Koreckis Daņils

Bandinieks augstā spēlē

DANILS KORECKIS

Bandinieks Augstā Spēlē

.

Pirmā nodala

Slepkava varēja būt jebkurš. Kad spēcīgais, brūnā lietusmētelī tērptais stāvs strauji izsoļoja no pretimnākošo ļaužu straumes, Kaimakova sirds sažņaudzās un viņš metās sāņus, juzdams, kā iezogas saltums visvārīgākajās vietās: kaklā, vēderā, ap šekumu… Cilvēks pamatīgi aizķēra viņu ar augumu, nesaprotami nolamājās un laidās projām kā savu darbu paveicis slepkava. Tagad būtu jānāk sāpēm, tās mazliet kavējās, kamēr nervu šķiedras pretojās pirmajam organisma impulsam, taču pēc tam tas dos smadzenēm tik skaudru un nežēlīgu triecienu, kas laupīs spēku, cerību un, ja paveiksies, — apziņu.

— Ko stāvi ceļā! — Kāds pagrūda Kaimakovu no mugurpuses. — Atradis īsto vietu!

Sāpju nebija, tikai kājas kļuva mitras un kaut kas sīk- sīki trīcēja zem saules pinuma. Kaimakovs pagriezās. Pelēkais lietusmētelis spraucās cauri pūlim, kas bija apstājis autobusu. Kaimakovs atvilka elpu, izkāpa no slapja sniega plančkas un smagā solī devās uz priekšu.

«Kaut kāda psihene… Tā jau var arī nojūgties! Varbūt jāpadzer seduksens…»

Piecos jau bija gandrīz tumšs. Bira sīks, durstīgs snie- dziņš, kas tūdaļ izkusa, blāvi spīdēja dzīvsudraba lukturi, krustveidīgajos torņos, kas rotāja Dienvidrietumu rajona augstceltnes, gaiši bija gandrīz visi logi. Blīvas cilvēku straumes no metro virzījās uz autobusu pieturām, pie universālveikala spilgtajiem skatlogiem, tuvējiem namiem, viss bija tik ierasts un ikdienišķs, tikai ne īstenu šausmu acumirklis, no kura Kaimakovs nekādi nespēja atgūties.

Aizvakar viņu piedraudēja nogalināt un deva divas dienas laika. Kaut gan viņš sevi cītīgi mierināja — sak, tas bijis stulbs joks, kāds idiotisks pārpratums vai tikpat idiotiska āzēšana, tomēr pārdzīvotās bailes uzskatāmi apliecināja, ka drauds izrādījies iespaidīgs. Kaut gan tas izskatījās pēc farsa.

Uz ielas viņu apstādināja spēcīgs puisis ar drošām manierēm un apņēmību sejā, pieturēja aiz piedurknes un tā mierīgi noteica: — Met pie malas tās sūda ziepes! Tie nav nekādi nieciņi, tu kāp uz astes mafijai. Ja nerimsies — tevi novāks.

—   Ko? — Kaimakovs pārjautāja gluži svešā, pīkstošā balsī. — Kas jūs tāds esat, pilsoni?

Puisis greizi pasmīnēja. Viņam bija saplacināts deguns un zelta kronītis.

—   Es tieši esmu mafija, — viņš iespaidīgi sacīja. — Dodam divas dienas, pēc tam tu būsi līķis. Iebliezīs olīvu pauri, un cauri… Saprati?

Zellis pagriezās un nesteidzīgi piegāja pie sarkana «devītnieka» bez numura. Kaimakovs sastindzis vēroja, kā auto līgani uzņem ātrumu…

«Muļķības! Tā jau nu nedraud… Un mafija sevi tā nemaz nesauc…»

Kaimakovs iespraucās trolejbusā, nobrauca divas pieturas un saspaidīts izgāzās atkal miklumā un drēgnumā.

«Vellos, aizmirsu ieiet unītī! Izvārīšu pelmeņus, puspa- ciņa palikusi… Varbūt kāds no puišiem mēģinājis paķert uz muļķa… Bet varbūt tirgoņi, šiem jau nu troksnis patiešām nav vajadzīgs…»

Garām «Preses apvienības» veikalam viņš devās gar ārzemju mašīnu rindu — pa kreisi atradās konsulāta ēka — kvartālā iekšā uz savu deviņstāvnieci.

Ar sniegu apķepušie volvo, nisani un mersedesi izskatījās nekopti un pamesti. Dažiem no lukturu caurumiem rēgojās vadu gali, švītīgs folksvāgens-pasāts bija manāmi sašķiebies: riteņu vietā to gar vienu malu balstīja ķieģeļu stabiņi.

Milicijas postenis funkcionēja kā parasts: viens seržants stāvēja šaurajā stikla būdiņā, otrs, smagi vilkdams velteņos ieautās kājas, pastaigājās pa brauktuvi. Bet, ja agrāk iespaidīgie, uniformās iežņaugtie stāvi iedvesa Kai- makovam aizsargātības sajūtu, tad tagad viņa nemiers nenieka nesaplaka.

Laikam tāpēc, ka agrāk apsargātas mašīnas neaplaupīja tik nekaunīgi un bezbailīgi un nepiedraudēja noslepkavot ļaužu pilnā ielā.

«Šie izdarīs kā sagribēs,» Kaimakovs nodomāja, vērodams, kā seržants paiet garām sudrabotam Audi ar polietilēna plāksteri priekšējā stikla vietā. «Tādi nu laiki pienākuši, katrs domā tikai par sevi… Vajadzēja toreiz ņemt gāzenieku par diviem taukšķiem, tagad baloniņš divreiz dārgāks…»

Pie mājas stāvēja sanitārais furgons ar ieslēgtu motoru.

«Nez kāpēc šie svilina benzīnu? Laikam krāsniņu kurina…»

No numura plāksnītes noslīdēja sniega kārtiņa, un Kaimakovs pamanīja ciparus: «43—23». Tāds bija viņa dienesta telefona nobeigums. Ciparus nez kādēļ vienmēr sajauca. Dimka Levins, psihologs, pat izteicās, ka tā ir visgrūtāk iegaumējamā ciparu kombinācija. Bet cik gan saradies dīvaiņu, kas tūkstošus ar tūkstošiem prātā reizina un dala dažās sekundēs vien…

Pirmo reizi šajā vakarā Kaimakova domas aizklīda projām no drūmajiem prātojumiem, taču tūdaļ pat pie tiem ari atgriezās. Viņa trepju telpa rēgojās kā baismīgs melns caurums. Nesen elektrību mājā saveda kārtībā, un kaimiņu trepes ir spilgti apgaismotas, bet te nedeg spuldzīte ne virs durvīm, ne iekšā… Protams, to varēja sasist puikas, varēja ari izskrūvēt, tagad jau viss ir deficīts.

Un tomēr… Pirmais stāvs nav apdzīvots — pretējā pusē ir apavu veikals un tāda tumsa… Dauzīdams zābakus pret režģi, Kaimakovs nez kādēļ noklepojās, zaglīgi atskatījies, pavēra diplomātu, iebāza roku šaurajā spraugā un izņēma divdesmit centimetrus garu, galā saplacinātu tērauda dzelksni (lai būtu ērtāk izdurt caurumu visbiezākajā mapē) ar stingru koka rokturi galā, to viņš bija paķēris līdzi tieši šādam vai līdzīgam gadījumam.

Ieiedams tumšajā durvju ailē, viņš atkal nokremšļojās, īlenu izvirzīja uz priekšu, bet galvu piesedza ar diplomātu.

«Sūda Dons Kihots,» Kaimakovs nodomāja, iztēlodamies, kā izskatās no malas. Tādā veidā viņš, protams, necerēja aizsargāties no reālām briesmām, viņš imitēja pašaizsardzību, tikai lai sevi nomierinātu, tomēr saprata — ja tagad pretī nāks kaimiņš ar lukturīti, viņš iegūs pilnīga idiota slavu, tādēļ jutās neērti un, lai tam tiktu pāri, kaut ko neapmierināti burkšķēja sev zem deguna, nomākts lādējās, uztaustīdams kārtējo pakāpienu, skaļi šņaucīja degunu un kremšļoja.

Ja kāds stāvētu trepju telpā, Kaimakovu gaidīdams, tad pēc šīm skaņām spētu skaidri iedomāties, kā tas, galvu nodūris, pilnīgā tumsā bezpalīdzīgi uztausta pakāpienu pēc pakāpiena un klusītēm lādējās savas bezpalīdzības dēļ.

Un cilvēks, kurš bija paslēpies aiz atkritumu izgāzēja stūra, iedomājās tieši šāclu ainu, protams, nenojauzdams par divdesmitcentimetrīgo īlenu ar mazliet saplacināto smaili, tāpēc izšķirošajā mirklī nepiesargājās, bet, iznācis pretī nožēlojamajam murmulim, salieca vareno augumu uz priekšu, vienlaikus strauji nolaizdams labo roku, un ar visu ķermeņa svaru uzdūrās asajam tēraudam, kas ar krikšķi ieslīdēja starp ribām līdz pašam spalam.

Viss notika tik ātri, ka Kaimakovs neko nesaprata: piķa melnajā tumsā piepeši bija materializējusies melna masa, atskanēja sēcoša, dziļa skaņa, īlens viegli iespiedās mīkstajos auclos un izspruka no acumirklī sasvīdušās plaukstas vienlaikus ar pamatīgu bliezienu pa diplomātu, kas piesedza galvu.

Kaimakovs metās augšup, lēkdams pār vairākiem pakāpieniem, bet tumšā masa sēkdama izgāzās pa duivīm, pazaudēdama kaut ko, kas nodzinkstēja pret cementa grīdu.

Kaimakovs atjēdzās tikai priekšnamā, kad durvis bija aiztaisītas ar abām atslēgām un ķēdi. Dzīvnieciski blenzdams apkārt un clziļi ievilkdams gaisu, viņš ieskrēja virtuvē, paķēra gaļas cirvīti, bet pēc tam pārmeklēja visu dzīvokli, ielūkodamies pat pieliekamajā, antresolā un zem gultas. Pēc tam bezspēkā saguma atzveltnī, sajuzdams visā ķermenī pretīgu sīku drebuli. Kailā lampa bez aba- žūra apgaismoja visu vienīgās istabas trūcīgo iedzīvi: sešdesmito gadu sākuma trisdurvju skapi ar spoguli, no Dimkas Levina nopirkto tahtu un rakstāmgaldu, vecu melnbalto televizoru uz garām kājiņām un izļodzītu atpūtas krēslu no komisijas veikala. Remonts un mēbeļu iegāde tika atlikta uz vēlāku laiku, kad Kaimakovs beidzot aizstāvēs disertāciju, nostāsies uz kājām, tiks pie turības. Pie tagadējām cenām šos plānus neizdotos īstenot, pat ja viņam piešķirtu zinātņu doktora grādu. Tāpēc tam, ka viņu izsvilpa cauri, nekādas praktiskas nozīmes nebija.

Un vispār — tagad praktiska nozīme bija vienīgi tam, kas pirms dažām minūtēm bija noticis trepju telpā. Sūda Dons Kihots ar idiotisko sarūsējušo zobenu iebakstījis kādam no kaimiņiem. Kādas sekas no tā var būt cilvēkam, kuram viss mūžs bijis nebeidzama neveiksmju virtene? Kā rādās, lieta beigsies ar cietumu.

Spēcīgi piedauzīja pie durvīm, Kaimakovs nodrebēja un pacēla cirvīti.

—   Kas tur? — viņš nosēca.

—  Saška, ver vaļā! — pazīstama balss uzbudināti atsaucās. — Jūs te apsprāguši, vai? Pie Simonjaniem zvanu — neatsaucas, pie Jegoroviem — tāpat… Vai zini, ko nupatās redzēju?

Vovčiks uzbudinājumā palēcās — šis ieradums pielika viņam divus trīs no trūkstošajiem piecpadsmit auguma centimetriem.

—   Pienāku pie ārdurvīm, bet pretī — kāds tēviņš! — viņš nesasveicinājies turpināja. — Pie sirds turas un — blākš — no kātiem nost! Labi, ka blakus «ātrie» stāvēja. No vāģa divi rumpji izlēca un šo iedzina iekšā… Vecajam paveicās! Parasti tie maitas brauc divas stundas!

—  Kas tas par vīru? Kāds nepazīstams, vai? Vai no mūsējiem?

—   Kāds tur mūsējais! Cīkstonim līdzīgs — maktens, bez cepures, īsiem matiem…

Vovčiks apklusa.

—  Un tie dakteri ar tādi paši… Nu kā atlasīti — tēvaiņi, apcirpti gandrīz uz pliko. Re, kā gadās! Maitas! — Vovčiks nebija apmierināts ar dzīvi un, raksturojot tos, kuri, viņaprāt, padarīja to tik draņķīgu, izlīdzējās ar universālu vārdu, variējot tikai tā intonācijas. Šoreiz viņš nepiešķīra paļām emocionālu nokrāsu, tātad šis vārcls noskanēja kārtības labad, lai nepārslavētu ātri nostrādājušos mediķus.

—   Nu, un kā tu? — Vovčiks pārstāja lēkāt un palūkojās apkārt. — Vēl vecpuisī? Tas labi: ja gribi ieķert gra- ķīti — neviens netraucē…

—   Nav nekā! — Kaimakovs sāka bīdīt sīkuli uz durvīm, taču tas nesteidzās atvadīties.

—   Kā tad nav? Nesen tu nopirki divas pudeles…

Kaimakovs noklikšķināja slēdzeni.

—  Un kur tu diplomātu saplēsi? — asredzīgais Vovčiks paguva pajautāt, iekams aizcirtās durvis.

Patiešām — uz melnās, matētās virsmas bija divi dziļi iespiedumi, no tiem ieslīpi aizvilkās švīkas, cauri saplēstajai ādai rēgojās balts oderējuma kartons. Uz mapītes, kas atradās koferītī, ari varēja saskatīt diezgan skaidrus padziļinājumus.

Kaimakovs aptaustīja pakausi, pēc tam ātri aizgāja uz virtuvi, sameklēja polietilēna maisiņus, uzvilka cimdu, kuru lietoja, tīrot zivis, izņēma no pieliekamā lukturi un, paķēris cirvīti, nokāpa lejā.

Vispirms viņš izgāja no trepju telpas, pēc tam atgriezās un paspīdināja pie kājām. Gandrīz tūdaļ viņš atrada meklēto, veikli, it kā būtu to darījis daudzkārt, pacēla ar cimdoto roku un ievietoja maisiņā vispirms vienu priekšmetu, pēc tam otru.

Nokļuvis dzīvoklī, viņš rūpīgi apskatīja smago sitamo riņķi ar truliem izciļņiem, pielika tos pie robiem uz diplomāta un vēlreiz aptaustīja pakausi. īlens tika palūkots tikpat rūpīgi, it īpaši tērauda smaile, kas bija gandrīz līdz spalam kļuvusi rūsgana.

Nedomādams Kaimakovs piestūma tuvāk telefonu un uzgrieza numuru.

—   Hallo, man tikko kā uzbruka…

Viņš grasījās runāt pārliecinoši un mierīgi, taču tas neizdevās — viņš steidzās, norija vārdus, nevarēja sakopot svarīgāko… Satrauktā balss tricināja mikrofona membrānu, pārvērzdamās par elektriskiem impulsiem, kas, kilometriem noskrējuši pa kabeļiem, vadiem un vadiņiem, un atkal pa vadiem un vadiņiem, beidzot nokļuva līdz milicijas trīsdesmit otrā iecirkņa dežūrdaļas sakaru pultij, tricināja membrānu klausulē, kas bija piespiesta pie dežuranta palīga seržanta Perceva rudiem matiem apaugušās auss, un tad atkal pārvērtās par skaņu viļņiem.

—  Ar kasteti… iesita pa galvu, es nezinu, ko viņi gribēja…

Veikuši garo ceļu, elektriskie impulsi vienā posmā — telefonu mezgla telpās — nokļuva īpašā elektromagnētiskā lauka kontūrā un dubultojoties tika novadīti paralēlā vadā.

—  Tieši trepju telpā, es gāju mājās, adrese…

Pāradresētie impulsi aizskrēja savu ceļu, novadīdami

sublimēto informāciju līdz speciālam sakaru mezglam, kur tā izraisīja daudz lielāku interesi nekā trīsdesmit otrā iecirkņa piesmēķētajā un ar karbolskābi piesmirdu- šajā dežūrtelpā.

—   Nē taču, esmU skaidrā, es tak nācu no darba. Un vispār — es daudz nelietoju…

Seržantam Percevam, kuru bija notrulinājusi diennakts dežūras bezgalīgi raustīgā šļura ar nebeidzamo sūdzību un iesniegumu lēveni, vēl viens zvans bija lieks rutīnas pienākums, ko piespēlējis ienīstais dienests.

—   Zaudējumu nav, miesas bojājumus neesmu guvis… Saplēsts diplomāts, bet ne jau tur tā lieta… — Kaimakovs juta, ka atduras pret nepakļāvīgu, staignu sienu, kas notikušā ainu sagriež ar kājām gaisā un piespiež vinu pat it kā taisnoties, un saniknojās pats uz sevi. PSRS VDK Otrās galvenās pārvaldes (kura oficiāli sen jau bija likvidēta) noklausīšanās istabā lēni griezās magnetofona spoles. Tiešo kontroli veica nevis seržants operators, kā parasti, un pat ne praporščiks — vecākais operators, kā tas gadījās sevišķi svarīgās izstrādēs, bet uzdevuma iniciators, kuru bija izsaucis maiņas priekšnieks, tiklīdz ieslēdzās noklausīšanās kanāls. Majors Mežujevs, spiezdams pie auss ar melnu švammīti apvilktu glītu firmas Philips austiņu, arī dusmojās — uz slinko milicijas mūlāpu, kas iedzimtā laiskuma un stulbuma dēļ kratījās vaļā no fakta, kurā viņam būtu jāieķeras ar nāvējošu tvērienu.

—   Kā tad tā — kādas pretenzijas?! — Kaimakovs ļāva vaļu dusmām. — Es taču teicu: man uzbruka, ar kasteti iesita pa galvu, labi vēl, ka netrāpīja! Uzbrucējs uzdūrās uz īlena, nokrita, viņu aizveda ātrā palīdzība ar numuru četrdesmit trīs — divdesmit trīs! Vai jums ar to par maz?!

Kaimakova kliedziens plosījās nožēlojamajā istabelē virs kailās spuldzītes, atlēca no plikajām sienām ar aplupušo krāsojumu un nonāca tabletes lieluma uztveršanas un pārraidīšanas ierīcē, kura maksāja divdesmit tūkstošus dolāru. Šo «blakti» kopā ar citām speciālām ierīcēm PSRS Aizsardzības ministrijas Galvenās izlūkošanas pārvaldes zinātniski tehniskajai nodaļai ar starpnieku palīdzību nopirka vienā no Eiropas valstīm, un šorīt to aiz vecā drēbju skapja bija iemontējusi GIP operatīvā grupa.

Kaut ari sīciņa, «blakts» pārraidīja signālu pusotra kilometra attālumā. Bet astoņsimt metru no Kaimakova mājas atradās retranslators, kas bija nomaskēts par elektrotīklu avārijas mašīnu. Tajā radiosignāls tika pastiprināts, ar noregulētu antenu pārraidīts uz radiokontroles nodaļu, kur arī griezās magnetofona spoles, bet operatora vietā sēdēja majors Sinajevs, kas reaģēja uz informāciju ar tikpat dedzīgu interesi kā majors Mežujevs, bet varbūt pat vēl aktīvāk. Vismaz, izdzirdējis par īlenu un ātrās palīdzības numuru, Sinajevs nez kur kādu nolamāja un pa iekšējo sakaru sistēmu sazinājās ar nodaļas priekšnieku apakšpulkvedi Golubovski, pieslēgdams to noklausāmajai sarunai.

— Ja jūs negribat strādāt, kā nākas, es piezvanīšu pilsētas dežurantam!

Kaut arī Kaimakovs bļāva vai pilnā rīklē, līdz pakaramajam priekšnamā aizlidoja tikai neizprotamas skaņas un zem vecā, par simt piecdesmit rubļiem pirktā mēteļa apkakles ievietotais mikrofons, kas bija ar starpnieku palīdzību iegādāts Japānā PSRS VDK zinātniski tehniskajai nodaļai, neieslēdzās, jo reaģēja tikai uz artikulētu runu.

Taču tā nebija liela nelaime, jo spectehnikas uzstādīšanas nodaļas darbinieks, kurš bija pārpildītā metro vagonā iespraudis «blakti» Kaimakova mētelī, izpildīja majora Mežujeva uzdevumu, un uztveršanas pultij, kas atradās salona «Skaņu ieraksti» slepenā istabā piecsimt metru attālumā, bija saņemtā informācija tūdaļ jānodod uzdevuma iniciatoram. Bet tas jau tāpat kontrolēja katru «iestrādājamā» sacīto vārdu.

Draudi uz seržantu Percevu neiedarbojās, jo to piepildīšanas varbūtība bija maza un nepatīkamas sekas pašam Percevam — gandrīz neiespējamas. Bet, ja nu pilsonis izrādījis tieksmi sūdzēties, viņu vajadzēja nomierināt. Tāpēc seržants pajautāja uzvārdu, adresi un apsolīja «visu rūpīgi noskaidrot».

Kaimakovs nolika klausuli. VDK telefona līniju noklausīšanās istabā pārstāja griezties krustspoles, arī GIP radiokontroles nodaļā magnetofons izslēdzās, atslābinājās cilvēki noslēgtajā, ar zaļām un sarkanām spuldzītēm izgaismotajā elektrotīkla avārijas mašīnas kravas nodalījumā un ari tikpat noslēgtajā, ar tādām pašām spldzītēm izgaismotajā salona «Skaņu ieraksti» slepenajā istabā.

Ja vidusmēra sociologam Aleksandram Kaimakovam pateiktu, ka viņa necilā persona piesaistījusi tik daudzu cilvēku un tik nopietnu iestāžu uzmanību, turklāt patērējot summas, par kurām viņš neiedomātos pat sapņot, un viens viņa vārds liks satrūkties četriem specdienestu virsniekiem, viņš, protams, tam nenoticētu. Kad viņš, virtuvē ieiedams, uz kreņķiem palaida «trisstāvīgo», divi jutīgi mikrofoni ieslēdzās un precīzi pārraidīja necenzēto vārdu uz kontrolpulti, iztraucējot pie kafijas un sviestmaizēm divus leitnantus, vienu vecāko leitnantu un kapteini.

Kad Mežujevs bija noziņojis par noklausīšanas rezultātiem nodaļas priekšniekam Dronovam, tas paņēma Iekšlietu ministrijas telefongrāmatu un uzgrieza vajadzīgo numuru.

Pēc pusstundas trīsdesmit otrā milicijas iecirkņa dežūrdaļas pultī iemirdzējās uguntiņa, kas norādīja uz tiešu savienojumu ar Maskavas Galvenās iekšlietu pārvaldes dežurantu. Majors Djatlovs noklikšķināja slēdzīti.

—   Kas izdarīts sakarā ar iesniegumu par uzbrukumu pilsonim Kaimakovam? — pilsētas dežurants sausi jautāja. Viņa tonis nesolīja neko labu.

Djatlovs ieskatījās iesniegumu un paziņojumu žurnālā, novilka pirkstu pār rindām un, neatradis vajadzīgo ierakstu, sāka skaļi šķirstīt lapas.

—     Laikam nebūsiet iereģistrējuši, mūjābeļi tādi! — dežurants gandrīz mīlīgi noteica. — Bet par šo lietu interesējas drošībnieki. Domājat, es jūsu dēļ savu pakaļu pa- grūdīšu priekšā? Nē-ē-ē… Pēc stundas ziņot par rezultātiem!

—  Tur palika Percevs, — Djatlovs mēģināja taisnoties, taču uguntiņa uz pults jau bija nodzisusi.

—   Kur Percevs?! — viņš norēca pa visu dežūrista- bu. — Fiksi viņam pakaļ! Droši vien garāžā rij un šņabi tempj!

Pēc piecām minūtēm iesvīdušais seržants jau rakņājās atkritumu grozā, cenzdamies aizturēt izelpu.

—  Rekur! Atradu! — viņš priecīgi iesaucās, izlīdzinādams saburzītu papīra gabalu. — Kaimakovs Aleksandrs Ivanovičs, Ļeņina prospekts simt piecdesmit divi! Un ari mašīnas numurs ir!

—   Idiots! — Dežurants atviegloti nopūtās. — Žurnālā jāieraksta, nevis grozā jāmet!

—  Kas tad zināja, ka tā iegrozīsies… — Percevam sāka atgriezties parastais mierīgums. — Tūdaļ visu noformēsim uz Ūsiņu! ,

Djatlovs apzvanīja dežurējošās slimnīcas, pēc tam — uz autoinspekcijas kartotēku.

Pilsonis ar durtu brūci nevienā slimnīcā nebija ievietots. Sanitārais furgons ar numuru «43—23» īstenībā nepastāvēja, un vispār tāda numura autoinspekcijas reģistrā nebija.

Žurnālā rūpīgi ierakstīja Kaimakova paziņojumu un tūdaļ arī norādīja pārbaudes rezultātus un secinājumus: nav apstiprinājies.

Dežurants pat aizsūtīja Percevu uz notikuma vietu. Tas pavirši apskatīja trepes, piezvanīja pie dzīvokļa durvīm. No seduksena apdullušas Kaimakovs runāja pāri ķēdītei: seržanta šaubīgais ģīmis un nepārprotamais alkohola smārds neiedvesa uzticību pret milicijas formu.

—   Neuztraucieties, lūdzu, — seržants mierināja. — Tas vienkārši ir pārpratums… Slimnīcā neviens nav ielikts, tāda numura nemaz nav… Varbūt kaut kas šilierējies, bet varbūt kāds zilītis pajokojies… Vispār — nekā briesmīga…

Palicis viens, Kaimakovs vēlreiz apskatīja uz īlena palikušās baismās pēdas. Pārpratums? Bet kādēļ gan milicija pēkšņi tā sarosījusies? Uz zādzībām, laupīšanām, uzbrukumiem neizbrauc, un uz rakstiskiem iesniegumiem pusgadu atbildi nesagaidīsi… Taču šodien stundas laikā visu pārbaudījuši un vēl uz mājām atbraukuši, lai atskaitītos un nomierinātu… Kaut kas te nav kārtībā… Viņam kļuva vēl vairāk bail.

Otra nodaļa

Vasilijs Zontikovs, kriminālajā pasaulē pazīstams kā Ilknis, bija likumīgais zaglis un «turēja» galvaspilsētas Dienvidrietumu sektoru.

Tā kā Kaimakovam nebija pazīstamu tiesnešu, prokuroru vai, sliktākajā gadījumā, kaut vai advokātu, viņš devās pēc padoma pie tā — kādreizējā bērnības izpriecu un klases biedra.

Apmēram pirms gada viņš jau bija griezies pie Ilkņa. Toreiz Vovčikam atņēma algu un uzlika lukturi zem acs, bet milicijā tikai noplātīja rokas: pazīmes nav iegaumējis, nav ari liecinieku, gluži vai pats vainīgs. Bet Dknim liecinieki nebija vajadzīgi: pačukstēja pie auss savam rokaspuisim, it kā adjutantam, un viss. Pret vakaru abi laupītāji ieradās pie Vovčika mājās, atnesa visu naudu līdz kapeikai un vēl divas pudeles šņabja — izlīguma apslacīšanai. Vovčiks sākumā mieru līgt negribēja, bet ieštaukāja galvenajam pāridarītājam mūli, pie tam urka, pamatīgs spē- kamitriķis, pacieta dauzīšanu kā pašsaprotamu — nemēģināja ne izvairīties, ne roku pacelt. Vovčiks atmaiga, izvilka savu pudeli, un samierināšanās notika — šķīrās jau kā draugi.

Ilknis dzīvoja paneļu piecstāvnieces piektajā stāvā. Pie parādes durvīm un uz priekšpēdējā kāpņu laukuma pa pāriem dežurēja jauni cilvēki ar atbaidošiem ģīmjiem.

Dzīvokļa iekārtojums bija vēl spartiskāks nekā Kaimakovam pašam. Ilknis sēdēja, elkoņus atbalstījis pret krietni izdedzināta un saskrāpēta masīva apaļgalda virsu, un no caurulītē savilktām notetovētām dūrēm iesūca plēnējoša Belomor iemutē dūmus. Istaba bija piesūkusies ar anašas blīvsaldeno smārdu.

—  Kas ir, vai atkal kādam iešķēluši? — Ilknis nesasveicinājies pajautāja, un varēja manīt, ka viņam kaut kas nepatīk. — Bet kā lai mani ļaudis dzīvo? Algu šiem nepalielina, bet arodbiedrības nav… Ja es šiem kumosu no mutes ārā raušu, tad man jāiekārtojas mentenē!

Viņš nepatīkami pasmaidīja, un jaunais «adjutants» sa- verkškīja tikpat šķebīgu smaidinu.

—  Ne jau tāpēc atnācu… — Kaimakovs pat vienubrīd nožēloja, ka šurp ieradies. — Te būs…

Viņš izņēma no ieplēstā diplomāta maisiņus ar sitamo riņķi un īlenu.

Ilknis uzmanīgi klausījās, pēc tam ļoti vērīgi aplūkoja maisiņu saturu.

—  So te atdod Maucējam, lai iztaisa analīzi. — Ilknis pastūma pa galdu maisiņu ar īlenu. — Bet šito atdod, pats zini, kam, — priekš pirkstiņiem.

«Adjutants» paķēra abus maisiņus, ielika somā un izskrēja no istabas.

—  Kur tad iepriekšējais? — Kaimakovs pavaicāja, lai aizpildītu pauzi.

—  Kāds iepriekšējais? A-ā-ā… Aizgāja desantā.

—  Armijā vai? — Kaimakovs izbrīnījās. — Viņam tak gadu četrdesmit būs…

—  Uz zonu šo nosūtīju. Šis tas jānodod un jāpārtrauc liekas ķildas.

—   Kā tacl viņš nokļuva zonā? — Kaimakovs turpināja brīnīties. — Tur taču tāpat vien nelaiž.

Ilknis atkal pasmīnēja.

—  Kā — kā? Ļoti vienkārši: paņēma trīs gadus un aizšļūca pa etapu.

—  Skaidriņš… Un kā tad atpakaļ?

—  Pēc trim gadiem — atpakaļ. Varētu arī ātrāk izvilkt, bet priekš kam? Tur ari darba daudz, un viņam autoritāte jānopelna… Vai čefīru dzersi?

Kaimakovs pat nepaguva atteikties, kad ar joni atsprāga durvis.

—  Atgriezušies! — kāds iesaucās, un istabā iedrāzās trīs pamatīgi tēviņi — priecīgi un stipri uzbudināti.

—  Visu atdeva, āži tādi! — Tēvainis ar žiletes rētu uz vaiga nometa uz galda koferi un aprāvās, ar skatienu ieurbdamies Kaimakovā. Ilknis nevērīgi pameta ar roku.

Koferi atvēra. Tas bija piebāzts ar piecdesmit tūkstošu banknotēm, kas bija pa blokiem stingri apvilktas ar polietilēna plēvi.

—  Viss! Te ir arbūzs ar kādu štruntu!

Rētainais nometa mēteli un norāva no pleca īsu automātu.

—   Kur likt stroķus?

—  Nomet pagaidām uz kušetes, atnāks Fedjka — novāks.

Līdzās automātam nogūla apbružāta TT pistole un no- īsināta lielkalibra divstobrene.

—  Pielaida bikses, kuņas, — caur zobiem izgrūda ruds, trīs dienu rugājiem noaudzis puisis.

Trešais ienākušais, nenovērsdams smagu skatienu no Kaimakova, drūmi klusēja. Tam kļuva nelāgi, un viņš sāka dīdīties uz cietā krēsla.

—  Noraustījās no saieta. — Ilknis bija izrāvis čunguru un tāpēc labā omā. — Taču pēc gadiņa vai diviem pieņemsies spēkā, un tad es nezinu… Dzersiet?

—  Rīt gribas. — Rētainais skaļi norija siekalas. — Aiziesim līdz «Šašlikiem» — un atpakaļ.

Kaujinieki aizgāja.

—   Kas ir, Sašiņ, vai nekad neesi tādu žūksni redzējis? — Ilknis paurķēja rozīgos blokus, vienu izvilka un pasvārstīja plaukstā. Desmit pakas, vai redzi? Skaitīt māki?

—  Un viss tavs?— Kaimakova balss nez kāpēc saplaka.

—   Kam man tas? — Ilknis iemeta paciņu atpakaļ un aizvēra vāku. — Tā ir zagļu manta: zonas uzsildīšanai, bračkām izpalīdzēt, mūsu kopējiem darbiem. īstam zaglim daudz naudas nevajag, šim jābūt pieticīgam…

Ilknis nopūtās.

—     Bet aizmirsti tiek mūsu likumi, daudziem jaunajiem, ii īpaši tādiem, kas met acis uz ādainajiem ragulopiem, kuri zonu nav ne apostījuši, tie nepatīk.

Apmēram stundu Vasja Zontikovs spriedelēja par tikumu pagrimumu zagļu pasaulē, un viņa balsī jautās skumjas par aizgājušajiem laikiem. Tad atgriezās adjutants.

—   Uz īlena… — viņš ieskatījās saņurcītā lapelē, — …sirds muskuļa audu šūnas. Bet šeit, — pret galdu no-klabēja sitamais riņķis, — ir labi nospiedumi, taču ša-mējo kartotēka tādus neuzrāda.

Blakus kastetei maisiņā gulēja caurspīdīgi taisnstūriši ar melniem kapilāro līniju rakstiem.

—  Tātad patiešām ietrieci sirdī? — Ilknis izbrīnīts jautāja.

—  Vai tad tu nenoticēji?

Ilknis uzmeta asu skatienu un mazliet noraustīja mutes kaktiņu.

—  Ja es visiem uzreiz noticētu, tad sen jau būtu sapuvis bedrē.

Kaimakovs nervozi norija siekalas.

—  Sitamais nav mūsu, rūpnīcā taisīts, laikam aiz dīķa… — «adjutants» pabeidza ziņojumu.

—   Labi, Fedja. — Ilknis nenoteikti pamāja ar roku. — Savāc stroķus, pārskaiti čunguru. Iezīmētais teica — tur esot pāri par miljardu. Saskaiti ienākumus un izdevumus… Atstāj opijam, cik vajag, pārējais kopkasei, Glabātājam.

Bet tev, Sašiņ, teikšu tā: gar visām šīm lietām — gan ziepēm, gan aizdīka kastetēm, gan tavu mafiju — mums nav nekādas daļas. Tas drīzāk izskatās pēc tiem jaunajiem…

—  Tur gaida iecirkņa pilnvarotais Platonovs, — Fedja pārtrauca, rūpīgi ietīdams ieročus tīrās lupatās.

