi parunājās par šo un to, tad Valentīns it kā garāmejot pajautāja:

-   Kas ir ar Halifu un Zvēru? Aizbraukuši?

-   Aizbraukuši, Kūmiņš noburkšķēja. Uz viņpasauli. Viņus noslaktēja «Pusmēnesī» kopā ar Vagifu.

Ļitvinovs pasmīnēja.

-   Ko tu saki? Laimīga sakritība! Un Burvja vizītkarti atstāja?

-   Nē, kartes nebija…

-   Nu, nu… Valentīns nenoteikti novilka. Labi vismaz, ka rokraksts mainās…

-   Kāpēc labi? Kūmiņš painteresējās. Bet kolēģis jau klusēdams aizvēra durvis.

«Kāpēc viņš bija atnācis? Apvaicāties par iebraukušajiem bandītiem? Pavērot manu reakciju? Varbūt viņš bija atsūtīts? Kurš to būtu darījis? Drošībnieki? Mūsu Iekšējās drošības pārvalde?»

Un tūlīt pat nokaunināja sevi: «Kurš atsūtīts? Ļitvinovs?! Kas par blēņām!»

Un tad vēl Mazulis, rakņādamās mantu kambarī, uzgāja mugursomu ar naudu. Un tad tik sākās: «Ko tas nozīmē? No kurienes? Kāpēc paslēpta? Kāpēc netērējam? Tu mūždien saki, ka man nevarot vien pietiekami naudu sapelnīt, bet tā pūst krāmos…»

Vispār dzīvē bija iestājusies melnā strīpa. Atlika cerēt, ka tā ir nevis horizontāla, bet vertikāla. Un tad darbadienas beigās piezvanīja Nataha.

-   Sveiks, Filip, tu mani pazini? Viņa runāja kā allaž nedroši un maķenīt tramīgi.

Savādi. Viņi bija izšķīrušies sen, vēl pirms viņa dzīvē bija ienācis Mazulis. Nataha bija devusies patstāvīgā kuģojumā. Viņas kuģītis iepeldēja te vienā, te otrā ostā, bet nekur ilgi neuzkavējās. Un viņa nekad netika zvanījusi.

-   Protams, pazinu. Kā tev klājas?

-   Ai, slikti… Man ir problēmas…

Natahai visas problēmas cēlās no neizvēlīguma attiecībā uz iepazīšanos un vēl kādas īpašības. Viņa pati reiz tika apzīmējusi šo savu trūkumu tā arī pateica: «Es neprotu atteikt…» Desmit gados viņš nebija spējis Natahai šo prasmi iepotēt.

Kūmiņš nopūtās.

-   Kas tad šajā reizē?

-   Mani aptīrīja… Gan kažoku nospēra, gan zābakus, gan naudu… Bet drīz būs ziema…

Labi vēl, ka tā. Beidzamajā reizē Nataha bija pamanījusies samīlēties teroristā, kurš gatavoja uzbrukumu prezidentam, pēc kā noteikti būtu aizsūtījis Natahu uz viņpasauli.

-   Milicijai ziņoji?

-   Ak, tam taču nav jēgas, viņa, brīdi klusējusi, nopūtās. Tu pats labi zini! Brauc šurp, Filip!

-   Labs ir, rīt pieskriešu.

-   Rīt būs par vēlu! Rīt vispār neko vairs nevarēs atrast! Pat tu nevarēsi! Ko lai ziemā velku mugurā?

Viņš palūkojās pulkstenī. Bija gandrīz septiņi.

-   Labi. Pēc četrdesmit minūtēm būšu.

Kūmiņš bija pareizi aprēķinājis laiku. Ceļš uz Dienvidu mikrorajonu bija mašīnu pilns darbu beigusī tauta atgriezās savā guļamrajonā. Tā ka pie noplukušās piecstāvu ēkas viņš piebrauca tieši pēc četrdesmit minūtēm. Gribējās dzert, rīkle bija galīgi izkaltusi. Varbūt Nataha pacienās ar tēju? Un noņems stresu? Viņa brīnišķīgi pieprata minētu… Nē, tie laiki bija pagājuši!

Senāk aplupusī fasāde, izdrupušās flīzes un daudzās plaisas nekrita acīs. Varbūt tāpēc, ka senāk tā bija bijusi arī viņa māja. Kāpņu telpā kā allaž oda pēc kaķu un cilvēku mīzaliem. Dažas minūtes pastāvējis un ieklausījies dobji skanīgajā tukšumā, Kūmiņš aši uzskrēja ceturtajā stāvā. No trim kāpņu laukumiņa durvīm divas mirdzēja lakā un viltīgo atslēgu hromā. Vienīgi Natahai viss bija palicis pa vecam sasprēgājis dermatīns ar viņa savulaik iegriezto actiņu un ari viņa šķībi pielikto zvanu. Šajā reizē pelnu pie sliekšņa nebija. Pēc visa spriežot, viņas sapnis par kārtīgu saimnieku mājās arī šajā reizē nebija īstenojies. Rādītājpirksts droši nospieda melno pogu.

Nataha atvēra uzreiz un sastinga uz sliekšņa, it kā pie viņas būtu ieradušies precinieki. Viņa tikpat kā nebija pārvērtusies. Kalsena, simpātiska lellītes sejiņa, nedaudz ieslīpas lapsas acis ar zilganām ēnām, pat rītakleitiņa tā pati vai ļoti līdzīga un droši vien uzģērbta uz kailas miesas. Viņa ašu skatienu pārskrēja Filipam no galvas līdz kājām, palaikam nodurdama acis un tad atkal atsākdama bijušā mīļākā izpēti.

-   Ai, tu nemaz neesi pārvērties! Bet es?

Viņa allaž bija bijusi atklāta. Zodiaka zīme Dvīņi, un viņas personība tiešām sastāvēja no divām daļām; viena pusīte bija tikumīga, gribēja dzīvot godīgi un pareizi strādāt, audzināt meitu, vārīt boršču un mazgāt vīram drēbes… Turpretī otrs dvīnis mūždien mudināja iepazīties ar šaubīgām personām, ievilka avantūrās, radīja dažādas problēmas, kuru dēļ nebija iespējams paņemt meitenīti no pagaidu uzturēšanās pie vecākiem, kārtīgi strādāt slimnīcā vai poliklīnikā, nodibināt normālu ģimeni un paveikt vēl daudz derīgu un cienījamu darbu. Jāatzīst, ka dvīņi necīnījās savā starpā, bet dzīvoja līdzās mierā un saticībā. Pirmais dvīnis, skatoties porniķi, gaida, ka viss beigsies ar kāzām, bet otrs uzbudinājies laiž vaļā tādus trikus, līdz kādiem režisori vēl nav aizdomājušies…

-   Mēs vēl ilgi stāvēsim uz sliekšņa?

-   Ai, nē, nāc iekšā, es vienkārši apjuku…

Arī iekšā maz kas bija mainījies gandrīz visas mēbeles bija palikušas no vecmāmiņas Marjas, tā ka šeit mierīgi varētu uzņemt filmu par sešdesmito gadu dzīvi. Neērti krēsli ar augstām taisnām atzveltnēm, trīsdurvju skapis, pamatīgi izgulēts dīvāns, kura nolietojumā viņš bija devis visnotaļ lielu ieguldījumu…

Kūmiņš apsēdās pie senlaicīgā kvadrātveida galda, kuru varēja palielināt ar masīvu plati, paslēptu zem galda virsmas. Uz tumšā koka baltoja divas mežģīņu salvetītes un tējas tasītes, bet pēc minūtes parādījās ugunīgi karsta tējkanna un trauciņi ar ievārījumu. Kūmiņš pat nobrīnījās Natahai tik nadzīga saimniekošana nebija raksturīga.