—  Kāpēc pilnvarotais? — Kaimakovs iesaucās.

—  Nerausties, — Ilknis iespurdzās. — Esmu uzraudzībā. Jāpiestaigā uz menteni atzīmēties. Tad nu šis žurnālu atnes šurp, un es šepat ari parakstos. Ciena Vasju Zontikovu!

Un, krasi mainījis intonāciju, turpināja:

—  Aizej pie Sirmā, es piezvanīšu. Tikai sauc viņu Vārdā un tēvvārdā, viņš ir dižmanīgs…

Izejot no dzīvokļa, Kaimakovs pamanīja gaidās nīkstošo leitnantu trepju telpā ar apbružātu planšeti pār plecu. Tas pameta uz viņu «kopējošu» skatienu. Neuzkrītošā melnā volgā, kas stāvēja aiz blakusmājas stūra, kāds cilvēks platiem pleciem un grūti iegaumējamiem sejas vaibstiem izslēdza ierakstu.

—  Miljards! Grābj gan tie kuņas!

—  Jā-ā-ā, — slinki novilka viņa pārinieks — sēdeklī atgāzies lamzacīgs spēka mitriķis.

—  Un ja to pievāktu, pasūtītu Dronovu uz poda un padzīvotu kā cilvēki?

—  Jā-ā-ā, — tikpat nenoteikti sacīja lamzaks. — Ja izdosies, tad labi. Bet ja sacaurumos rumpi — slikti.

Uztvērējā atskanēja spalga skaņa, un viņi saausījās. Bet tas bija tikai pa ārdurvīm izejošais Kaimakovs, kas ar apkakli aizķēra durvju stenderi.

Treša nodaļa

Šašliks bija lielisks. Arsens labi prata iemarinēt gaļu un cienījamiem cilvēkiem pagatavoja labākos gabalus. Tie apēda pa divām porcijām un pa trijiem izdzēra pāris pudeļu degvīna. Spriedzes vietā, kas tos bija sagrābusi pēdējās pāris stundās, stājās pelnīts atslābums.

—  Atkārtosim, — Iezīmētais sacīja, pamādams saimniekam. Arsens pameta ar galvu un ielika krāsniņā vēl trīs iesmus.

Kalsns cilvēciņš ar masīvām brillēm, kurš izskatījās pēc dzīves piesmieta grāmatveža un sēdēja pie pašas ieejas, ēzdams ierindas šašliku — pa pusei no treknumiem —, piecēlās un izgāja uz ielas.

—  Viņi atkārto, sēdēs vēl'kādu stundu, — viņš teica, ne pie viena nevērsdamies.

—  Stāvi uz ielas un gaidi, — briļļu ietvarā nosīca. — Darbosimies ar divām brigādēm.

Cilvēciņš noskurinājās līdz kaulam cērtošā vējā un pārgāja uz ielas pretējo pusi, neizlaizdams no acīm šašliku ēstuves stikla būri.

Pēc divdesmit minūtēm klusu pieripoja sarkans volvo bez numura, mīksti nobremzēja, saplacinādams priekšējos amortizatorus, un izlaida ārā divus jaunus cilvēkus ādas jakās, spilgtās treniņbiksēs un līdz acīm uzmauktās sabuļādas cepurēs. Straujā solī viņi nogāja līdz ēstuvei, pa ceļam rakņādamies divās vienādās brezenta somās.

'—Šuhers! — Iezīmētais pirmais pamanīja briesmas un uzlēca stāvus, apgāzdams krēslu un drudžaini taustīdamies tukšajā kabatā.

Taču par vēlu. Automāti «uzi» — pasaulē labākie tuvcīņas ieroči — no stobriem izspļāva vairākus desmitus lozu stūra galdiņa virzienā, kur bija visērtākā un pagodi- nošākā vieta Arsena iestādījumā. Tās sakapāja Iezīmētā audekla mēteli un pie viena arī viņa sirdi, aknas, plaušas, sašķaidīja Rudā galvu un satrieca šķēpelēs stikla sienu. Drūmajam paveicās — Iezīmētais neviļus bija piesedzis viņu no lodēm, tās tikai nosvilpa gar ausi un apskrāpēja roku, un, kamēr biedru līķi gausi kā palēninātā filmā gāzās uz mērces un asiņu notraipītās flīžu grīdas, viņš «līdaciņā» izmetās caur sašķaidīto logu, pārmeta kūleni un milzīgiem lēcieniem tupdamies un līkumodams drāzās līdz tuvākās mājas stūrim.

Jaunie cilvēki tajā pašā atsperīgajā un lietišķajā gaitā atgriezās pie mašīnas, it kā viņiem gar notikušo nebūtu nekādas daļas. Pēc sekundes sarkanais auto pazuda, ēstuves apmeklētāji gulēja uz grīdas, pieseguši galvu ar rokām, Arsens slēpās aiz krāsninas.

—  Diviem vāks, viens aizmuka, — grāmatvedim līdzīgais cilvēciņš sacīja. — Viss ir klusu.

* * *

Šajā laikā leitnants Platonovs veda Ilkni uz iecirkni.

—  Mums ir komisija, pārreģistrējam visus tiesātos, nāksies parunāt ar priekšniecību, — viņš paskaidroja.

Zontikovs neiebilda. Mentiem ir savs darbs; kad tie spēj, ir pretimnākoši, bet, kad šiem pašiem vajadzība — arī nedrīkst lekties. Taču — kur gan viņa buļļi vazājas? Fedjkam tika sacīts: ja parādās, sadod pa ragiem.

Divi pelēkajā volgā nogaidīja, līdz Kaimakovs attālinās par kvartālu, un jau gribēja braukt nopakaļ, taču šoferis tūdaļ nospieda bremzi.

—  Paskaties!

Ilknis, un tas bija tieši viņš, čāpoja pa trotuāru blakus milicim.

—  Jā, — pārinieks atbildēja, un viņa balsī neieskanējās ne noteiktība, ne slinkums.

—Tur gandrīz neviena nav palicis, — saspringti sacīja šoferis.

—  Un kaut arī būtu palikuši! — Pārinieks izslējās, saspringa un vairs neizskatījās pēc lamzaka.

Šāda pārvērtība varētu pārsteigt jebkuru, kurš nezināja, ka šie cilvēki savulaik bija izgājuši testēšanu par spējām acumirklī pielāgoties situācijai, pēc tam tika speciāli gatavoti, bet vēlāk iemaņas nostiprināja ekstremālos apstākļos.

—  Ņemam ciet?

—  Ja. Tikai pavadīsim viņus tālāk.

Viņi saprata viens otru no pusvārda. Abus satrauca, ka Ilknis vairākkārt atskatījās. Viņš cerēja ieraudzīt atgriežamies «buļļus». Taču Iezīmētā un viņa drauģeļu nebija. Viņu vietā pa parādes durvīm iegāja trīs jauni cilvēki ādas jakās, Adidas treniņbiksēs un kažokādas cepurēs, kas nupat bija izkāpuši no balta «BMV» bez numura. Taču Ilknis jau bija pagriezies ap stūri un to vairs neredzēja.

Jaunie cilvēki klusītēm uzkāpa līdz trešajam stāvam un izvilka roku no vienādām brezenta somām. Rokās parādījās īpašas modifikācijas Makarova pistoles ar ierīcēm, kas ļāva šaut bez trokšņa un uzliesmojuma, kuras tautā mēdz saukt par klusinātājiem.

Apsargi priekšpēdējā trepju laukumiņā smēķēja, atzvēlušies pret sienu, un paguva tikai noraustīties, kad trepju ailē parādījās trīs straujas figūras.

Kad šauj ar speciālām pistolēm, dzirdami vienīgi atlecošā aizslēga klikšķi un šķērslī trāpījušo ložu rīboņa. Trīs metāliskas skaņas gandrīz saplūda ar dobjiem plrfcšķiem.

Viens cilvēks palika starp ceturto un piekto stāvu, bet divi uzkāpa līdz Zontikova dzīvoklim un nospieda vecu, izdilušu zvana pogu.

Pelēkā volga pavadīja Ilkni un svītu līdz milicijas trīsdesmit otrajam iecirknim, kas atradās dažus kvartālus no mājas. Pēc tam plecos raženais, kuram grūd iegaumējama seja, — kapteinis Jakimovs — tik strauji sagrieza mašīnu, ka viņa ceļabiedrs, kapteinis Vasiļjevs, sagāzās pret labās puses durtiņām.

«BMV» pie mājas ārdurvīm viņiem nepatika, viņi piegāja klāt un ieskatījās tumši ietonētajos stiklos, taču salonā neviena nebija, jo šoferis notiekošo vēroja no pretējās ielas puses mājas trepju telpas, un viņa mašīnai izrādītā interese viņam arī ļoti nepatika. Kad abi kapteiņi iegāja parādes durvīs, šoferis ar kabatā iebāztu roku devās nopakaļ.

Visas šīs pārvietošanās pa virtuves logu vēroja Fjodors, kuru pirms dažām minūtēm bija pārņēmis neizprotams satraukums. Lejā notiekošais bija pietiekami skaidrs, un viņš ātri sadabūja īsstobreni un pistoli, jo ar automātu nemācēja rīkoties. Tad aizgāja uz virtuvi un izdarīja to, kas briesmu brīdī bija jāizdara. Izdzirdējis zvanu, viņš izmetās priekšnamā un nostājās aiz durvju stenderes. Gar atslēgu kāds ņēmās ar mūķīzeri.

Jakimovs un Vasiļjevs ar sagatavotām pistolēm kāpa augšup, bet divus trepju posmus aiz viņiem zagās «BMV» šoferis.

No ceturtā stāva kapteiņi ieraudzīja no augšas tekošo asiņu straumīti. Tas viņu uzmanību pilnībā piesaistīja priekšā notiekošajam.

Kad atslēga bija mūķīzerim padevusies, Fjodors no īsstobrenes divreiz ieblieza pa veramajām durvīm. Izraudami skaidas, renkuļi izšāvās cauri kokam un saplosīja divas ādas jakas un to, kas zem tām atradās. Ar ieroča triecienspēku un svina spietu atsviestie ķermeņi atsitās pret margām, viens tūdaļ noslīdēja uz grīdas, bet otrs aizkavējās un paguva ar rādītājpirkstu izdarīt dažas mērķtiecīgas kustības. Kaut ari pēc apdullinošā dupleta nekādas skanas nevarēja sadzirdēt, viena lode trāpīja Fjodoram vēcferā, un viņš sakņupis nogāzās uz sliekšņa.

Trešais uzbrucējs pieskrēja un iešāva viņam galvā. Tajā pašā mirkli Jakimovs ietrieca divas lodes ādainajā mugurā.

Gan pats Jakimovs, gan viņa kolēģis mācēja zibenīgi izskaitļot visdažādāko dzīves situāciju sekas, tāpēc tūdaļ apjēdza, kādu labumu var gūt no tā, ka Ilkņa dzīvoklim uzbrukuši nepazīstami noziedznieki. Taču veiksmīgā apstākļu sakritība izspēlēja ar viņiem ļaunu joku, jo, traukdamies uz pavīdējušo mērķi, vini pilnīgi aizmirsa nepieciešamību kontrolēt to, kas atrodas aiz muguras. Ka šāda kļūda ir nepiedodama, tūdaļ pierādīja «BMV» šoferis, atklādams uguni no trepju pagrieziena.

Viņa pistolei nebija klusinātāja, taču ne jau tāpēc viņš bija nolemts: diletants nespēj mēroties ar profesionāļiem, kas īpaši aprīkotos poligonos izdedzinājuši tūkstošiem patronu. Pat ja viņš uzbrūk no aizmugures.

Pirmā lode ietriecās Jakimova spēcīgajā mugurā, kura pēc instrukcijas būtu jāaizsargā bruņuvestei Cora, bet, tā kā veste nelaida cauri arī gaisu un sviedrēja, tā gulēja uz pelēkās volgas pakaļējā sēdekļa, tāpēc sešgramīgais svina gabaliņš bez šķēršļiem caururba stingro muskuli, plaušu un saplosīja aortu. Tomēr otrais šāviens nesasniedza mērķi, jo Vasiļjevs ar nemanāmu kustību pagāzās sānis un pagriezdamies raidīja divus atbildes šāvienus. Speciālā šaušanas kursa treniņvingrinājumā «9b» — «pēkšņs uzbrukums no aizmugures» — viņš vienmēr divreiz trāpīja viltīgā ienaidnieka finiera galvā un saņēma teicamu atzīmi. Tagad rezultāts bija sliktāks, taču kaujas apstākļos arī ar vienu trāpījumu starp acīm pilnīgi pietiek.

Vasiļjevs palūkojās apkārt. Kaut gan dzīvokļu durvis izskatījās vēl noslēgtākas nekā pirms šaušanas, pārinieks gulēja kā maiss, uz lūpām burbuļoja asiņainas putas. Tātad plāns krasi jāmaina. Aši izņēmis no kabatas plakanu rāciju, kapteinis nospieda sarkanu taustiņu un resto- tajā lodziņā pateica: «Trešā situācija, adrese…» Pēc tam gariem stiepieniem metās uz Ilkņa dzīvokli.

Tajā laikā, kad kapteinis Vasiļjevs drudžaini meklēja koferīti ar miljards rubļiem, Kaimakovs runāja ar Dienvidrietumu grupējuma vadītāju Sirmo — Ilkņa konkurentu no «jaunā viļņa». Saruna notika viesnīcas «Šaiuts» piektajā stāvā divos savienotos luksusa apartamentos. Šeit atradās akciju sabiedrības «Apdrošināšana» birojs, kura īre Sirmajam diennaktī izmaksāja simt piecdesmit tūkstošus.

Apartamentu izaicinošā greznība, trakoti dārgais — pat pēc izskata — saimnieka uzvalks, lielas naudas un milzīgas varas dvesma, kas uzvēdīja no viņa, Kaimakovu stindzināja, viņš asi izjuta savu otršķirīgumu un paša problēmu nesamērojamību ar tiem darbiem, kas tika veikti šeit.

—  Es uzrakstīju rakstu par kādu disproporciju, — Kai- makovs aprāvās, nospriedis, ka nav izvēlējies īsto vārdu, taču Sirmais saprotoši pamāja. — Vai atminaties — pirms dažiem gadiem valstī nebija ziepju un mazgājamā pulvera? Rindas, taloni, spekulanti… Bet es uzraku, ka saražots bija pat vairāk par vidējo normu! Tātad kaut kādi spēki bija mākslīgi radījuši deficītu! Rūpniecība, tirgotāji vai ari vieni un otri… Bet rezultātā visi iedzīvotāji svīst rindās, kamēr kāds sarauš bagātību… Vai jūs klausāties, Valentīn īvanovič?

—  Jā, protams: — Sirmais nolika pildspalvu ar zelta uzgalīti, ar kuru bija spēlējies visu sarunas laiku. Viņš nevarēja saprast, kas notiek. Šī diena nebija no parastajām. Tika mēģināts pielikt punktu savstarpējām pretenzijām un konfliktiem ar netīriem, pēc fekāliju spaiņa smirdošiem bandītiem, kas pretendēja uz varu rajonā. Lai iemidzinātu viņu modrību, grupējums atdeva zagļu kop- kasei pieprasīto summu, it kā atzīstot šīs bandas tiesības kontrolēt teritoriju. Taču tūdaļ pat tika nosūtītas divas speciālistu brigādes, lai izrautu ierīto ēsmu kopā ar iekšām. Un pēkšņi pašā saspringtākajā brīdī zvana viņējo saimnieks un sūta konsultēties cilvēku!

Sirmais «jaunajā vilnī» tika uzskatīts par gudru, taču neviens nezināja, ka viņš savu gudrību smeļas no grāmatas «Krusttēvs», kur sīki aprakstīti Amerikas itāļu mafijas paražas un tikumi. Tieši no tās aizgūts šis triks: noliekt galvu, piekāpties un pēkšņi saplosīt atslābušos ienaidniekus lupatu lēveros.

Taču arī Ilkņa zvans bija tā pati viedā gudrība: kulminācijas brīdī piesūtīts slepkava nogalina bosu, tā atstājot konkurējošo grupējumu bez vadibas un pārvēršot sakāvi par uzvaru.

Tāpēc Ilkņa vēstnesi sagaidīja jau pie lifta, atņēma portfeli un pārbaudīja ar metālu meklētāju, tad nosēdināja dziļā krēslā, no kura žigli neizlēksi, un drošības dēļ divi vēl'stāv aiz muguras… Bet atnācējs nu nekādi neatgādina slepkavu, nu nekādi — ne jau tāpēc, ka apbružāts un raustīgs — maskējums var būt dažāds, vienkārši viņš ir no citas pasaules. Tas redzams gan pēc acīm, gan izturēšanās, gan runām…

Varbūt viņš patiešām iedzīts stūrī par to ziepju stāstu, šādi raksti pat tagad nevienam nepatīk… Visdrīzāk, tā ir nejauša sagadīšanās. Vēl jo vairāk tāpēc, ka Ilknis grāmatas nelasa. Pareizāk, spriežot pēc tā, cik laika pagājis, nav lasījis…

Taču nomierinošās pārdomas pārtrauca tramīga atskārsme: vēl līdz šim nav pienācis signāls no otrās brigādes.

—   …Bet šie pat uz mājām atbrauca un paziņoja: sak, nav ne tāda numura, ne arī ievainotā, — Kaimakovs pabeidza savu juceklīgo stāstu.

—  Jā, protams, — Sirmais automātiski atbildēja, taču saņēmās un apvaldīja sevi.

—  Nezinu, ko jums stāstījis jūsu bērnības draugs, taču mēs ar bandītiem nenodarbojamies, — viņš svarīgi noteica, strikti nošķirdams vārdus. — Mēs esam uzņēmēji un interesējamies tikai par legālu biznesu. Tāpēc visā nopietnībā saku, ka draudu un uzbrukumu no mūsu puses nav bijis.

Vainīgi pamājis, Kaimakovs mēģināja piecelties.

—  Paga! — Jauns, respektabls cilvēks, kas sēdēja pie galda, kas bija apvilkts ar melnu ādu, pacēla pirkstu, Kaimakova plecs atdūrās pret miesassarga cieto delnu, un viņš atkal iegrima dziļajā krēslā.

—  Taču mēs interesējamies, kas notiek mums līdzās, un mums nepatīk, ja sveši ļaudis baida mūsu rajona iedzīvotājus, draud vai pat uzbrūk viņiem. Mums nepatīk, un ja kāds bez mūsu ziņas šeit nodarbojas ar biznesu, nav svarīgi, kādu — vai tā būtu tirdzniecība ar ziepēm, automašīnām vai narkotikām… Mums ir oficiāls drošības dienests, pašiem savs detektīvu birojs, un esam apņēmušies iznīdēt šādas tieksmes. Protams, likuma robežās… Ja vien mūsu pretinieki ievēro likumu.

—   Pierakstiet telefonu! — Sirmais pasniedza apmeklētājam pildspalvu, papīra lapiņu un nodiktēja numuru. Vienlaikus ar Kaimakovu to pierakstīja arī majors Mežu- jevs.

—  Ja kāds jums mežģī galvu ar mafiju un ziepēm, piezvaniet un mēs painteresēsimies par šiem cilvēkiem.

Kaimakovs beidzot izrausās no krēsla un, paņēmis no melnās galda virsmas vizītkarti, pameta biroju. Miesassargi pavadīja viņu līdz izejai no viesnīcas, bet atgriezušies rūpīgi apskatīja krēslu un pie viena ari visu numuru.

Un, kaut arī nekas aizdomīgs netika atrasts, Sirmo nepameta ļaunas priekšnojautas. Kad nodzinkstēja telefons, viņš saprata, ka tās tūdaļ piepildīsies. Un nekļūdījās.

—   Klausies, smirdīgais āzi, noformē visu četru savu buļļu atpazīšanu morgā, — Ilknis nošņāca, vai smakdams dusmās. — Iegaumē: tu pirmais sāki, taču kļūdījies, Ilkni novākt nav viegli… Šķēlēs, maita, sagriezīšu, savus sūdus dabūsi ēst…

Pirmatnīgais, dzīvnieciskais niknums paralizēja pat Sirmā stipro gribu.

—  Pagaidi, draugs, es neko nezinu, — viņš noteica aizlūzušā balsī. — Noskaidrosim visu mierīgi…

—  Tajā saulē skaidrosies, — Ilknis pārtrauca. — Vienu dienu dodu, lai kopkases nauda būtu atpakaļ. Citādi visus tavējos zonās par mīkstajiem pataisīs!

Klausulē jau sen pīkstēja īsie signāli, taču Sirmais nāves bālumā sēdēja kā paralizēts un nespēja nolikt to uz aparāta.

—  Kas noticis, šef? Kas? — viens no miesassargiem bailīgi pajautāja.

—  Trauksme, — Sirmais ar grūtībām izdvesa. — Ilknis ir dzīvs, nauda pazudusi, mūsējie beigti. Savākt visus… Trauksme…

Ceturta nodaļa

Milicijas ātrās reaģēšanas grupa ieradās apšaudes vietā pēc piecām minūtēm. Seši bruņuvestēs, ar automātiem kaujas gatavībā metās augšup, ierasti piesegdami cits citu. Apkalto zābaku klaudzoņa piepildīja trepju telpas šaurību.

No ceturtā stāva jau pavērās asiņainā slaktiņa aina. Bija astoņi līķi. «BMV» šoferis ar sašķaidītu pakausi gulēja šķērsām trepēm. Augstāk bija sastindzis drošības dienesta kapteinis Jakimovs. Kāpņu laukumiņā starp ceturto un piekto stāvu bija sakņupuši divu Ilkņa apsargu augumi. Pie dzīvokļa sliekšņa cits pār citu gulēja vēl četri miroņi. Ložu skrambas, asiņainas švīkas, plankumus, peļķes un strūkliņas manīja it visur…

Tas viss neveicināja nervu sistēmas stabilitāti, un, kad sašauto durvju ailē parādījās kapteinis Vasiļjevs, seši automāti zibenīgi paņēma to uz grauda.

—  Gulties, kuņa! — grupas komandieris rupjā, aizkritušā balsī uzkliedza. — Gulies, tev saka!

—  Esmu savējais, — kapteinis atsaucās, taču drošības labad pacēla rokas un pietupās, jo apgulties varēja tikai uz asiņainajiem līķiem.

Viņš darīja pareizi, izpildīdams komandu, jo asiņainu sadursmju vietās, tāpat kā kaujas laukā, ir savs situācijas vērtējums, savs likums, sava taisnība un rīcības loģika, un jebkurš no specvienības OMON vai trieciengrupas ir pats sev prokurors, tiesnesis un izpildītājs, tāpēc ka prokuroru šeit nav, kriminālkodeksā apšaudes laikā neskatās un taisnība ir tam, kurš speciāli atsūtīts apturēt nelikumību…

—Tūdaļ paskatīsimies, kas tu par savējo. — Automāta stobra aukstais gals iespiedās kapteinim vaigā, bet roka ierasti izčamdīja kabatas.

—  Rācija nav kā mums… Un doķu veseli divi…

Grupas komandieris atvēra maldinošo dokumentu.

—  Milicijas majors Jerjomkins, Iekšlietu ministrijas Galvenā kriminālmeklēšanas pārvalde, — viņš skaļi nolasīja un atšķīra otru sarkano grāmatiņu. — Valsts drošības komitejas majors Vasiļjevs. — Ko darīji dzīvoklī?

—   Pārbaudīju, kas tur atrodas, lai neuzrautos uz lodi,— kapteinis atbildēja, iztaisnodamies un nolaizdams rokas.

—   Labi, noskaidrosim. — Komandieris gribēja iebāzt apliecību savā kabatā, taču situācijā bija radies krass pavērsiens.

—  Visiem stāvēt uz vietas, Valsts drošības dienests, — atskanēja valdonīga balss.

Pa trepēm gluži bez skaņas uzkāpa četri cilvēki civilos uzvalkos, zem kuriem jautās importa bruņuvestes ar visjaunākajiem, superātri šaujošiem un jau notēmētiem automātiem «Ciprese».

Valdonīgā balss piederēja apakšpulkvedim Dronovam.

—   Kurš ir vecākais? — viņš stingri noprasīja.

Milicijas specgrupas komandieris, atdevis Vasiļjevam

dokumentus un rāciju, piegāja un negribīgi stādījās priekšā. Dronovs parādīja apliecību un tādā pašā valdonīgā balsi teica:

—   Par to, ka šeit bijāt, ziņojumos nerakstiet. Mūsu cilvēku darbu varat pierakstīt uz sava rēķina. Ja vajadzēs lieciniekus — darbojieties saziņā ar priekšniecību. Bet tagad — apsargājiet notikuma vietu!

Nez no kurienes parādījās divi cilvēki baltos uzsvārčos, veikli novietoja Jakimova ķermeni uz saliekamām nestuvēm, piesprādzēja siksnas un aiznesa. Viens no drošībniekiem pārskatīja ieročus, kas bija izmētāti pa trepēm, un, nekļūdīgi izvēlējies nogalinātā kapteiņa pistoli, aizbāza to sev aiz jostas.

Pēc dažām minūtēm trepju telpā palika septiņi milicijas darbinieki bruņuvestēs un septiņi līķi. Dzīvokļu durvis tā arī nepavērās: dzīve bija atradinājusi nama iemītniekus no ziņkārības.

«Kur tad palikusi nauda?» Kapteinis Vasiļjevs mokoši domāja, atgāzies mašīnas mīkstajā sēdeklī. Nauda bija pagaisusi bez pēdām.

Par tās likteni varētu pastāstīt nogalinātais Fjodors un vēl kāds Kļačkins, kurš tieši tajā brīdī pārskaitīja pazudušā kofera saturu. Fjodors bija izpildījis savu pienākumu līdz galam. Minūti pirms izšķirošās kaujas viņš iegāja virtuvē un atvēra šauru lodziņu, kurš atradās mājas galā. Ilkņa dzīvoklī bieži nokļuva mantas un priekšmeti, kuri nedrīkstēja nonākt milicijas rokās. To evakuācijai tika izdomāta ierīce — primitīva, taču efektīva, kā jau visas zeķu viltības un ietaises.

No blakusstāvošā septiņstāvu nama jumta tika nostiepta amortizējoša gumijas trose, kas bija nejauši «paņēmusies» planierisma klubā. Šaurā sprauga starp mājām ne no vienas vietas nebija īsti pārskatāma, bet resnai virvei līdzīgais gumijas valgs nez vai pievērstu kāda uzmanību. Tagad Fjodors piesprādzēja koferi pie karabīnes un noņēma no āķa fiksējošo gredzenu. Saspriegtās gumijas rāviens uzmeta koferi uz kaimiņu jumta.

Dobjais dārdiens pret skārda loksnēm piesaistīja bēniņos mītošā Tarakāna uzmanību. Viņš izrāpās pa jumta lodziņu, uzmanīgi apskatīja atradumu un, aizvilcis to uz savu midzeni, atvēra koferi. Pēc dažām minūtēm Tarakāns ar koferi steidzīgi nokāpa lejā un devās projām. Aizmugurē atskanēja šāvieniem līdzīgi trokšņi, bet tas tikai kāpināja vina naskumu.

Deniņos dunēja, viņš neko nesajēdza, tikai automātiski cilāja kājas, instinktīvi cenzdamies attālināties no vietas, kur atradis to, kas varēja krasi apvērst viņa dzīvi, taču tikpat labi varēja šo pašu dzīvi arī pārtraukt.

Lielai naudai vienmēr ir saimnieks, kuram ir pietiekami iespēju, lai izrautu to no gadījumu izmantojuša veikla zeļļa rokām reizē ar zarnām. Turklāt līdz pēdējam kriminalizētajā Maskavā — kā arī visā valstī — atrastos pietiekami gribētāju par desmit vai divdesmit tūkstošiem nožmiegt jebkuru un ne sevišķi daudz tādu, kas spētu atturēties, kad runa ir par vērtīgu banknošu paciņām piestūķētu koferi.

Spoguļvitrīna atstaroja slaiku, neveiklu, nospeķotā un saburzītā mētelī tērptu stāvu ar izdilušu trušādas cepuri galvā. Rugājiem noaugusi seja, frustrācijā sastingušas acis, kā pats saimnieks izdilis koferis, ko krampjainā tvērienā sažņaugusi nemazgāta roka.

«Labi, ka koferis ir vecs,» pazibēja pirmā racionālā doma, un Tarakāns izkļuva no apstulbuma. Kādu pusminūti viņš pētīja savu atspulgu. Bomžs ar naudas koferi ir nāvei nolemts. Taču Kļačkins nebija parasts bezmāju klaidonis, bet upuris netaisnīgajā dzīvē, kura saberž ielas putekļos simtiem tūkstošu ļaužu, kas vēl vakar dzīvoja labklājībā. Institūtā viņam loģikā bija stabils četrinieks, lidmašīnu būves firmas konstruktoru birojā kolēģi viņu uzskatīja par prātīgu cilvēku, kurš nekad nepazudīs, jo māk izgrozīties. Aprindās, kurās viņš apgrozījās, pieņemdams «zaļos» par ceineri, bet pārdodams par piecpadsmit vai septiņpadsmit, atzina viņa vēso prātu un apdomību.

Pat zonā viņam bija autoritāte, kas atbilda «godīga frajera» rangam, jo, izstudējis mācību grāmatu par krimināltiesībām un pāris kodeksu, viņš žirgti skricelēja visiem, kas vēlējās, iesniegumus, lūgumus un sūdzības uzraudzības kārtībā.. Kā jau «godīgam frajeram» pieklājas, viņš vienmēr bija apkopies, rūpīgi noskuvies, pastāvīgi mazgāja un izgludināja šēzi, pulēja zeķu smagos sūdu- spiežus.

Ja zonas uzraugam Kāravam vai vienības priekšniekam kapteinim Morohinam kāds pateiktu, ka brīvībā Advokāts sešos mēnešos pārvērties par iztramdītu bezpajum- tes švali, viņi tam nenoticētu, kaut gan bija visdažādāko likteņa pavērsienu lietpratēji.

Ticis pāri kolonijas slieksnim, valūtnieks un pornogrā- fists Kļačkins nonāca vājprātīgā pasaulē. Dolārus tirgoja uz katra stūra, žurnāls Penthouse, kura atrašana mājās piešuva viņam lieku pantu, bija ar gada komplektu pārstāvēts solīdā veikalā Rospečatj un izskatījās pēc Murzilkas salīdzinājumā ar drukāto produkciju, ko varēja redzēt uz neskaitāmajām letēm metro un pazemes pārejās.

Daudzu gadu krietnajos un grēcīgajos darbos iegādāto dzīvokli sieva bija pārdevusi, iekams nozuda nezināmā virzienā. Drošā vietā tālredzīgi paslēptās trīs krājgrāmatiņas bez uzvārda, kā izrādījās, bija sveikas un neskartas, taču divsimt tūkstoši bija šaušalīgi transformējušies: par tiem vairs nevarēja nopirkt māju ar garāžu un mašīnu, bet tikai desmit pudeles zviedru šņabja Absolut.

Tiesa, šņabis bija labs. Vēl līdz galam nesapratis notikušo un cerēdams pielāgoties jaunajai dzīvei, Kļačkins apmetās viesnīcā, nopirka pudeli Absolut-citron un zaceni no veikala «Delikateses», pēc tam apzvanīja draugus un paziņas, uzaicinādams nosvinēt atbrīvošanu. No diviem numuriem atbildēja nepazīstami cilvēki, divu Maskavā nebija, vēl četri no tikšanās izvairījās, aizbildinādamies ar aizņemtību vai savārgumu.

kļačkins vienatnē paēda vakariņas un gandrīz piebeidza litrigo «Citrona» pudeli, līdz nomāca katastrofas nepatīkamās priekšnojautas, kas traucēja smalkās gastro- nomijas izbaudīšanu.

Priekšnojautas pilnībā attaisnojās. Atgriešanos dzimtajā, taču slepenajā konstruktoru birojā izslēdza sodāmība, sava uzņēmuma atvēršana prasīja starta kapitālu, turklāt visu biznesu stingri kontrolēja spicie jaunās formācijas gangsteri, kas neatzina pierunāšanu un tūdaļ spieda gaili.

Bijušie draugi plātīja rokas: bija vajadzīgi biroju apsargi, miesassargi un kaujinieki, kas var «izskaidroties» ar konkurentiem. Ne fiziski, ne morāli Kļačkins šādam darbam nederēja. Apstaigāja pāris «zonas» adrešu, tur piedāvāja dzenāties uz Kirgīziju pēc magonēm vai tirgot Maskavas ielās opiju, taču viņam bija iztēles diezgan, lai neuzkrītoši atteiktos.

Pamocījies pārdomās, viņš tomēr uzgrieza atmiņā iespiedušos telefonu. Taču vajadzīgais cilvēks atradās atvaļinājumā, un viņam bija jāierodas tikai pēc mēneša.

Divas dienas vēlāk viņš viesnīcu atstāja. Sievas radi nelaida viņu pat lielgabala šāviena attālumā. Māte mūža nogali vadīja Vladikaukāzā, kur lielgabalu šāvieni bija ikdienišķa parādība. Kādu laiciņu izdevās pārnakšņot vies- nīcvagonos Kurskas stacijā, pēc tam galvaspilsētas vadība sāka cīņu ar iebraucējiem un vagonus kratīja OMON, un līst tajos bez biļetes kļuva bīstami.

Pirmā bēniņos pārlaistā nakts nesatrieca — Kļačkins bija tai sagatavojies iepriekšējos klejojumos. Toties par velti un neviens netraucē. Turpmākā lejupslīde bija nemanāma. Palaikam atskrēja doma par pašnāvību, taču kaut kā bikli — cilvēks viegli pielāgojas apstākļiem un vienmēr cer uz brīnumu. Un brīnums notika.

Kļačkins aizgāja no vitrīnas. No debesīm nokritusī nauda varēja pārvērst viņa dzīvi, un tieši ar tās palīdzību varēja paglābties, veiksmīgi jaucot pēdas un slēpjoties no neizbēgamajiem vajātājiem.

Bet, lai tērētu piecdesmit tūkstošu banknotes bez riska nokļūt milicijā vai morgā, jāizskatās solīdi. Taču, lai iegūtu šādu izskatu, jāiztērē vismaz dažas naudaszīmes.

Pārraut šo apburto loku varēja tikai vienā veidā: paceļoties pakāpienu pa pakāpienam.

Sataustījis kabatā dažus simtniekus, kurus vakar bija izmangojis metro, Kļačkins iegāja maksas tualetē. Tur viņš noskuvās, nomazgāja seju, kaklu un rokas, pēc tam ieslēdzās kabīnītē un aptuveni novērtēja savu bagātību.

Summa tā satrieca Kļačkinu, ka viņam noreiba galva.