-   Kas tev īsti lēcies? Kā tevi apzaga? Durvis taču ir veselas!

Nataha, acis nolaidusi, lēja tēju.

-  Ai, es sapazinos ar kādu sievieti, viņa atnāca ciemā, bet man vajadzēja iznest atkritumus…

-   Tā jau es domāju! Kas par sievieti? Kūmiņš kāri dzēra karsto tēju.

-   Ai, tikai nebaries… Viņa ir čigāniete… Bet ne jau visi čigāni ir slikti… Man likās, ka viņa ir laba… Vēl ieliet tēju?

-   Tev visi ir labi! Viņš ieķeksēja karotītē plūmju ievārījumu. īsi sakot, kad tu atgriezies, mantas un nauda bija pagalam. Un čigāniete bija prom. Vai tā?

-   Jā, tā…

Nataha aplūkoja sienas, griestus, skapi…

-   Bet Dašu tu nevari paņemt, jo tev darbā ir nepatikšanas, tu pārej uz citu vietu. Tā?

-   Kā tu zini? Tagad viņa pētīja grīdu.

-   Bez tam tu taisījies precēties, bet pēdējā brīdī viss pajuka. Tā?

-   Ai, kā tu visu zini? Acīs viņa, tāpat kā iepriekš, neskatījās.

Kūmiņa smadzenēs iedegās sarkanā trauksmes lampiņa. Aizdomīgi, viss bija ļoti aizdomīgi… Viņš nekad nebūtu atsaucies uz pēkšņu zvanu. Nekad bez nodrošināšanās nebūtu atradies svešā dzīvoklī. Natahas dēļ viņš bija pārkāpis visus likumus. Un tā bija kļūda. Nataha jau sen neatrodas viņa ietekmes zonā, un izmantot viņas vājo raksturu un neprasmi atteikt var jebkurš! Protams, ne jau nejaušs garāmgājējs no ielas, bet jebkurš no tiem, kuri zina spicā kruķa Koreņeva biogrāfiju!

Pēkšņi sametās karsti, sagriezās galva. Viņš piecēlās, piegāja pie skapja, atvēra durvis. Kažoks bija savā vietā. Pareizi, lamatas! Viņš sagrīļojās.

-Ai, Fila, kas tev kaiš? Tu slikti jūties?

Natahas seja izplūda. Muļķe! Viņa, visticamāk, bija iebiedēta vai apvesta ap stūri… Klofellns tējā. Banāls paņēmiens.

Re-edzi, k-k-kažoku es jau atradu… Tikai man ir slikti…

Nataha atvēra logu, tomēr ieplūdušais svaigais gaiss atvieglojumu nesagādāja. Un visdrīzāk Nataha to darīja nevis lai viņam kļūtu vieglāk, bet gan lai padotu zīmi…

Kūmiņš izrāva pistoli. Galva griezās, bet šaut viņš vēl varēja. Tikai uz ko? Uz Natahu? Kūmiņš sataustīja telefonu, taču tas izkrita viņam no rokām. Nākamajā acumirklī viņš zaudēja samaņu un kā maiss nogāzās uz grīdas.

* * *

Tā vairs nebija bezsamaņa, bet vēl arī ne atgriešanās dzīvē. Murgpilns smags miegs ietina viņu lipīgā zirnekļtīklā, atslābinot ķermeni un apdullinot prātu. Briesmīgas, bezformlgas būtnes stiepās pie viņa kakla, apņēma no galvas līdz kājām, neļaudamas kustēties. Cieti, mezglaini taustekļi līda mutē, izraisīdami vemšanu. Tumšsarkano plīvuru acu priekšā pāršķēla melni uzplaiksnījumi. Viņš aptvēra, ka balansē uz šauras robežas starp dzīvību un nāvi, taču nespēja neko darīt, lai nosvērtos uz vajadzīgo pusi. Un viņam arī bija vienalga, kurp krist. Ar drudžainu šņukstu plaušās ielauzās malks gaisa. Aizmiglotās smadzenes badīgi uzsūca niecīgo skābekļa devu. Apziņa izrāvās no nebūtības bezdibeņa un pieķērās realitātei. Viņš drudžaini sāka raustīties un tūdaļ pat sajuta grumbuļainu betonu zem vaiga un sastāvējušos putekļu smaku.

Slimīgais miegs atkāpās, dodams vietu realitātei. Viņš bija pārvēlies dzīvības pusē. Saindētajās smadzenēs kā smags kamols sakustējās juceklīgas domas. Apziņas atgriešanās bija mokoša. Neapjēgdams, ne kas viņš ir, ne kur atrodas, cilvēks pūlējās piecelties sēdus. Taču tas viņam izdevās tikai otrajā paņēmienā. Pēkšņi uznāca nelabuma lēkme. Viņš izvēmās. Spazmas līdz ar vaidu izgrūda dedzinošu žulti. Lēkme turpinājās bezgalīgi ilgi. Taču, kad tā beidzās, iestājās atvieglojums. Negaidot caur bezsamaņas vājumu un atkāpjošos neprāta murgu paliekām viņam sāka atgriezties atmiņa. Pēkšņi viņš apsēdās un izgrūda ilgu rēcienu. Smadzeņu daļa, kura bija atbildīga par atmiņu, atguvās, neironi pieslēdzās cits pēc cita, simts pēc simta, tūkstotis pēc tūkstoša. Un viņš atcerējās visu!

Nelabuma un vājuma mocītais bezvārda cilvēks apzinājās sevi par Filipu Koreņevu. Ne par apakšpulkvedi, operatīvās nodaļas priekšnieku, bet vienkārši par cilvēku bez formas tērpa, apliecības, ieroča, telefona. Tikai rokas, kājas, galva, sirds… Viņš visu mūžu bija manipulējis ar cilvēkiem, viņš daudz bija grēkojis, pārkāpdams likumus rakstītos un cilvēciskos. Un te nu viņš atradās, kaut kādā pagrabā. Viņu bija nodevusi bijusī mīlestība, ar kuru manipulēja kāds cits, un tagad viņš atradās aplokā kā gaļas kombinātā pirms došanās uz kaušanas cehu…

Kūmiņš pieslējās kājās. Kuram bija ievajadzējies viņu nolaupīt? Un kāpēc? Vieglāk būtu bijis vienkārši nolaist no kājas kāpņu telpā… Izstiepis rokas sev priekšā, viņš necaurredzamajā tumsā taustījās uz priekšu. Sastāvējies smacīgs gaiss, tumsa, klusums… Taču intuīcija čukstēja, ka viņš te nav viens… Pirksti sataustīja betona sienu. Viņš virzījās gar to pulksteņa rādītāju virzienā. Aiz otrā pagrieziena bija kāpnes. Sirds iepukstējās straujāk. Viņš pakāpās uz augšu līdz masīvām tērauda durvīm. Ne atslēgas cauruma, ne roktura, ne spraugas tām apkārt. No ārpuses neatskanēja ne troksnītis.

Kūmiņš nokāpa atpakaļ lejā un turpināja pagraba izpēti. Varbūt te ir pazemes eja, kas aizvestu līdz kanalizācijas akai kaut kur Kailajā kalnā… Blēņas, protams. Tā notiek tikai grāmatās un filmās. Tur par varoņiem rūpējas autors un režisors, viņi ļauj tiem izķepuroties no visneapskaužamākajām situācijām. Taču dzīvē viss notiek citādi, un simtiem līķu, kurus viņam bija nācies apskatīt, tikai apliecināja stāvokļa bezcerīgumu. Tumšā alā iemūrēta žurka lūk, kas viņš ir patlaban!

Uz brīdi viņu apņēma panikas vilnis, bet tūdaļ pat no dvēseles dzīlēm izlauzās svelošs niknums un acumirklī to aizskaloja. Pat galvas sāpes kļuva ciešamākas. Piga jums! Paskatīsimies kurš kuru!

Sperot nākamo piesardzīgo soli, kāja atdūrās pret kaut ko mīkstu. Viņš sastinga. Līķis? Tā šķiet… Un, spriežot pēc smakas trūkuma, gluži svaigs… Kūmiņš pietupās, uzmanīgi aptaustīja savu atradumu. Tieši tā, vīrieša līķis… Auksts, taču vēl nesastindzis līdz līķa temperatūrai. Apčamdīja kabatas, sataustīja smagu, rievainu apaļumu. Opā! Granāta! Bet kas tad tas? Vai tiešām… Jā, telefons!

Viņš uz labu laimi nospieda dažas pogas, taču displejs nerādīja nekādas dzīvības zīmes. Izlādējies akumulators?! Tievais pavediens uz glābiņu draudēja aprauties. Kūmiņš sataustīja pogu korpusa augšmalā un, elpu aizturējis, uzspieda. Zilais displejs necaurredzamajā tumsā žilbinoši izgaismojās. Kūmiņš pat saskatīja miroņa seju Čerkess! īsu gan laiciņu viņš bija dabūjis papriecāties par brīvību…

Kūmiņš pievērsa skatienu ekrāna kvadrātiņam. Signāla līmenis, lai cik arī dīvaini, bija normāls, taču uzlādējums rādīja tikai vienu svītriņu… Kuru katru brīdi var atslēgties… Kam zvanīt? Savējiem? Vai… Taču ilgi viņš nedomāja. Personīgā ieinteresētība ņem virsroku pār dienesta pienākumu. Diemžēl tā bija neapstrīdama jaunāko laiku realitāte.

-   Pi-pi-pi-pi-pi…

Taustiņi nospēlēja vajadzīgo melodiju. Atskanēja signāli. Viens, otrs, trešais… Ātrāk, ātrāk!

-   Hallo. Hallo, piesardzīgi atbildēja sausa balss.

Kā automātiskais atbildētājs.

Kūmiņš izpūta elpu sāņus un klusi sacīja:

-   Burvis Koordinatoram.

-   Klausos, šef, tālā abonenta balsī parādījās emociju cieņas, ieinteresētības, baiļu atblāzma.

Kūmiņa ķermenis pildījās ar spēku, bet gars ar pārliecību. Viņš pasmaidīja. Ja viņu sagūstījušie neredzamie ienaidnieki redzētu Tihodonskas labākā opera pabaisi atņirgtos zobus, viņi droši vien nožēlotu savu ieceri. Taču mizanscēnu, kas norisinājās slēgtā betona bunkurā līdzās bēguļojoša noziedznieka līķim, sedza necaurredzama tumsa, un bez tam lieku acu šeit nebija.

-   Uzdodu, Kūmiņš lietišķi ierunājās. Nopeilēt šā mobilā atrašanās vietu. Izziņot trauksmi un savākt visus kopā. Maksimāli apbruņoties un visus spēkus veltīt triecienam konstatētajā adresē. Gaidāma bruņota pretošanās, tāpēc rīkoties iespējami nesaudzīgi. Pasākuma cena pieci miljoni dolāru.

-   Pieci?!

Savā iepriekšējā dzīvē Koordinators bija bijis armijnieks. Tāpēc arī tagad viņam patika noteiktība un precizitāte. Taču vēl vairāk viņam patika nauda.

-   Pieci mazākais. Varbūt vairāk.

-   Tātad pilnīga iznīcināšana?

-   Es taču teicu! Izņēmums cilvēks ar baltas drānas gabalu, tā ir pazīšanas zīme. Katrā ziņā atrast viņu. Iespējams, viņš ir ieslēgts pagrabā. Kā saprati?

-   Ķeramies pie izpildes, Koordinators atsaucās.

Kūmiņš beidza sarunu. Uzlādējuma rādītājs sāka

mirkšķināt. Vai tā pietiks līdz nopeilēšanas momentam? Starp citu, Koordinatoram ir savi cilvēki mobilajos tīklos. Ņemot vērā summas, ar kādām viņš rīkojas, tas neprasīs daudz laika.

* * *

Saņēmis kaujas uzdevumu, atvaļinātais kapteinis, tagad Koordinators, nečammājās un lieki dārgo laiku netērēja. Burvja pavēles bija jāpilda bez ierunām. «Nekavējoties» to arī nozīmēja nekavējoties. Un ja vēl runa ir par tādu naudas žūksni! Pēdējā laikā kādreizējais trūcīgais virsnieks bija manāmi ticis uz zaļa zara nopircis un iekārtojis četristabu dzīvokli, iegādājies milzīgu melnu «Audi A-8», kurā vizināja garkājainas meitenes no modeļu nama. Tā muļķe Ņina, kura viņu naudas un perspektīvu trūkuma dēļ bija pametusi, tagad kož pirkstos. Ja tā turpināsies, varēs uzcelt māju Donas krastā, paņemt «Infinity», bet varbūt pat aizbraukt uz ārzemēm, kaut kur uz Spānijas piekrasti… Taču tāpēc bez ierunām jāpilda Burvja pavēles.

Pirmo zvanu Koordinators raidīja uz… IeP, pa pusei slepeno nodaļu cīņai ar noziedzību augstāko tehnoloģiju sfērā. Tur viņam bija iebarots cilvēciņš tieši šādiem gadījumiem. Par laimi, viņš atradās savā darba vietā un pacēla klausuli uzreiz pēc pirmā signāla.

-    Pieraksti, Sašok, nesasveicinājies teica Koordinators un nodiktēja uz displeja izgaismojušos numuru. Aparāta piederība nav svarīga. Tikai atrašanās vieta. Par ātrumu trīskāršs tarifs.

Mēdz teikt, ka par naudu ne dzīvību, ne veselību nevar nopirkt. Taču šim likumam ir izņēmumi. Pašlaik par naudu tika pirkts kā viens, tā otrs. Turklāt Koordinators intuitīvi juta, ka uz spēles likta paša Saimnieka dzīvība, lai kas viņš arī būtu Burvis, Milzis vai Cilvēkēdājs…

Taisnību sakot, atvaļinātais kapteinis droši zināja, ka tas Burvis, kurš bija izveidojis bandu un ar kuru viņš vairākkārt bija ticies, ir pazudis bez pēdām. Viņa vārdā sevi dēvē gluži cits cilvēks krietni vien gudrāks, viltīgāks, konservatīvāks un daudz veiksmīgāks. Viņš citādi organizē tikšanās graustos vai naktī nomaļās vietās, turklāt allaž ierodas melnā maskā, kādu lieto laupītāji un specvienību kaujinieki. Taču viņam ir citāda balss un pavisam citāda figūra! Viņam ir cits rokraksts, un, spriežot pēc dažām pazīmēm, Koordinatoram sāka rasties aizdomas, ka viņš pieder pie varas struktūrām. Taču tam nebija nekādas nozīmes galvenais, ka Saimnieks -jeb jaunais Burvis krasi samazināja viņu darba risku un simtiem reižu palielināja ienākumus no katras štelles. Un tāpēc viņu vajag izpestīt par katru cenu!

Devis uzdevumu «cilvēciņam» jeb «Sašokam», kurš, par spīti nievājošajai uzrunai, patiesībā bija solīds vadītājs, milicijas vecākais virsnieks, nodaļas vadītājs un majors, Koordinators sastādīja īsziņu un nosūtīja to «piecnieku» vadītājiem: «Steidzama ierašanās pēc formas nr. 1.» Tas nozīmēja maksimālu bruņojumu automātus, granātas, granātmetējus…

Burtiski pēc desmit minūtēm piezvanīja Sašoks.