* * *

Kamēr Sirmais pēc trauksmes vāca savus kaujiniekus, bet Ilknis — savējos, kapteini Jakimovu morgā izģērba, bet kapteinis Vasiļjevs rakstīja ziņojumu izmeklēšanai; kamēr Kļačkins skaitīja kopkases naudu, par kuras nozagšanu gan vecajiem zagļiem, gan jaunajiem gangsteriem ir tikai viens sods, Aleksandrs Kaimakovs savā darbavietā stāstīja piedzīvotos notikumus.

Socioloģisko pētījumu nodaļas mazajā istabiņā bija karsti. Laikam tāpēc Dimkam Levinam, Kaimakova vienīgajam klausītājam un tuvākajam biedram, uz pieres izspiedās lielas sviedru lāses. Viņš klausījās uzmanīgi, nepārtraukdams un mazliet pavērtu muti, ar pirkstiem bez mitas braucīdams pilnīgo apakšlūpu.

—  Vai tu nemelo? Viss patiešām tā bija? — viņš norūpējies pārjautāja, kad draugs apklusa un iebāza roku saplēstajā diplomātā, taču tad Kaimakovs ar blīkšķi nolika viņam priekšā sava stāsta lietiskos pierādījumus.

—  Tr-a-a-kas lietas, — Levins novilka un paslēpa rokas aiz muguras, tālāk no baismīgajiem priekšmetiem. — Tad

jau iznāk, ka ar ziepēm te nav nekāda sakara. Ja jau tavi, khm, paziņas visā tajā nav iesaistīti.

—  Nezinu, — Kaimakovs teica, truli blenzdams sev priekšā. — Man jau prāts metas šķērsām. Agrāk taču nekā tāda nebija… Bet tagad, jūtu, man apkārt vārās kaut kāda putra…

Levins kļuva domīgs, ar mutautiņu nosusinādams sasvīdušo pieri.

—  Ideja! — Viņš pēkšņi sasparojās. — Piezvani Jurki- nam. Ja tas ir publikācijas dēļ, tad troksnim pirmām kārtām bija jāsaceļas pie šiem. Un ari pie tevis viņiem būtu jānokļūst caur šiem!

—  Arī pareizi.

Kaimakovs uzgrieza numuru.

—  Uzmanīgi jūs klausos, — atbildēja jauna balss, kuras tembrs ļāva noprast, ka cilvēks apzinās savu vērtību.

Kaimakovs sasveicinājās un stādījās priekšā.

—  Vareni, vecais, patiešām vareni! — klausule priecīgi paziņoja. — Es pat negaidīju! Materiālu pārdrukāja Times un Observer, tiesa, ar kaut kādiem komentāriem, nezinu, vēl neesmu saņēmis. Jāņem tēma aiz ragiem! Ķersimies pie tirgoņiem — nu kur var iegrūst tik daudz ziepju? Aizstaigāsim uz Tirdzniecības ministriju, uz bāzēm, palūgsim ekspertu slēdzienus… Tā būs bumba!

—   Man vakar jau tāpat gandrīz ķirbi ielauza, — Kaimakovs drūmi noteica. — Vai kāds interesējās par autoru: adrese, telefoni?

Klausule uz mirkli apklusa.

—  Tak izbeidz, vecīt! Tā ir kaut kāda sagadīšanās. Kāda vella pēc lai tu kādam būtu vajadzīgs? Tagad tādi atmaskojumi gāžas kā viļņi… — Žurnālists apmierināts nosmējās. — Šorīt piezvanīja kāds puisis, teica — esot tēmas turpinājums. Es iedevu tavu darba telefonu. Nebaidies, ja vajadzēs, mēs iesaistīsim Drošības ministriju…

VDK Otrās galvenās pārvaldes vienpadsmitās daļas noklausīšanās istabā majors Mežujevs caur zobiem nolamājās.

—   Cik to iesaistītāju saradies, — viņš noburkšķēja. — Un visu grib ar svešām rokām padarīt. Bet paši tikai ar mēli…

Atvadījies Kaimakovs nolika klausuli.

—   Redzi nu, — Levins atviegloti sacīja. — Vienkārša sagadīšanās. Bet tu te aiz bailēm sagvelzi…

* * *

Kad runa par lielu naudu un cilvēku dzīvībām, sakritībām nav vietas. Vismaz nekādām nevainīgām nejaušībām tad netic. Un, kaut gan Vasilijs Zontikovs nekādi nespēja turēt aizdomās savu kādreizējo skolasbiedru, tūļu un tī- rībnieku par līdzdalību asiņainajā slaktiņā, Dienvidrietumu autoritāte Ilknis nedrīkstēja izslēgt arī viņa vainu.

—  šis man jau tūdaļ nepatika, — Drūmais draudīgi izmeta. — «Pīlei» līdzīgs. Un runāt viņa klātbūtnē nedrīkstēja, ne ari čunguru rādīt. Zārkā es redzētu tādus bērnības draugus… Varbūt vēl pionieru vadītāju un komsorgu atvedīsi?

Viņš vairījās skatīties acīs barvedim, kuru apsūdzēja konspirācijas pārkāpšanā un neuzmanībā, taču pats šādu apsūdzību fakts liecināja, ka Ilkņa autoritāte ir stipri saļo- dzījusies. Tas bija skaidrs ari klātesošajiem — sešiem rajona lielāko baru vadītājiem, kuri ar savu izskatu lika saprast, ka piekrīt Drūmajam. Arī viņi skatījās sāņus, taču Ilknis zināja, kāda būs viņu acu izteiksme, kad pienāks izšķirošais bridis. Viņš zināja arī — ja nenāks krass pavērsiens, tad kritiskais mirklis var pienākt ļoti drīz.

Un, kaut gan Drūmajam lielā mērā bija taisnība un nesen tikai brīnums glāba viņu, un viņš zaudēja biedrus, viņam nevajadzēja teikt to, ko viņš pasacīja. Vēl neiesilu- šajā Piemaskavas vasarnīcas istabiņā iestājās draudīgs klusums. Ilknis pačāpstināja lūpas, uzmanīgi apskatīja cieši visapkārt sasēdušos vīrus, kuru sejas pilnībā apliecināja Čezāres Lambrozo teoriju par noziedzīgo cilvēku tipu. Paša Ilkņa maslvais zods, cilnie uzacu loki un dziļi iegrimušās mazās ačteles pauda viņa noslieci uz vardarbīgiem noziegumiem, kaut gan pārsvarā viņa «nopelnu saraksts» IeM informatīvajā centrā sastāvēja no zādzībām.

Gaidu neziņa parasti uzsprāgst kāda drausmā veidā. Drūmais pirmais pacēla galvu, izaicinoši uztverdams barvēža skatienu — aukstu kā reptilim, barveža, kuram nupat, nupat būs jākļūst par bijušo. Un pārējie, kļuvuši drošāki, vairs nepētīja plankumus uz sarkanā plīša, bet vienlaikus ieurba Ilknī draudīgas acis.

Šajā brīdī Zontikova plānās lūpas pavērās, spļāviena skaņa un čūskas dzeloņa zibsnis sakrita ar Drūmā šaušalīgu brēcienu, kad žiletes asmenis ietriecās viņa kreisajā acī. Izšļācās asiņu strūkla, un viņš ar abām rokām aizspieda brūci, taču nākamajā mirklī ilknis pārliecās pār galdu un novicināja roku. Kliedziens aprāvās, un Drūmā augums kā pelavmaiss novēlās uz grīdas. No labās acs dobuma rēgojās visparastākā skrūvgrieža melnais rokturis, kas prasmīgās rokās nav sliktāks par dunci, taču to gan var nēsāt līdzi vienmēr, neriskējot dabūt pantu, ja nejauši atradīs.

—  Tātad nolēmāt mani iztiesāt? — klusu un ļoti baigi noteica Ilknis. — Kas tad jūs esat, kuņas sūdainie? Mani vissavienības saiets Taškentā kronējis… Un tikai vispārējais saiets drīkst tiesāt! Vai esat Likumu aizmirsuši?

Viņš pieliecās pie galda un ar hipnotizējošu skatienu no apakšas aplūkoja ikvienu no sešiem, citu pēc cita. Plānās lūpas baismi, necilvēcīgi locījās, un šķita, ka nupat, nupat pazibēs vēl viens asmentiņš…

Daudz pieredzējušie urkas bālēja un nodūra galvu. Viņi bija raduši pie slepkavībām, un iespaidu uz viņiem atstāja ne vien tas, ko Ilknis izdarīja, bet ari — kā tas tika paveikts.

Parasts cilvēks neprot tā nogalināt. Tikai rūdīti sumbri, kas zonā nostiepuši ne vienu vien gadu desmitu… Par to klīst daudz leģendu, taču viena lieta ir klausīties zeķu pastāstus, bet pavisam cita — ieraudzīt asiņaino izrēķināšanos savām acīm.

Ilknis apliecināja piederību augstākai noziedznieku kastai, un tie seši ap galdu nemierīgi sarosījās, nosodoši cits citu uzlūkodami, it kā meklēdami to, kurš uzdrīkstējies šaubīties par vadoņa neaizskaramību. Neatraduši tādu, seši acu pāri apstājās pie izdzisušā Drūmā.

—  Iznesīsim to dēmonu un tā dziļāk ieraksim, — sacīja Naglrāvis. Vainīgais autoritātes graušanā tika nosaukts.

—  Ar rakšanu pagaidiet, — Ilknis turpināja parastā balsī, un visi saprata, ka incidents ir galā.

—  Kurš nokāvis mūsu čaļus — skaidra lieta. Es pateicu tam sātanam Sirmajam, ka visus viņa ļautiņus zonā dirsā izdrāzīs, ja šis šmeli neatdos…

Autoritāte pārlaida skatienu zagļiem, kas padevīgi tvēra katru viņa vārdu.

—  Te nu es aizskrēju par tālu, ķēru uz dullo. Varbūt piķi pievākuši menti, varbūt Fjodors kaut kur paslēpis… Kamēr hauzē ir slēpnis — ej nu sazini… Zonā mēs šos patiešām varam pie parašas nosēdināt, bet kā brīvībā tiksim galā?

Visi klusēja. Brīvē ar jaunajiem grūti spēkoties. Tiem tīras biogrāfijas, stingri sakari un vispār rokas svabadas… Ja neesi tiesāts — iecirkņa vecis pie tevis tā vienkārši mājās neienāks un ari «krimenes» opers degunu nebāzīs. Glabā kaut automātu, kaut granātmetēju.

Un uz tesiņiem sarodas sportisti: cīkstoņi, bokseri, gadās arī slavenības. Bet bračkām veselība karceros un soda izolatoros sagandēta, un sarūsējušo naganu pat bail kabatā bāzt — nosvilsi vienā acumirklī! Nē, brīvē ar šamējiem labāk nesasieties.

—  Varbūt pamēģināsim bez asinīm, pēc Likuma? — kopējo noskaņojumu uztvērušais Ilknis pajautāja.

—  Pareizi. — Naglrāvis piekrītoši pamāja. — Varbūt tikai viņu galveno nomušīt?

—  Un kā būs ar to, kurš bija atnācis? — pajautāja Iešņāptais.

—   Nu kā… — Ilknis vienaldzīgi paraustīja plecus. — Ja gribat, varam uz naža uzspraust. Taču… Ja viņš ir pats par sevi — par ko tad viņu graizīt? Bet, ja strādā Sirmajam, pagrūti būs dabūt viņu ciet… Viņš jāpieskata, tad jau nolemsim.

Kad Naglrāvis ar pārējiem aizvilka norakt līķi, Ilknis piedzina čaulīti un uzsmēķēja. Anaša atslābināja nervus, un pirksti mitējās sīki drebēt.

Dumpis uz kuģa bija apspiests. Taču tas vēl nav viss. Dabūjis koferi, viņš bija piezvanījis Glabātājam un atļāvis sešsimt miljonus no kopkases nodot gruzīnu zagļiem. Tie ieguldīja naudu karā, šiem ir savi aprēķini, taču solīja vasarā atdot ar procentiem, vēl pievienojot zālīti un stro- ķus. Autoritatīvi, uzticami ļaudis, tādiem palīdzēt ir lietderīgi… Bet, ja tagad koferis «aizgājis» un kasē — tukšums, tad astoņas zonas un četri kambari paliek bez apsildes. Bet to tā vienkārši nenorakstīsi: sasauks vispārējo saietu un piešūs viņam, Ilknim, noteikumu. Ja vien gribēs ievērot Likumu. Bet var taču arī prasti noslaktēt — kā ierindas urku. Pēc tam, protams, nāksies atbildēt, taču lielas stingrības vairs nav, atpirksies. Pateiks — pazaudējis zagļu mantību, un skaidriņš… Kurš tad taisnību meklēs un jautās…

Zagļa autoritāte turas uz divām lietām: uz naudas un asinīm! Un lielās naudas dēļ arī asinis var ātri vien tev nolaist.

* * *

Apmēram tajā pašā laikā Dienvidrietumu grupējuma līderis Sirmais prātoja par to pašu. Viņš sēdēja plašā zālē pie kamīna un pa logu raudzījās uz kaujinieku čet- rotni, kas pastaigājās gar augstu betona žogu. Vasarnīcu Malahovkā viņš bija uzcēlis nesen, ari gandrīz hektāru lielu zemes gabalu izpircis, un viss uzņēmums virzījās kalnup… Un vajadzēja taču gadīties tādai neveiksmei!

Tagad, skaidra lieta, kompanjoni prasīs: «Kāda velna pēc tu šiem devi naudu? Aizsūtītu killerus[1] — un cauri! Nē, vajadzēja tēlot gudro, ar psiholoģiju puņķoties… Un kāds ir rezultāts? Četri nolikuši galvu, nauda pazudusi, Ilknis ir sveiks un vesels un draud zonās ārprātu sarīkot. Un sarīkos, jo zonās viņi valcla, tur šiem ir spēks. Tātad kādam ir jāatbild par šādu misēkli…»

Par nejaušībām neko nepaskaidrosi, kur nauda palikusi — ari. Dzīvokli taču uzmanīja kā acuraugu. Taču puiši ir pagalam, bet kā un kurš novācis — tumša lieta. Viņš bija izsūtījis novērotājus, tie grozījās pūlī, iegāja trepēs, okšķerēja, izjautāja, parunāja ar pieaicinātajiem, ar tiesu medicīnas ekspertu. Iznāk, ka tur bijuši ne tikai Ilkņa cilvēki. Pirmklasīgs šāvējs, bet varbūt pat divi… Visdrīzāk — tie arī pievākuši kasi. Neviens cits nespētu. Un kāpēc tas Ilkņa pauts bija atvilcies? Arī nejaušība? Nē, tieši viņš ir tas diedziņš, saistošais posms… Viņš ir jānovēro, gan aizvedīs pie naudas.

Sirmais atlaidās pret krēsla atzveltni un no augstas, slaidas glāzes iemalkoja karstu pienu.

Piektā nodala

Statistikas sektora durvis noslēdza tieviņš krampītis, un Kaimakovu nepameta sajūta — ja kāds pagrūdis stiprāk, krampītis neizturēs. Šī uzmācīgā doma samazināja «mierinājuma un stresa noņemšanas» terapeitisko efektu.

Procedūra norisinājās pēc ziemas varianta — lokomotīve ar vagoniņu: Verķa saliekusies ar krūtīm bija uzgūlušies uz sava rakstāmgalda, bet seju paslēpusi mohēras lakatā, kas bija labi pats par sevi, jo noslāpēja kliedzienus, sēkšanu un vaidus, kas spētu laupīt mieru pusei institūta. Vasarā viņa apsēdās uz galda virsas, bet tad sejas gandrīz saskārās un nācās ar plaukstu aizspiest alkatīgo, kodīgo muti.

Lokomotīve ar vagoninu jau bija tuvu galapunktam, Kaimakovs piemirsa par krampīti, cieši satvēra apaļīgos gurnus, pārslidināja plaukstu pār kailo cisku gludo ādu un — beidzot — varēja atvilkt elpu. Kājas mazliet trīcēja, viņš ar nopūtu nolaidās uz krēsla.

—  Kā ir, vai palīdzēja? — Verķa sakārtodamās pajautāja.

Kaimakovs kā iztukšots nopūtās.

—  Tā liekas.

—   Nu re — kā! Stresu noņem sekss un alkohols. Taču dzert darbā nedrīkst…

—   Bet jāties drīkst?

—  Darba kodekss, starp citu, to neaizliedz. — Verķa iesmējās. — Un patiešām: smaka nepaliek un nekas nav redzams. Bet darba ražīgums kāpj…

Viņ?. rūpīgi — lai nepaliktu krunkas — uzvilka zeķu- bikses.

Kaimakovs skatījās — vērīgi un ar zināmu tīksmi.

—  Man ir labs augums, vai ne? — Verķa tūdaļ uzsāka. — Agrāk gribēju pārmainīt seju… Un izvēlēties skaistāku vārdu…

—  Tas nav vajadzīgs, tāpat viss ir normāli, — apmierinātais Kaimakovs neuzmanīgi izteicās.

—  Vai es tev patiešām patīku? — Verkai to vien vajadzēja.

Viņa sakārtoja kombinē, ielaida to svārkos un, nogludinādama tos, pašūpoja gurnus.

—  Man ir apnicis visu laiku tā… — meiča raudulīgā balsī sāka parasto meldiņu. — Pamēģināsim kādreiz tā cilvēciski, gultā. Atnāc pie manis, un ja tev vēl mājās bail…

«Varbūt tiešām?» viņš nodomāja, taču tad Verķa pagriezās, un Kaimakovs sāka steidzīgi posties projām.

—   Kādreiz noteikti…

Viņš noņēma krampīti.

—  Tu vienmēr tā saki. Vai negribi tēju?

—  Nav laika. Un arī pārtraukums beidzies, tūdaļ visi saskries.

Kaimakovs aizgāja uz savu nodaļu. Levins kaut kur aizšmaucis un tā arī nav atgriezies, Igors vēl pēdējās dienas atpūtās atvaļinājumā, bet Daša gatavoja iedzīvotāju aptauju par ekonomiskās reformas perspektīvām. Ieslēdzies Kaimakovs izņēma kasteti un īlenu. Vakardienas notikumu lietiskie pierādījumi uzjundīja jau mazliet pierimušās bailes.

Kaimakovs pacēla pret gaismu daktiloskopisko filmiņu caurspīdīgos kvadrātiņus un dažas minūtes uzmanīgi pētīja tā cilvēka pirkstu nospiedumus, kurš viņu bija mēģinājis nogalināt. Pēc tam viņš mēģināja baismos dzelžus noslēpt seifā, taču tas bija piestūķēts ar papīriem, kurus greznoja atzīme TDL[2] un «slepeni», kas pēc inerces tika piešķirtas socioloģisko pētījumu rezultātiem. Lai nenosmērētu dokumentus, Kaimakovs ielika seifā vienīgi filmiņu, bet sitamo riņķi un īlenu ietina avīzē un atkal ievietoja diplomātā.

* * *

Valsts drošības dienesta kapteinis Vasiļjevs uzskatīja, ka viņam dzīvē nav paveicies. Trīsdesmit divos gados jau jāgatavojas kļūt par apakšpulkvedi, kuram pakļauta nodaļa vai pat daļa, un galu galā — ja jau jāatbild tikai pašam par sevi, tad labāk to darīt tīrā, civilizētā un labiekārtotā zemē. Varbūt viņš bija pieļāvis kļūdu jau tad — pēc skolas beigšanas, kad piekrita strādāt komitejas spēka struktūrās. Taču noņemties ar papīriem un lauzīt galvu par sarežģītu operatīvo kombināciju gājieniem viņam nekacl nebija paticis, turpretī šautuvēs, sporta zālēs un poligonos viņš jutās kā zivs ūdenī. Turklāt viņš nokļuva ne jau kaut kādā štruntīgā trieciengrupā, bet elites apakšvienībā, kas nodarbojās ar SRMB[3] pavadīšanu.

Par SRMB nekas nav zināms pat tagad, kad katrs, kurš ticis pie kaut kāda noslēpuma, uzskata par savu pienākumu to izpļāpāt. Par raķetes nesošām atomzemūdenēm avīzēs rakstījuši daudzkārt: kā tās peld okeāna dzīlēs, notēmējušas raķetes, un gaida X dienu, kad pienāks pavēle dot preventīvu triecienu vai arī, ja peļķē iesēdīsies savējie, — atmaksas triecienu. Amerikāņi ar savu zemūdens floti tās izseko, no pavadoņiem fiksē, taču izkliedētus starta punktus konstatēt ir grūtāk nekā pazaudēt, bet iznīcināt, ja kas atgadās, vēl grūtāk.

Šahtu iekārtas ir cita lieta — tās gan mums, gan viņiem ir zināmas; kurš pirmais sāks kautiņu, tas arī aizbāzīs pretinieka betona rīkles.

SRMB — stratēģisko raķešu mobilās bāzes. Amerikāņi pirms kādiem piecpadsmit gadiem izdomājuši smalku viltību — MX-100 pilnā kaujas gatavībā novietoja uz vilcēja un vazāja pa poligonu — četrdesmit kilometrus uz vienu galu, četrdesmit uz otru. Sākumā gribējuši tam izrakt pazemes tuneli, taču Kongress nav piešķīris naudu, un tā nu šie vizinājās pa zemes virsu, ar riepu protektoriem iezīmēdami milzīgu sliedi Arizonas putekļos.

Mēģini nu trāpīt kustīgā mērķī!

Ir nu gan slīpēti tie amīši! Bet pie mums kopš septiņdesmit piektā astoņdesmit SRMB pa valsti braukā, un maršruti nav salīdzināmi ar Arizonas poligonu — izstiepusies pa sešiem tūkstošiem kilometru! Ej nu uzmini, kurā no tūkstošiem dzelzceļa sastāvu, kurā upes liellaivā vai jūras sauskravas kuģī, kurā milzīgā autokonteinerā paslēpts nāvējošais pārsteigums!

Upes un dzelzceļa variants apkalpei, protams, ir ērtāks, taču Vasiļjevam gluži kā īstam tālbraucējam šoferim nācās vazāties pa šoseju — nedēļa reisā, piecas atpūtas dienas un — atkal ceļā.

Tas izskatījās šādi: brauc pa ceļu refrižerators, no skata visparastākais; par pastiprināto šasiju, amortizatoriem, speciālām riepām un bruņām klāto kravas kasti neviens nenojauš.

Vasiļjevs vai pārinieks sēž pie stūres, ietur ātrumu ap piecdesmit sešdesmit kilometru un reizi stundas ceturksnī nospiež slepenu podziņu — pa radio signalizē: «Viss kārtībā.» Viss maršruts sadalīts posmos, katrā ir savs novērošanas centrs. Ja signāls nav pienācis — paceļas helikopters ar trauksmes grupu, un pēc piecpadsmit minūtēm tas ir vajadzīgajā vietā. Gadījās ari pārbaudes lidojumi: vai ar SRMB viss kārtībā? Dažreiz priekšā vai arī nopakaļ — kā nu vajadzīgs — brauca otrs refrižerators, kura būdā bija ierīkots ērts salons un sēdēja desmit cilvēki pilnā kaujas gatavībā.

Autoinspekcija toreiz nebija nekaunīga, dažreiz apturēja, dokumenti kārtībā — brauciet! Ekstrēmam gadījumam bija īpašs pavadraksts ar sarkanu svītru: «Militāra krava. Nav kontrolējama un pārbaudāma!» — un nopietns paraksts un zīmogs, turklāt vēl komitejas apliecība taisni

ģīmī; tad jau nostiepās miera stājā un — «Laimīgu ceļu!»

Arī par bruņotiem uzbrukumiem toreiz vēl nedzirdēja. Vienreiz gan sādžas motociklisti mēģināja tēlot «elles eņģeļus»: kliegdami un ūjinādami panākuši, centās nospiest malā, šāva no īsstobrenēm un divus močus nolika šķērsām ceļam: sak, viss — esam notvēruši!

Pārinieks sēdēja pie stūres un rīkojās pēc instrukcijas: mazliet uzgāzēja, motocikli pašķīda uz visām pusēm, bet uz mašīnas pat pēdu nepalika — tikai pāris švīku un asinis uz bampera…

Protams, nepārtraukti ceļot ir nogurdinoši, arī sausās maltītes bija noriebušās, taču maksāja labi un darbs bija vienkāršs. Ja vien nepienāk signāls. Tad tiek ieslēgts hronometrs: piecas minūtes gluda laukumiņa izvēlei; ja nekā piemērota nav, jāapstājas tieši uz šosejas, bet kaujinieki tikmēr ielenc mašīnu.

Pieskrien divi raķetnieku spečuki, taču arī bez tiem pienācās tikt galā: kloķi — uz savu pusi, un no kulbas izlien seši balsti, kas ieplešas pa asfaltu, hidrauliskās sviras vienlaikus nomet jumtu, un no tilpnes paceļas smaila bulta sidrabotā pretradaru krāsā.

Bet tu tik dari savu: sarkanais vāciņš, dzeltenā bremze, tūdaļ iedegsies trīs lampiņas, redz,' jau ir… Tagad kloķus pēc kārtas: viens, divi, trīs, sarkanā podziņa, sirēna — tātad viss, rezervē trīs minūtes… Ielencēji paplašina loku un apguļas, nezaudējot kontroli, bet tu — pedāli grīdā: kabīne jau atdalīta no palaišanas iekārtas un trīssimt metrus pagūs nobraukt bez pūlēm, bet tālāk nemaz nevajag. Uzliesmojums, dārdoņa, un tā jau ir debesīs, aiziet mīļā, uzņem kursu, kas zināms borta datoram… Lidojuma galapunkts nevienam no palaišanas grupas nav zināms, un tiem jau arī nav vajadzīgs: uzdevums izpildīts, drīz ieradīsies no novērošanas centra un nomainīs. Parasti bija klāt pēc piecpadsmit minūtēm, nekavējās.

Tā gan notika vienīgi mācībās, un pa īstam viņi palaida tikai vienu reizi, taču viss tika nostrādāts perfekti, un, ja nāktos strādāt pa nopietnam, kaunā nepaliktu…

Vasiļjevu jau izvirzīja uzraudzības centra priekšnieka amatam, kad Savienība sāka brukt. Plāni mainījās, no

SRMB viņu atsauca, taču atkal deva sevišķi svarīgu un pilnīgi slepenu uzdevumu. Ne nu īsti muļķi sēdēja komitejas un Aizsardzības ministrijas vadībā, kā varētu spriest no viņu ģīmjiem; kaut gan tiem patika šņabi tempt, te nu ģīmji nevīla, taču slēdzieni tika pieņemti saprātīgi, jau iepriekš analītiskajās nodaļās izskaitļoti.

Ja jau bijušās brālīgās republikas grib suverenitāti, tad tām obligāti jāsagrābj bumbas un atomraķetes, jo ne ar ko citu jau tās politisku svaru un starptautisku autoritāti nevar iegūt. Jā, tagad jau tās apzvēr, ka atomieroči tām nav vajadzīgi, taču solījumi politikā tiek izpildīti vēl retāk nekā ikdienas dzīvē. Vienkārši viņiem pagaidām reālas varas pamaz: mūsu komandieri, mūsu karaspēks, mūsu nodrošinājums. Taču drīz viss būs citādi, gan jau pielabinās armiju… Tātad jārīkojas…

Grupa, kurā ietilpa Vasiļjevs, ar helikopteru nolaidās tieši karaspēka daļā, izmantojot to, ka suverenitāte jau bija, bet kontroles pār gaisa telpu un armijas teritorijām vēl nekādas. Naktī noņēma kodolgalviņas, to vietā uzmontēja imitācijas, kas piepildītas ar atomreaktoru izstrādāto degvielu, kas nodrošināja nepieciešamo radioaktīvo fonu, taču nebija lietojama sprādzieniem.

Tagad, kad analītiķu prognozes bija piepildījušās, Vasiļjevs nevarēja bez smīna noklausīties jaunizcepto prezidentu spriedelējumus par viņu suverēnajā teritorijā izvietoto kodolieroču likteni.

Tāpat smīkņāja arī Jakimovs — pēc deviņdesmit pirmā gada augusta, kad neviena neapdraudētie Baltā nama aizstāvji stāstīja par pasākumiem, kas veikti trieciena atvairīšanai.

— Ko gan šie būtu apstādinājuši? «Alfu», vai? — Raustīgais mutes kaktiņš atsedza tērauda kronīti. — Ar degmaisījuma pudelēm? Ar mitriem pretgāzu apsējiem? Nu, nu…

Viņš iespaidīgi nogrozīja galvu.

Vasiļjeva un Jakimova likteņi bija līdzīgi. Kaujas nirēju vienība, pēc tam «Alfa»; kad sākās nebeidzamās komiteju graujošās reformas, pirmām kārtām izpostīja tās spēka struktūras un kapteini nokļuva PSRS VDK Otrās galvenās pārvaldes (pretizlūkošana) vienpadsmitās daļas vienā ārējās novērošanas brigādē.

Vienpadsmitā daļa nodarbojās ar PSRS realizējamo sevišķi svarīgo tehnisko projektu nomaskēšanu un pretizlūkošanas nodrošināšanu.

Nodaļas priekšnieks ģenerālmajors Verļinovs kļuva par Sociālistiskā darba varoni kopā ar daudzpakāpju kosmiskās raķetes Buran konstruktoru un izstrādātāju grupu, un pašā augšā zināja, ka viņa nopelni šajā projektā ir nesamērojami lielāki nekā galvenajam konstruktoram un pat visam kolektīvam.

Viņam bija galvenā loma arī projektā par padomju kosmonauta izsēdināšanu uz Mēness, kuru Politbirojs tā arī neapstiprināja.

Pēc viņa iniciatīvas tika izstrādāts arī pilnīgi slepena tektoniska ieroča projekts ar kodētu nosaukumu «Nobīde».

Verļinova daļa jau sen bija apaugusi ar laboratorijām, institūtiem un poligoniem, un pēc statusa jau bija patstāvīga pārvalde. Verļinovu labi pazina Andropovs un Brež- ņevs, pēc tam Gorbačovs; viņš taisnā ceļā, apejot PSRS VDK priekšsēdētāju, sazinājās ar saviem kuratoriem CK un Ministru padomē, viņam bija neatkarīgs finansējums. Kļuvis par ģenerālsekretāru, Andropovs leģitimēja vienpadsmitās daļas faktisko patstāvību. Skaidrs, ka VDK priekšsēdētājam tas nepatika, taču pēdējos gados tie bieži mainījās, un starp tiem nebija tik autoritatīvas figūras, kura spētu stāvokli mainīt.

Turklāt varenā iestāde saņēma visai sāpīgus triecienus, kas bija saistīti ar PSRS sabrukšanu un jaunās pašsaukti demokrātiskās varas centieniem izrēķināties ar iepriekšējā režīma apsardzes galveno iestādi.

PSRS VDK monolīts sāka plaisāt un transformēties: Krievijas VDK, Federālās drošības aģentūra, gluži kā trīsdesmito gadu galvanizētais monstrs — Valsts drošības un iekšlietu ministrija — a priori nesavienojamais veidojums sabruka, un radās Krievijas drošības ministrija, taču nepaguva pat nomainīt izkārtnes, kad tā jau pārvērtās par Federālo pretizlūkošanas dienestu…

Tagad trijos gados pieckārt bija mainījušies ne tikai nosaukumi, bet ari iestāžu struktūra: kā milzīgi gabali krita nost Arējās izlūkošanas dienests, Valdības sakaru federālā aģentūra, Galvenā apsardzes pārvalde, atkrita speciālās triecienvienības «Alfa», «Vimpelis», «Pērkons», pajuka SRMB pavadības sistēma un kaujas nirēju vienība.

Pārmaiņu virpulī tika ierauti tūkstošiem darbinieku, kas zaudēja ierasto darbu, elitāro apziņu, labu algu un drošību par rītdienu.

Vienpadsmito daļu sistēmas kataklizmas neskāra. Savs administratīvo ēku komplekss, savi poligoni, savi speciālie objekti. Valsts banka, kā jau tas bija gadu desmitiem iegājies, nodrošināja pārskaitījumus sevišķi svarīgā rēķinā, valdība piešķīra nepieciešamos resursus saskaņā ar pirmām kārtām apmierināmo pieprasījumu pozīciju.

Verļinovs neuzskatīja par vajadzīgu apliecību maiņu, viņa darbinieki joprojām uzrādīja sarkanās grāmatiņas ar uzrakstu «PSRS VDK», bet visinteresantāk, ka nevienā tas neradīja neizpratni vai jautājumus.

Tā kā PSKP CK un PSRS Ministru padomes kuratori bija aizgājuši nebūtībā, vienpadsmitā daļa darbojās patstāvīgi, nevienam nepakļaujoties. Kadru daļa rūpīgi atlasīja jaunus darbiniekus, sevišķu uzmanību pievērsdama tiem, kuri bija atlikām sevi pierādījuši ar kalpošanu Sistēmai un bez vainas kļuvuši par jaunās reformācijas upuriem.

Tā nu kapteiņi Jakimovs un Vasiļjevs nokļuva vienā 11. daļas ārējās novērošanas dienesta mašīnā.

Arējā novērošana — tās ir garas gaidīšanas stundas, kuras, ja vien apstākļi pieļauj, tiek īsinātas sarunās: no parastas muldēšanas un anekdotēm līdz pat nopietnībai — protams, ja pārinieki viens otram uzticas.

Jakimova un Vasiļjeva biogrāfijas tikpat kā sakrita, viņi ātri sadraudzējās un izteicās atklāti.

—   Nē, viss ir šķērsām, nu viss, — Jakimovs iesāka, ar acīm noskriedams pār nebeidzamo komerckiosku virteni. — Ar visādiem sūdiem spekulējot, sarauš miljonus, no apakšas līdz augšai kukuļņemšana, vienkāršam cilvēkam ir vienkārša izvēle — vai nu trūkums, vai arī kļūsti par noziedznieku. Tad nu šis ari izvēlas… Bet citi reklamē, ar ko barojami kaķi un papagaiļi. Rāda tagadējos varoņus — baņķieri, komersantu — un kā puišeļi no šiem mācās. Par kosmonautiem un robežsargiem nav ne runas, mūs vispār par kropļiem izmālējuši, par grēku nožēlošanu pļurkst. Saki — vai tev ir ko nožēlot?

—  To, ka muļķis biju, — Vasiļjevs drūmi atsaucās. — Sešus gadus to daiktu vadāju; kaut arī tam svina apvalks, tik un tā sit cauri. Un pēc tam ar tām izjātajām kodolgalviņām… Saška Ļedeņeckis sen aizgājis uz bankas apsardzi, nopircis centrā dzīvokli, uzbūvējis vasarnīcu, ar volvo braukā…

—   Es arī nesaprotu, kas man jānožēlo! Tas, ka Per- sijas līcī mūsu tankkuģus apsargāju? Tur viena draņķe, čūskaszivs, nemanīta piezagās, gandrīz kājas atstiepu, labi, ka pa rokai bija speciāls zemūdens automāts… Tak man pēc tam par tām četrām specpatronām gandrīz dvēseli izvilka, galu galā atvilka simtnieku — gandrīz pusi algas. Varbūt man tas ir jānožēlo?