-   Pieci kilometri lejup pa Donu, Jekaterinovkas rajonā, ir mobilais retranslators. Tavs telefons atrodas kilometra rādiusā no tā…

-   Vai varētu precīzāk? nervozi pavaicāja Koordinators. Vismaz pasaki virzienu…

-    Virzienu nevaru pateikt. Taču es uzliku aparāta iespējamās atrašanās laukumu uz apvidus kartes. Tur vienā pusē ir lauks, bet otrā Krusta savrupnama teritorija. Telefons, visdrīzāk, atrodas tur. Tu zini, kas ir Krusts?

-   Zinu. Paldies, Sašok. Tuvākajās dienās tiksimies, papērsimies, tad atdošu parādu.

-   Norunāts…

Koordinators paskatījās pulkstenī komandieru, ar iegravētu vārdu, no apgabala virspavēlnieka! Viņš ar to lepojās un nemainīja pret dārgajiem un prestižajiem veķeriem, kādus varēja nopirkt kurš katrs muļķis. Kopš Saimnieka zvana bija pagājušas piecpadsmit minūtes. Viņš nosūtīja vēl vienu īsziņu: «Nekavējoties salasīties pie iebrauktuves Jekaterinovkā.»

Nopūties viņš piecēlās no ērtā ādas dīvāna, iegāja sanitārajā mezglā un izņēma no slēptuves zem vannas «stečkinu» un četras granātas. Pēc tam, vēlreiz nopūties, pavilka zem virsjakas kevlara ložu necaurlaidīgo vesti. Parasti viņš centās izvairīties no tiešas piedalīšanās kaujas akcijās, taču šis bija īpašs gadījums vajadzēja personīgi saņemt solītos piecus vai desmit miljonus, tad viņš varēs tos pareizi sadalīt… Lai gan, ja noķers lodi, nevajadzēs vairs ne miljonus, ne Spānijas piekrasti, ne šo komfortablo, lepni iekārtoto dzīvokli, ne modeļnama skukus…

Agrāk, kad viņam tik daudz kas nepiederēja, tādas domas prātā nenāca. Kārtējo reizi nopūties, Koordinators pārkāpa slieksnim, aizslēdza bruņotās durvis ar četrām atslēgām, nokāpa līdz darba «sestajam» un aiznesās pa gandrīz tukšajām ielām.

Vakarīgā Tihodonska gatavojās doties pie miera. Dzīve centrā pierima. Guļamajos mikrorajonos pamazām izdzisa gaismas. Piepilsētas ciemati jau dusēja dziļā miegā. No dažādiem pilsētas punktiem mērķtiecīgi joņoja neuzkrītošas mašīnas ar viltotiem numuriem, piebāztas ar līdz zobiem apbruņotiem rīkļurāvējiem. Viņi bija nevaldāmi un bīstami kā izšautas torpēdas. To kustības trajektorijas koncentrējās vienā punktā pie iebrauktuves guļošajā Jekaterinovkas stacijā, kura pēdējā laikā piedzīvoja savu atdzimšanu, šajā reizē modernu, bagātu jaunceltņu veidolā…

Šeit vēl bija saglabājušās senlaicīgās kazaku mājas ar bieziem niedru jumtiem, kokgriezumiem rotātām logu apmalēm, izkaltušiem slēģiem un galerijveida balkoniem visapkārt otrajam stāvam, pie kuriem Donas plūdu laikā piestāja staņicas iedzīvotāju laivas. Uz šiem balkoniem ar vārpstiņveida koka margām senāk tika klāti galdi, ēsta sālīta vai cepta siļķe, klāt piedzerot stipru, melnu kafiju, kas bija ievesta no uzbrukumiem Turcijai… Taču tas viss bija palicis pagātnē. Tagad vecajās mājās neviens vairs nedzīvoja, tās pamazām izpirka kopā ar zemi, nojauca un būvēja sarkanķieģeļu savrupnamus ar šeit nepieredzētām ērtībām ateju iekšā mājā, vannu un pat svešādo džakuzi… Tika uzskatīts, ka Jekaterinovkā ir vislabvēlīgākā ekoloģija visā Tihodonskas novadā.

Pirms kādiem septiņiem gadiem pazīstams kriminālais biznesmenis sapirkās gar Donu ne vienu un ne divus, bet uzreiz veselus divdesmit zemes gabalus, nožogoja milzīgo kvadrātu ar augstu vienlaidus žogu, kam izgāja tik daudz ķieģeļu, ka pietiktu desmit savrupnamiem. Taču ķieģeļu un naudas pietika arī citām vajadzībām milzīgai mājai, kas vienlaikus atgādināja gan Francijas viduslaiku pili, gan Holivudas zvaigžņu villas Beverlihilzā, augstai betona laivu piestātnei, plašiem staļļiem zem zaļa kārniņu jumta, tenisa kortiem un oranžērijai «hai-teh» stilā… Ātri uzplaukstošais jaunbagātnieks nezināja tādu terminu kā «eklektika» un neaizdomājās par vārdu «bezgaumība». Taču tā arī nepaguva tikt skaidrībā atbilstoši žanra likumiem viņa dārgo supermoderno džipu uzspridzināja ar diviem trotila spridzekļiem, tā ka ne tikai no īpašnieka, bet arī no pašas mašīnas gandrīz nekas nepalika pāri. Bet zemi nopirka Krusts, noasfaltēja ceļu, izremontēja baznīcu, ievilka Jekaterinovkā gāzi, atvēra veikalu… Vietējie iedzīvotāji viņu tīri vai dievināja, un pat īsti runāt neiemācījušies sīkaļas zināja, ka lielajā muižā dzīvo varenais «Klusts».

Apgaismojums ciematā diez kāds nebija, un tas bija izdevīgi pasažieriem piecās mašīnās, kuras stāvēja pie pazema stabiņa ar uzrakstu «Jekaterinovka». Ieskaitot Koordinatoru, bija ieradušies pavisam divpadsmit cilvēki no sešpadsmit. Ņemovs bija ieslodzīts Zaļajā namā, tātad nebija ieradies attaisnojoša iemesla dēļ. Pārējiem trim tādu iemeslu nebija viņu telefoni neatbildēja, tātad viņiem izrādījušās svarīgākas darīšanas kārtojamas. Taču nekā svarīgāka par ierašanos pēc trauksmes signāla bandā nebija, tāpēc par tādu disciplīnas pārkāpumu visnotaļ varēja saņemt rājienu ar svina zīmogu pierē. Bet tas notiks pēc tam, kad lieta būs nodarīta…

Koordinators noturēja īsu instruktāžu. Viņš bija melnā maskā ar kapuci galvā. Arī pārējie bija maskās, apkārušies ieročiem. Granātmetēji, pistoles ar klusinātājiem, divas beztrokšņa snaiperu šautenes «Vintores» un pat portatīvais ugunsmetējs «Lāpa»… Trijiem rokās bija virvju kāpnes ar āķiem galā. Pēc dažām minūtēm, sadalījušies trijās grupās, «burvji» zagšus devās uz augstās ķieģeļu sienas pusi.

* * *

Parunājis ar Koordinatoru, Kūmiņš uzspieda Kolorādo Vaboles numuru. Ģenerāļa kabinetā nebija, mobilais telefons bija izslēgts. Viņš piezvanīja RONAP dežurantam.

-   Runā Koreņevs. Mani nolaupīja nezināmas personas. Atveda uz kaut kurieni un iegrūda pagrabā. Nopeilējiet šo telefonu, konstatējiet tā atrašanās vietu un atsūtiet ātrās reaģēšanas specvienību!

-  Kā nolaupīja?! dežurants satraucās. Viņš izklausījās pagalam apjucis. Filip Mihailovič, jūs nejokojat?