Jakimovs nolamājās.

—  Varbūt man par Balto namu jānožēlo? To, ka deviņdesmit pirmajā…

Viņš nolamājās vēlreiz.

—   Ir nu gan komēdija: deviņdesmit pirmajā būtu jāaizstāv parlaments, bet deviņdesmit trešajā tieši otrādi — tas jāsturmē! Nu, vai nav maukas? Un mēs atkal grēkāži — abas reizes rīkojāmies nepareizi…

Kapteinis nikni pasmīnēja.

—  Un par to pirmo reizi visu safleitējuši, mēs neatteicāmies uzbrukt. Toreiz vēl bija disciplīna — kā tad pavēli neizpildīsi? Tas tak drošs tribunāls! Cita lieta, ka tie tur augšā bija pietaisījuši bikses un nedeva pavēli! Pieraduši cits aiz cita slēpties, bet uzņemties atbildību vairs nespēj. Bet ja būtu pienākusi komanda…

Jakimovs nosmīkņāja vēl niknāk.

—  Tagad viss būtu citādi… Un bez kaut kāda trieciena. Mēs jau bijām iekšā, starp tiem apdirstajiem «aizstāvjiem». Es stāvēju pie sekretariāta ar automātu, kuru šie paši man arī iedevuši… Gan Jeļcins gāja garām, gan Ruckojs ar Hasbulatovu. Bet piedurknē man «bultiņa», tā no pieciem metriem nostrādā bez trokšņa. Un spec- granātas — māju var sagraut! Pogā uztvērējs: tirk- šķis — uzbrukuma signāls. Viscaur slapjš gaidu, sirds dauzās tāpat kā toreiz ar murēnu… Es pateicīgi smaidu, taču neko nesajēdzu — gaidu tik tirkšķi! Kāds mierina: nebaidies, atkausimies… Tā ari nesagaidīju.

—  Vai nožēlo? — Vasiļjevs jautāja.

—   Kas man ko nožēlot… Nezin vai izkļūtu dzīvs… Pēc tam uz nervu pamata biju viss vienās ekzēmās, pusgadu pa hospitāļiem novārtījos…

Bet otrajā reizē mūsējie patiešām vairs negāja. Tāpēc, ka bija sapratuši: neviens neatbalstīs un neaizstāvēs. Paliks sūdu apakšā — un krūmos. Mēs neko nezinām — šie paši uz savu roku… Bijām jau izmācīti, ka jādomā par sevi, bet viss pārējais — jāpiedrāž! Vai tiešām tie tur augšā nesaprot: ja izpildītājiem ir šāds noskaņojums, tad nopietnākas ambrāžas gadījumā viņiem visiem — vāks!

Jakimovs atmeta ar roku.

—  Velns lai viņus rautu! Ja jau katrs par sevi, tad es — par Jakimovu!

Draugam un kolēģim nepaveicās. Dzīdamies pēc miljarda, viņš nokļuva morgā. Arī Vasiļjevam nepaveicās, taču mazākā mērā. Viņš izkļuva no slaktiņa sveikā. Taču tagad nāksies iziet cauri dienesta izmeklēšanas šķīstītavai. Un paskaidrot, kāda joda pēc viņi, pametuši novērojamo objektu, trenkušies uz likumīgā zagļa Zontikova dzīvokli. Nekāds ticams variants prātā neiešāvās, un Vasiļjevs sāka rakstīt vistīrākās muļķības: «Pazaudējuši no redzesloka novērojamo objektu un pamanījuši piebraucam automobili «BMV», mēs nolēmām pārbaudīt situāciju uz vietas un, iegājuši trepju telpā, kāpām augšā…»

Sestā nodala

Apmeklētājs — kādus divdesmit trīs gadus vecs puisis — ieradās pie Kaimakova darbadienas nogalē. Pa- dilušā, īsā armijas vatenī un formas cepurē bez kokardes viņš izskatījās pēc nervoza un dzīves pagalam nomākta cilvēka.

—   Nekur neuzklausa, visur melo, nevienam neko nevajag! — viņš nikni noteica, un Kaimakovs nodomāja, ka puisis sajaucis adreses, taču tas izņēma no apdriskātas somas avīzi ar vina rakstu.

*

—  Vai jūs rakstījāt? — Tonis bija agresīvs un uzstājīgs. — Redz, «Kur palikušas ziepes?» Bet es zinu — kur! Tas man labi paliks atmiņā uz visu mūžu…

Puisis izstiepa kreiso roku. fā atgadinaja vistas kāju, jo trūka zeltneša un mazā pirkstiņa kopā ar pusi delnas.

—  Aizbīdnis norāva, kad mēs iesūknējām tās smirdīgās ziepes, — viņš paskaidroja. — Kādas astoņsimt tonnas. Sastāvu. Un tas tikai vienā punktā!

Puisis ierasti izņēma kartona mapi, atsēja lentītes un kā vēdekli izpurināja kādas desmit vēstules uz Aizsardzības ministrijas, kara komisariāta un karaspēka daļu veidlapām.

—  Un, paskat, ko šie raksta. — Apmeklētājs piestūma dokumentus Kaimakovam. — Nekā nav bijis, pensija man nepienākas, uz kompensāciju nav tiesību.

Kaimakovs, vēl maz ko saprazdams, automātiski izskatīja vēstules. Tās visas bija adresētas pilsonim A.A Boru- ļam un ar nelielām atšķirībām paziņoja vienu un to pašu.

«… tā kā k/d 9210, kurā Jūs dienējāt, nav piedalījusies kaujas darbībā un tai pielīdzināmās operācijās, nav pamata Jums izmaksāt pensiju un kompensāciju saskaņā ar pavēli 1/230.»

—  Un ko tas nozīmē? — Kaimakovs pajautāja.

—   Negrib maksāt, kuņas! To tas nozīmē! — Vistas kāja sagrāba dokumentus kaudzē. — Deviņi divi viens nulle — tas nav īstais numurs, bet aizsegs. tJz to mums rakstīja vēstules, bet pēc tam tās atgādāja ar helikopteru. Mēs bijām dislocēti trīssimt kilometrus no tās daļas. Un arī — tikai sākumā, kamēr mūs gatavoja. Taču pēc tam vienā laidā bijām lauka komandējumos. Tie tika pielīdzināti kaujas darbībai — gan paika pēc kaujas normas, gan apmaksa… Tikai pēc visiem dokumentiem es dienēju deviņi tūkstoši divsimt desmitajā un maršēju uz plača!

—  Bet kur var redzēt, ka ne uz plača? — Kaimakovs neviļus pajautāja.

—  Var redzēt! — Puisis ļauni pasmīnēja. — Kaut gan mums visu aizliedza: par dienestu rakstīt, radio klausīties, par televizoru nemaz nerunāsim… Par fotografēšanu piesolīja tribunālu. Taču man bija mazs fočuks, «Vega», es ar to saknipsēju.

No mapes tika izvilkti graudaini uzņēmumi.

Boruļa apskāvies ar karavīru izkvelcfētā tuksnesī, aiz viņiem milzīga metāla sile ar saputotu šķidrumu. No siles aizstiepjas caurule.

—  Tur mēs tās sūdainās ziepes atmiekšķējām, — Boruļa paskaidroja. — Bet pa cauruli sūknējām urbumā.

Citas fotogrāfijas ar dažādību neizcēlās. Visās bija iemūžināts Boruļa. Viens vai ar draugiem, vai ari draugi bez viņa. Par fonu kalpoja urbšanas tornis, sūkņi, masīvi aizbīdni.

—  ļ'āds man nošņāpa roku. Emulsija gāzās atpakaļ — laikam tur apakšā zemesslāņi paši pārbīdījās… Ja es nebūtu aizvēris, visu pie velniem noskalotu! Tā pa četriem arī griezām…

—  Bet kādēļ tas tika darīts? Kāpēc tur pumpēja iekšā ziepes?

Noklausīšanās istabā majors Mežujevs savilka nosvīdušo plaukstu.

—  Kāpēc? — Boruļa nozibsnīja negaidīti asu skatienu un aplaizīja izkaltušās lūpas.

—   Kādas četras reizes parakstījāmies, bet sūds par to, tagad jau visu drīkst, tikai pensiju man nav brīv… Vai par «seismisko bumbu» neesat dzirdējis? Tā, redz! īpašā punktā izdara urbumu, tur tiek iepumpēta ziepju emulsija, tad seko pazemes sprādziens: vai nu «kodoliņš», vai parastais trotils, cik nu liela jauda vajadzīga. Slāņi sakustas iyi aprēķinātajā zonā notiek zemestrīce. Blākš — un pilsētas nav vai arī aizsprosts sabrūk, vai stratēģisko raķešu vadības centrs aizgrūst! Pats galvenais — neviens pat nenojauš, kas noticis: dabas stihija, tā ir un paliek stihija.

Majors Mežujevs parādīja operatoram lielo pirkstu. Atbildīgā operācija bija izkustējusies no nāves punkta. Nupat speciālā formējuma «Ģeofiziskais karš» ierindnieks bija izklāstījis Kaimakovam tektonisko ieroču darbības mehānismu, kas arī bija operācijas pirmā posma mērķis. Paradoksāli bija tas, ka Boruļa bija pie kodētās operatīvās izstrādes figuranta parādījies gluži nejauši.

To pienācās izdarīt vienpadsmitās daļas līdzstrādniekam kapteinim Rezcovam, kuram tika izdomāta attiecīga leģenda un sagatavoti apstiprinoši materiāli: pavēļu kserokopijas, fotogrāfijas, grafiki un diagrammas. «Iniciators» apsteidz operatīvo darbinieku, pasviezdams figuran- tam sagatavotās kombinācijas vietā gabaliņu reālās dzīves. Bet tas ir daudz pārliecinošāk nekā vispārdomātākā falsi- fikācija. Brašs puika tas Boruļa!

—  Mums jau par to nestāstīja, — greizi smaidīdams, turpināja izbijušais kareivis. — Taču īlenu maisā nenoslēpsi.

Vārds «īlens» Kaimakovam atgādināja visu, kas ar viņu pēdējās diennakts laikā bija noticis. Viņam sametās karsti. Notikumi guva izskaidrojumu, un izrādījās, ka viņš ielīdis ļoti bīstamas lietas pašā viducī, kaut pats to nebija pat nojautis.

—  Vai nu paši kaut ko manījām, vai ari kāds ofinš vai prapors palaida muti, vai ari šie savā starpā… lln ari raclio pa kluso klausījāmies. Te Spitaka, te Dušanbe, tad Oša… Un kas interesanti: kur vien politiski notikumi, tur arī zemestrīces. Jauki, vai ne?

—  Jā, — Kaimakovs automātiski pamāja. — Jā.

v —Tad uzrakstiet par to! Te pēc raksta ir piezīme: «Žurnālista izmeklēšana turpinās». Pastāstiet, kā tika krāpta tauta, kā kropļoja karavīrus, kā negrib viņiem maksāt pensiju! Visur esmu vēstules sūtījis, taču man taisa virsū ar kaudzi, bet no preses tomēr raustās…

Pēc stundas Boruļa aizgāja. Gandrīz tūdaļ ienāca Le- vins. Viņš bija uzbudināts un labā omā.

—  Kā klājas, vecais? Kas jauns?

—  Sūdīgi jaunumi, — Kaimakovs drūmi atsaucās. Izskatās, ka mani nupat, nupat nožmiegs. Vai redzēji to puisi formā? Tad paklau…

Levins klausījās ar vaļā muti. Kad Kaimakovs bija beidzis, viņš ar kabatlakatiņu apslaucīja pieri.

—  Kas tad aiz tā stāv? Skaidrs gan, ka ne jau mafija… Kāpēc tad tas čalis tev pieteicās kā mafiozņiks?

—  Nezinu… Galva griežas… Un kāda starpība, kurš ielauzīs pauri!

—   Uzklausi mani, — Levins sāka drudžaini čukstēt, ievilcis galvu plecos un lūrēdams uz durvīm. — Pats par sevi tu ne sūda neesi vajadzīgs. Viņi grib tev aizbāzt muti. Tātad fiksi jāizplurkst viss, ko tu zini! Publicē rakstu «Ziepes pazemes karam» vai kaut ko tamlīdzīgu. Un viss. Tu šiem vairs nebūsi bīstams.

—   Ej nu ej, — Kaimakovs noburkšķēja.

—   Kam tu par to esi stāstījis?

—  Tak visiem. Kaut vai Verkai pārtraukumā…

Levins ieķiķinājās.

—  Vai viņa tevi nomierināja? Noņēma stresu?

—  Vari smieties, taču noņēma…

—  Tad jau lieliski! Aizvelcies pie viņas uz māju, šī par to vien sapņo, uzšņāp rakstu, rīt atdosim Jurkinam, nedēļas beigās nāks klajā.

—  Pa šo laiku mani simt reizes novāks… Un arī vēlāk… Pastāv atriebība, ir likums neatstāt lieciniekus…

—  Nopietni cilvēki ar atriebību neaizraujas… Bet liecinieki… Tas vatenī bija aculiecinieks. Mierīgi staigā savā nodabā. Un tie, ar kuriem šis kopā dienējis, — arī.

Kaimakovs paņēma savu veco mēteli, ātri uzģērba, aizķerdamies aiz seifa, tāpēc retranslācijas mašīnas uztvērējā atskanēja ass, nepatīkams troksnis, kas lika saviebties darbiniekiem, kuri bija nomainījuši Jakimovu un Va- siļjevu. Viens no tiem paņēma radiotelefona klausuli un sazi iājās ar centru.

—   Objekts baidās no uzbrukuma. Vai tas ir reāli?

—  Reāli, — Mežujevs skopi atsaucās.

—   Mūsu uzdevums?

—  Nodrošināt objekta neaizskaramību, — majors sacīja, pēc sekundi ilgas pauzes.

Operatīvais darbinieks nolika klausuli un nolamājās.

—  Tā lieta nav tīra. Pārāk daudz miroņu ap šo puisi. Ka tik arī mēs neiekrītam.

Šoferis klusējot izvilka no azotes pistoli un iebāza kabatā. Viņa pārinieks izdarīja tāpat. Saskaņā ar instrukciju katram zem žaketes bija pavilkta bruņuveste Cora.

Verķa stāvēja gaitenī pie pašām durvīm — it kā viņu gaidīdama.

—  Sašiņ, iesim pie manis, — viņa lūdzoši novilka.

—    Man ir labs konjaks, kāpostu tīteņi…

—  Bet vai rakstāmmašīna tev ir? — pārdomās iegrimušais Kaimakovs pajautāja.

—   Ir, — Verķa atbildēja bez izbrīna. — «Ērika». Tas visu izšķīra.

—  Ejam, — kaimakovs nopūzdamies sacīja, un tūdaļ maza, plēsīga ķepiņa stingri ieķērās viņa augšdelmā.

—    Nupat nejausi iekūlos tādos sūdos…

Majors Mežujevs, kurš klausījās sarunu, sarkastiski savilka lūpas. Pirmkārt, viņš nejaušībām neticēja vispār. Un otrkārt, droši zināja, ka viss ar Aleksandru Kaima- kovu notiekošais ir likumsakarība, kas izriet no operatīvās lietas ar kodētu nosaukumu «Atšifrējums» realizācijas, kurā Kaimakovs ir svarīgākā figūra, kaut gan pats to nemaz nenojauš.

Septītā nodaļa

Operāciju «Atšifrējums» bija izdomājis ģenerālis Verļinovs. Viņš vispār daudz ko izdomāja pats, tādējādi izdevīgi atšķirdamies no šāda līmeņa vadītājiem, kuri bija a priori nespējīgi producēt kaut ko jaunu.

Pēc izglītības tehnokrāts, viņš aizstāvēja kandidāta disertāciju «Vismazāko zemūdeņu pielietojums kaujas darbībā», pie tam dienesta stāvokli izmantoja minimāli: lika apkopot itāļu un vācu zemūdens diversantu pieredzi Otrā pasaules kara laikā un, taupīdams laiku, nodaļu pēc nodaļas nodiktēja stenogrāfistei tekstu. Aprēķini, eksperimenti, secinājumi, priekšlikumi — viss bija paša kā parastam ierindas disertantam. Tolaik viņš bija apakšpulkvedis, kas «maskēšanās» nolūkos nēsāja otrā ranga kapteiņa formastērpu.

Kad septiņdesmit otrajā amerikāņu jaunās paaudzes pavadonis nokrita Indijas okeāna Seišeļu salu šelfā, divas «mazulītes» izvilka to tieši saimniekiem degungalā un nogādāja līdz bāzes zemūdenei. Projekta autors bija jūrniecības nodaļas priekšnieks Verļinovs, kurš saņēma ordeni, pulkveža pakāpi un tika iekļauts rezervē uz paaugstināšanu.

Pēc dažiem gadiem viņš kļuva par vienpadsmitās daļas priekšnieku un galu galā pārvērta to par spēcīgu, patstāvīgu struktūru, kas bija pārāka par kādu vidusmēra civilu ministriju. Viņa cilvēki sadabūja «Satla» projekta dokumentāciju, nokopēja programmu «Apollons», ieguva pietiekamu informāciju par SAI projektu, kas PSRS bija vairāk pazīstams kā «zvaigžņu karu» plāns.

Neviens cits kā ģenerālis Verļinovs izdomāja «evakua- toru» sistēmu, kas, tiesa gan, guva pielietojumu tikai Maskavā: astoņdesmit objekti, kas bija izkliedēti pa galvaspilsētas teritoriju, izglāba dzīvību vairākiem desmitiem operatīvo darbinieku, daudziem līdzēja izkulties no sarežģītām situācijām un neskaitāmas reizes nodrošināja veiksmīgu operācijas izpildi. Specobjektiem bija visparastākais un pierastākais izskats: transformatoru būda, garāža, vecs, cieši aiznaglots alus kiosks, kas gaida nojaukšanas dienu, stikla taras pieņemšanas punkts, kuram nav iespējams noskaidrot darba laiku… Piederīgs darbinieks ar personisku numurētu atslēgu varēja tikt specobjektā iekšā un iziet citā pilsētas rajonā vai izsaukt steidzamu palīdzību. Tika plānots palielināt «evakuatoru» skaitu Maskavā līdz diviem simtiem un iekārtot tādus ari perifērijā, taču tad nu Verļinovu pakoriģēja: «Jums pirmām kārtām jādomā par valsts, nevis par savu darbinieku drošību.»

Un atkal viņš pārslēdzās uz globālām problēmām.

Kad lāzeru jauda vēl bija nepietiekama, lai satriektu mērķus, Verļinovs piedāvāja tos izmantot pretinieku komandieru, novērotāju, snaiperu, pilotu apžilbināšanai. Žilbinošie lielgabali tika veiksmīgi izmantoti Angolā, Vjetnamā, Afganistānā. Pēc ģenerāļa iniciatīvas īpašs konstruktoru birojs izstrādāja «pazemes laivu». Un kā rezultāts pasaulē nāca konusveidīgi darinājumi pusotra un divarpus metru diametrā ar jaudīgu frēzi priekšgalā un Arhimēda skrūves spirālēm gar malām. Pirmais modelis bija radiovadāms, otrais spēja uzņemt divu cilvēku apkalpi. Abi tika izmēģināti automātiskā režīmā un piecdesmit metru dziļumā pārvarēja puskilometru ceļa. Tā kā «zemeslīdēju» pieslīpēšana prasīja milzīgus tēriņus un tuvākajā nākotnē nesolīja konkrētus rezultātus, CK ideju neatbalstīja un darbi tika pārtraukti. Funkcionējošie modeļi tika glabāti kādā no vienpadsmitās daļas specobjektiem.

Taču Verļinovs nebija zaudējis interesi par zemes dzīļu specifisku izmantošanu. Formulējis uzdevumu sev pakļautajam institūtam, viņš jau pēc pieciem mēnešiem stāvēja pie milzīga — ne mazāk kā pusotra metra diametrā — globusa, uz kura viss bija kā parasti, atskaitot pa sfērisko virsmu izkaisītus sarkanus un dzeltenus krustiņus.

—  Tie ir iniciācijas un izpausmes projekcijas punkti,— paskaidroja tēmas vadītājs — jauns cilvēks ar patīkamu seju un saprātīgu skatienu, kurš acīm redzami neizjūta bailes pret augsto viesi. Ar to viņš izdevīgi atšķīrās no institūta priekšnieka, kas vienā laidā piekārtoja no gaļīgā deguna nost mūkošās brilles un saraustīja nezin kāpēc uzģērbto balto uzsvārci.

—  Dzeltenās atzīmes ir nestabilo tektonisko slāņu atrašanās vietas virszemes projekcija. Ja izjauc līdzsvaru vienā no šādiem mezgliem, var notikt slāņu nobīde, kuras sekas var būt zemes garozas pārvietošanās vienā vai vairākās konkrētās vietās…

—  Runājiet saprotamāk, biedri Daņilov, — priekšnieks iejaucās. — Vienkārši notiks zemestrīce.

—  Es visu saprotu, biedri pulkvedi, — Verļinovs salti izmeta, un tas vairs pat muti nepavēra.

Daņilovs nekādi nereaģēja uz aizrādījumu.

—  Palūk, apmēram šādi. — Viņš ar rādāmkociņu pieskārās dzeltenam krustiņam, un tūdaļ pat iemirgojās no tās sānus novietotā sarkanā atzīme.

—  Vai arī šadi. — Viņš pieskārās citam punktam, un nu jau reizē uzzibsnīja trīs sarkanas lampiņas.

—   Nestabilo mezglu atrašanās dziļums ir atšķirīgs: no trīssimt metriem līdz divdesmit kilometriem. Bet iniciāci- jas mehānisms ir šāds te…

Nemanāmas pogas nospiešana atdzīvināja globusu: sfēriskās virsmas liels segments nobīdījās sānis, atsegdams ar mehānismiem piepildīto iekšieni.

—  Tas ir nestabilais mezgls. — Rādīklis pārslīdēja pār trisstūrveida plāksni no bieza organiskā stikla un apstājās pie malas, kur tā balstījās pret ovālu plāksni.

—  Pieliekam zināmu spēku… — Rādīklis atbalstījās pret organisko stiklu, pārbīdīja to dažus milimetrus, mala noslīdēja no atbalsta, atskanēja klikšķis, un virspusē salēcās sarkanas krustinveidīgas sekstītes.

—   Konkrētajā gadījumā izpausmes punkts atrodas no iniciācijas punkta astoņsimt kilometrus. Taču šis attālums var būt daudz lielāks — līdz pat vairākiem tūkstošiem…

Tēmas vadītājs apsteidza jautājumus un atbildēja uz tiem pārliecināti un precīzi.

«Prīmā zēns,» Verļinovs nodomāja, pieiedams pie globusa, un uzmanīgi izpētīja sarkano un dzelteno punktu izvietojumu, cenšoties tos sasaistīt ar viņam zināmo stratēģisko objektu izvietojumu.

—  Te nav visi punkti, — Daņilovs sacīja. — Turklāt mērogs un ģeogrāfiskā piesaiste ir visai nosacīta. Mums ir pilnīga un precīza karte. Tajā uzrādīti iniciācijas un izpausmes punkti saistībā ar iespējamiem mērķiem.

Viņš gluži vai lasīja domas.

—  Vai iniciācijas… spēks ietekmē galīgo rezultātu? — ģenerālis jautāja.

—  Labs jautājums! — Daņilovs tikko jaušami pasmaidīja — tā skolotājs uzslavē jēdzīgu skolnieku. Institūta priekšnieks dobji nokremšļojās.

—  Nē, iniciācijas spēka tikai jābūt tik daudz, lai panāktu nobīdi. Tālāk jau spēlē iesaistās ģeofizikas un seis- moloģijas likumi. Tos koriģēt mēs nespējam, un nav jau ari vajadzības: pavājināt rezultātu mums nevajag, bet pastiprināt nav iespējams. Jebkurš mērķis tiks sasniegts tik un tā.

—   Kādā stadijā ir izstrāde? — Verļinovs painteresējās.

—  Iepriekšējie aprēķini parādīja, ka tēma ir perspektīva. Ja atrisinātu dažas problēmas, varētu sākt eksperimentus.

Danilovs norūpējies paskatījās pulkstenī.

—   Un kādas tad ir grūtības?

—Tās ir divas. — Zinātnieks atkal kļuva možāks. — Kā lai sasniedz iniciācijas punktu un kā panākt nobīdi. Kodolsprādziens dažādu iemeslu dēļ ir nevēlams. Bet ar parastu sprāgstvielu nobīdīt slāņus ne vienmēr ir iespējams.

—   Bet vai neesat domājis par to, ka jāizmanto smērviela? — Verļinovs jautāja. — Ar spiedienu jāiepumpē tehniskā eļļa, ziepju šķīdums vai vēl kaut kas līdzīgs?

Dažas sekundes Daņilovs bija kā sastindzis. •

—  Lieliska ideja! — viņš iesaucās. — Paskaitļosim, pamēģināsim… Bet manuprāt — tā ir izeja!

Viņš uzlūkoja ģenerāli ar neslēptām simpātijām. Verļinovs tikko manāmi pasmaidīja.

—  Un vēl… Mums bija zemesracēju izstrādes tēma, izgatavoti divi eksperimentāli paraugi. Iepazīstieties un dodiet slēdzienu par to izmantošanu programmā. Ja lēmums būs pozitīvs — tēma jāatjauno!

Verļinovs valdonīgi pamāja ar roku, un institūta priekšnieks žigli ierakstīja savā bloknotā.

—  Visu izdarīsim, biedri ģenerāl.

—  Un sagatavojiet demonstrēšanai kaut ko efektīgāku. Valsts vadītājiem jāparāda, cik perspektīvi ir seismiskie ieroči.

Pēc mēneša īpaša komisija no trim ģenerāļiem un diviem atbildīgiem PSKP CK darbiniekiem apskatīja globusu un pēc tam ari seismisko triecienu, ko Daņilovs parādīja datora krāsu ekrānā. Vēl pēc dažām nedēļām Politbirojs akceptēja seismisko ieroču izstrādi. Pilnīgi slepenais projekts ieguva šifrētu nosaukumu «Nobīde».

Astoņdesmito gadu nogales un deviņdesmito gadu sociāli politiskās kataklizmas pakoriģēja vienpadsmitās daļas prioritāšu sistēmu, jāsaka gan ari — visu drošības sistēmu. Izrādījās, ka pastāvīgais pretinieks un potenciālais ienaidnieks — ASV — nu kļuvušas par tuvu draugu, kuram varēja atklāt vai pašu svētnīcu — vēstniecībā izvietojamo noklausīšanos ierīču operatīvo shēmu, bet līdz ar to arī visu aģentūru, kas bija ar šo operāciju saistīta. Bet pēc tam par grēkāzi pataisīja jauno komitejas priekšsēdētāju, kaut gan jebkuram puišelim bija skaidrs un ikvienam darbiniekam skaidri zināms, ka tas rīkojies pēc veselu divu prezidentu sankcijām: vēl valdošā un tā, kuram bija jānāk vietā.

Tas jau kļuva par tradīciju — neaizstāvēt pavēles godprātīgu izpildītāju, bet atteikties no tā un nolādēt, tiklīdz rodas kāds — kaut niecīgākais sarežģījums. Tāpēc apzinīgu izpildītāju kļuva arvien mazāk un mazāk, bet imita- toru un liekuļu arvien vairāk, un nu vairs neviena pavēle, pat visstingrākā, aizceļodama no vadošā līmeņa līdz izpildošajam, nedarbojās kā vajadzētu, bet reizēm vispār tika izkropļota līdz nepazīšanai un pārtapa pretstatā tam, kas bijis it kā domāts.

Tā notika ne vien ar pavēlēm un ne vien Sistēmā: prezidenta rīkojumi, likumi, visādi lēmumi pārvērtās par čiku, iztvaikoja kā lietutiņš, kas no debesu augstumiem nolīst nokaitētajā tuksnesī, — augšpusē dzīvinošā valgme plūst varenā straumē, bet apakšā paliek tas pats nāvējošais sausums.

Ar likvidāciju nodarbojās īpaša apakšvienība, bet tehniku tai gatavoja vienpadsmitā daļa: gan lietussargu ar saindētām lodītēm smailē, gan infraskaņas depresa- toru, gan patronas ar «V-X» gāzi un ko tik vēl citu! Ne jau visiem, protams, varēja tikt klāt, bet, ja nu kāds mūdzis bija palicis dzīvs, tad visu mūžu sēdēja kara bāzē, ārpus apsargājamā perimetra pat degunu nepa bāza un trīcēja, katru dienu trīcēja — vai tik ari šeit netiks klāt!

Tā ka alternatīva bija gluži noteikta: vai nu kalpo godīgi, saņem medaļas, krāj stāžu, saņem pensiju, vai ari tevi gaida kaunpilna nāve, bet veiksmes gadījumā — nožēlojama eksistence. Uz visiem, bet uz potenciāliem nodevējiem īpaši, šāda noteiktība pamatīgi iedarbojās!

Un pēkšņi «L» apakšvienību izformēja: kā izrādās, nav likumīgi izpildīt tiesas spriedumu svešas valsts teritorijā!

— Ak svētās nevainības, dirsa jūs visus! Bet nodot — tas ir likumīgi! — Verļinovs izlamājās, noglabādams savā seifā nu jau nevajadzīgo infraskaņas depresatoru, kas bija izgatavots kā pildspalva.

Dažas minūtes pēc ieslēgšanas šī mantiņa liek cilvēkam izmesties pa logu vai ar bārdasnazi pāršņāpt sev vēnas. Kādam mūdzim bija paveicies…

Un pretīgie nodevēji sāka līst laukā no savām pažobelēm: grāmateles raksta, uzstājas televīzijā, sniedz intervijas… Tēlo cīnītājus par ideju: sak, es pret komunismu cīnījos… Bet cik tu, kuņa, nelegālus iegāzi? Cik ietupināji aiz restēm cilvēkus, kuri bija tev uzticējušies? Cik atbaidīji no sadarbošanās? Kādu triecienu devi Krievijas izlūkdienesta autoritātei?

Un kā tagad strādās jaunie darbinieki, ja viņiem acu priekšā tāds paraugs? Te nu šie nodevēji ir — uzmanības centrā, nobaroti, uzcirtušies pēc pēdējās modes, Jūdas grašu tiem gana, ģimenes pie šiem izlaiduši, nu viss ir glauni. Bet tu vergo par aldziņu un nožēlojamo dienasnaudu valūtā, sasprindzini dzīslas un plosi nervus, priekšniecība prasa savervētos, bet ar tevi neviens negrib ielaisties, metas prom kā no utaina klaidoņa, un par to pašu tev vēl ādu dīrā nost… Tad varbūt arī pārsviesties?

Tādas, lūk, sarunas pēdējos gados risinās visās Sistēmas atlūzās, turklāt gandrīz atklāti, kas iepriekš starp konspiratīvajiem un piesardzīgajiem čekistiem ne tikai nebija pieņemts, bet pat vispār iedomājams.

Un ari vienpadsmitajā daļā noskaņojums tāds pats kā visur citur. Ģenerālis Verļinovs, protams, ar padotajiem pa slideniem tematiem nerunāja, taču, nokļuvis starp savējiem, varēja jebkuru sarunu pavērst uz satraucošajām problēmām.

—  Vai zināt, kad sākās galīgais sabrukums? Deviņdesmit pirmā gada trīspadsmitajā novembrī. — Verļinovs sacīja, šūpodamies pītajā krēslā. — Tad Groznijā nogalināja VDK majoru Tolsteņevu. Iepriekšējā dienā rādīja Centrālajā televīzijā — sak, aizturēts par spiegošanu, viņu tiesāšot tauta… Bet nokāva kā aunu — pārgrieza rīkli, vēnas… Bet mēs noklusējām.

—   Es neklusēju. — Slaids, spēcīgs vīrs ar stingru seju laiski gozējās šūpuļtīklā. — Uzrakstīju raportu ar plānu: trieciena helikopteru grupa, divas «Alfas» nodaļas, desantnieku «specnaza» bataljons — un cauri! Kriminālu veidojumu Krievijas teritorijā tagad nebūtu. Taču ar kāju pa dirsu dabūju jau pēc augusta, un mana murkšķēšana nevienu neinteresēja…

Bijušais «Alfas» grupas komandieris Karpenko pagriezās uz sāna, atbalstīja galvu pret plaukstu un iekodās zāles stiebriņā.

—  Pēc tam aizsūtīja parastā iesaukuma puišeļu rotu, it kā piespēlēdami melnajiem…

—Tak tiem jau vienā laidā piespēlēja, — sacīja «T»[9]pārvaldes priekšnieks ģenerālis Borisovs. — Kur tad galvenais čečens sēdēja? Prezidents ārkārtas stāvokli noteica, bet parlaments atcēla.

—     Kurš tad tā nosaka AS? — Ģenerālleitnants Čerka- sovs, militārās pretizlūkošanas priekšnieks, nicīgi saviebās. — Vai zināt, kā tas jāpasludina?

Čerkasovs bija ērti atlaidies uz dīvāniņa, taču tagad uzslējās un pārlaida klātesošajiem skatienu. Bija deviņdesmit trešā gada novembra beigas, draugu kompānija bija sapulcējusies Verlinova vasarnīcā un novietojusies ziemas dārzā starp eglītēm, citronu krūmiem un tropiskām palmām.

—    Paziņo, piemēram, septiņos no rīta, bet jau kopš diviem naktī krustojumos stāv tanki, stratēģiskos objektus kontrolē karavīri, ielās ir pastiprinātas patruļas. Bet visi kūdītāji jau arestēti, galvenie varbūt izdarījuši pašnāvību vai arī vienkārši pazuduši bez pēdām. Un no opozīcijas aprindām jau sastādīta jauna valdība, kas lojāla pret Centru. Un šī jaunā vara tad arī cīnās ar dumpiniekiem, ievieš kārtību, bet mēs tai, protams, palīdzam.

Un tādā gadījumā neviens parlaments prezidenta lēmumu neatcels, lai tur vai divdesmit čečeniešu diriģē. Jo uzvarētājus pie mums mīl un atbalsta!

—  Stratēģis! — Karpenko pasmaidīja, taču smaids bija skumīgs. — Vajadzēja tev uzticēt šo akciju.

—   Kāpēc man? Ja Jazovs ar Krjučkovu nebūtu sēdējuši «Matrožu klusumā», tie būtu nostrādājuši, kā nākas!

—  Atradis varoņus! — Verļinovs nosēcās. — Kāpēc tad šie augustā salaida grīstē?

—  Tāpēc, ka tagad visi salaiž. — Borisovs sadrūma. — Ari oktobri visi bija bētē. Kurš mazāk appļūtījās, tas ari uzvarēja. Vai zini parunu: «Smejies vai raudi, bet abi esam pauti.»