Labi, labi, es sapratu… Bet ar peilēšanu nav tik vienkārši, jūs taču zināt… Tūdaļ ziņošu ģenerālim… Viņi bez iesnieguma ko tādu neuzņemsies! Vajadzīga priekšniecības komanda… Arī ĀRS izbraukumam!

-   Kamēr tu čammāsies, mani nogalinās! Saruna tiek ierakstīta? Tātad tu par to atbildēsi!

-   Nē jau, es tūdaļ, es ātri…

Kūmiņš atvienojās. Tad piezvanīja Huzāram. Tas nebija sasniedzamības zonā. Piezvanīja Vološinam. Tas atbildēja uzreiz, taču tajā brīdī akumulators pavisam izlādējās. Viss. Atlika vienīgi gaidīt.

Tumsā un nekustīgumā laiks apstājās, pārvērtās staipīgā amorfā želejā, kas apņēma ķermeni un prātu. Tikai rievainās «F-l» veidols, iekļāvies krampjaini sažņaugtajā delnā, saistīja viņu ar reālo pasauli un viesa sirdī cerības rēgu.

Cik ilgs laiks bija pagājis, viņš nezināja. Varbūt desmit minūtes, bet varbūt desmit stundas. Pēkšņi nožvadzēja aizbīdnis, nočīkstēja eņģes, smagās durvis atvērās, ielaizdamas elektrisko gaismu. Kūmiņš samiedza acis un iegrūda granātu žaketes kabatā. Durvju ailā parādījās divi silueti.

-   Kuru ņemam beigto vai pusbeigto? atskanēja mundra balss un idiotisks smiekliņš.

-  Var jau būt, ka te tagad ir divi miroņi, otrs drūmi iebilda. Luktura gaisma iecirtās Kūmiņam acīs. Viņš piemiedza plakstus un pacēla roku.

-   Nekā nebij, kruķis ir dzīvs! mundrais konstatēja un atkal iesmējās.

-   Nāc laukā, pogainais, laiks slāt uz tiesu! drūmais pavēlēja. Kustini pakaļu, gaļas blāķi!

Turēdams rokas aiz muguras, Filips rāmi devās uz durvīm. Granāta smagi vilka lejup kabatu un sitās gar kāju. Ja sāks siet vai pārmeklēt, nāksies uzlaist gaisā tos divus. Un pats jau arī nekur nedēsies… Lai gan nolaupītāji viņu jau bija pārmeklējuši un pārsteigumus negaidīja.

Divi cilvēki ar specifiskiem bandītu ģīmjiem pavērsa pret viņu pistoles.

-   Nerausties, kruķi, uzreiz nolaidīsim no kājas!

«Kas viņi tādi ir? Ģīmji tā kā nebūtu pazīstami. Bet uzvedas nekaunīgi. Kaut kādi huligāni? Nē, diez vai tie riskētu uzbraukt pašam Kūmiņam…»

-   Re, kā liek pleznas! mundrais nievājoši ieņirdzās. Tas jau ir zeks, nevis kruķis! Vilkatis ar uzplečiem!

Kad Kūmiņš gāja garām, viņš tam iespēra pa pēcpusi un ņirdza vēl skaļāk. > »

Konvojnieki veda viņu pa plašu gaiteni cauri dobji skanīgam milzu vestibilam, kurā bija izvietoti bruņinieku ieroči. Acis pakāpeniski aprada ar gaismu, Kūmiņš saskatīja pie sienām piekārtos vairogus un zobenus. Izskatījās pēc īstiem, antikvāriem. Lielajā, bagāti iekārtotajā mājā bija kluss. Trīs cilvēki klusēdami soļoja pa rakstā izlikto parketu, un viņu soļi skanīgi atbalsojās zem augstajām velvēm. Filips atcerējās ainu no franču filmas tā Alēna Delona varoni veda uz giljotīnu.

Šajā reizē baisais ceļš beidzās nevis pie nāves rīka, bet lielā zālē, kurā kurējās kamīns. Gar sienām pakava veidā bija novietoti gari ozolkoka galdi gluži kā kāzās. Tikai ne cienasta, ne dzērienu, pat ne galdautu uz tiem nebija. Arī visapkārt sēdošie pusotra desmita cilvēku neatgādināja jautrus viesus. Drīzāk gan inkvizīcijas tiesnešus.

Izgrūduši viņu vidū, pavadoņi atkāpās. No trim pusēm Kūmiņu cieši uzlūkoja desmitiem naidīgu acu. Gan salasījušos cilvēku acis, gan sejas bija viņam pazīstamas. Tieši viņam priekšā kā galvenais klātesošo vidū sēdēja Krusts. Gara auguma, kalsnējs, līdzīgs maitu ērglim, kas sajutis laupījumu. Līdzās bija ieņēmis vietu Ziemelis. Viņa pašķībais salauztais deguns plēsonīgi vilka nāsīs gaisu, gluži kā cerēdams sajust no upura nākošu baiļu smaku. Abi bija tērpušies neuzkrītošos tumša auduma uzvalkos lai izskatītos solīdāk un oficiālāk.

Abās pusēs zagļu kopienas vadoņiem bija novietojies Klibais, Bleķis, Zoss, Laķieris, Tūļa. Tālāk sēdēja jaunās autoritātes Pelēkais, Kurmis, Kārnais. Pārējie ģīmji bija vai nu maz pazīstami, vai vispār neredzēti.

Jau pats fakts, ka viņu, autoritatīvu kruķi, bija atvilkuši uz attiecību skaidrošanu, izteica daudzko. Tas nozīmēja, ka tūdaļ viņam pasludinās nāves spriedumu. Bet par ko?! Saskaņā ar nerakstītajiem bandītu likumiem kruķis, kurš godīgi dara savu darbu, ir neaizskarams. Starp citu, labākā aizsardzība ir uzbrukums!

-   Kas tā par patvaļu, Krust?! Kūmiņš pauda savu sašutumu. Kopš kura laika jūs krītat virsū kā «mahnovieši»? Vai esat aizmirsuši, kāda ir kārtība? Tās ir paslēpes kruķis ķer, zaglis mūk! Bet ko tu dari? Esi aizmirsis, kā es tevi brīdināju no «tīrītāja»? Gulētu tagad bedrē, kauliņi jau trūdētu zemē!

Klātesošos pāršalca neapmierināta murdoņa. Viņi acīm redzami bija naidīgi noskaņoti. Taču Krusts ierunājās, un troksnis acumirklī norima.

-   Tu runā kā no grāmatas, Kūmiņ, skaisti, pareizi… Gan par likumiem, gan par to, ka izglābi man dzīvību pačukstēji par Jūdu… Paldies tev par to. Tikai, kamēr tu biji pareizs kruķis, visi mūsējie tevi cienīja. Bet, kad pats esi kļuvis par Jūdu, ar tevi būs citāda saruna…

Krusts izturējās bezkaislīgi bija manāma pieredze, kas gūta saietos, kur jādemonstrē objektivitāte un neieinteresētība. Bet pagaidām Kūmiņš vēl nespēja saprast, kurp viņš stūrē.

-    Mums tikai vakar notika saiešana. Skaidrojām, kurš ir Jūda, bet kurš godīgs zaglis, Krusts tikpat bezkaislīgi turpināja. Vai redzēji pagrabā savu kaimiņu? Viņš izrādījās Jūda!

Kūmiņš papurināja galvu.

-   Kāds tam visam sakars? Kur esmu es, un kur jūsu kašķi?

-   Nemaz nekrati savu ķirbi, smirdīgais vilkati! Klibais atņirdza zobus. Gan mēs tiksim skaidrībā par tevi!

-   Par ko jūs mani apsūdzat?! Kūmiņš nervozi iesaucās.

Ziemelis paliecās uz priekšu, pacēla roku, atturēdams Klibo, un klusi sacīja:

-   Mūsu apsūdzība ir šāda… Mēs tevi pazinām kā pareizu kruķi, kaut arī karstgalvīgu. Un saucām par Kūmiņu. Bet izrādījās, ka vajadzēja saukt par Burvi!

Tad lūk, no kurienes vējš pūš! To nu viņš nebija gaidījis. Ķermenis šķita kā no vates, kratīja drudzis, pār karsto muguru notecēja aukstu sviedru straumītes, iekņudējās matu saknes galvas kreisajā pusē. Kūmiņš ar pūlēm noturējās kājās. Viņš šķietami bija pat zaudējis valodu.

-   Klusē? Krusts savilka seju šaušalīgā smīnā. Ja tu būtu bijis pareizs kruķis, pamazītēm tvarstītu mūsējos neviens ij nepīkstētu. Tā ir tava daļa, tāds darbs. Tāpēc jau jūs, pogainie, pasaulē esat. Bet tu, draņķi, sāki mūsējos vajāt. Viltīgi, neģēlīgi. Cik ūdeņu esi saduļķojis, mūsu mājām uzbrucis, mūsu biznesu postījis un cik mūsējo esi piebeidzis kā kraupainus suņus?! Un vēl savā starpā mūs gribēji sarīdīt! Domā, mēs nezinām, kurš pastrādāja to cūcību lidostā? Tu pat pastiepi savu ķepu pēc zagļu svētuma kopējā īpašuma! Pievākdams mūsu kopkatlu cik brāļu zonās atstāji bez atbalsta?

-   Kāds Burvis? Driģenes, vai, esat sarijušies? Kūmiņš devās uzbrukumā. Kur jūs tādas stulbības rāvāt?

-   Aizveries, draņķagabal! Ziemelis plēsonīgi atņirdza spēcīgus, baltus zobus. Mēs zinām, kā tu savām žurkām zvanīji no kreisajiem telefoniņiem! Un zinām arī, kā zvanu vietas sakrita ar taviem izbraukumiem!

Kūmiņš apklusa. Viņš bija iekritis. Piespiests pie sienas. Tā bija drošībnieku informācija. Tikai kā tā bija nonākusi pie noziedzniekiem?

Lai vai kā, bet klusēt nedrīkst, tas nozīmētu atzīt savu sakāvi. Uz operatīvā darbinieka lūpām parādījās samocīts smīns.

-   Interesanti kurš visas tās pasakas ir izgudrojis?

No tādas stūrgalvības Ziemelis kļuva vai traks. Opera bravūra viņu pagalam saniknoja.

-  Tev, nolādētais mērgli, tas ir vienalga! Velti tu ņirdz!

Tad, pa savai modei stiepdams vārdus, iejaucās Tūļa:

-   L-l-ai p-pasaka kur ir šā draudziņi, ko?

-   Pateiks! Kurmis draudīgi nošņāca. Citādi sāksim viņam ādu pa gabalam vien dīrāt nost!

Tā nebija vis metafora vai tukši draudi. Kūmiņš zināja, ka zeķu vidū ir daudz nelabojamu sadistu. Pa ķermeni pretīgos ledainos baros sāka lodāt baiļu skudriņas. Bet viņš turpināja blefot.

-   Par maniem draudziņiem interesējies? Viņa balsī ieskanējās kriminālo intonācijas. Varbūt pasaukt viņus šurp, un tad paskatīsimies, kurš kuram ādu nodīrās? Bikses, Kurmi, aiz bailēm nepielaidīsi?…

* * *

Koordinators pirmais nolaidās no žoga milzīgajā pagalmā un notupās uz pirkstgaliem, ar muguru atsliedamies pret ķieģeļu sienu. Tūdaļ pēc viņa nolēca vēl viens kaujinieks, tad otrs, trešais… Pārējās divas grupas teritorijā iekļūst divās citās vietās. Dzeloņstieples, telekameru, perimetra apsardzes sensoru un citu tehnisku viltību šeit nebija. Acīmredzot Krusts bija pārliecināts par savu neaizskaramību, uzskatīdams, ka ar autoritāti un bruņotu sardzi pilnīgi pietiek. Nākamajās minūtēs šiem maldiem bija lemts aizvējoties līdz ar šaujampulvera gāzēm un pārvērtēto sargu uz debesīm lidojošajām dvēselēm.

Divi naktī tikpat kā neredzami stāvi metās uz sargbūdu pie vārtiem, otri divi uz apsardzes namiņu. Snaiperis, nometies uz viena ceļa līdzās Koordinatoram, pētīja teritoriju «vintoresa» nakts tēmēklī. Noskanēja kluss plīkšķis, gandrīz vienlaikus vēl viens… Tīrajā nakts gaisā uzvēdīja pulvera smaka. Un pirmās divas dvēseles sāka savu ceļu uz debesīm.

-   Uz priekšu! Koordinators nokomandēja un skriešus devās uz galveno ēku.

Izretojušies ķēdē, «burvji» metās viņam pakaļ. Snaiperim vajadzēja pārvietoties īsiem pārskrējieniem, kontrolējot teritoriju infrasarkanajā tēmēklī un ar vieglu pirksta kustību ieviešot situācijā būtiskas korekcijas. Taču viņš šīs nianses nezināja un skrēja tāpat kā pārējie, turot «vintoresu» priekšā. Notiekošais atgādināja uzbrukuma ainu no kādas kara filmas, tikai tur kareivjus cīņā sauca dižā ideja, bet «burvjus» pieci miljoni dolāru.

«Fau! Fau! Fau!» sānos dobji noklepojās ugunsmetējs, ikreiz izspļaudams dzelteni sarkanus uguns mutuļus. Sardzes namiņš uzliesmoja. Kliedzieniem skanot, vairāki degoši stāvi izskrēja laukā, ņēmās bezjēdzīgi šaudīties un, dzirkstelēm šķīstot, vārtīties pa zemi. Kolēģi no sargbūdas pie vārtiem lūkoja nākt viņiem palīgā, taču iekļuva otra snaipera klusi raidītajā ugunī.

Jekaterinovkas izslavētā ekoloģija bija neglābjami sagandēta. Ugunsgrēks pieņēmās spēkā, stipri oda pēc deguma un degvielas. Taču tas vēl nebija viss…

* * *

-   Viņa draudziņi nekur nespruks! Krusts asi noskaldīja. Mūs interesē kas cits… Kur ir kopkatls, nožēlojamais gnīda?! Kur ir viss piķis, ko mums nolaupīji?!

Pie vislabākās gribas un pat «patiesības seruma» iedarbībā Kūmiņš nebūtu varējis atbildēt. Laupīšanās iegūtā nauda tika sadalīta līdzdalībnieku starpā, nodzerta, nospēlēta kārtīs, notriekta ar sievietēm, par to tika pirktas lupatas, dārglietas, mašīnas un dzīvokļi… Tāpēc viņš uzdeva pretjautājumu:

-   Un kur ir jūsu salaupītais piķis?

-   Pietiek ākstīties! Ziemelis uzbrēca. Tūlīt mēs tevi pasvilināsim un tu dziedāsi citā meldijā! Krāsnī viņu!

Viņš pamāja ar roku uz kamīna pusi. Mundrais un Drūmais pieskrēja no aizmugures, cieši satvēra Kūmiņu aiz elkoņiem. > »

-   Re, ugunsgrēks! pēkšņi iekliedzās Ziemelis un, pielēcis kājās, rādīja uz logu. Tur tiešām pieņēmās spēkā dejojoša sarkana atblāzma.