—  Un kā tas viss beigsies? — Karpenko atkal pagriezās uz muguras, ar savu vareno stāvu izstiepdams šūpuļtīklu gandrīz līdz grīdai.

Jautājums sastinga gaisā.

No plato Adidas bikšu kabatas Borisovs izņēma cigaretes, noklikšķināja dīvainas šķiltavas, piesmēķēja un, pārliecies pāri krēslam, pasniedza uguntiņu Verļinovam.

—   Pamēģini apdzēst.

Verļinovs uzdvesa — reizi, otru, trešo… Pievilka pilnas krūtis ar gaisu un spēcīgi izpūta. Mazā liesmiņa sprakšķēja, taču nedzisa.

—   Interesanti… Padod apskatīties…

—  Visu izspers un paraus fraku pāri robežai, — Bo- risovs melanholiski noteica, pasniegdams šķiltavas. — Bandītisms pārplūdinās valsti. Uzradīsies «stingra roka» un ieviesīs kara komunismu.

—   Un tālāk? — Verļinovs eksperimentēja ar šķiltavām. — Miljonus «lieko rīklīšu» slaktēsim nost ar kapļiem kā sarkanie kambodžieši? Tur ir apļveidīga spirāle, tā tiek nokarsēta, bet gāze nāk no…

Borisovs iepleta rokas.

—  Var būt, ka tieši tā.

—  Un kuram tas būtu pa prātam? — Karpenko jautāja, vērsdamies pie zaļā citrona, kas karājās zarā.

—  Tam, kurš varēs piestūķēt kabatas, rīt ar trim rīklēm un jāt vecenes, ne no viena nebaidīdamies. Tas pastāvīgi uzliesmo. Te nopūtīsi, bet degs jauna deva.

—  Vai zini, ko armijas ģenerāļi atļaujas? — Cerkasovs piecēlās. Viņam vienīgajam no klātesošajiem bija manāms puncītis, tacu apakškrekls atsedza vēl stingros bicepsus un varenos plecus.

—  Pārdod tankus, kravas vāģus, lidmašīnas. Un iero- čusv — vagoniem! Kontrabanda…

Čerkasovs aprāvās pusvārdā.

—   Ko es jums te stāstu…

—  Tāpēc jau viņi tikai pēc diennakts iešūpojās. Pareizāk, ļāva sevi iešūpot. Un izripināja tankus tiešam tēmējumam, — Borisovs sacīja. — Un tātad šiem arī turpmāk ļaus raust čunguru.

—  Viņi taču neuzdod idiotiskus jautājumus. — Verļinovs kārtējo reizi noklikšķināja šķiltavas. — Piemēram: vai viens no valsts vadītājiem var būt cilvēks, kura bērni ir izbraukuši uz citu valsti, bet mazdēls ir citas valsts pilsonis? Vai tāds pilnā mērā rūpēsies par Krieviju un krieviem, ja šim ir rezerves pozīcija — aiz dīka? Jā, uzliesmošanas stabilitāte ir ļoti augsta… Pēc šāda principa varētu izgatavot kabatas liesmu metēju…

—  Un treknie armijas ģenerāļi neuzbāžas ar informāciju par augstu ierēdņu lielajiem ārzemju kontiem, —Čerkasovs turpināja. — Starp citu, šie konti slikti rimējas ar ticību Krievijas gaišajai nākotnei.

—  Turklāt, ja cilvēki nezog kopā ar visiem, tad viņi ir neapmierināti un tātad — nav uzticami, — Karpenko paziņoja citronam.

Borisovs pasmīkņāja.

—  Vai tad nemaz nezog?

—   Protams, arī aiziešana ir zādzība, — Karpenko piekrita. — Taču pēdējo četrdesmit gadu laikā tādu faktu sakrājies ne vairāk kā pusotra desmita. Viens kukuļņemšanas gadījums, nelietis ir nošauts. Piecas izšķērdēšanas epizodes, un katrai dots novērtējums. Jums jāpiekrīt, ka mums ir stingra iekšēja kontrole, un visi to zina. Tāpēc uz kopējā fona mūsu Sistēma izskatās bezgrēcīga. Un tādēļ nevadāma.

Karpenko ar nagu paskrubināja citrona mizu un, balansēdams zvārīgajā tīklā, pastiepās, lai augli paostītu. Tā izdarīt spēj tikai ļoti labi trenēts cilvēks.

Jāpiebilst, ka ari pārējie no klātesošajiem izstaroja ne vien komandēt radušu cilvēku valdonīgo pašapziņu, bet ari tīri fizisku spēku, kas iegūstams, tikai gadu gadiem uzkrājot spēku un daudzkārt to veiksmīgi izmantojot. Visi bija treniņtērpos un krosa kurpēs, atskaitot Čerkasovu, kuram ķermeņa augšdaļu piesedza parasts balts kokvilnas apakškrekls. Un arī valsts drošības ģenerāļu sejas pauda rakstura skaudrumu, izlēmību un spēju pārvarēt šķēršļus. Karpenko bija lauzts deguns, kreiso uzaci šķērsoja bāla sadzijušas rētas svītriņa, bet Borisovam un Cerkasovam varēja manīt cīkstoņu ausis, «apstrādātos» pirkstu skrimšļus.

Laikam tikai Verļinovs izkrita no šīs virknes: smalki vaibsti, inteliģentas manieres, liegs smaids. Viņš izskatījās pēc zinātniskā līdzstrādnieka, kurš jaunībā krietni daudz nodarbojies ar sportu.

Viņš joprojām aizrautīgi pētīja šķiltavas, Karpenko atslābinājies gulšņāja šūpuļtīklā, hipnotizēdams zaļo citronu, Borisovs bija iebāzis galvu kuplā eglītē un dziļi elpoja, bet Čerkasovs uzbudināts staigāja pa marmora celiņu — no stikla sienas līdz nelielai strūklakai, kas nedarbojās, un atpakaļ.

Starp dīvānu, šūpuļtīklu un pīto krēslu stāvēja apaļš galdiņš ar sviestmaizēm, «Smirnova» šņabi, slaidu «Baltā stārķa» pudeli un itāļu vermuta trauku, taču iedzert viņi bija paguvuši tikai pa glāzītei. Kad iesākās nopietna saruna, interese par alkoholu pagaisa.

—  Tātad Sistēma tiek ārdīta mērķtiecīgi un ļaunprātīgi, un tas kaitē Krievijas interesēm, — Verļinovs noformulēja domu un uzmanīgi aplūkoja sapulcējušos. — Vai tā ir?

—  Tā ir.

—  Ir tā.

—   Precīzi.

—  Un, ja mēs ldusējot noskatīsimies uz notiekošo, tacl sabrukums sagaida ne tikai mūs, bet arī visu valsti. Vai ne tā?

—  Nestiep gumiju, — Čerkasovs nodūca. — Ko tu te skandini: tā vai ne tā…

—  Ja mūs nofilmētu, sanāktu klasiska aina: «Sazvērestība ar mērķi sagrābt varu». — Verļinovs vāri pasmaidīja. — Taču es netaisos sagrābt varu, un tā man, piedodiet, nav ne sūda vajadzīga.

—Tu tā runā mikrofonu dēļ, vai? — Čerkasovs ironiski vīpsnāja. — Tad saki skaļāk un skaidrāk!

Pasmaidīja arī Karpenko un Borisovs. Taču visu triju smaidi bija nedaudz saspringti.

—  Mikrofonu dēļ gan, — saimnieks tā kā apvainojies, tā kā izbrīnīts atkārtoja. — Velciet tik ārā savas sakaru ierīces!

Ģenerāļi sarosījās. Ne jau tikai ērtības un atbrīvotības labad saimnieks bija ietērpis viņus treniņtērpos, un ne jau nejauši arī pats pārģērbās viņu klātbūtnē. Drēbes, personiskās mantas, ieroči bija ieslēgti viesistabā skapī kopā ar iespējamām «vabolītēm», «blaktīm», «kasetnie- kiem». Uzticība ir abstrakta kategorija, un tā jānostiprina ar konkrētiem drošības pasākumiem. Katrs bija paņēmis līdzi tikai ārkārtas sakaru sistēmu, lai sazinātos ar savu dienestu dežurējošām apakšvienībām. Mazu plastikāta kastīti ar standarta saturu un pašiznīcināšanās mehānismu, kas izslēdza jebkādas pārtaisīšanas iespējas. No tām specdienestu vadītāji nešķīrās nekad.

Visi izņēma savas sakaru ierīces, kaut gan Karpenko tādai nevajadzētu būt: atvaļināšanas gadījumā tā ir jānodod, un nav jau arī vairs ar ko sazināties…

—   Mans nestrādā, — Borisovs pabrīnījās.

—  Un manējais ari…

—  Vai tu mūs ar kaitīgiem stariem indē? — pajautāja Karpenko.

—  Nav jau tie nemaz tik kaitīgi, — Verļinovs atbildēja, pamanījis, ka sarunbiedru sasprindzinājums pagaisis. — Taču runāju es nevis mikrofoniem, bet jums. Es netaisos līst politikā…

—  Nesteidzies, Valerij, nesteidzies, — miermīlīgi noteica Borisovs. — Šķiltavas lai paliek tev, dāvinu. Nu bet par varu… Mūsu uzdevums — nepieļaut Sistēmas sagraušanu. Un, ja mūs palūgs, uzticēsies, kāpēc lai atsakāmies?

—   Paldies par šķiltavām, "Vjačeslav, interesanta lietiņa. Taču tev kaut kas nav labi ar dzirdi. Es neizvirzu mērķi sagrābt varu. Bet garantēt Krievijas pilsoņu drošību uzskatu par savu pienākumu. Un veicināšu kārtības ieviešanu. Lai likvidētu, Krievijas teritorijā tādus bandītiskus veidojumus kā Čečenijā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka ir reālas iespējas…

—  Bet kāpēc tad tu šos nenobliezi tūdaļ deviņdesmit pirmajā? — Karpenko atsperīgi uzrausās sēdus, ar kājām atbalstījies zaļajā zālē.

Verļinovs klusēdams parādīja augšup — uz stikla jumtu, pār kuru klājās pelēkas rudens debesis.

—  Tur taču izlemj. Turklāt mani pēdējos gados no šīs lietas bīda sānis. Ar tik jaudīgiem ieročiem, šie saka, jārīkojas nevis drošībniekiem, bet militārajiem. Bet karotājiem ir savs seismoloģiskais dienests. Un operatīvo izmantošanu realizē «gipieši».

—  Šie maisās mums pa kājām, — sirdīgi iesaucās militārās pretizlūkošanas priekšnieks. — Mūžīgie konkurenti, sasper viņus jods!

—  Taču tavi konkurenti tēš kā ar cirvi, galus neno- līdzina, to arī var izmantot. — Verļinovs turpināja. — Mēs sakompromitēsim saldofonus, tātad arī tos, kas viņus atbalsta — apbārsta ar apbalvojumiem un amatiem… Bet,

ja ģeneralitāti piežmiegsim, vienu otru novāksim, tad tankus tiešajā tēmējumā neviens vairs nevedīs: zināms jau, kāds ir vecāko un vidējo virsnieku noskaņojums…

— Un kā tu domā to izdarīt? — Borisovs ieinteresēts pajautāja. Visi klātesošie zināja, ka antiteroristiskās pārvaldes priekšnieks daudzpakāpju kombinācijas un tālejošus plānus izstrādāt nemācēja, tas viņam nepatika, un viņš to nemaz neslēpa.

'—Ir viens variants. — Vēlreiz pamielojis aci pie šķiltavām, Verļinovs iebāza tās kabatā un piecēlās. — Nosauksim to par «Atšifrējumu». Sīkāk pastāstīšu pie pusdienām, šašliks pēc dažām minūtēm būs gatavs…

Četri stipri vīri treniņtērpos devās uz viesistabu.

Astotā nodaļa

Operatīvā pasākuma «Atšifrējums» galvenais figurants tika ņemts uzraudzībā pie izejas no institūta. Dežūrbrigādei bija viņa fotogrāfija, turklāt arī mikrofons deva signālu, un leitnants Senčenko, notēmējis uz objekta pusi mērķdarbības pelengatoru, no lampiņas mirgošanas saprata, ka nav kļūdījies.

—  Viņš ir tāds kā saburzīts, — leitnants teica. — Un stipri izbijies…

Kaimakova izskats patiešām bija neveselīgs — zem acīm maisiņi, seja bāla, acis tramīgas un iekaisušas. Viņš bija vēl vairāk salīcis nekā parasti, drebelīgs, blenza vis- riņķī. Sagumzītais, daudzviet izdilušais mētelis un formu zaudējusī trušādas cepure bija nokalpojusi visus paredzētos lietošanas termiņus.

Vecāko zinātnisko līdzstrādnieku zem rokas turēja statistikas nodaļas inspektore Vera Nosova, kuras vērtējumā institūta un visi pārējie vīrieši bija vienisprātis: kaislīga, ar labu augumu, taču prastu viepli.

—  Tagad visi, kas nelaupa, ir kā saburzīti, — šoferis flegmātiski atbildēja. — Un visi no kaut kā baidās. Bet viņam jau ir ari iemesls…

Novērojamais pāris uz metro nedevās, un Senčenko atviegloti nopūtās — viņam ļoti nepatika iestigt blīvajā cilvēku masā. Kaimakovs nedroši mīdījās ietves malā, taču Vera ar ierastu žestu piebremzēja privātu autiņu un, acumirklī vienojusies, iespruka iekšā un ievilka līdzi arī ceļabiedru.

Palaidusi mašīnu piecdesmit metrus priekšā, novērotāju brigāde tai sekoja. Pēc diviem kilometriem operatīvajiem radās nelāgas aizdomas, bet vēl pēc diviem tie pārliecinājās, ka tās nav bijušas veltīgas.

—  Pelēka volga, sarkans' opelis un, šķiet, ari tas ni- sans, — sacīja Senčenko.

—  Tā ir, — šoferis apstiprināja. — Trīs autiņi, mēs esam ceturtie. Ziņo uz Centru. Man tāda drūzmēšanās ļoti nepatīk…

Senčenko pārraidīja Mežujevam «izgaismoto» mašīnu numurus un pazīmes, izstāstīja kustības maršrutu.

Pēc dažiem kvartāliem apbružāts žigulītis pēkšņi ielauza sānus sarkanajam opelim, kurā atradās Iešņāptā «buļļi». Neķītri gānīdamies, divi krimiķi metās nokārtot rēķinus, taču, atvēruši durtiņas, lai izvilktu šoferi un pasažierus un izsmērētu tos pa zemi, ieraudzīja pret sevi notēmētas pistoles.

—  Stāvēt, milicija! Dirsu uz zemes! Nu!

Varena dūre ietriecās apmulsušajam «bullim» šekumā, viņš kaukdams nolaidās uz asfalta, otrs nogāzās līdzās. Krimiķi tūdaļ saprata, ka uzrāvušies uz profesionāļiem; viens prasmīgi katru izčamdīja, turklāt stāvēja tā, lai neaizsegtu apšaudes lauku otram, kurš turēja tos uz grauda.

Žigulītī atradās ari divi pieaicinātie, kuriem nodemonstrēja trofejas: Makarova pistoli, naganu un paštaisītu stiletu. Nez kur radies, piebrauca mikroautobuss, tā logiem bija aizvilkti aizkariņi. Aizturētos tajā iesēdināja, sastādīja atsavināšanas protokolu, katram noņēma pirkstu nospiedumus un abus nopratināja, dublējot rakstisko tekstu ar ierakstu diktofonā.

Aizturētie sašļuka. Tik bargi pie viņiem vēl nekad nebija ķērušies.

—  Vai tad sestā daļa? — nikni saviebies, viens painteresējās.

—   Kriminālmeklēšanas galvenā pārvalde, maukmē- bele! — Smaga plauksta apdullinoši iebelza tam pa ausi, bungādina dobji nodunēja, un «bullis» kļuva pa pusei kurls. Niknā grimase pazuda.

—  Tā, redz! Zināsi, pret ko atiezt zobus!

Mikroautobuss piebrauca pie milicijas septiņdesmit sestās nodaļas. Vecākais devās tieši pie priekšnieka, uzrādīja Krievijas IeM Galvenās kriminālmeklēšanas pārvaldes sevišķi svarīgu lietu operatīvi pilnvarotā apliecību un nolika uz galda ieročus aizzīmogotos plastikāta maisiņos, pieaicināto parakstītu protokolu par šo ieroču atsavināšanu pilsoņiem Medvedjevam un Ļepjoškinam, aizturēto paskaidrojumus, kuros bija paziņots, ka ieroči atrasti uz ielas, turklāt Medvedjevs konfidenciāli piebilda, ka nēsājis ieroci pašaizsardzības nolūkos, bet nopratinātais Ļepjoškins akcentēja savu nodomu nodot Maka- rova pistoli un stiletu varas iestādēm.

Milicijas priekšnieku sevišķi pārsteidza lietisko pierādījumu apskates protokols, kas apliecināja, ka ieročiem ir kaujas patronas un tie ir kārtībā, kā ari daktilosko- piskās filmas. Dienesta divdesmit gados viņš nebija sastapis tik izsmeļoši noformētu izejmateriālu, kas neatstāja ne spraudziņu, kur izlīst.

—   Mums ir kriminālistikas autobuss, tāpēc noņēmām pirkstiņus no stroķiem un arī šos zostēviņus «nospiedām», '— opers paskaidroja. — Un arī diktofonā ierakstījām. Jums jau to nevajag, atstāsim pie sevis. Bet jūs rit piezvaniet uz Galveno pārvaldi un paziņojiet rezultātus. Lieta tiks kontrolēta.

Priekšnieks pavadīja operu līdz izejai.

«Vai nu mani tur aizdomās, vai arī lieta ir ārkārtēja,» tas nodomāja. «Jebkurā gadījumā tie tur ātrāk jānoformē uz tiesu.»

No mašīnas drošības dienesta majors Borodins paziņoja rezultātus Mežujevam, bet majors piezvanīja uz kriminālmeklēšanas Galveno pārvaldi un brīdināja zonālo operu Arkadjevu, lai tas ņem kontroli pār šo lietu savā pārziņā.

Bet ceļu pārvada sazarojumā VAI mobilais postenis apstādināja pelēko volgu un nisanu. Pie katras mašīnas pieskrēja divi «ceļinieki» un divi omonieši ar īsiem, kaujai sagatavotiem automātiem. Volgas šoferis kaut ko pateica, un darbinieku rīcība tūdaļ zaudēja stingro mērķtiecību. Omonieši, kas bija drāzušies pie durtiņām, apstājās, stobri nevainīgi pavērsās pret zemajām, pelēcīgajām debesīm, vēl gan saglabādami zināmu modrību, kamēr šoferis izņēma no iekškabatas dokumentus. Taču dienas gaismā parādījās rozīgā spectalona kartīte, un auto- inspektors, atmetis ierasto familiaritāti, saslējās un ar militāru sveicienu novēlēja laimīgu ceļu.

Sekundi vēlāk īso stobru gali iespiedās divu Sirmā puišu ādainajās mugurās; tie ierasti saguma uz milzīga kā māja visurgājēja motora pārsega, ļaudami sevi pārmeklēt. Tagad pārsteigumi netraucēja notikumu parasto gaitu: autoinspektori prasmīgi pārmeklēja salonu, atraz- dami granātu F-l un automātu AKC-74Y, tieši tādu pašu, kāds bija omoniešiem. Aiz jostas katram aizturētajam atrada itāļu piecpadsmit patronu «beretu», kabatā bija rezerves aptvere.

— Ballīte beigusies, sūdabrāļi, — viens no omoniešiem komentēja situāciju.

Sirmā cilvēki, kuri ne jau pirmo reizi tikās ar īpašo uzdevumu vienību, prātīgi klusēja.

* * *

Verķa dzīvoja ceturtajā stāvā parastā piecstāvu bloku namā, kas atradās kvartāla dziļumā. Brauktuves starp mājām bija šauras, tāpēc vienpadsmitās daļas brigāde novietoja savu «sešinieku» veļas žāvēšanas laukumiņā. Pelēkā volga apstājās pleķītī pie atkritumu tvertnēm.

—Te ir vēl kaut kādi krokodili, — Senčenko pārraidīja uz Centru. — Tos nez kāpēc neaizturēja. Pārbaudi tomēr numuru…

Pelēkā volga piederēja PSRS AM Galvenās izlūkošanas pārvaldes operatīvajai daļai, kas vēlāk pārgāja Krievijai.

Ne likumi, ne valdības lēmumi, ne resoru pavēles un instrukcijas neparedzēja GIP darbību savas valsts teritorijā. Šīs iestādes kompetencē bija vienīgi ārējās informācijas savākšana, bet dažos gadījumos diversiju vai terorisma akciju veikšana tikai un vienīgi citās valstīs, turklāt «radikālās» metodes bija pieļautas vienīgi kara laikā vai preventīvam triecienam. Sankcionāt šādu rīcību varēja tikai valsts visaugstākie vadītāji. Tāpēc Kaimakova novērošana bija rupjš likuma pārkāpums. Nemaz jau nerunājot par mēģinājumu viņu nonāvēt, ko vakar bija iecerējusi fiziskās iedarbības apakšnodaļa, kuru vadīja apakšpulkvedis Golubovskis.

Jāatzīst, ka tas nebija GIP operatīvās daļas pirmais likuma pārkāpums. Lieta tāda, ka, darbojoties svešā teritorijā, neviens resors nevar iegūt politisku nozīmību un svaru pašu zemē. Tieši te vajag modru acu, dzirdīgu ausu un muskuļotu roku, kuras dažkārt pagarina īpašas Makarova sistēmas pistoles ar diviem vai četriem stobriem. Jo tikai iekšējo noslēpumu pārvaldīšana un spēja ietekmēt iekšējo situāciju ļauj noturēt vadības sviras un piespiež citus ar tevi rēķināties.

Karaspēka daļas un Aizsardzības ministrijas apakšvienības nav piemērotas smalkam darbam, tāpēc visvarenākais resors izmanto sava izlūkdienesta iespējas.

Tā tas notiek visā pasaulē: par spīti tiešiem aizliegumiem, CIP daudzkārt izgāzās, veikdama operācijas ASV. Vai nu avīžnieki kaut ko uzoda, vai konkurenti: FIB vai Nacionālās drošības aģentūra, vai pat vietējā policija. Katru reizi sacēlās troksnis, bija skandāls, tika veidotas speciālas Kongresa komisijas… Un, raugi, kādu atstādināja no amata, bet cits demisionēja pats…

Pie mums agrāk tā notikt nevarēja, neviens avīžnieks slepenajās operācijās degunu neiesprauks, bet, ja arī ko uzies — tik un tā jēga maza: redaktors, cenzūra, bet ne jau tur tas āķis; pašcenzūra, bailes no tā, ka esi uzzinājis noslēpumu, bloķēja rakstāmmašīnas taustiņus visdrošāk. Par uzdrīkstēšanos gluži mierīgi varēja ietupināt vai izrakstīt vilka pasi uz visu mūžu.

Bet, ja nu konkurējošais dienests sabrūvēs par tevi kompromitējošu materiālu: IeM par VDK vai komiteja par GIP, — ari nebūs nekāda skandāla, tiks skaidrībā ģimeniski, ārkārtas gadījumā, ja būs šaudīšanās vai citi sarežģījumi, arbitrāžu uzņemsies CK, taču tā neizšķīra vis pēc likuma, bet pēc lietderības un tos, kuri sargāja valsts pamatus, nekad nelaimē nepameta.

Tagad ir citi laiki. Gan avīžnieki ir citādi, nav vairs arī visspēcīgās mātes aizgādnes Centrālkomitejas, bet konkurenti tā vien tīko visu savu netīro veļu apgriezt otrādi, lai parādītu, ka paši viņi nu nepavisam nav tādi, bet ir pārkārtojušies un strādā gluži pa jaunam…

Tāpēc majors Sinajevs — GIP operatīvās daļas ārējās novērošanas grupas vadītājs — centās darboties rūpīgi un palikt ēnā. Vēl jo vairāk tāpēc, ka visiem operācijā iesaistītajiem jau bija zināms: kapteinis Vertuhovskis, par spīti spīdoši paveiktajai sirds muskuļa sašūšanas operācijai, kas tika izdarīta Centrālā kara hospitāļa slepenā filiālē, šorīt ir miris. Tātad paredzami priekš- nieciskie patiesības un vainīgo meklējumi, lai būtu kam uzvelt vainu par neveiksmi… Turklāt fiziskās iespaidošanas apakšnodaļā visi lauzīja galvu: kā gan kaut kāds civilais nīkulis spējis nogāzt tādu torpēdu kā Vertuhovskis? Viens pret vienu, tumšā 0ampiņa tika speciāli sasista) trepju telpā, kad uzbrukums bijis pēkšņs… Vai nu viņš nepavisam nav tas, par ko uzdodas, vai arī viņu pastāvīgi piesedz ļoti nopietni cilvēki, kas spēj palikt nemanāmi un ar vienu sitienu novākt profesionālu teroristu, kura kontā ir ne viens vien desmits veiksmīgu likvidāciju.

Un nu, tā rādās, šie cilvēki ir materializējušies…

— «Virsotne», esmu piektais, lūdzu sakarus, — Sinajevs izsauca Centru un pārraidīja automobiļa VAZ-2106 pazīmes un valsts numuru, jo tas bija paralēli izsekojis figurantu Kaimakovu, kas operatīvajos dokumentos bija dabūjis pseidonīmu «Skumjais».

Vienpadsmitās daļas novērošanas dienests bija piešķīris Kaimakovam pseidonīmu «Skābais». Novērotāji ir labi fizionomisti, kas prot ielāgot raksturīgos vaibstus un noteikt personības dominējošās īpatnības.

Bet, ja Sinajevs vai Senčenko tagad ielūkotos sava novērotā nama ceturtā stāva piecpadsmitajā dzīvoklī, viņi nepamanītu Kaimakova sejā ne skumjas, ne skābumu.

Pēc divsimt gramiem konjaka un sātīgām uzkodām atturībnieks Kaimakovs atslābinājās, vinu plosošās bailes un šaubas pagaisa, un, vērodams Verkas striptīzu, viņš svētlaimīgi smaidīja un sita plaukstas no atskaņotāja skaļruņiem plūstošās klusās mūzikas taktī. Tagad viņš nemanīja izvirzīto apakšžokli, masīvo, pieplacināto degunu, milzīgo, izcilno pieri, un meičas āriene viņam nešķita atbaidoša. Uzmanību piesaistīja kas cits: plecu gludā āda, tvirtās, samērīgās kājas, apaļīgie gurni.

Kā pieredzējusi striptīzdejotāja, viņa bija atstājusi mugurā divas apģērba detaļas un novilcināja mirkli, kad kritīs visi plīvuri. Kaimakovs jutās tā, it kā pusdienu pārtraukumā statistikas sektora kambarītī nekas nebūtu noticis^

—  Ātrāk, velc nost visu! — Viņš pastiepās pie meitenes, taču tā atkāpās, un Kaimakovs gandrīz novēlās no dīvāna.

Verķa iztaisīja pirueti, uz mirkli nolaida biksītes, atsegdama gludās, baltās gūžas, un atkal piesedza tās ar audumu. Viņa dejodama tuvojās un, izstiepusi pie vēdera biksīšu gumiju, nodziedāja:

—   Ieliec, cik nav žēl, kaut desmit papīriņus…

Kaimakovs naudas vietā ielaida atvērumā plaukstu, ar

pirkstiem sataustīdams cietos, īsi noskūtos matiņus.

—  Negrābsties! — Verķa iesita viņam pa roku, ar nagiem ieskrāpējusi ādu.

Kaimakovs sajuta īgnumu.

—   Nu pietiek, pietiek…

Dungodama un piedejodama Verķa dažus soļus atkāpās. Viņa bija «darba variants» daudziem institūta vīrišķiem, it īpaši pēc ballītēm un visādām pasēdēšanām, kad alkohols saasina iekāri un pazemina prasības pret izraudzītās ārieni, taču tagad jutās kā karaliene — valdzinoša un burvīga. Un gribēja pastiept šo brīdi iespējami garāku, tāpēc vajadzēja maksimāli attālināt kopošanās mirkli, pēc kura vīrieši tūdaļ zaudēja par viņu interesi, derdzīgi noskatījās, kā viņa sakārto apģērbu, un steidza nozust, kategoriski noraidīdami piedāvājumus «pamīlēties cilvēciski» pie viņas mājās.

—  Nāc šurpu, zaķīt! — Kaimakovs sacīja, apvaldīdams īgnumu. Svētlaimīgais smaids bija pagaisis, viņš māksloti cēla augšup mutes kaktiņus, tāpēc vaigi saspringumā apstinga.

Viņš zināja, iedzērusi Verķa labprāt palaužas, uzsizdama sev cenu. Cik reižu, pārtraukusi minētu, viņa rūpīgi paslēpa visu viņa mantību, aizvilka rāvējslēdzēju un paziņoja: «Šai dienai pietiks! Ja gribi — varam turpināt manās mājās.»

Tā kā Verkas vērtību sastādīja iespēja gūt apmierinājumu tieši darbavietā ar minimālu laika patēriņu, perspektīva vilkties cauri puspilsētai un noņemties visu vakaru, ja vēl ne visu nakti, nespēja viņu iekārdināt pat ārkārtēja uzbudinājuma stāvoklī.

Valdīdams pieaugošo niknumu, viņš centās Verķu pierunāt, bet tā ar neatkarīgu ģīmi smēķēja garu, melnu cigareti, vienā laidā noliedzoši šūpoja galvu un teica: «Nekā nebūs!» Visu izšķīra miesa — ja tā nerimās, Kaimakovs turpināja pierunāšanu, liekulīgi smaidīja, sauca viņu par zaķīti un zivtiņu; dažkārt panāca savu, dažkārt zuda pacietība un viņš aizejot aizcirta durvis un solījās nekad vairs nepārkāpt pār slieksni uz kambari, kurš gluži vai piesūcies ar petenes smaku. Bet, ja miesa apstākļu iespaidā atslāba, viņš mierīgi teica: «Kā vēlies, zaķīt, uz redzi!» — un izgāja no istabas ar tiem pašiem solījumiem. Taču pēc kāda laika Verķa labojās un viss atgriezās savā sākotnē.

—   Mēs taču esam tavās mājās, varam izģērbties un apgulties īstā gultā, kā tu vienmēr gribēji, — Kaimakovs apvārdoja Verķu nedabiski medainā balsī, klusībā domādams: «Kāpēc man jānolūdzas šai kuņai? Varbūt pasūtīt viņu un braukt mājās?»

Taču, klausīdamās viņā, Verķa grozīja gurnus un saldkaisli izvijās, viņasprāt, erotiskā dejā. Pēc tam pārgāja uz kankanu, augstu uzmezdama pamīšus te vienu, te otru kāju. Istabā sāka ost pēc sporta zāles.

«Un kāpēc es šurp atvilkos?» Kalmakovs sev pajautāja un piepeši visu atcerējās.

—   Kur ir tava rakstāmmašīna? Man šis tas jāuzdrukā.

Verķa tobrīd nometa krūšturi un ielaida viņam sejā.

Krūtis viņai bija labas, un Kaimakovs atmaiga.

—  Nu, darbu var ari atlikt… Bet tagad…

Izmantodams meitenes aizsniedzamību, Kaimakovs

sasvērās uz priekšu un ieķērās viņas kruzuļotajās biksītēs. Verķa atsprāga, atskanēja plīstošas drēbes tirkšķis un spalgs ievainota zaķa spiedziens.

—  Ko tu izdarīji! Es atdevu par tām trīsdesmit tūkstošus!

Asaras kā pupas bira pār viņas neglīto seju, biksītes karājās uz viena gurna, un Verķa, ātri no tām atbrīvojusies, sāka lēst zaudējuma apmērus.

—  Es tās pirmīt ar nodomu uzvilku, lai būtu skaisti, tieši tev… Bet tu!

Nu viņas balsī skanēja neslēpts niknums.

—  Tak izbeidz, zakēn, nav vērts. — Kaimakovs alkatīgi lūkojās kailajā Verkā. Viņš pirmo reizi redzēja to pilnīgi izģērbtu, un nācās atzīt, ka šāda tā izskatījās krietni pievilcīgāk.

—  Tev vispār jāstaigā plikai, paskat, kas par augumu! Te jau tēlniekam darbs!

—  Plikai, gudrinieks tāds! Vergo, vergo, lai pieklājīgi apģērbtos, bet ja katrs plēsīs…

Kaimakova skatiens bija gluži vai piekalts pie īpatnēji izskūtā kaunuma.

—   Es tev citas bikšeles nopirkšu, — viņš teica, nosēdinādams meiteni sev līdzās uz mīkstā, padevīgā dīvāna. — Beidz raudāt!

Roka aizslīdēja pār gludo ādu, atkal sajuzdama īsi apgriezto matiņu durstīguma pikanci. Viņš mēģināja noguldīt viņu uz mīkstajiem spilveniem, taču Verķa strauji izrāvās.

—  Biksītes šis nopirkšot, — viņa noburkšķēja, asaras slaucīdama. — Un kas pēc tam? Vai tu zini, ka man nesarec asinis?

Kaimakovs apstulba.

—   Kāds sakars vienam ar otru?

—  Tāds! — Verķa atkal sāka raudāt, smalki, spalgi un žēlabaini piegaudodama. — Tu mani tagad…

Verķa neapgrūtināja sevi ar eifēmismiem un pateica īsto vārdu, kas apzīmēja, ko ar viņu Kaimakovs izdarīs uz šī mīkstā, mājīgā dīvāna.

—   …un es kļūšu grūta. — Viņa ieraudājās skaļāk. — Bet abortu es taisīt nevaru, nāksies dzemdēt… Tu iebāz — un krūmos iekšā, bet man ar meitenīti par četrdesmit pieciem tūkstošiem būs ubagu mūžs!

Verķa sāka gaudot pilnā galvā.

«Pie velna!» Kaimakovs uzlēca stāvus un sāka ātri posties promiešanai. «Viņa ir psihiski slima. Laikam uz šī «pārgājienu» seksa bāzes nojūgusies… Kāpēc es, idiots, pie viņas atvilkos! Fiksi jāņem pēda uz mājām.»

Kaimakovs nedrīkstēja doties mājup: tur viņu gaidīja slepkava. Taču viņš to nezināja.

Protams, viņš nezināja arī to, ka nesenajā operatīvajā sanāksmē valsts drošības apakšpulkveža Dronova nodaļā viņa dzīve un uzvedība tika rūpīgi izanalizēta.

—  Pirmais etaps pagāja bez sarežģījumiem, — ziņoja izstrādes vadītājs majors Mežujevs. — Ar objektu manipulē mūsu aģente Malvīne. Skābais, neko nenojauzdams, ar interesi pieķērās mūsu skaitļiem, pats nonāca pie secinājuma par mazgāšanas līdzekļu pazušanu, mēs viņam piespēlējām domu par publikāciju, taču šoreiz pietika tikai ar mājienu vien, viņš to uztvēra un sagatavoja visai profesionālu avīzes materiālu. Ar publikāciju problēmas neradās, tagad taču jebkuru piesvilušu faktu norij kā ogu…

Dronovs saviebās, taču neko neteica. Viņš bija pedants un necieta ārpusreglamenta izteicienus, taču ne jau tik ļoti, lai pārtrauktu, pie tam vēl ģenerāļa klātbūtnē, iniciatīvas bagātu darbinieku, kurš veiksmīgi aizvada svarīgu operāciju.

—    Mēs tikai drusciņ pabīdījām pa saviem kanāliem, lai tūdaļ tiktu slejās. Rietumos klājās grūtāk, tur no četrām avīzēm varējām realizēt tikai divās, toties ar komentāriem. Tā sacīt, vai tik ziepju un pulvera pazušana neapstiprina valodas par nepieredzēti spēcīgiem pazemes ieročiem?

Mežujevs ieskatījās steigšus aprakstītā lapiņā.

—  Starp citu, pirms trim stundām «Vācu vilnis» pārraidīja seismisko katastrofu salīdzinošu analīzi saistībā ar politisko situāciju cietušajos rajonos. Viņi deva diezgan striktu mājienu par to nedabisko raksturu, bet kā apstiprinājumu minēja mūsu figuranta publikācijas, nosaucot šo par «ievērojamu Krievijas sociologu». Sis būtu priecīgs, to padzirdējis.

—  Vēl dzirdēs. — Verļinovs pamāja. — Nupat pienāca informācija: BBC gatavo izvērstu apskatu ar speciālistu komentāriem. Tajos mūsu draugu dēvē par zinātņu doktoru! Jā, starp citu, — ģenerālis uzrunāja Dronovu. — Visi aģenti, kas veiksmīgi nostrādājuši šo lietu, jāapbalvo. Sagatavojiet dokumentu par attiecīgu summu norakstīšanu. īpaši pamatojiet valūtas tēriņus.

—Turpiniet, biedri major, — vienpadsmitās daļas priekšnieks neuzstājīgi pamudināja. Viņš varēja izsaukt padotos pie sevis, taču demokrātiski atnāca uz Dronova kabinetu un iekārtojās nevis saimnieka vietā, bet uz galda galā novietota krēsla, kaut gan skapītis traucēja izstiept kājas un sēdēšana tur nebija ērta.

—   Operācijas otrajā posmā mums bija jānodod figu- rantam daži materiāli par «Nobīdi» un jāorientē viņš uz to drīzu publicēšanu.

Mežujevs to stāstīja daļas priekšniekam un viņa diviem pavadoņiem — nepazīstamiem cilvēkiem ar skarbām un apņēmīgām sejām. Viens izskatījās pēc «Alfas» atvaļinātā komandiera Karpenko, kuram šeit nevajadzētu atrasties, otrajā varētu atpazīt kolēģi ne zemākā pakāpē par ģenerālmajoru. «T» daļas priekšnieku Borisovu Mežujevs iepriekš nekad nebija redzējis, taču piederību pie Sistēmas un dienesta pakāpi viņš noteica nekļūdīgi.

—  Liii sagatavotu figurantu otrajam posmam, mēs realizējām iedarbības akciju, no nekonkretizētas noziedzīgas organizācijas puses izsakot slepkavības draudus.

Mežujevs ieturēja pauzi un kā mazliet vainīgs uzlūkoja klātesošos.

—  Kopš tā brīža operācijā iespraukušies ļoti aizdomīgi nejaušības faktori. Pirmkārt, pret figurantu sarīkots atentāts, taču tas kaut kādā neizprotamā kārtā spējis to atvairīt. Figurantu tas, protams, izbiedēja. Ļoti satraucās ari mūsu aģente. Malvīne pieprasa, lai Skābā drošība tiktu garantēta. Mēs devām rekomendāciju, lai Skābais nenakšņo mājās. Tas ir izpildīts. Otrkārt, apsteidzis mūs otrā etapa materiālu piegādē, pie Skābā drīz pēc publikācijas avīzē ieradies kāds Boruļa. Viņš dienējis «Nobīdes» apakšvienībā, tur guvis traumu, cīnās par kompensāciju, taču nesaņem to, jūtas aizvainots. Šis Boruja izklāstīja Skābajam visu, ko mēs viņam gribējām paziņot.

—  No kuras daļas viņš ir? — Verļinovs pārtrauca. Ģenerālis izskatījās neierasti satraukts. — Vai jūs viņu pārbaudījāt?

Mežujevs atminējās, ka filmā bija minēta kaut kāda «piesedzoša» daļa, taču, ieskatījies savos sarakstos, viņš šo numuru neatrada.

—  Nepaguvām pārbaudīt, — majors atbildēja, ar ādu sajutis, cik salts kļūst Dronova skatiens.

—  Neizdarības' novērsīsim tuvākajā laikā, — apakšpulkvedis iejaucās.

—   Izdariet to tūdaļ pat! — Verļinovs pavēlēja. — Un ņemiet vērā: kuru katru dienu Maskavā ieradīsies CIP virsnieks Roberts Smits. Tieši «Nobīdes» sakarā. Vajag pielīmēt viņam spējīgu aģentu un iebarot ar mums vajadzīgo informāciju. Tātad viņš jāizmanto «Atšifrējumam». Savienoto Valstu valdības paziņojums — tas ir nopietnāk nekā publikācijas avīzēs. Vai ne tā?

—  Tieši tā, biedri ģenerāl! — vienā balsī atsaucās Dronovs un Mežujevs.

Operatīvo darbinieku entuziasms nebija uzspēlēts. Padotie cienīja Verļinovu par profesionālismu, kas bija reti sastopams augsta līmeņa vadītājos. Un lai principiāli jauna informācija ceļotu nevis no apakšas augšup, bet otrādi… Tas gadījās vēl retāk.

Ģenerāļa augstās informētības avots bija zināms: vienpadsmitās daļas elektroniskās novērošanas dienests pastāvīgi zaga informāciju no ārējās izlūkošanas, federālās pretizlūkošanas, IeM, AM, iestāžu termināliem, no ārzemju vēstniecību rezidentūrām un vēl ļoti daudzām iestādēm un organizācijām.

—  Kādi vēl ir «nejaušie faktori»? — Verļinovs jautāja.

Karpenko un Borisovs apspriedes gaitā neiejaucās,

taču klausījās uzmanīgi un, cik nu Mežujevs spēja spriest pēc bezkaislīgajām sejām, ar interesi.

Mežujevs mirkli paminstinājās.

— Skābais apmeklēja bērnības draugu — likumīgo zagli Zontikovu. Vēlāk, pēc viņa rekomendācijas, Sirmo. Bet tajā pašā laikā Sirmā cilvēki apslaktēja Zontikova rokaspuišus. Arī mūsu septītā brigāde nokļuva šajā slaktiņā…

— *Tātad Jakimovs krita tur? — ģenerālis pārtrauca. — Starp citu, vai nauda ir atradusies?

— Pēc mūsu ziņām — nav, — padotā vietā atbildēja Dronovs.

—  Kur tagad atrodas Skābais?

Mežujevs bez stomīšanās nosauca adresi. Verļinovs turēja vērtē kompetentus darbiniekus.

— Labi. Apsardzei jābūt modrai. Nav izslēgti vēl citi atentāti. Orientējiet Malvīni uz visdrīzāko otrā posma realizāciju. Un vēl…

Ģenerālis uz brīdi iegrima pārdomās.

— Cik lietderīgi ir izmeklēt atentātu pret Skābo? Var taču sacelt ap to troksni…Tas ir karsts faktiņš: cilvēks atmasko noziegumu, bet viņu mēģina nonāvēt…

—  Tagad jau tādu faktu…

—  Tik un tā… Kā domā izpildītāji?

Dronovs nokremšļojās.

—  Mēs mēģinājām izvērst šo lietu tūdaļ pat. Milicija kratījās nost, cik spēja, es uzspiedu caur viņu ministriju… Bet jūs taču zināt — viss iestieg kā lode spilvenā… Un tagad, manuprāt, pa šo ceļu iet vairs nav jēgas. Turklāt viņiem pieņemts tā: nav cietušā, nav arī izmeklēšanas.

— Ja nav jēgas, tad nevajag. Taču nodrošiniet pierādījumu saglabāšanu — ja nu ievajagas…

Verļinovs pasmaidīja.

—  Un par cietušo… Tas ir GIP kapteinis Vertu- hovskis, četrdesmit viens gads, no fiziskās iedarbības apakšnodaļas.

Pagriezies pret Karpenko un Borisovu, vienpadsmitās daļas priekšnieks teica:

— Noslepinājām visu, visos līmeņos. Taču birokrātija iegāza: dakteri pārraidīja autopsijas aktu uz medicīnisko pārvaldi pa faksu, šiem tas statistikai dikti vajadzīgs. Ģenerāļa pēdējos vārdos jautās neslēpts sarkasms. Taču «iekrist» sīkumu dēļ mēclz ne tikai slepeno hospitāļu ārsti. Sanāksmes noslēgumā Verļinovs neatgādināja nepieciešamību rūpīgi pārbaudīt iniciatīvas ba- ' gāto Boruļu. Taču Mežujevs to tik un tā atcerējās. Ģenerālis arī neakcentēja, cik svarīgi ir precīzi noskaidrot viņa karaspēka daļas numuru. Un majors Mežujevs pavisam aizmirsa šo detaļu.

* * *

Ar asiņaino šaudīšanos pilsoņa Zontikova dzīvoklī nodarbojās vairākas iestādes. Ar izmeklēšanu — rajona prokuratūra, ar atklāšanu — organizētās noziedzības apkarošanas reģionālā pārvalde un vietējā kriminālmeklēšana.

Prokuratūras izmeklētājs bija jauniņš, ar noslieci uz biznesu, un vairījās no briesmām. Tāpēc amata iespējas viņš izmantoja, atbalstīdams komersantus, pārstāvēdams uzņēmēju intereses varas iestādēs, «konsultēdams» biznesmeņus, kad tos sauca pie atbildības, bieži vien attīrīja tiem ceļu nodokļu inspekcijā.

Tas viss deva ienākumus, kas nebija salīdzināmi ar ierēdņa algu, un pavēra plašas iespējas citās sfērās. Viņš braukāja ar jauniem automobiļiem, kas viņam tika piešķirti ar pilnvaru un kurus kārtībā uzturēja īpaši cilvēki, karsējās saunā kopā ar komercdirektoriem, dažādu firmu administratoriem un menedžeriem, gulēja ar viņu piesūtītām meičām, garšīgi ēda neskaitāmajos rautos, pieņemšanās un prezentācijās, remontēja dzīvokli, ko nesen bija nopirkusi kāda akciju sabiedrība, devās lepnos ārzemju ceļojumos, domās tencinādams vecākus — tirdzniecības darbiniekus, kuriem pietika gudrības un tālredzības

iekārtot apaļīgo Vovočku Lanskoju Juridiskajā fakultātē un noteikt viņa mūža turpmāko gaitu.

Šis ceļš bija taisns, skaidrs un noteikts. Būt elastīgam darbā, draudzēties ar vadību, paplašināt lietderīgas pazīšanās, stiprināt kontaktus ar vajadzīgiem cilvēkiem, prast būt noderīgam un nekautrēties no lūgumiem par atbildes pakalpojumiem, piekāpšanos un pretimnākšanu.

Tas solīja lēnu, taču drošu virzīšanos augšup pa dienesta kāpnēm, pastāvīgu turības pieaugumu. Viņš jau bija dabūjis bankā atvieglotu kredītu, un privāta celtniecības firma bija sākusi vasarnīcas būvi tuvējā Piemaskavā. Pēc tam varēs to pārdot par «zaļajiem» un uzcelt jaunu, bet tad jau būs pienācis laiks tikt arī pie labiekārtotāka dzīvokļa. Vārdu sakot, darbu bija daudz.

Amats deva viņam labklājības atslēgas un nodrošināja neaizskaramību, jo ne milicija, ne pretizlūkošana nedrīkst, ķerties pie prokuratūras darbinieka, kur nu vēl izmeklēt ar viņu saistītu lietu. Apdraudēt varētu tikai augstākstāvošas prokuratūras amatpersonas, taču tām nebija sava operatīvā aparāta un, pats svarīgākais, vēlēšanās apcirst savas saknes, kas saistīja ar «zemi» un regulāri piegādāja augšup dzīvinošās sulas.

Daži Lanskoja kolēģi, mednieka instinkta un vecmodīgu priekšstatu par amata pienākumu trenkti, no rīta līdz vakaram rakņājās netīrumos, asinīs, cilvēku fekālijās, nosvilināja savus nervus, sabojāja kuņģi, saņēma komerc- kioska pārdevēja algu, draudus no «ieinteresētām» personām un pastāvīgus brāzienus no priekšniecības, iedzīvojās neirozēs un sirdsslimībās, ap gadiem četrdesmit pārvērzdamies par nodzītiem vilcējzirgiem, kam bieži vien nebija pat sava kakta.

Viņu piemērs nostiprināja Lanskoja pārliecību par izvēlētā ceļa pareizību un noderēja par mācību citiem: ar katru gadu uzraudzības un izmeklēšanas fanātiķu prokuratūrā kļuva arvien mazāk un mazāk.

Bandītiskās norēķināšanās lieta nekādas dividendes vai noderīgas iepazīšanās nesolīja un varēja sagādāt vienīgi nepatikšanas, ja nejauši gadītos aizrakties par dziļu.

Un turklāt vēl aiz tās nebija kaut cik iespaidīgu spēku, kas pieprasītu obligātu atklāšanu, kā tas bija rajona administrācijas vadītāja meitas nolaupīšanas gadījumā. Tas atpestīja no nepieciešamības tramdīt tos, citus, ieinteresētos un anonīmos spēkus, kuri bija jaušami notikuma rokrakstā un mērogā.

Lanskojs apzinīgi nopratināja lieciniekus: pilsoni Zontikovu, kuram nekas nebija zināms, jo viņš bija prom apšaudes laikā, milicijas specgrupas dalībniekus, kuri sastapās ar fināla ainu, kas tika reproducēta notikuma vietas apskates protokolā, divus kaimiņus no trešā un ceturtā stāva — vienīgos, kas ieradās pēc astoņām izsūtītām pavēstēm, un tie, protams, arī neko nezināja.

Citu nopratināmo nebija: septiņi nogalinātie nespēja sniegt liecības. Viņu ķermeņus izmeklēja tiesu medicīnas eksperti, tie uzrakstīja aktus par miesas bojājumu raksturu un izvietojumu un to cēloņsakarību ar nāves iestāšanos.

Viens eksperts — pensijas gadu večuks — ar ur- ķīgumu, kas raksturīgs vecās raudzes tiesu mediķiem, piezvanīja izmeklētājam.

— Es apskatīju lodes mikroskopā, — viņš drebelīgā balsī paziņoja. — Tās ir viena kalibra un sistēmas, taču to pēdas ir atšķirīgas. Pievērsiet tam uzmanību, kad at- dosiet uz ballistiku.

Lanskojs skaļi pateicās, bet klusībā izlamājās, ka večuks lien kur nevajag. Taču ballistisko ekspertīzi drošības labad pieprasīja.

Kriminologi galīgi samežģīja notikuma ainu.

«…piecas no līķiem izņemtās lodes izšautas no izpētei piestādītajām speciālajām Makarova pistolēm, un tām ir papildu īpatnības, kas saistītas ar klusinošas ierīces lietojumu. Trīs lodes izšautas no divām Makarova pistolēm bez klusinātāja, kuras ekspertīzē nav nonākušas.»

Lanskojs gribēja novest situāciju līdz abpusējai apšaudei, kurā visi dalībnieki dabūjuši galu, tātad neviens pie atbildības nav saucams un var ar tīru sirdsapziņu pārtraukt lietu. Bet ja jau bijuši vēl divi «stobri», kas aiznesti no notikuma vietas…

Lai gan tas izmeklētāju ne sevišķi sarūgtināja. Viņš apsēdās pie rakstāmmašīnas un uzdrukāja apgabala iekšlietu pārvaldes priekšniekam vēstuli: «Lūdzu uzdot jums pakļautajiem darbiniekiem veikt operatīvus meklēšanas pasākumus, lai noskaidrotu personas, kas pastrādājušas noziegumu…»

Viņš zināja: deviņdesmit deviņas iespējas no simta, ka pēc mēneša vai pusotra pienāks atbilde: «Veiktajos meklēšanas pasākumos atrast noziedzniekus nav izdevies.»

Tad viņš ar tīru sirdsapziņu pārtrauks izmeklēšanu «līdz noziedznieku atrašanai», bet būtībā — uz visiem laikiem, protams, ja nenotiks brīnums, kas dzīvē kaut reti, tomēr gadās.

Atsevišķs uzdevums ar iekšlietu pārvaldes priekšnieka rezolūciju nonāca pie kriminālmeklēšanas priekšnieka Ko- tova. Rajona kārtībsargāšanas pārvalde jau tāpat nodarbojās ar nozieguma atklāšanu, kas bija tās kompetencē.

—    Šie četri ir Sirmā «torpēdas», — rajona pārvaldes vecākais opers Dikanskis, divdesmit astoņus gadus vecs puisis ar satriektiem pirkstu skrimšļiem, nesteidzīgi stāstīja. — Divi ir Hkņa apsargi. Fjodors ir viņa gaitnieks. Tiktāl viss skaidrs: darbiņu gribēja pastrādāt trijatā, novāca divus apsargus; kad mēģināja iekļūt dzīvoklī, Fedj- ka divus noguldīja, trešais šo piebeidza, taču pats dabūja mugurā divas lodes. No kā? Nav saprotams.

Dikanskis krēslā pagriezās un izstiepa ejā kājas.

—    Ceturtais netaisījās piedalīties akcijā — viņa ierocim nav klusinātāja, taču viņš iegāja trepēs un pats saņēma lodi pierē. No kā, ari nav skaidrs.

Gariem cilvēkiem vajag speciālas mēbeles — Dikanskis pie galda jutās ļoti neērti.

—    Ievainojumu un rikošeta pēdu ir mazāk, nekā izšauts ložu. Kur palikusi viena lode?

Opers vērīgi pētīja majoru Kotovu.

—   Tie ir pavisam vienkārši jautājumi, — tas bez mulsuma atbildēja. — Tur atradās divi drošības dienesta darbinieki. Liekās lodes ir no viņu ieročiem. Pazudusī lode palika vienā no viņiem. Viņš ir beigts.

—  Kā tas zināms?

—     Operatīva informācija, — Kotovs nevērīgi izmeta. Patiesībā noslēpuma plīvuru viņam bija pacēlis ātrās reaģēšanas grupas komandieris. Tas tika izdarīts kopējā iedzeršanā ar visstingrākās slepenības piekodināšanu. Ko- tova atbilde izslēdza turpmākos jautājumus: detektīviem nav pieņemts interesēties par operatīvās informācijas avotiem un tos atklāt.

—Tad redz, kā… — Rajona opers tūdaļ kļuva pielaidīgāks. — Es jau jutu — tā lieta nav tīra: uzreiz trīs verķi ar klusinātāju! Un kāda tad šiem interese?

—  Varbūt nauda? Kopkase taču izkūpēja…

Dikanskis paraustīja plecus.

—    Ķersimies labāk pie ieročiem, — Kotovs sacīja. — Speciālās pistoles ražo tikai Tulā. Un ne sevišķi daudz. — Numuri ir noslīpēti… Ja nu vienīgi eksperti izlasīs…

Dikanskis brīdi domāja.

—      Labi, strādājiet pie ieročiem. Mums tagad ir citas galvassāpes: ka tik bērēs zagļi un grupējumu bandīti nesāk cits citu slaktēt. Atbildīga taču ir rajona pārvalde — tas ir mūsu kontingents… Un ari to nolādēto kopkasi meklējam — ne sliktāk kā šie.

Kotovs piecēlās.

—  Tad jau būs jāapmainās ar informāciju.

Viņi atvadījās gandrīz draudzīgi.

* * *

Dzīvoklī nebija dzirdama ne skaņa. Ielas gaismeklis spīdēja logā, galds un krēsli meta uz kailās sienas slīpas ēnas. Vienā no tām bija paslēpies cilvēks. Viņš ar mūķīzeri viegli atdarīja slēdzeni, bez trokšņa apskatīja sanitāro mezglu, virtuvi, ielūkojās pieliekamajā un ieņēma visizdevīgāko pozīciju. Viņš varēja gaidīt ilgi, kamēr neieva- jadzēsies jaunu devu. Viņam iedeva ari pistoli, kura gulēja blakus. Cilvēks sēdēja un raudzījās uz ieejas durvīm. Viņš ne par ko nedomāja, neuztraucās un nepārdzīvoja.

Cilvēku bija atsūtījis Iešņāptais. Tas uzskatīja: ja šaubas radušās, tās jānomazgā ar asinīm. To draņķi vajadzēja piebeigt uzreiz, tiklīdz apkāva puišus un pievāca kasi. Ja jau pagalam Durnis un Lēcējs, nav vairs ko gai- dit, ja nu vienīgi — kad visus nožmiegs. Kas aiz tā visa stāv, tas jau ir cits jautājums. Šitas vāra putru, tātad viņš arī jānovāc. Kas būs tālāk — laiks rādīs. Ilknis, protams, piekrita nelabprāt, šiem, kā liekas, ir savas darīšanas, taču teica: ja gribat — lieciet uz naža… Iešņāptais to gribēja.

* * *

Pie Verkas Nosovas mājas nekādas manāmas pārmaiņas nenotika. «Sešinieks» joprojām nekustīgi stāvēja veļas žāvēšanas laukumiņā, bet pelēkā volga — pie atkritumu tvertnēm. Sasprindzinājums abās mašīnās ievērojami pieauga.

Senčenko saņēma ziņojumu, ka volgas ar tādu numuru nemaz nav. To pašu Sinajevs uzzināja par «sešinieka» numuru. Abi centri nolēma pārbaudīt aizdomīgās mašīnas ar milicijas spēkiem.

* * *

Divas patrulējošās mašīnas no dažādām pusēm piebrauca pie piecstāvu bloku nama. Leitnants un divi seržanti piegāja pie volgas. Seržants bija notēmējis automātu.

—  Dokumentus, lūdzu! — Leitnants piebungāja pie sānlodziņa. Pēc mirkļa viņš. tumšsarkanā ādas grāmatiņā izlasīja: majors Petrovs, iekšlietu karaspēka Konvoju apsardzes pārvaldes meklēšanas grupas komandieris.

—  Viss kārtībā. — Viņš atdeva apliecību un devās pie kolēģiem, kas tikko bija pārbaudījuši dokumentus «sešiniekā» sēdošajiem.

—  Karaspēks, meklēšanas grupa. Un kas jums?

—  Iekšlietu ministrijas Galvenā kriminālmeklēšanas pārvalde, — noguris kapteinis atbildēja. — Ka tik šie cits citu neapšauj.

—  Tās ir viņu problēmas, — dienesta pakāpē zemākais atbildēja.

Milicijas automašīnas aizbrauca.

Pēc dažām minūtēm atdzīvojās rācija vienpadsmitās daļas mašīnā.

'—Šie strādā kā iekšlietu karaspēks, — dežurants paziņoja. — Esiet uzmanīgi! Izsūtām trieciengrupu. Galu galā jānoskaidro, kas tie par putniem.

Apmēram tādu pašu tekstu saņēma Sinajeva brigāde.

— Viņi tēlo miličus. Tūdaļ atbrauks pirmā nodaļa un palūkosies šiem zem «jumta». Esiet gatavi!

No dažādiem rajoniem uz Verkas māju drāzās mašīnas ar bruņotiem, apņēmīgiem un labi sagatavotiem kaujiniekiem.

Devītā nodala

—  Šādā lietā man pavēle nav vajadzīga. Te pavēl sirdsapziņa. Un taisnīgums. Mēs ar Vasiliju tik daudz reižu esam bijuši sprukās…

Iespaidīgs vīrs īsi apgrieztiem matiem vienā paņē- mienāv izdzēra pusglāzi šņabja un slinki paostīja maizi.

—   Štatos, kad izpildījām spriedumu Beicovam… Tas mērglis aizdzina visjaunāko iznīcinātāju un paslēpās tur jūras karabāzē. Pirmā pārvalde viņu aizsniegt nevarēja, «L» vienībai no otrās pārvaldes tukšās lozes krita cita pēc citas… Bet Politbirojs gaida, un pats ģenerālais interesējas… Tad nu aizsūtīja mūs…

Vīrietis atkal salēja glāzēs bezkrāsaino četrdesmit- grādīgo šķidrumu. Viņam bija stingri sejas vaibsti un lēnas kustības, taču divi galdabiedri, kas bija viņam līdzīgi kā dvīņubrāļi, zināja, cik ātri spēj kustēties Karls; jāpiebilst, ka to spēja arī katrs no viņiem.

—  Vēlreiz pieminēsim Vasiliju Vertuhovski. — Karls pacēla glāzi, un visi trīs nesaskandinājuši izdzēra.

—  Uzkod taču! Golubovskis pašlaik notur sapulci, šeit ir visa priekšniecība, — sacīja Orlovs. — Trāpīsies vēl kādam acīs…

Karls nepiegrieza šiem vārdiem nekādu vērību. Ar smagās plaukstas iekšpusi noslaucījis muti, viņš turpināja lēni un neizteiksmīgi runāt — vairāk gan pats sev.

— Darbu padarījām, bet aiziet nevaram: viss ielenkts, gan policija klāt, gan FIB, gan pretizlūkošana… Atvadījāmies, apsolījāmies, kurš nu paliks dzīvs, lai palīdz ģimenēm…

—  Un kā jūs izkārpījāties? — Orlovs painteresējās. Fiziskās iedarbības apakšnodaļas darbinieki par aizvadītajām operācijām parasti nekad nerunāja.

—  Titāna cisternā ar raķešu degvielas oksidētāju.

—   Kā tad tā? Šis oksidētājs spēj saēst betonu. Ja uzpildes laikā izlīst, pēc stundas plāksnē ir bedre, it kā ar laužņiem būtu izdrupinājuši.

—  Novācām sargu un no noliktavas paņēmām skafandrus, kuros apskata reaktorus. Tie izturēja divdesmit minūtes, bet, kad pēcāk vilkām nost, sašķīda lupatu lēveros.

Karls ieblieza ar dūri pa galdu.

—  Toreiz palika dzīvs, bet tagad tas kuņa nodūra kā cūku! Dariet, kā zināt, bet es iešu!

—   Nesankcionēta iedarbība tiek uzskatīta par noziegumu, — Orlovs pēc iespējas saudzīgāk atgādināja.

Karla vaigs noraustījās.

—  Mēs esam lieli likumnieki, vai ne? Varētu sacīt — svētie…

—   Godīgi sakot, man ir nācies pārkāpt likumus, — rupjā balsī noteica trešais cilvēks, kas sēdēja pie galda. — Un, jāatzīst, daudzu valstu…

Viņš ar glāzi uzdauzīja pa pulēto galda virsu.

—  Taču mūsu instrukcijas un pavēles — ne vella! Te nu es patiešām esmu svētais.

Orlovs pamāja.

—   Es ari tā domāju.

—   Rauj viņus jupis, — bez dusmām atsaucās Karls.

Izdzēruši fitra pudeli, viņi atvadījās.

Karls ar skatienu pavadīja kolēģus, kas no bāzes ēkas devās uz izeju, bet pats gāja uz ekipējuma zāli. Telpā neviena nebija. Viņš atvēra metāla skapi ar savu uzvārdu uz pielīmētas inventāra kartītes, pārcilāja žvadzošo ekipējumu, izņēma kevlara bruņuvesti un ierasti uzvilka to zem krekla. Pēc tam no iekšējā nodalījuma izvilka ieroci, salieca stobrus un katru pielādēja ar specpatronas garo misiņa cilindru.

Ar mīkstu klikšķi stobri nostājās vietā, vienlaikus palēcās augšup drošinātāja karodziņš. Tas tika izslēgts ar lielo pirkstu, bet otrs — automātiski, kad plauksta sažņaudza rokturi. Ierocis bija neliels, kluss, ar lielu trie- cienspēku un neizmeta čaulītes. Pirmais šāviens izsita mērķi no ierindas, otrs bija nodrošinājumam.

Pasvārstījis ieroci plaukstā, Karls ar noslīpētu kustību

iebāza to žaketes sānu kabatā.

* * *

Šajā laikā GIP operatīvās daļas bāzes ēkā notika apspriede, kurā tika iztirzāts ārkārtējais atgadījums.

—  Viss bija izdarīts pareizi, kā vienmēr: trepju telpu pārbaudījām, nodrošinājām tumsu. Vasilijs iegāja, mēs gaidām mašīnā, motors darbojas, — veikli ziņoja īsi apfrizēts cilvēks, kurā Kaimakova kaimiņš Vovčiks viegli atpazītu vienu no ātrās palīdzības «ārstiem». Īstenībā tas bija vecākais grupā, kurš bija vadījis izgāzušos operāciju.

Kad viņš bija beidzis, apakšpulkvedis Golubovskis pajautāja:

—  Vertuhovskim bija infrasarkanās brilles?

Fiziskās ietekmēšanas apakšnodaļas priekšnieks Pļes-

ko noliedzoši pašūpoja galvu.

—  Kāpēc? — Jautājums izskanēja draudīgi.

«Ārsts» ar cīkstoņa figūru sakustējās.

—  Vadoties no konkrētiem apstākļiem un objekta raksturojumiem…

—   Kā tad šim ar tik draņķīgiem raksturojumiem izdevās nogalināt Vertuhovski? — Tagad apakšpulkveža tonī jau skanēja atklāti draudi.

Izpildītāji klusēja.

—   No sākta gala taču bija skaidrs, ka Skumjais ir viltus figūra, bandinieks, bet pret mums spēlē pavisam citi cilvēki, kurus nedrīkst novērtēt par zemu…

—  Trepēs bez Skumjā citu cilvēku nebija, biedri apakšpulkvedi, — «ārsts» stingri sacīja. — Viņi satikās viens pret vienu. Vasilija priekšrocība bija pēkšņums un iniciatīva, viņam ir milzīga tuvcīņu pieredze. Un, ja nu viņš gājis bojā, tad objekta raksturojums neatbilst īstenībai!

—  Protams. — Pļesko kļuva mundrāks un paskatījās uz analītiskās grupas vadītāju. — Mēs vadījāmies no saņemtajiem datiem.

—  Viss ir ņemts vērā un izrēķināts datorā, — analītiķis iebilda. — Augums, svars, sporta un cīņu iemaņas, psiholoģiskais statuss, dzīves pieredze, dalība ekstrēmās situācijās — kopumā ap deviņdesmit parametru. Kopējā atzīme — četrdesmit punkti, Tas nozīmē — tipisks upuris, kas nav reāli bīstams. Vertuhovskim, piemēram, ir astoņsimt piecdesmit…

Nelielajā kancelejiski mēbelētajā kabinetā iestājās smags klusums.

—  Tātad viss ir pareizi, visi ir labi pastrādājuši? — apakšpulkvedis jautāja gandrīz glāstoši. Un ieaurojās: — Kāpēc tad nogalināts mūsu biedrs?! Kāpēc izgāzusies operācija?! Es jūs, ar pirkstu taisītos gudriniekus, patriekšu bez pensijas!

Draudi bija nopietni, bet, kā saprata pats Golubovskis, neizpildāmi. Akcija netika sankcionēta pašās augšās, tur tādas sankcijas vispār vairs nedod, GIP priekšnieka vietnieks gan piekrita, taču mutiski… Tā ka sarežģījumu gadījumā nāksies atbildēt Golubovskim, viņš ir grēkāzis. Tāpēc no sarežģījumiem jāizvairās, tātad nevienam nedrīkst darīt pāri. Ja nu vien jāsabiedē priekšdie-nām…

—  Vai zināt, kas pasaulē notiek? Vesels trādirīdis to sūda ziepju dēļ: avīzes raksta, visādi viļņi raida! Un ar mājieniem: aiz tā slēpjoties militārie…

Bet pie Skumjā ieradies kāds aizvainots zaldātiņš un izgāzis veselu čupu visādas šļuras! Francis viņu saķēra, pašlaik nodarbojas.

Ar ārzemju vārdiem operatīvajā daļā apbalvoja ekstraklases darbiniekus.

—  Ko tad lai ar šo iesāk? — Pļesko atjēdzās.

Golubovskis ieurbās viņā ar svina smagu skatienu.

—   Palūkojieties kalendārā, major! Kurš tagad gads? Vai var rīkot savā teritorijā akciju pēc akcijas? Un ja tās vēl izgāžas?

Un pēc brīža piebilda:

—  Taču apstākļi izkārtojas dažādi, tādēļ atslābināties nedrīkst!

Augumā strupais un kalsnais Pļesko ar grumbaino seju — pilnīgs savu padoto pretstats — piesardzīgi klusēja.

Golubovskis pārlaida klātesošajiem skatienu.

—  Vai jūs nenogulējāt Skumjo?

—   Nekādā ziņā, biedri apakšpulkvedi^ — braši atsaucās apaļīgais, rausitim līdzīgais kapteinis Sevcovs — ārējās novērošanas dienesta priekšnieks. — Izrādījās, ka šim bija «jumts», tagad skaidrojam, kas šie tādi…

—  Jā, noskaidrojiet gan — vismaz kaut ko, — apakšpulkvedis ledaini noteica.

Selektorā iedegās numurēta spuldzīte, un Golubovskis pacēla klausuli.

—   Klausos, Franci. Nāc tik šurpu!

Un visiem klātesošajiem pavēlēja:

—  Ejiet uz savām darbavietām un gaidiet norādījumus!

Aizejošo cilvēku grupu pāršķēla spēcīgais un straujais

Franča stāvs. Viņš aizvēra durvis un pamāja uz ekranizētā kakta pusi. Bridi vēlāk, nodrošināti pret jebkādu noklausīšanos ar elektromagnētisko lauku, Francis un Golubovskis spraigi sarunājās. Sākumā runāja Francis, taču Golubovslds piepeši kļuva ļoti jautrs, uzdeva dažus papildjautājumus un ilgi smējās, šūpodamies cietajā, neērtajā krēslā un slaucīdams pasprukušās asaras. Nu jau divdesmit gadu viņš nebija tā līksmojies.

Kad Francis aizgāja, apakšpulkvedis visiem atcēla trauksmi.

—  Biežāk skatieties kalendārā un labāk gatavojiet operācijas! — viņš novēlēja Pļesko.

Bet Ševcovam pavēlēja:

—  Visas darbības ap Skumjo izbeigt, cilvēkus atsaukt.

—  Arī novērotāju brigādi? — Rausītis izbrīnīts pajautāja.

—  Visus! — Golubovskis apstiprināja.