Un tūlīt pavisam tuvu līdzās noplīkšķēja šāviens, otrs, tad nobira automāta kārta. Zagļi uzlēca no savām vietām, daži sarosījās, lai izvilktu ieročus. Rokas, kas turēja Kūmiņu, atslāba, un viņš spējā rāvienā atsvabinājās no tvēriena. Sagrāba granātu un pagriezies kā ar kasteti trieca to Mundrajam acī. Pašķīda asinis, un Mundrais, saķēris ar rokām seju, nogāzās uz parketa grīdas. Drūmais izšāva, bet Kūmiņš paguva pasist viņa roku uz augšu, un lode trāpīja griestos. Nākamajā mirklī smagais, rievainais olis sadragāja viņam degunu, un bandīts, atstreipuļodams nost, novēlās līdzās savam pāriniekam.

Apšaude notika jau mājas iekšpusē. Filips parāva gredzenu, un tas apbrīnojami viegli padevās. Viņš svieda ar granātu Krustam, bet netrāpīja, un tā ielidoja kamīnā. Ziemelis izšāva, lode nosvilpa garām pavisam tuvu galvai. Kūmiņš nostiepās uz grīdas un panira zem smagā ozolkoka galda. Nogranda sprādziens, trieciena vilnis un ļaunās asās šķembas norāva galvu Krustam un sašķaidīja vēl dažus zagļus, no kamīna izšāvās liesmas, degošas pagales aizlidoja pa visu zāli.

Uz sliekšņa parādījās divi melni stāvi maskās, vienam rokā bija pistole ar klusinātāju, otram «vintoress», viņi haotiski šaudīja stobrus uz visām pusēm. Šāvieni nebija dzirdami, tikai spindza rikošeti, un reizēm cauri troksnim un jandāliņam izlauzās šņakstoša skaņa, lodei ieurbjoties cilvēka miesā. Tepat līdzās mētājās apbružāta «TT», Kūmiņš aizstiepās līdz tai, pārbaudīja patronas stobrā un vairākas reizes izšāva kādam kājās.

Melnos stāvus nopļāva atbildes uguns, taču uz sliekšņa izauga jauni. Mājas iekšienē asi noskanēja automāta kārta. Kaut kur pavisam tuvu šķindēdami plīsa stikli. Svina krusa pārvērta sienas sietā. Šur un tur zem degošajām pagalēm sāka gruzdēt grīda, no ozolkoka parketa cēlās rūgti dūmi… Skanēja apdullinoši ievainoto vaidi. Te Kūmiņš atcerējās savas glābšanas priekšnoteikumu. Izlocīdamies viņš norāva sev no muguras žaketi, noplēsa krekla piedurkni un sažņaudza saujā kā glābšanas izpletņa gredzenu. Tad ļoti uzmanīgi palūkojās no galdapakšas un ieraudzīja, ka ašās lodes bija caururbušas Kurmi un Tūļu. Ziemelis, šaudams ar abās rokās satvertu pistoli, metās pie loga un ieskrējienā izlēca laukā.

Degošajā, ievainotajiem un nogalinātajiem pilnajā zālē iebrāzās bruņoti uzvarētāji. Viņus vadīja cilvēks, kuru bez maskas slēpa arī galvā uzmaukta maisveidīgās jakas kapuce. Viņš aši pārlaida skatienu zālei. Grīdu bija izraibinājuši sarkani plankumi. Oda pēc deguma, pulvera, asinīm un mēsliem. Šur tur uz degošās grīdas bija izveidojušies mazi ugunskuriņi. Liesmas pārmetās uz logu aizkariem.

Melnie stāvi steigšus ar šāvieniem piebeidza tos, kuri vēl elpoja. Pistoles stobrs pavērsās arī pret Kūmiņu, kurš sēdēja, ierāvies kaktā un vēcināja sev priekšā balto piedurkni. Otru roku viņš turēja priekšā sejai. «Burvja» pirksts atslāba; galvu nepagriezdams, viņš pajautāja:

-   Ko darīt ar to, kurš vicina baltu lupatu?

-   Neko! atbildēja cilvēks jakā un, paspēris soli uz priekšu, vērīgi palūkojās Kūmiņā. Tas aptina universālo piedurkni sejas apakšējai daļai, arī izveidodams kaut ko līdzīgu maskai. Viņu acis sastapās. «Koordinators,» nodomāja Kūmiņš. Ko nodomāja Koordinators, tas palika miglā tīts, tikai viņš pēkšņi piemiedza ar aci cilvēkam ar norauto piedurkni. Tad spēji novērsās.

-   Neaiztikti Lai dara, ko grib.

Bandīts vienaldzīgi nolaida ieroci. Ja atbilde būtu cita, viņš tikpat vienaldzīgi ielaistu Kūmiņam lodi galvā.

Uz sliekšņa parādījās vēl divi. Vienam rokās bija zaļš maiss.

-   Uzgājām piķi, šef. Nezinu, cik tur ir, bet pietiekami daudz!

Ja Kūmiņam vēl būtu spēks, viņš sāktu smieties. Izdomātais guvums bija materializējies reālā naudā. Ja vēl izrādīsies, ka tur ir pieci miljoni…

Zāle dega.

-   Savāciet beigtos un ievainotos, tinamies projām! Koordinators nokomandēja un uz atvadām vēlreiz pamirkšķināja Kūmiņam.

Maskoto cilvēku melnās ēnas kā ar neredzamu punktieri bija iezīmējušas savrupnama teritoriju. Šajā reizē vārti bija līdz galam vaļā, un vairākas mašīnas netraucēti iebrauca pagalmā. Degošās sargbūdas gaismā bija skaidri redzams, kā tajās tika krauti nekustīgi ķermeņi. Beigās iekaucās motori, un atkal iestājās klusums. Tikai visapkārt rēja iztramdītie suņi un satrauktie ciemnieki klaigāja: «Ugunsgrēks! Ugunsgrēks!»

Bija auksts, taču Kūmiņš to nejuta. Pēc upes smaržojošais gaiss reibināja un atdeva spēkus. Pie apvāršņa mirguļoja uguņu atblāzma virs naksnīgās Tihodonskas. Viņš bija dzīvs. Vecene ar izkapti nebija trāpījusi. Ievākuši bagātīgu ražu, tā bija aiztinusies, līdzi aiznesdama Krusta, Tūļas, Kurmja un vēl krietna duča kriminālo sēnalu dvēseļu. Bet apakšpulkvedi Koreņevu viņai šajā reizē nebija ievajadzējies…

Kūmiņš nokāpa pa trepēm un devās uz vārtiem. Aizmugurē pa logiem un durvīm jau snaikstījās liesmas, taču viņš neskatījās atpakaļ.

Pēc stundas viņš bija aizkļuvis līdz mājām. Atslēgu nebija, nācās zvanīt. Samiegojies Mazulis atvēra durvis un šausmās atsprāga nost ar zodam piespiestu roku.

-   Kas tev kaiš, Fil?! Viņas acis pieplūda asarām.

-   Biju aizturēšanā, tur arī saplēsu drēbes… Nekas, nopirksim jaunas…

-   Pieej pie spoguļa! Katja raudzījās tā, it kā viņas priekšā būtu parādījies spoks.

Kājas šļūkādams, Kūmiņš devās pie spoguļa. Galvas kreisā puse bija gluži balta.

-   Kaut kur esmu nosmērējies… Kā tur varēja gadīties milti? Netieku gudrs…

Viņš papurināja matus, bet milti nebira nost. Tie jau nemaz nebija milti.

Sirmums lūk, kas tas bija.