+ * *

Vienpadsmitās daļas triecienvienība ieradās pie Verkas Nosovas mājas pirmā. Aizsargkrāsas mikroautobuss strauji nobremzēja pie atkritumu tvertnēm, un no tā izlēca pieci moderni jauni cilvēki ar vienādiem diplomātiem rokā, nu uz mata — veiksmīgi brokeri vai izveicīgi dīleri kādā no idiotiskajiem reklāmas rullīšiem. Lai gan sejas izteiksme un ašums, ar kādu tie ielenca pelēko volgu, lika šaubīties, vai šāds salīdzinājums ir veiksmīgs.

Diplomātus tie turēja ļoti dīvaini: sev priekšā, turklāt kreisā roka bija no augšpuses sažņaugusi plastmasas rokturi, bet labā ar atvērtu plaukstu skāra koferīša sānmalu. Taču cilvēkam, kas zina, ka, paraujot rokturi, diplomāts aizlidos sāņus, atsegdams uzvilktu automātu AKC-74Y, šāds tvēriens neliktos dīvains, jo ļāva acumirklī atklāt uguni.

Sestais cilvēks bija gados vecāks un bez diplomāta, viņš turēja rokas plata mēteļa kabatās. Zem auduma noklikšķēja izslēgtais drošinātājs.

—  Rokas uz paneļa, — vecākais mierīgi sacīja, un šis miers lika atzīt viņā augtas klases profesionāli, kuram nepaātrinās pulss, nospiežot sprūdu.

Majors Sinajevs un šoferis pavēli izpildīja, taču bez drudžainas steigas, un tas arī liecināja par pieradumu pie «karstām» situācijām.

—  Nostādi vietā drošinātāju, citādi atšausi sev pautus, — Sinajevs ieteica un nepiespiesti paskaidroja šoferim: — Tie ir mūsu draugi no drošībniekiem.

—   Kaut no dirsas, — tas drūmi atsaucās, — nevaru ciest, ka tēmē man virsū.

—  Uzrādiet dokumentus! — vecākais pieprasīja.

—  Tūdaļ tev visu uzrādīs, — Sinajevs labsirdīgi atbildēja, skatīdamies viņam aiz muguras.

Pa šauro celiņu līgani piebrauca tumšzaļš «rafiņš» ar aizsegtiem logiem. Tas pat nepaguva apstāties, kad pa sānu un aizmugurējām durvīm, dzinkstinādami tēraudu pret titānu, «katapultējās» pieci raženi dēlieši tumšos — nepārprotami kroņa — drapa mēteļos, kas bija divus numurus lielāki, nekā vajadzīgs. ICatrs bloķēja vienu «brokeri» un sastinga, dziļi iebāzis rokas kabatās un ar kaut ko pacēlis mēteldrānu jostas augstumā.

Sestais bija vecāks un plikādas kažociņā. VDK vienpadsmitās daļas trieciengrupa un GIP operatīvās daļas pirmā (kaujas) nodaļa kādreiz tika komplektēta pēc viena principa un tāpēc sakrita skaitliskā sastāva un struktūras zinā. Apģērbs, ekipējums un ieroči tika atlasīti improvizēti. t)rēbju atšķirībai praktiskas nozīmes nebija, bet visa pārējā taktiskās un tehniskās iespējas noteiktu iespējamās sadursmes iznākumu.

Zem kroņa garderobes drapa mēteļiem bija pavilktas ceturtās aizsardzības pakāpes titāna bruņuvestes, kuras gan ierobežoja kustības, toties droši aizturēja jebkura īsstobra ieroča lodes, ieskaitot TT un parabellumu. Inventāra mēteļu kabatām bija šķēlums, kas ļāva brīvi rīkoties ar divdesmitlādiņu «Stečkinu», kas bija pietiekami ērts un jaudīgs tuvai distancei, taču nespēja cauršaut vieglo kevlara trešās klases bruņuvesti, kādās bija ietērpušies «brokeri», kaut gan tas pats TT vai parabel- lums viegli sita cauri šīm bruņām. Tikpat garantēti AKC- 74Y spēja sacaurumot titāna plāksnes.

Tādējādi sākotnējais spēku samērs nu nemaz nebija par labu pirmajai nodaļai. Taču to neviens nezināja. Turklāt kaujas iznākumu nereti nosaka nevis uzbrukuma un aizsardzības līdzekļi, bet nervu stiprums, reakcijas ātrums, iemaņu noslīpētība, aprēķina precizitāte… Ļoti daudz bija atkarīgs no tā, kurš sāks pirmais…

—   Paejiet nost no specmašīnas, — kažociņā tērpies cilvēks mierīgi pavēlēja, ar zibenīgi asu skatienu «nofotografējis» situāciju un izvēlējies četrus visbīstamākos mērķus. Kabatā viņš žņaudzīja četrstobru MC/7, kas bija pilnīgi sagatavots kaujai.

—  Vispirms ir jāstādās priekšā, — trieciengrupas komandieris pamācoši sacīja un pagriezās pret pirmās nodaļas vecāko. — Turklāt — kā gan var zināt, ka šī ir specmašīna?

Viņi stāvēja aci pret aci — abi vienlīdz platiem pleciem, viņi lieliski prata savaldīties un šaut, neizņemdami roku no kabatas. Divi kapteiņi bija vienā krāsnī cepti — tāpat kā viņu padotie, kuri ne mirkli nepārstāja cits citu kontrolēt; kā mikroautobusu šoferi, kas vēroja notiekošo, piemieguši acis kā snaiperi.

Abas grupas jau saprata, ka viņu priekšā nav algoti killeri, ne ari noziedzīgu organizāciju kaujinieki, tie nav ari teroristi vai diversanti, bet kolēģi no cita specdienesta. Vēl necik sen tie pakļāvās vienam un visvarenam saimniekam, veica vienus uzdevumus un tiem nebija savu interešu. Tāpēc viņu ceļi nekrustojās, bet, ja nu tas tomēr notika, tad pārpratumu ātri nokārtoja.

Tagad katra specdienesta vadītājam bija savas intereses, kas tika pakārtotas likmēm augstā politiskā spēlē, un tāpēc VDK un GIP «vilkusuņi» bija kaujas gatavībā nostājušies cits pret citu. Situācijai atbilstošas dūšas nevienai no pusēm nebija un nebija ari vēlēšanās izliet savas vai svešas asinis augstas priekšniecības ambīciju dēļ. Bet, ja nu ambrāža sāktos, malā palikt nevarētu neviens, bet savas asinis tomēr ir visvērtīgākās. Tāpēc uz «Stečkinu» gaiļiem sasprindzinājumā svīda pirksti un saltajā vējiņā stinga uz maskējošo diplomātu rokturiem noliktās plaukstas. Viss bija atkarīgs no vecākajiem.

—  Specmašīna ir un paliek specmašīna, vai tas ir vai nav redzams…

—  Dokumentus vajag uzrādīt, tad viss būs skaidrs…

Vecākie slinki mētājās frāzēm, uzmanīgi viens otru

pētīdami. Bija skaidrs, ka viņi vienkārši velk laiku, taustīdamies pēc situācijas pieņemama atrisinājuma.

Pēkšņi cilvēks puskažokā apklusa, viņa sejā pavīdēja atpazīšanas ēna.

—  Es tevi atcerējos. Angola. Astoņdesmit septītais.

Viņa sarunbiedrs mazliet nogaidīja.

—  Jā, tā bija… Tu darbojies otrajā vienībā.

Sajutuši pārmaiņas sarunas tonalitātē, «brokeri» un kroņa mēteļi saausījās.

—  Tas tik ir forši!

Noklakšķēja uzstādītie drošinātāji, un, atrāvušās no rievotajiem rokturiem, plaukstas sakļāvās stingrā rokasspiedienā. Desmit «vilkusuņi» atviegloti nopūtās.

* * *

Kaimakova dzīvoklī joprojām bija kluss, taču uz grīdas sēdošais cilvēks negulēja. Kad noklikšķēja ieejas durvju slēdzene, viņš pacēla auksto pistoli un notēmēja to pret durvju aili. Bija atlicis tīrais nieks, bet pēc tam nedēļu, bet varbūt pat ilgāk varēs nedomāt, kur lai dabū nākamo devu.

Smagnējais stāvs aizpildīja durvju aili, un pistole apdullinoši izšāva, izsviezdama ugunsspietu un trulu lodi, kas trāpīja ienākušajam gandrīz krūšu vidū. Tas atsprāga un skaļi nogāzās augšpēdus.

Cilvēks piecēlās, lai, piespiedis stobru pie nokritušā deniņiem, izšautu vēlreiz, kā tika pavēlēts. Bet, kad viņa siluets iezīmējās apgaismotā loga fonā, metāla cilindriņš bez skaņas šķērsoja istabu, iztriecās cauri krūšukurvim starp sesto un septīto ribu, tajā atvērās četras ziedlapiņas, uz kurām uztinās mīkstie audi un iekšas; lode veica īsu, asiņainu ceļu, zigzagveidīgi mētādamās.

Tas vienmēr radīja plašu iekšēju asiņošanu un sāpju šoku, un šī reize nebija izņēmums, kaut arī sašautais ķermenis bija stipri piesātināts ar narkotikām. Neveiksminieks slepkava kā pelavmaiss nogāzās uz grīdas, bet stāvus pielēkušais Karls acumirklī ietrieca tam galvā otru tikpat drausmīgu lodi.

Pēc tam viņš aptaustīja krūtis un izlamājās. Kevlars bija aizturējis sešgramīgo svina gabaliņu plakētajā apvalkā, taču pustonnu stiprais trieciens bija iespiedis aizsargmateriālu augumā un droši vien salauzis kaulu. Pa vēderu sūcās kaut kas silts un lipīgs.

—  Jedritvai kociņ, kā gan es tikšu atpakaļ? — ievainotais dobji iesaucās.

Gan šāvienu, gan iesaukšanos bija fiksējuši aiz vecā drēbju skapja un telefona klausulē iemontētie mikrofoni, kas kvalitatīvi aizraidīja tos uz noklausīšanās centriem.

—  Trauksme objektā «0», — vienpadsmitās daļas dežurants reaģēja.

—  Tas ir Karls, velns lai viņu rautu! — nolamājās

operators GIP noklausīšanās istabā.

* * *

«Brokeri» un kroņa mēteļi miermīlīgi sasmēķēja, kamēr viņu komandieri savrup pusbalsī tērzēja.

—   Mums jānoskaidro volgās sēdošo personības un jāaizvāc šie no šejienes, — sacīja triecienvienības vecākais.

—  Mums ir tāds pats uzdevums attiecībā uz jūsu «sešinieku». — Puskažokā tērpies vīrs pamāja. — Sanda savā starpā, maitas tādi! Šie spēlē savas spēles, bet mums šiem ogles jāgrābj plikām rokām!

Zaļais «rafiņš» īsi notaurēja, šoferis pamāja ar roku, bet pirmās nodaļas komandieris piegāja pie radiotelefona. Pēc īsas sarunas viņš atgriezās un saviem cilvēkiem pavēlēja:

—   Mašīnā!

Bet kolēģim no vienpadsmitās daļas paskaidroja:

—  Velns lai viņus sazina! Pēkšņi trauksmi atcēluši.

Un nosmīkņāja.

—  Vari atskaitīties, ka savu uzdevumu esi veicis.

Pēc tam pieliecās pie volgas lodziņa un pateica Si-

najevam:

—  Jums pavēlēts atgriezties bāzē, novērošana tiek pārtraukta.

—  Jau saņēmām ziņu. Bet kas tur par jampadraci?

—  Sašāvuši mūsu puisi, tagad brauksim savākt. Labi, ka te viss nogāja gludi. Mēs varējām cits citu ietērpt koka mēteļos.

—  Kā likts, — Sinajevs atsaucās.

* * *

Pēc dažām minūtēm pie Verkas Nosovas mājas palika tikai krietni nokalpojis vienpadsmitās daļas «sešinieks».

Verļinova ļaudīm šī nakts bija nemierīga un rūpju pilna. Viena nodaļa imitēja piedzēruša dīkdieņa aizturēšanu, kas nezin kādēļ bija trepju telpā izšāvis ar starta pistoli. Aina tika nospēlēta pārliecinoši, bet dialogi un replikas sniedza durvis neatvērušajiem, taču uzmanīgi vērojošajiem kaimiņiem par notikušo izsmeļošu informāciju.

Tikai pret rītu, kad viss jau bija norimis un mājā visi aizmiguši, otrā brigāde ievietoja sanitārajā furgonā nezināma narkomāna ķermeni un izveda ārpus pilsētas, kur apraka kailā, vēju appūstā meža strēlē.

Trešā brigāde saveda kārtībā dzīvokli.

Aleksandrs Kaimakovs — viņš arī Skumīgais un Skābais — pat nenojauta, kādi notikumi ap viņu sa- vērpjas. Kad «brokeri» un kroņa mēteļi šāviengatavībā stāvēja aci pret aci, viņš, svētlaimīgi smaidīdams, gulēja uz muguras, bet nepakjāvību nožēlojusī Verķa, jāšus viņu apskāvusi, apzinīgi «strādāja», nežēlodama ne garīgos, ne miesiskos spēkus.

Kad viņa dzīvoklī izraisījās īsa, taču asiņaina apšaude, viņš klabināja rakstāmmašīnu, iekārtojies šaurā, neuzkoptā virtuvē.

Vēlāk, kad otrā un trešā brigāde jau bija iznīcinājusi notikušā pēdas, Kaimakovs apstrādāja Verķu «lokomotīves un vagoniņa» pozīcijā, kura uz platā dīvāna un bez drēbēm izskatījās daudz pievilcīgāka nekā statistikas sektorā. Tiesa, ne viss norisinājās gludi, un spēki dažkārt pameta Kaimakovu, taču Verķa žigli pagriezās un novērsa aizķeršanos, bet pēc tam tikpat žigli atgriezās iepriekšējā stāvoklī.

Tad viņš atkal klabināja rakstāmmašīnu, un pēc tam Verķa atkal «noņēma stresu», un, kaut gan viņam nebija ne stresa, ne potences, viņš padevīgi soļoja iebrauktajās sliedēs, kamēr logus neiegaismoja pelēcīga rītausma. Dīvaini, bet austošās dienas gaisma iedarbojās stimulējoši, un viņš, strauji pagriezis smilkstošo un par asinu nesarecēšanu aizmirsušo Verķu, pabeidza darāmo, kā jau tas uzvarētājam pienākas. Pēc tam kailās miesas bezspēkā atlaidās uz tīrā, taču jau krietni saburzītā palaga, līdz dienasvidum aizmirsušās miegā un nevērīgas pret darba disciplīnu, kā arī visām citām saistībām pret apkārtējo pasauli.

Vienpadsmitās daļas «sešinieks» bez nomaiņas stāvēja pie parādes durvīm.

labākos laikos veiksmīgais štellmanis ar iesauku Farts nebija turējis rokās ar šādu summu samērojamus ekvivalentus.

Bomžam, kam viņam līdzvērtīgie bija piešķīruši palamu Tarakāns, tas nevarētu pat sapņos rādīties. Tagad Tarakāna smirdīgā čaula ieplaisāja, radās iespēja to nomest uz visiem laikiem. Kļačkins saprata, ka spēj ne vien pacelties no padibenēm, bet uzkāpt agrāk neiedomājamos augstumos… Protams, ja spēs noturēt rokās naudu un palikt dzīvs.

Pārlicis kādu desmitu banknošu kabatā, viņš izgāja no kabīnes un sastapās ar tualetes kontroliera vērīgo skatienu.

—  Četrus gadus strēbu balandu, bet šodien sarijos speķi…

Vīrelis saprotoši pasmaidīja.

—   Kad nometi vateni?

—  Pirms kādas nedēļas. Nupat kā atbraucu. Vai kādu no bračkām pazīsti?

—  Sen jau esmu metis mieru.

—   Labs ir…

Kļačkins devās uz izeju, taču piepeši apstājās, it kā negaidītas domas apskaidrots.

—  Paklau, čomak, neesi kuilis un uzsit man savējo paltraku… Tādā paskatā mani fiksi uz menteni savāks…

Vīrelis apstulbots klusēja.

—  Piķis man ir, saņēmu pilnu aprēķinu…

Kļačkins izņēma un kā vēdekli izplāja piecdesmit-

tūkstošu banknotes.

Kontrolieris ieinteresēti sarosījās, taču tūdaļ nelāgi saviebās.

—  Vai pats zīmēji? Nu, man tu fufeli neiegrūdīsi…

Viņš uzmanīgi izņēma no vēdekļa vienu papīriņu,

vērīgi to apskatīja, paostīja, tad aplūkoja pret gaismu. Pēc tam nokoda gabaliņu, pielika sērkociņu.

—   Labs ir, do' šu'…

Dažas minūtes vēlāk Kļačkins izgāja uz ielas pavalkātā, taču gluži pieklājīgā mētelī un gandrīz jaunā cepurē. Noskūtajā sejā bija iegūlusi gandrīz aizmirstā pašpārliecinātības un augstprātības izteiksme.

Un tas, ka universālveikalā pie metro viņš pirmām kārtām nopirka franču odekolonu, Gillette slcuvekli un angļu skūšanās krēmu, liecināja par iepriekšējo paradumu atgriešanos. Pēc tam viņš nopirka kreklu un kaklasaiti, veļu, dažus pārus zeķu un ar kažokādu izoderētus puszābakus, lielu ceļasomu, kura pēc vienkāršas pārveides spēja kļūt divtik lielāka.

Tajā — iepriekšējā dzīvē nevarēja tā vienkārši, bez visāda blata ieiet veikalā un iegādāties visu, ko sirds kāro. Tagad nācās sevi apvaldīt, lai pārāk nekristu acīs.

Izvēlējies vidēji dārgu uzvalku, Kļačkins iegāja pie- laikošanas kabīnē. Tur viņš pārlika naudu no kofera somas dibenā, tai virsū sakrāva nopirktās mantas, pēc dažām minūtēm turpat iegūla ari jaunais uzvalks…

Tukšais koferis tika iemests pagrabā, bet Kļačkins ar somu pār plecu nolaidās metro. Par viņa pēdējo pirkumu kļuva manikīra šķērītes, ķemme un šampūna tūbiņa. Tas viss noderēja pēc stundas, kad viņš Centrālās pirts atsevišķā numurā saveda sevi kārtībā.

Vispirms viņš ilgi stāvēja zem dušas, vienā laidā sevi saziepēdams un vērodams, kā kļūst arvien gaišākas notekošā ūdens strūklas, pēc tam svētlaimīgi gulēja vannā, pateikdamies liktenim, ka nav iedzīvojies utīs, kašķī vai vēl kādā tamlīdzīgā draņķībā, kas ir neizbēgams bom- ža drūmās eksistences ceļabiedrs. Tad viņš sajuta izsalkumu un sen zudušo seksuālo iekāri; tas deva iemeslu melanholiskai pafilozofēšanai par cilvēka dabas nepilnību, jo tā nekad nebija gluži apmierināta.

Iekvēlinātās miesas daļiņa kā sīka saliņa spraucās laukā no ziepju putām, Kļačkins atcerējās zonas blēņošanos, un, ja tagad pa rokai trāpītos muša, viņš pamēģinātu noraut tai spārniņus un novietot to uz jutīgās rozīgās pussfēras, kaut gan nekad nebija ticējis šā paņēmiena efektivitātei un stāstus par to uzskatīja par zeķu parastu pļurkstēšanu. Taču peldvietas luksuskabīnē ziemas vidū mušu nebija, un Advokāts ierasti sakļāva plaukstu ap savu saspringto stabiņu. Viņš smādēja «zilos» un tāpēc visus un četrus gadus nodarbojās ar pašapmierināšanos, izmantodams pa barakām klīstošās

bildītes un atmiņas par uz visādām perversijām kāro sievu un neskaitāmajām draugaļām.

Tagad vizuālie tēli pat nebija vajadzīgi: karstais ūdens, atslābums un dvēseliskais komforts ļāva ātri nonākt pie rezultāta. Viena no problēmām viegli atrisinājās, un Kļačkins atcerējās antīka filozofa izteicienu: «Cik gan labi būtu, ja ar vienkāršu vēdera paglaudīšanu varētu remdēt izsalkumu…»

. Apslacījis iztvaicēto augumu ar odekolonu, Kļačkins apģērba jauno veļu, drēbes un nu pilnībā izjuta, ka atgriežas normālā dzīvē. Tarakāna kankari uz flīžu grīdas izraisīja derdzīgu šķebīgumu, viņš gribēja to visu tepat miskastē arī pamest, taču piesardzība guva virsroku: nedrīkstēja atļauties nepārdomātu rīcību, kas piesaista uzmanību un iespiežas apkārtējiem atmiņā. Neapvilcis mēteli, Kļačkins izgāja garajā gaitenī un palūdza dežurantei — vaļīgam sievišķim ar ūdeņraža pārskābi izbalinātiem matiem — avīzi vai kādu maisiņu. Dežurantei līdzās sēdēja gluži nepārprotama paskata meiča, kuras īsie svār- ciņi gandrīz nemaz nepiesedza pavalkātās zeķubiksēs iespīlētās kājas.

—  Ilgi gan vannojāties. — Blondīne pasmaidīja. — Jau nodomājām — vai nav jāiet muguru noberzt. Es Gaļinai tā ari sacīju: «Ej taču palīdzi cilvēkam.» Bet viņa kautrējas: «Ja pasauks, tad iešu.» Vai ne tā, Galočka?

Gaļinas skatiens bija gluži nepārprotams.

—  Ak, meitenes, es tagad nekam nederu — nupat kā no reisa. — Kļačkins pasmaidīja, paņemdams ietinamā papīra gabalu, polietilēna maisiņu un gramstīdamies kabatā pēc sīknaudas. — Bet jūs esat tik simpātiskas, ka noteikti piekāpšu citureiz.

«Par mušu iedomājos, bet par sievieti — ne,» Kļačkins norūpējies apcerēja, ievīstīdams kankarus. «Un clau- dzi taču ieraduma dēļ nespēj atteikties no Dunkas Kula- kovas…»

Viņš ar pūlēm piespieda sevi uzvilkt tualetes kontroliera mēteli un uzvilkt cepuri. Tagad tie likās pretīgi un nožēlojami. Nokļuvis līdz «gumam», Kļačkins nopirka aitādas kažoku un elegantu nerpādas «pīrādziņcepuri». Pārģērbies viņš atviegloti nopūtās. Transformācija bija pabeigta. Iegriezies frizētavā, viņš lika sev apgriezt matus, tā ar pēdējo otas vilcienu papildinādams savu atjaunoto portretu; pēc tam, smaržodams pēc dārga odekolona un izbaudīdams uz ādas jauno drēbju stīvumu, devās uz privātu restorāniņu «Divas pūces», kur ar apetīti notiesāja izmeklētas pusdienas un izdzēra divsimt gramus citronu šņabja.

Ticis līdz desertam — augļu kokteilim no ananāsiem, firziķiem, kivi un apelsīniem, viņš pirmo reizi pēdējo s?tundu vājprātīgās joņošanas laikā kļuva stipri domīgs.

No pašām padibenēm uzkāpis pa piesardzības trepītēm un spējis saglabāt dzīvību, viņš bija izpildījis tikai visneatliekamāko uzdevumu. Tagad vajadzēja legalizēties, atjaunot kontaktus, sakarus un galu galā — savas tiesības un iespējas, pielāgojoties jaunās, nepierastās pasaules apstākļiem, kas tomēr var būt ļoti patīkami.

Klačkins ar baudu izgaršoja zemeņu liķiera glāzīti, iemalkoja kafiju, uzsmēķēja Marlboro.' Krasā pāreja no vienas dzīves citā un nervu sasprindzinājums lika sevi manīt. Atslābinājies viņš sajuta milzīgu nogurumu. Plaksti krita ciet. Bet vēl taču jāatrod naktsmājas… Un jāpiemāna pa pēdām skrejošie mednieki, jāpaslēpjas, jā- izškīst cilvēku skudrupūznī.

Parasts bomžs, nejauši iedzīvojies miljardā rubļu, pēc dažām stundām būtu to neglābjami zaudējis — un, visdrīzāk, kopā ar dzīvību. Viņš spēja uzvarēt pirmajā posmā. Bet sacīkstes otrajā — daudz garākajā posmā viņš bez izredzēm zaudēs. Tāpēc, ka ne inženiera konstruktora diploms, ne štellmaņa iemaņas, ne godīga frajera zonas pieredze nebija trumpji spēlē, kur bankā ir vairāk nekā pusmiljons dolāru, bet pretī likta viņa paša dzīvība.

Ne Farts, ne Advokāts, ne Tarakāns nemācētu izkulties no šīs skaudri šaurās bezizejas. Taču cilvēks ir daudzšķautņains, un Viktoram Vasiļjevičam Kļačkinam bija vēl kāda savdabība, un tā nu varēja viņam izlīdzēt, lai uzvarētu jebkurā spēlē. Šī dziļi apslēptā būtība bija cieši saistīta ar telefona numuru, kuru viņš nekad netika pierakstījis, taču atcerējās vienmēr, feēniņos nakšņojošs bomžs to nevarētu izmantot. Taču tagad bija vispiemērotākais brīdis.

Kļačkins pacēla roku un sacīja viesmīlim, kurš, uzteicami' pieklājīgs, bija acumirklī klāt:

—  Vēl kafiju, liķieri un telefonu. Taču telefonu — vispirms.

Pēc brīža viesmīlis atnesa vieglītiņu, glezni izliektu klausuli, no kuras spraucās sāņus sudrabaini mirdzošs izvelkamās antenas spieķis.

Nogaidījis, līdz viesmīlis bija aizgājis pietiekamā attālumā, Kļačkins sāka spaidīt melodiski trinkšķošos taustiņus.

Viņam vienmēr bija licies, ka šiem dūcieniem ir kāda īpaša tonalitāte, un tagad šī sajūta atgriezās, viņš uztvēra savas sirds dobjos sitienus.

—   Klausos, — pēc otrā dūciena atsaucās nopietna, vīrišķīga balss.

Kļačkins sasveicinājās.

—  Es gribētu dzirdēt Valentīnu Sergejeviču, — viņš noteica pēc iespējas solīdāk.

—   Kas jautā? — sarunbiedrs skarbi painteresējās.

—  Asmodejs, — īsi un nezinātājam nesaprotami Kļačkins stādījās priekšā. Pseidonīmu viņš bija izvēlējies pats, un klibā velna tēls toreiz likās vispiemērotākais lomai, kuru viņš uzņēmās.

Cilvēks līnijas otrā galā nu nekādi nebija pieskaitāms pie neinformētiem, un sacītais viņam bija ļoti labi saprotams.

—  Uzgaidiet, lūdzu. — Balss kļuva manāmi laipnāka.

Klausulē noknakšķēja, iestājās mīksts klusums, kurā

pēc brīža atskanēja uzbudināta un priecīga balss:

—  Nespēju noticēt! Vai tiešām tas esat jūs, mans dārgais?

Tādu reakciju Kļačkins nebija gaidījis. Nu, protams, laipnības un sirsnības demonstrācija pastiprina psiholoģisko kontaktu, taču šoreiz prieks nebija uzspēlēts.

—  Es gan, Valentīn Sergejevič. Nesen kā atgriezos, nolēmu, ka vajadzētu satikties.

—  Un pareizi nolēmāt, dārgais. Es ļoti priecājos. Cik reižu esmu sevi sunījis, ka nebiju toreiz pietiekami uzstājīgs, bet ko nu vairs par to runāt! Kur jūs pašlaik atrodaties?

—   «Divās pūcēs».

—  Saprotu, saprotu… Tad nu tā… Pēc divdesmit piecām minūtēm pie ieejas piebrauks sarkans «devītnieks», tajā aiz stikla aukliņā karāsies plastmasas skeletiņš. Šoferi sauc par Semjonu — viņš ir loti labs puisis. Viņš jūs atvedīs pie manis, es centīgos atbrīvoties, kaut gan mums ir neliels sastrēgums… taču senu draugu dēļ… Vai visu sapratāt? Jūs tas apmierina?

—  Jā, — Kļačkins atbildēja un nospieda atslēdzošo taustiņu.

Ūnijas otrā galā majors Mežujevs noklikšķināja slēdzīti uz sakaru pults.

—   Ļenočka, sameklē Asmodeja personisko lietu. Viņš ir četrus gadus nosēdējis, bet pirms sešiem septiņiem mēnešiem atbrīvojies. Pārbaudi visu, kas ir: kur bijis, ko darījis, nu — kā parasti. Un ātrāk man visu uz galda.

Noklikšķēja vel viens pārslēdzējs.

—   Semjon, aizbrauc uz «Divām pūcēm», paņemsi cilvēku un aizvedīsi uz Miera prospektu. Vai tur produkti un dzeramais ir? Labi. Un sagatavo Irku vai Natašku, lai sēž mājās, vakarā var būt vajadzīgas.

Pēdējais savienojums bija ar priekšnieku.

—   Biedri apakšpulkvedi, mani uzmeklējis Asmodejs… Viņš astoņdesmit piektajā strādāja ar Smitu… Jā, gribu izmantot. Man vajadzīga nomaiņa sakaros ar brigādēm. Tur viss ir normāli, Senčenko uzmana Skābo, traucē vēl divas mašīnas, mēs tās vācam nost… Noskaidrosim, ziņosim. Tieši tā. Tiks izpildīts. Sapratu.

Mežujevs atgāzās pret krēsla atzveltni un priecīgi saberzēja rokas.

—  Vai tu re, tieši laikā!

Drīz viņu nomainīja, un viņš aizgāja uz savu kabinetu.

Tievinā'un labi noaugusī, sarkanā pieguļošā kleitā tērpusies Ļenočka atnesa tumšbrūnu cieta kartona mapi, kuras labajā augšējā stūrī bija atzīme «sevišķi slepeni».

—  Par viņu nekādu ziņu pēc atbrīvošanas nav, — vina norūpējusies'paziņoja, samiegusi tuvredzīgās actiņas. — Iznācis jūlija beigās, darbā bija jāiekārtojas turpat — Ros- tovas apgabalā vagonbūves rūpnīcā, taču patvarīgi atgriezies Maskavā; nav pieraksta un pastāvīgas dzīvesvietas. Pirmajā un otrajā augustā apmeties viesnīcā «Sports». Zvanījis dažiem veciem paziņām. Pēc tam pazudis.

Ļenočka nolika uz galda personisko lietu un savu memorandu, kas bija sarakstīts skaidrā, apaļīgā rokrakstā.

—  Vai varu iet?

—  Jā, protams. — Majors ar skatienu viņu pavadīja. Viņš bija pāris reižu ar viņu pārgulējis un tagad ar patiku noskatījās uz viņas slaidajām, garajām kājām, kuras apspīlēja rozā zeķes un kas bija ieautas sarkanās kurpēs.

—  Paldies, Ļenočka, tu ātri savāci visu, ko varēji. Un vispār — tu esi kā lāpa. Dienesta dēļ galīgi atstājam novārtā personisko dzīvi. Būtu kādudien jāiedzer šampanietis.

—   Lai notiek. — Meitene pasmaidīja.

Desmita nodala

Ar Valentīnu Sergejeviču Mežujevu Kļačkins iepazinās astoņdesmit piektā gada karstajā vasarā Botkina slimnīcas infekcijas nodaļā. Viņu nogāza dzeltenā kaite, viņam astoņas reizes dienā durstīja dibenu un pieslēdza pie sistēmas, gaidīdami — vai nu organisms uzveiks slimību, vai ņems virsroku slimība, kuras vārdā nosaukta dziednīca. Iekšējo apgaitu laikā vērodami šo cīniņu un runādami par efektīvu zāļu trūkumu, ārsti saglabāja līdzjūtīgu neitralitāti.

Kādudien viņu izsauca uz nodaļas vadītāja kabinetu, kur sēdēja gadus trīsdesmit piecus vecs respektabls cilvēks ar sportisku miesasbūvi un īsu frizūru. Par spīti karstumam, viņš bija uzvalkā un ar kaklasaiti, kas tūdaļ uzrādīja piederību pie oficiālām struktūrām.

—Te nu ir biedrs Kļačkins, — vadītājs sacīja un, ieraudzījis, ka nepazīstamais pastiepj roku, steigšus piebilda: — Šajā slimības stadijā kontakti nav vēlami, iespējama inficēšanās…

—  Nekas, sērga pie sērgas nelīp, — cilvēks pajokoja un, atklāti pasmaidījis, stingri paspieda dzeltenajam Kļačkinam roku.

' Tas, negaidīdams uzaicinājumu, smagi apsēdās uz dīvāna — trīsdesmit metru pastaiga pa koridoru bija atņēmusi visus spēkus.

Nodaļas vadītājs, aizbildinājies ar darbiem, izgāja.

—  No sirds jūtu jums līdzi, pats esmu izslimojis Botkinu un zinu, kas tas ir…

Līdzīgas pārciestās nelaimes noskaņo cilvēkus savstarpēji labvēlīgi, taču Kļačkinam iešāvās prātā: ja viņam būtu sifiliss, tad nepazīstamais samulsis atzītu sevi arī par šīs kaites īpašnieku.

Ar visu savu vārgumu un akmens smagumu labajā pakrūtē viņš pasmaidīja.

—  Jā, jā. — Apmeklētājs noreaģēja. — Pirms trim gadiem, astoņdesmit otrajā, tieši toreiz Brežņevs bija nomiris. Kā gan citādi es būtu tik drosmīgs?

Viņš pakratīja pacelto, ar infekcijas nesēju saskārušos plaukstu.

—   Imunitāte!

—  Jā, starp citu, aizmirsu stādīties priekšā. — Pārliecinājies, ka ironiskais smaids apdzisis, nepazīstamais turpināja tuvināšanās līniju, un Kļačkins jau zināja, ko tūdaļ izdzirdēs.

—  Esmu no Valsts drošības komitejas, kapteinis Mežu- jevs, Valentīns Sergejevičs.

Viņi vienmēr tā piesakās. Solīdi un autoritatīvi: pilns kantora nosaukums — bez jebkādiem saīsinājumiem, noteikti vārds un tēvvārds. Protams, ne jau tad, kad apcietina pie valūtas veikala, tur ir cita runa —rokas aiz muguras un mašīnā iekšā… Tiesa, viņi paši reti kad arestē, parasti iesaista miliciju.

Nelikumīgas valūtas operācijas ir komitejas kompetencē, daudzi no Kļačkina aprindām tika stāstījuši par kontaktēšanos ar viņiem, taču neviens, skaidra lieta, nerunāja par sevi — sak', es piekritu pastučīt… Viņam pašam mēģināja piebraukt caur firmu — izsauca uz pirmo nodaļu, tur kāds tips ar nekaunīgu mūli mēģināja paķert uz dullo: jūs pats strādājat slepenā konstruktoru birojā, bet apgrozāties šaubīgās aprindās, ir informācija, ka šeptējat ar valūtu… Viņš tūdaļ pretī: ar markām vai dolāriem, kam pārdevu, kad, kur, cik? Ak konkrētu faktu nav, tad nevajag godīgu pilsoni apvainot un nomelnot, tagad nav ne trīsdesmit septītais, ne sešdesmit trešais un pat ne septiņdesmit astotais gads… Tipiņš arī atkāpās smalki: neuztraucieties, aizdomās jūs neturam, gribējām iepazīties, parunāt, es jums vēl piezvanīšu… Taču acis bija ļaunas un atriebīgas.