EPILOGS

«Uzbrauciens» Tihodonskai ja arī nepārtraucās pavisam, tomēr ievērojami atslāba. Trīs dzelteni sarkanas daudzstāvenes uzbūvēja Pulkvežu ciemata pašā malā, un ar to arī tā lieta izbeidzās. Otru lietu kriminālo pret Maksimu Viktoroviču Kašinu paņēma uz Maskavu, kur tā drīz vien tika izbeigta pierādījumu trūkuma dēļ par piedalīšanos noziegumos. To veicināja arī fakts, ka galvenais liecinieks killers Konstantīns Sisojevs ar iesauku Bumbiņa -, lai gan bija ticis turēts atsevišķā kamerā, tik un tā drīz vien nomira no infekcijas hepatīta.

Saskaņā ar operatīvo informāciju šaurā lokā notikušā sanāksmē «Konsorcijā» tika izdarīts secinājums, ka plāns «Ekspansija» Tihodonskā izgāzies nevadāmas milicijas struktūras RONAP dēļ. Šis viedoklis sakrita ar to, kurš ne reizi bija ticis pausts zagļu saietos un bandītu tusiņos. Lai gan šajā gadījumā pie galda sēdēja pēc visiem kritērijiem likumam paklausīgi un pat cienījami pilsoņi, kuri ieņēma solīdus amatus un kuriem piederēja ievērojami naudas līdzekļi.

* * *

-    Nu, kā klājas, Petručio? Apakšpulkvedis Koreņevs bija nodzinis pliku galvu un kļuvis līdzīgs aktierim Gošam Kucenko, taču Mežavecis nepievērsa uzmanību kuratora svešādajam izskatam. Aģents šķita norūpējies un acīm redzami bija nelāgā omā.

-   Nezinu, Mihalič, viņš nopūtās. Es pie tādas dzīves neesmu radis. Bez tam zaglim strādāt nav nekāda goda lieta, ja mūsējie uzzinās…

-   Neņem galvā, Petručio! Tagad «likumi» mainās, visi dzīvo pajaunam kā kurš grib. Un kas tad tas arī par darbu? Atpūtas bāzes sargs. Tā tikai tāda acu aizmālēšana! Klaiņo, elpo svaigu gaisu, skat, cik te skaisti!

Kūmiņš ar plašu žestu norādīja uz sakopto teritoriju ar skaistajiem namiņiem un plato smilšaino pludmali, ko apskaloja ledus aukstais Donas ūdens.

-  Ja esi nosalis, ej sargbūdā un sildies, vari pat iešaut kādu glāzīti, bet drīz jau būs pavasaris un tad vasara… Varēsi makšķerēt. Tas taču ir labāk nekā uz tava tilta… Vai tiltā?

-   Nē, Mihalič. Mežavecis papurināja galvu. Tiltā es jutos kā mājās… Vai mani tilta dēļ nemeklē?

Kūmiņš atmeta ar roku.

-   Tu jau esi aizmirsts. Tur uzgāja veselu kaudzi ekspluatācijas pārkāpumu. Tagad notiek remonts…

-   Bet kurš novāca Krustu un visus pārējos? raudzīdamies sānis, Mežavecis iejautājās, lai gan nemaz necerēja saņemt atklātu atbildi. Runā, tur esot bijis tāds slaktiņš, ka bail skatīties… Kā kara laukā.

Gošam Kucenko līdzīgais cilvēks paraustīja plecus.

-   Nešķīsteņi… Vai nu Burvis, vai kādi iebraucēji. Tagad pat normālus cilvēkus ir pārņēmis niknums, bet visādi mūdži kļuvuši pavisam nešpetni!

-   Kā toreiz, kad Ambāli un viņa kropļus nolika pie vietas… Mats matā!

Ziņotājs pameta asu skatienu uz operatīvo darbinieku.

-   Tu arī toreiz neko nezināji…

Taču tas atbildēja ar tiešu un godīgu, turklāt mazliet izbrīnītu skatienu.

-   Es nevaru visu zināt, Petručio. īpaši tad, kad labākie informatori prasās, lai laiž viņus pensijā. Bet, ja esi te pavisam nomocījies, varu piespēlēt darbiņu… Varbūt uzraksim arī kaut ko par Krustu…

Mežavecis neko neatbildēja. Bet iebildumu trūkums, cik zināms, ir piekrišanas formula.

Tikai drīz vien RONAP tika izformēta «lai pilnveidotu iekšlietu instanču struktūru». Un Kūmiņam pašam nācās meklēt sev darbu.

2008. gada oktobris 2009. gada jūnijs Rostova pie Donas

SATURS

Pirmā nodaļa. Operatīvais darbs………………………….. 3

Čerkess……………………………………………………………. 3

Kūmiņš…………………………………………………………… 16

Blakts, saukts arī par Mežaveci…………………………… 20

Kūmiņš…………………………………………………………… 29

*

Blakts, saukts arī par Mežaveci…………………………… 39

Zjoma…………………………………………………………….. 44

Sīkais……………………………………………………………… 52

Kūmiņš…………………………………………………………… 61

Sīkais……………………………………………………………… 63

Otrā nodaļa. RONAP veic izmeklēšanu……………….. 78

Blakts…………………………………………………………….. 80

Huzārs……………………………………………………………. 90

Kūmiņš…………………………………………………………. 101

Mežavecis………………………………………………………. 114

Čerkess…………………………………………………………. 126

Trešā nodaļa. Kriminālā pasaule……………………….. 132

Killers Sisojevs……………………………………………….. 132

Ivans Kvaskovs, Kalpa dēls………………………………. 147

Ceturtā nodaļa. Vairumā un mazumā………………… 170

Piektā nodaļa. Lamatas Kūmiņam……………………… 201

Mežavecis un Čerkess……………………………………… 229

Epilogs…………………………………………………………….. 269

* Cilvēki autoritatīvi kriminālie noziedznieki (kriminālais žargons).

*** Korumpēts izmeklēšanas izolatora darbinieks, kurš uzņēmies sagādnieka un sakarnieka lomu starp ieslodzītajiem un brīvībā esošajiem (kriminālais žargons).

* * *

Vairāk uz vakarpusi Kūmiņš iegriezās «Zelta lokā». Jaunais drošības dienesta priekšnieks sagaidīja viņu uz

sliekšņa. »

-   Kā tu zināji, ka es braucu? Kūmiņš jautāja.

Ļitvinovs pasmīnēja.

-   Tāds ir mans darbs.

-   Un kā tev patīk tavs darbs?

[1] Lauzt «spalvainos seifus» izvarot (kriminālais žargons).

[2] Atbalsis ieslodzītajiem no «kopējā katla» brīvībā (kriminālais žargons).

[3] informatīva saikne ar brīvību un citām kamerām (kriminālais Žargons).

[4] Telpa pagaidu aizturētajiem (profesionālais slengs).

[5] Savīts dvielis, sišanas ierocis (kriminālais žargons).

[6] pacelt nogrēkojušos un no cilvēka auguma augstuma triekt ar astes kaulu pret grīdu, tā ka salūst mugurkauls (cietumnieku žargons).

[8] atņēma nosaukumu «likumīgais zaglis» (kriminālais žargons).

Content

Koreckis Daņils Antikillers-3 Otrā grāmata

Pirmā nodaļa OPERATĪVAIS DARBS

Čerkess

Kūmiņš

Blakts, saukts arī par Mežaveci

Kūmiņš

Blakts, saukts arī par Mežaveci

Zjoma

Sīkais

Kūmiņš

Sīkais

Otrā nodaļa RONAP VEIC IZMEKLĒŠANU

Blakts

Huzārs

Kūmiņš

Mežavecis

Čerkess

Trešā nodaļa KRIMINĀLĀ PASAULE

Killers Sisojevs

Ivans Kvaskovs, Kalpa dēls

Ceturtā nodaļa VAIRUMĀ UN MAZUMĀ

Piektā nodaļa LAMATAS KŪMIŅAM

Mežavecis un Čerkess

EPILOGS

SATURS