«Varbūt tagad kaut ko uzrakuši?»

Kļačkins galvā izskaitļoja savas pēdējās operācijas. Viņš vienmēr bija rīkojies piesardzīgi, ar starpniekiem, tā ka nekādu pieturas punktu nevarēja būt…

—  Viņi taču jums iešļircina vitamīnus un skalo asinis ar hemodēzi, tā arī visa ārstēšana…

Valentīns Sergejevičs grūtsirdīgi nopūtās. Kādu mirkli Kļačkinam likās, ka novājinātais organisms sašķoba uztveri un apmeklētājs ir augstākas instances ārsts, kas atnācis no kaut kādas medicīniskas pārvaldes, lai pārbaudītu, cik pareizi un efektīvi ārstē infekcijas slimniekus.

— Mūsu medicīna! — Valentīns Sergejevičs turpināja gaušanos. — Nav ne mūsdienīgas metodikas, ne preparātu… Šis vīruss saārda aknu šūnas membrānu, tātad var tūdaļ iegāzties zārkā, bet var arī pakāpeniski kļūt par invalidu. Šo te neēd, bet to, lūk, nedzer, tak no zilās lapas šā vai tā neizspruksi, un raugi — klāt jau hepatoze, ciroze, kapu kalniņš… Vitamīni šūnu nesaglabā!

Kapteinis no glīta koferīša izņēma dažas spilgti noformētas paciņas.

—  «Esenciāls», VFR un Dienvidslāvija, ampulās un kapsulās. Bet tas ir «Silibans», Šveice. Vai esat dzirdējis? Pilnībā atjauno skartās šūnas, izslēdz to deģenerāciju, reģenerē aknu audus. Tās jau mani ari izglāba. Savienībā jau tādas neieved, taču es slimoju Gvinejā, komandējumā…

Valentīns Sergejevičs konfidenciāli pieklusināja balsi.

—  Vēstniecībai nācās atvērt valūtas maciņu.

Viņš iesmējās.

—     Bet — vai, kāv šiem tas nepatīk! Toties izspruku bez komplikācijām. Šito lietu, protams, nedrīkst! — Viņš familiāri piesita knipi pie kakla virs oficiālā baltā krekla. — Vispār jau es neaizraujos, taču kā lai svētku reizē darbavietā atsakās? It īpaši Čekistu dienā? Nesapratīs. Un galu galā —slodzīte jau ari ir.

Komitejnieks noglāstīja savas aknas. Viņš izraisīja simpātijas un uzticību, turklāt par «Esenciālu» ārsti čukstus stāstīja brīnumus, un draugi no valūtas šeptes un uzticīgā sieva Olga jau nedēļu bez panākumiem pūlēļās to sadabūt.

«Sie nu gan prot atrast pieeju,» Kļačkins nodomāja. «Bet ko es viņiem varu dot pretī? Nostučīt Maiksti, Sidoru vai Bekmurzajevu? Muļķības, nav tās figūras, lai te man pērles kaisītu! Bet īsto figūru man nav…»

—  Pārdodiet zāles, —viņš palūdza. —Bet par rubļiem, lūdzu. Kur lai ņemu to valūtu?

Valentīns Sergejevičs no sirds iesmējās.

—     Inteliģentiem cilvēkiem ir lieliska humora izjūta. Preparāti būs par velti. Es jums tos vienkārši tāpat atstātu un aizietu. Jo esat man simpātisks, turklāt mēs esam nelaimes biedri. Taču…

Drošībnieks kļuva nopietns.

—  Jūs taču saprotat, Viktor Vasiļjevič, ka ne jau tāpat vien šurp nācu. Radās valstiska nepieciešamība pēc tāda cilvēka palīdzības, kas sasirdzis ar Botkina slimību. Pret- palīdzība ir šīs modernās zāles. No slimību vēsturēm es izvēlējos jūs. Bet jau kopš iepazīšanās brīža sajutu pret jums simpātijas, te nu es nesameloju. Starp citu — vai neievērojāt, ka runāju ar jums pilnīgi atklāti?

—  Jā, tas vispār jūsu kantorim raksturīgi.

—  Vēlreiz jāuzteic jūsu asprātība. —Valentīns Sergejevičs vairs nesmaidīja. — Protams, atklātība nav mūsu paradumos. Un visā pasaulē analoģiski dienesti nav tie atklātākie. Taču vajadzīga individuāla pieeja cilvēkiem, un jums ir jānovērtē uzticība.

—  Kā gan jums var līdzēt sirdzējs ar dzelteno kaiti?

Kļačkinu sēdēšana bija nogurdinājusi, un viņš nolika

kājas uz dīvāna un atlaidās pret sānu atzveltni.

— Fakts ir tāds, ka mūsu valsti veic izlūkošanas uzdevumu CIP virsnieks.

Drošībnieks uzmanīgi vēroja Kļačkina reakciju.

—  Mēs kontrolējam katru viņa soli. Vakar viņš sāka justies slikti un devās uz vēstniecību pie ārsta. Pēc simptomiem spriežot, viņam sākas dzeltenā slimība. Varbūtība vēl lielāka ir tāpēc, ka viņš nesen ieradies no Āfrikas. Mēs nedrīkstam nolaist no viņa acis ne mirkli. Bet ja viņu hospitalizēs infekcijas nodaļā… Mēs nevaram riskēt ar darbinieku veselību, un nez vai arī kāds piekristu vairākas nedēļas kontaktēties ar stipri inficētu cilvēku. Taču ari ne tur vēl tā lieta, galu galā mēs esam militāri cilvēki… Bet vesels cilvēks vienkārši nez vai spēs notēlot slimu. Bet mums ir vajadzīga pilnīga ticamība!

Pretizlūkošanas darbinieka atklātība izbrīnīja, bet simpātijas, ko viņš mēģināja iedvest, pastiprinājās.

—  Un kāpēc izvēlējāties mani?

—  Izglītības līmenis, darbs solīdā slepenā firmā, diagnoze un slimības stadija, —Valentīns Sergejevičs precīzi atbildēja. —Tas ir noteicošais pamatojums, ir ari otršķirīgi, visādi sīkumi.

—  Un kas man jādara?

— Jāārstējas ar visjaunākajiem importa preparātiem daudz ērtākos apstākļos nekā pašlaik. Jābiedrojas ar kaimiņu palātā —viņš lieliski runā krieviski. Jāvēro viņa rīcība, kontakti…

— Vai tiešām jūs domājat, ka viņš inficējies tīšām, lai izbēgtu no kontroles? —Kļačkins pavīpsnāja.

— Arī tādi gadījumi ir bijuši, —drošībnieks nesamulsis atbildēja.

Kļačkins gandrīz bez šaubīšanās piekrita un tieši no nodaļas vadītāja kabineta tika pārcelts uz divvietīgo «luksusu» ar kondicionieri, krāsu televizoru un ledusskapi. Pēc īsas instruktāžas uz atvadām Valentīns Sergejevičs stingri paspieda viņam roku. Kad durvis aiz slimnieka aizvērās, drošībnieks rūpīgi nomazgāja rokas un neskopodamies norīvēja tās ar spirtu.

Robertu Smitu ievietoja slimnīcā tikai nākamās dienas rītā. Viņš bija pusnemaņā.

—    Amerikānis, it kā jābūt kulturālam, bet nu nekādi negribēja ārstēties, —stāstīja jauniņa medmāsa. — «Ātrie» šim atbrauca paka] vienreiz, otrreiz —pa tukšo! Bet vēstniecībā nav ne pilināmās pudeles, ne speciālistu… Tā nu ielaida kaiti…

Neuzkrītoši vērodams amerikāni, kas svaidījās murgos, Kļačkins prātoja: kāds gan uzdevums lika viņam nesaudzēt paša veselību? Un brīnījās: izrādās, ka ari pie viņiem ir pašaizliedzība un pienākuma apziņa.

Pēc dažām dienām kaimiņš mazliet atspirga, viņi iepazinās un sāka tērzēt par clažādām tēmām. Valentīns Sergejevičs domāja, ka izlūks ieinteresēsies par Kļačkina darbavietu, bet tas neizrādīja par pazīstamo lidmašīnu būves konstruktoru biroju ne mazāko interesi. Bija tikai parastā slimnīcas mēļošana par visu un ne par ko. Smits runāja bez jebkāda akcenta, un, ja viņš, pāriedams uz angļu valodu, divreiz dienā nesazinātos pa radiotelefonu ar vēstniecību, viņu pat varētu noturēt par dzimušu maskavieti.

«Esenciāls» un «Silibans» darīja brīnumus. Kļačkins jutās gandrīz vai normāli, bet ēdināja «luksusā» tā, ka viņš atteicās no sievas pienesumiem. Atveseļojās arī Smits. Pieņēmies spēkā, viņš apstaigāja infekcijas nodaļu, sarunājās ar pacientiem, pusdienās iegriezās ēdnīcā.

—  Paklau, Vitja, mūsu istaba ļoti atšķiras no citām, — viņš sacīja, cieši raudzīdamies viņā ar pelēkām, vērīgām acīm. —Arī ēdiens te pavisam cits un daudz labākas zāles. To vēl varētu izskaidrot šādi: es esmu ārzemnieks, žurnālists, un man ir «jāpūš migla acīs» un «jākompostrē smadzenes». Bet kas jūs tāds esat? No kurienes jums tādas zāles? Kāpēc ierindas inženieris guļ šeit, nevis sešvietīgā istabā, kur cilvēki vai smok nost aiz karstuma?

Šo jautājumu Valentīns Sergejevičs bija paredzējis un samācījis, kā jāatbild.

—  Ja es nezinātu, ka esat žurnālists, tad noturētu jūs par izlūku, —Kļačkins smaidīdams atbildēja. —Vai zināt, pie mums raksta, ka ikviens amerikānis strādā CIP labā.

Smits apjucis klusēja.

—  Jums patiešām pūš miglu acīs. Un es tieši tādēļ esmu vajadzīgs. Lai kompostrētu jums smadzenes, man iedeva zāles, labi ēdina un es nenomokos karstumā. Tā ka man ir paveicies. Toties mājās jūs pastāstīsiet, cik jauki ir padomju slimnīcā.

—   Bet esmu taču redzējis ari visu pārējo…

—  Tādēļ jau izskatāties pēc izlūka. Sarkanajā laukumā nav nevienas pelkes, bedres un mēslu čupas, bet to visu jūs varat atrast Himkos, Biruļevā, pat pavisam tuvu —blakus ielā. Un kas par to? Vai tāpēc neuzturēt nevainojamā stāvokli Sarkano laukumu? Nē, mūsu valdītāji cer uz labvēlīgiem viesiem, kas tīšuprāt nemeklē negatīvus faktus.

—  Žurnālista uzdevums ir savākt visus faktus.

Žigli vien Smits novirzīja sarunu uz neitrālu tēmu, bet pēc pāris stundām Kļačkins, paklausījis intuīcijai, lūdza pārdot viņam nedaudz dolāru.

—   Kāda jums jēga? —amerikānis pabrīnījās. —Jūs taču valūtas veikalā neko nevarēsiet nopirkt. Labāk es jums nopirkšu, kas vajadzīgs!

Vakarā sarunā ar vēstniecību Smits pieminēja Kļačkina uzvārdu. Pats Kļačkins tajā laikā bija tualetē un neko nedzirdēja. Taču «luksuss» atradās audiokontrolē, un Valentīns Sergejevičs, ar kuru Kļačkins ik dienas satikās procedūru telpā, sacīja:

—  Viņš tevi tur aizdomās. Lūdz šo to noskaidrot.

—  Kāpēc? — Kļačkins saausījās. — Ko es izdarīju nepareizi?

—  Neko jau, —čekists vienaldzīgi atsaucās. — Profesionālim jau ari jātur visi aizdomās. Pārbaude neko nedos, un aizdomas paliks, bet viņam tik un tā nav kur sprukt. Lai tur aizdomās.

Taču iznāca citādi.

Dienu vēlāk Smits atgriezās pie pārtrauktās sarunas.

—  Es zinu, kas jūs esat, Vitja, —viņš paziņoja, priecīgi smaidīdams. —Jūs esat viens no tiem brašajiem puišiem, kas pārdot tālāk valūtu! Riskējat, toties labi dzīvojat. Pat slimnīcā. —Viņš ar roku aprādīja «luksusa» grezno iekārtojumu.

—  Jūs kādam iesmērējāt un nokļuvāt istabā pie ārzemnieka, labākos apstākļos nekā pārējie. To es saprotu…

Amerikānis bija nepārprotami apmierināts.

—     Godīgi teikšu, es neticu nejaušībām. Tāpēc jutu aizdomas, ka jūs strādājat VDK labā: mums taču ir savi stereotipi…

—  Tātad jūs tomēr esat izlūks, —Klačkins sacīja, sajuzdams īstu atvieglojumu. — Žēl, ka nevaram iedzert par to, ka beidzot viens otru iepazinām.

—  Viņam ir labas komunicēšanās spējas, prasme ātri orientēties situācijā, piedienīgs humors, —atzina nodaļas priekšnieks, noklausīdamies ierakstu. —Vajag pieņemt viņu pastāvīgiem sakariem.

Pēc trim nedēļām Smitu un Kļačkinu izrakstīja. Viņi apmainījās telefona numuriem un šķīrās kā draugi. Bet vēl pēc dažām dienām Kļačkins parakstījās par brīvprātīgu sadarbību ar drošības iestādēm un ieguva pseidonīmu Asmodejs. Darbs ar Smitu iegūla viņa personiskajā lietā kā pirmā un visai veiksmīga operācija.

* * *

Klačkins rūpīgi nosusināja ar salveti lūpas, bez steigas norēķinājās ar viesmīli un lēni devās uz izeju. Rokā viņš nesa glītu ceļasomu. Šīs somas saturu tagad Maskavā meklēja visi zagļu kopienas locekļi, kaut ari darīja to dažādi —saskaņā ar savu autoritāti un iespējām.

Atgriezies savā dzīvoklī, Ilknis tūlīt piegāja pie loga pretī blakusmājas sienai un pārliecinājās, ka Fjodors izmantojis amortizatoru un mēģinājis glābt kasi. Varbūt nauda tā ari guļ uz jumta…

Protams, varbūtība bija niecīga, taču Ilknis, apsteidzis jaunos «kaujiniekus», noskrēja lejā, izgrūstījis sušārus, kas tīrīja trepes, smagi elsdams, uzrāpās uz blakusmājas jumta un ilgi taustījās gar tukšo karabīni gumijas valga galā.

Pēc tam, it kā gaisu ostot raustīdams nāsis, pārmeklēja bēniņu telpas. Nomaļā aizkaktā pie caurules gulēja noblietētu lupatu lēveris, uz avīzes atradās sadrupusi maizes ņuka un alumīnija krūze.

— Aizej uz augšējo dzīvokli un palūdz maisiņu, — viņš pavēlēja. —Bet tā pieklājīgi! Un pajautā, kas šeit mitinājies.

Pēc dažām minūtēm «kaujinieks» atgriezās.

—  Kaut kāds bomžiks… Mierīgs, ne trokšņojis, ne bļaustījies, mēdzis sasveicināties.

Uzmaucis osu uz skaidas, Ilknis nolaida krūzi maisiņā.

Stundu vēlāk iecirkņa inspektors Platonovs apstaigāja visus šīs sekcijas dzīvokļus, izjautādams par bēniņu iemītnieku. Savācis visas iespējamās pazīmes, viņš diezgan jēdzīgi sastādīja vārdisko portretu un iesniedza to Zontikovam.

—  Tencinu.

Ilknis pamāja, un šineļa kabatā nokļuva piecas des- mittūkstošu banknotes.

—  Pasācis bija, saproties, no jumta akmeņus mētāt. Vēl ielauzīs kādam pauri…

Ilknis nokremšļojās un pasniedza maisiņu ar krūzi.

—  Bet šiten te vajag pameklēt pirkstu nospiedumus. Un jāpalūko, kam tie pieder…

Kabatā čaukstēdamas iegūla vēl desmit banknotes.

—  Mūs ir apzaguši, —ar smagu nopūtu paskaidroja Ilknis. —Cilvēki pavisam zaudējuši sirdsapziņu. Piecdesmit tūkstošu banknotes vecā dermatīna koferī. Ja kāds kaut ko uzzinās, mēs parādā nepaliksim.

Zontikovs atkal smagi nopūtās.

—   Pie kā tad vēl lai griežos…

—   Palīdzēsim…

Platonovs novērsa skatienu. Nupat viņš bija saņēmis pusi mēneša algas. Un neko nelikumīgu nedarīja: milicijai taču galu galā ir jāatklāj noziegumi. Tomēr viņam nācās sevi pārvarēt.

Ilknis smagi pūta tāpēc, ka ari mēģināja tikt ar sevi galā. Likums aizliedza griezties pie mentiem pēc palīdzības. Bet, ja nu ments tiek uzpirkts un palīdz neoficiāli, tad aizliegumu var neņemt vērā.

Beigu beigās Ilknis un Platonovs nomierinājās. Sevi pašu pārliecināt var par visu ko.

* * *

Respektablais Valsts drošības dienesta aģents Asmo- dejs cienīgi izgāja no «Divām pūcēm» un iesēdās vienpadsmitās daļas operatīvajā mašīnā.

—  Sveicināts, Semjon! —viņš mazliet aizbildnieciski sacīja sarkanā «devītnieka» šoferim.

—   Sveikiņi! —atbildēja spēcīgs puisis ar saplacinātu degunu un zelta kronīti augšžoklī —vecākais praporščiks Grigorjevs. Tieši viņš, uzdodamies par mafijas pārstāvi, bija pirms dažām dienām baidījis Kaimakovu. Precīzāk, nevis baidījis, bet realizējis iedarbības akciju, lai piespiestu operatīvās izstrādes «Atšifrējums» marioneti spert izšķirošo soli.

Iedarbības akcijai bija gluži konkrēts mērķis: noskaņot marioneti, ka ziepju lieta ir nopietna, un sagatavot tai informācijai, kuru nākamajā clienā kapteinim Rezcovam vajadzēja piegādāt. Taču tai nāca klāt ļoti svarīgs bla- kusefekts: izbiedētais figurants apbruņojās ar īlenu un mēģināja piesegt galvu ar portfeli. Un tādējādi morgā nokļuva nevis viņš, bet GIP kapteinis Vertuhovskis, un operācija «Atšifrējums» gandrīz vai izgāzās pašā iedīglī.

Šis dzīves fakts apgāza majora Mežujeva neticību nejaušībām un sakritībām. Un apstiprināja to, ka pastāv zināmas likumsakarības, ko dēvē par cilvēku likteņiem. Sarkanais «devītnieks» kā lode izšāvās no vietas un droši iekļāvās platajā automobiļu straumē.

Vienpadsmitā nodaļa

Kapteinis Vasiļjevs lēni slāja pa slapjo un netīro ielu. Viņš bija atstādināts no operatīvā darba un norīkots pārbaudīt evakuatorus. Ar to vienmēr nodarbojās prapor- ščiki.

Pazeminājums nāca pēc dienesta izmeklēšanas komisijas slēdziena. Nopietnu pamatojumu, kas izskaidrotu, kāpēc brigāde pametusi novērošanas objektu un devusies uz Zontikova dzīvokli, kapteinis nespēja sniegt. Centrs bija uztvēris sarunu par miljardu, kas nogādāts pie Ilkņa, un tieši ar to saistīja novērotāju neieplānoto aktivitāti, vēl jo vairāk tāpēc, ka nauda bija pazudusi. No vēl nopietnākām nepatikšanām Vasiļjevu paglāba milicijas specvienības komandiera un apakšpulkveža Dro- nova liecības: abi apstiprināja, ka no dzīvokļa nekas nav iznests.

Bet ari ar to, kas palika —atkāpe no uzdevuma un pārinieka nāve —, pietika, lai izsecinātu neatbilstību ieņemamajam amatam. Cik nu kapteinis pārzināja kadru praksi, no viņa tuvākajā laikā mēģinās atbrīvoties. Bet ar stāžu, pat ja ņem vērā atvieglinājumus par dienestu SRMB —gads par pusotru, pensijai nepietiks.

Tāpēc Vasiļjeva domas bija tikpat drūmas kā apkārtnes ainava: bedraina un grambaina iela, savu mūžu pārdzīvojušu namu noplukušas fasādes, sašķiebies žogs ap klajumu, kas tā ari nebija kļuvis par būvlaukumu, veca, sen nekrāsota transformatoru būda. Tā arī bija septītais evakuators.

Bez īpašas piesardzības kapteinis devās pie objekta.

No operatīvās garderobes viņš bija paņēmis remontstrādnieka tērpu: vateni, melnas audekla bikses, brezenta somu pār plecu, karavīru ausaini. Kas var būt ikdienišķāks par šādi ietērptu cilvēku, kurš ieiet transformatoru būdā?

Ar speciālu atslēgu viņš atslēdza dzelzs durvis. Ja vajadzēja, tās acumirklī pavērās no īpaša uzspiediena uz plāksnīti ar galvaskausa attēlu un uzrakstu: «Stāt! Augstspriegums!»

Iekšā bija smacīgi, putekļaini un šauri —kā jau īstā transformatoru būdā, bija pat raksturīgā monotonā dūkoņa, kaut gan tā nāca no īpaša bloka, kas ieslēdzās līdz ar durvju atvēršanos. Vienlaikus iedegās spuldzīte uz specbūvju apsardzes sektora dežuranta pults, un, ja minūtes laikā trauksme netika atcelta, kaujai gatava operatīvās reaģēšanas grupa steigšus devās uz signāla vietu.

Tagad lampiņa neiedegās, pie pults neviena nebija, mašīnā ar ieslēgtu motoru nesēdēja četri bruņoti puiši. Drošības sistēmas sabrukums pirmām kārtām izpaudās inženiertehnisko būvju finansējuma samazināšanā. Pat iknedēļas kontrole, ko veica ekspluatācijas grupa, uz laiku tika pārtraukta, taču tālredzīgais Verjinovs pavēlēja kaut reizi mēnesī veikt pārbaudes: «Citādi tur komerc- kioskus un maksas atejas ierīkos!»

Taču Vasiļjevs izturējās tā, it kā viss darbotos kā parasti, un apsardzes sektora dežurants satraukts skatījās uz sarkano trauksmes spuldzīti.

Ielicis žetonu no titāna sakausējuma —ar burtu un personiskā numura sešzīmju skaitli —nemanāmā spraugā uz sadales dēļa, viņš pusbalsī teica:

— Kapteinis Vasiļjevs, tranzītgājiens, palīdzība nav vajadzīga.

Ja visas sistēmas darbotos normāli, dežurants izdzirdētu šos vārdus, nodzēstu trauksmes lampiņu un izdalītu ierakstu evakuatora izmantošanas žurnālā.

Neizņemdams no paneļa žetonu, kapteinis sataustīja melnu pogu.

Milzīgajā transformatorā, pareizāk, tā prasmīgi darinātajā maketā, pavērās daļa no apšuvuma. Pieliecies un augstu pacēlis kāju —it kā ieejot zemūdenes nodalījumā, Vasiljevs devās iekšienē. Lūka acumirklī aizvērās.

Viņš atradās nelielā —divi reiz pusotra metra — telpā ar tērauda sienām, griestiem un grīdu. Vienā no sienām bija nemanāma sprauga žetonam. Modelēdams situāciju, kad žetons ir nozaudēts, kapteinis strauji nobrauca ar roku lejup no spraugas. Grīda nodrebēja un iebruka, pēc mirkļa tās vietā nostājās no sienas izbīdījusies tērauda plāksne. Ja Vasiļjevu vajātu ienaidnieki un tiem izdotos uzlauzt ieejas durvis un lūkas apšuvumu, viņi ieraudzītu tukšu nodalījumu bez jebkādām pēdām uz biezās putekļu kārtas.

Vienā pusē vaļējs tērauda lifts slīdēja pazemē. Iekšējās spuldzes spilgtajā gaismā kapteinis redzēja augšupskre- jošo betona plākšņu nelīdzeno virsmu un salaidumus starp tām. Nolaišanās nebija ilga —kā no ceturtā stāva. Betona plākšņu vietā nāca dzelzs durvis. Vasiļjevs pagrieza rokturi. Gaisma automātiski apdzisa. Aiz durvīm pletās melna tumsa ar sarkanām uguntiņām tālumā. Septītais evakuators izbeidzās metro tunelī trīssimt metrus no mezgla stacija «Kultūras parks».

Kapteinis kādu bridi pārdomāja: vai nevarētu turpināt ceļojumu pazemē? Un atteicās no šīs domas. Bez vajadzības nebija vērts uz sliedēm riskēt Turklāt, ja kāds pamanījis būdiņā ieejošu montieri, tad var ieinteresēties — kāpēc tad tas nav atgriezies? Un vispār — pastaigas zem zemes nekādu prieku nesagādā.

Pēc dažām minūtēm remontētājs iznāca no transformatoru būdas. Atrazdamās mazapdzīvotā vietā, tā tomēr bija tuvu divām lielām maģistrālēm un tātad bija novietota stratēģiski izdevīgā punktā. Jāpiebilst gan — tāpat kā visi pārējie evakuatori.

* * *

Sirmā cilvēki, kas bija aizturēti, novērojot Kaimakovu, tika atbrīvoti pēc četrām stundām. Tiklīdz viņus atvedušie omonieši bija uzrakstījuši raportus un aizgājuši, viņi vairs nebija ne savaldīgi, ne klusi.

—  Vāģi pametu pie kroga ar neaizslēgtām durvīm, — apaļvaidzīgais Rudiks ar nekaunīgām apaļām acīm, saimnieciski izlaidies krēslā, liecināja dzīves un dienesta nomocītam vecākajam leitnantam, kurš nu nekādi nespētu nopirkt par nopelnīto naudu nisanu —pat rolu —līdz mūža galam. — Es to nekad neslēdzu ciet. Priekš kam? Mūs visi pazīst, kurš gan līdīs? Ja nu vienīgi pašnāvnieks…

Gan tonim, gan pozai, gan pārliecinošo izteikumu zemtekstam bija uz pratinātāju jāatstāj attiecīgs iespaids. Un atstāja arī.

—  Nu un kaut kādi riebekļi piesvieduši šitos dzelžus. Es, protams, varu piezvanīt advokātam vai vēl kādam, taču domāju, ka jūs pats tiksiet galā…

Rudiku nomainīja Ediks. Tā pati pārliecinātā poza, tikpat nekaunīgs ģīmis, tas pats biedējošais tonis ar zemtekstu.

—   Paēdām pusdienas, iegāju havajā ūdeni nolaist, bet aiz ūdensbāciņas —kaut kas avīzē ietīts. Taisu vaļā — stroķis! Nav mūsējais, nu gatavais ķinītis! Ko lai daru? Tad nu nolēmu —jāved uz miliciju. Un vedām arī… Nepaguvu uzrakstīt iesniegumu par brīvprātīgu nodošanu. Dodiet kādu lapeli, tūdaļ uzzīmēšu visu kā nākas…

Un, tā kā pratinātājs saminstinājās, Ediks ar krūtīm uzgūlās uz galda un svarīgi paziņoja:

—  Turklāt tas nav kārtībā! Tam nav dzelkšņa, bet bez dzelkšņa ne sūda neizšausi! Bet izņemt to ir ļoti vienkārši, cik tur tā darba, atnesiet —es parādīšu!

Atstājis aizturētos dežūrtelpā, pratinātājs uzkāpa pie milicijas nodaļas priekšnieka un noziņoja, kādus materiālus izdevies savākt.

—  Vai tieši tā arī teica —no Sirmā grupējuma? — tas pārjautāja, lai gan bez sevišķa izbrīna. — Nekauņas…

Priekšnieks pāršķirstīja raportus un paskaidrojumus.

—  Nav tiesāti?

tur jau tā lieta, godīgi pilsoni, aiz žaunām nepagrābsi. Rīt viņi atvedīs advokātu un septiņus lieciniekus.

Priekšnieks iegrima pārdomās.

Vēl pirms desmit gadiem ar šādu «arsenālu» saņemtie taisnā ceļā nonāktu uz izmeklēšanas izolatora nārām, bet pēc tam aiz zonas dzeloņstieplēm. Pistole, automāts un granāta pārsvērtu jebkādus paskaidrojumus: lai kaut marsieši no lidojošā šķīvja tos būtu nosvieduši — saņemiet savus četrus gadus, bet varbūt pat maksimālos piecus. Toreiz viņš stūrēja smago asfalta veltni un vajadzēja tikai maķenīt pagriezt stūri, lai saspiestu cilvēku par plāceni. Un tad aizturētie slēpa piederību pie noziedzīga grupējuma, nevis dižojās ar to.

Taču pienāca jauni laiki. Tagad viņš stūrēja bērnu trīsriteni, bet visriņķī drāzās kamazi ar personisko trans- portvienību numuriem, kaut kur Rietumeiropā nozagti volvo un mersedesi ar viltotu numuru vai vispār bez numura, milzīgi, gandrīz neiedragājami noziedzīgu organizāciju asfalta ruļļi, ar ieročiem piestūķēti nisani, un vajadzēja būt modram, lai tevi pašu nepataisa par plāceni. Bet taranēt apkārtējos monstrus jau nu bija pavisam bezjēdzīgs un nāvīgi bīstams pasākums.

Protams, ir arī specvienības, kas var izraisīt sajukumu jaunās dzīves saimnieku rindās, —tās ar bruņutransportieriem apgāž asfalta ruļļus, ar granātmetējiem sašauj nekaunīgos kamazus, viņiem sejas aizsegtas ar maskām un sirdīs mīt nesatricināma apņemšanās aizmēzt mēslus, kas nostājušies ceļā. Un mēž jau arī: ja kāds nevietā noraustījies vai aizkavējies izpildīt pavēli —tūdaļ dabūs ar zābaku šekumā vai ar laidi starp acīm, bet, ja kāds ķēries pie stroķa, zibenīgi kļūs par līķi. Tāpēc no maskētajiem puišiem baidās, paklausīgi paceļ rokas un pat žaunas nevirina. Taču pēc tam lieta tiek nodota parastiem ierēdņiem: izmeklētājs, prokurors un tiesnesis nenēsā bruņuvesti, nemāk izvairīties no lodēm un šaut bez tēmēšanas, un —pats galvenais —nav raduši riskēt paši. Viņi braukā ar nožēlojamiem trīsriteņiem, bet bruņutransportieri jau ir projām, un pašiem jau jārūpējas par savu drošību… Tāpēc kusties rāmi kopējā satiksmes plūsmā, ievēro distanci un intervālu, griez ceļu, kad tev signalizē. Bet, ja nu gadīsies kāds kājāmgājējs vai vēl nožēlojamāks likumpārkāpējs, tad viņam tu arī atspēlēsies, pārbrauksi pāri krustām šķērsām un atskaitīsies par savas dienesta darbības rezultātiem.

—   Un ko tu piedāvā ar šiem iesākt? —priekšnieks jautāja, raudzīdamies taisni sev priekšā.

Izmeklētājs paraustīja plecus.

—   Materiāls savākts, ziņoju, lai jūs izlemjat.

Priekšnieka pirksti bungāja pa raportiem un paskaidrojumiem.

Ja viņš šo lietu noslāpētu, tad absolūti ne ar ko neriskētu ne dienesta, ne personiskā aspektā. Bet ja lēks uz ecēšām… Patiešām savedīs lieciniekus un advokātus, dzelksni kāds izņems un novīlēs un ieroci atzīs par nelietojamu. Un, kaut arī ieroča defekts nekādi neatceļ atbildību, prokurors izvalbīs acis: «Ar jēlu materiālu sagandējāt lietu pašā iedīglī! Aizdomās turamie neatzīstas, pierādījumi vāji, aizstāvības versija nav apgāzta! Un tāpēc bandītus nāksies atlaist!» Vai arī tiesnesis pacels balsi: «Ar tādiem pierādījumiem kauns sākt procesu! Tagad nav trīsdesmit septītais gads! Lieta jāsagatavo pamatīgāk!» Jebkurā gadījumā viņš būs tas vainīgais. Prokurors iesniegs pieprasījumu vai arī tiesa izgrūdis blakuslēmu- mu — un rājiens jau kabatā, ja ne vēl neatbilstība amatam. Bet tas vēl būtu nieks, sliktāk, ja iesviedīs logā granātu… Vai ari ar automātu sašaus pie namdurvīm kā sietu. Gluži reāls variants, daudz iespējamāks nekā bargs spriedums tiem mūdžiem.

Tāpēc ka viņi paši, viņu draugi un drauģeļi, un aizbildņi ir vitāli beztiesiskumā, tie izmantos visus spēkus, sakarus, naudu, nekas viņus neaizturēs… Un kurš ir nesatricināmi ieinteresēts ievērot likumu un piedevām vēl riskēt ar dzīvību?

—  Sazinies ar ronapiešiem, varbūt tie pievāks šos mūļus, —priekšnieks sacīja. — Bet, ja ne, izlem pats.

RONAP[12] par aizturētajiem neieinteresējās.

—  Tagad katram otrajam ir ieroči, — telefoniski atbildēja dežurants. — Tieciet paši galā.

Vecākais leitnants ilgi neprātoja. Viņš lieliski saprata visu, ko bija izdomājis priekšnieks, un nepavisam negribēja un nejuta ne mazāko vēlēšanos uzņemties visu risku. Sieva, puisēns un meitenīte, šaurs divistabu dzīvoklis nomalē, standartdurvis no līstītēm un kartona. Bet zem formastērpa viņam ir parasta cilvēka ķermenis, ko viegli caururbt ar nazi vai lodi. Un, iemantojis ienaidniekus kā varas pārstāvis, viņš ar tiem būs spiests izskaidroties kā privātpersona, jo vara viņu nekādi neaizstāv un pat pistoli neizsniedz ārpus darba laika. Un —ja atklāti jāsaka —kāda velna pēc viņam tas vajadzīgs?

Atvadoties Rudiks pasniedza pratinātājam dažas des- mittūkstošu banknotes.

—   Paturi sev. Man pietiek ar algu. Bet tu taču «pagaidām nestrādā», —vecākais leitnants drūmi noteica.

Adaiņi jautri ieņirdzās, pat neuztvēruši izsmieklu.

—   Foršs puika, vai ne? —Ediks pasniedza spēcīgo ķetnu, un, kaut arī vecākais leitnants negrasījās uz atvadām sarokoties ar bandītu, viņa plauksta kā žņaudzējčūskas nohipnotizēts trusītis pret paša gribu ieslīdēja dzelžainajā tvērienā.

—   Paklau, čomak, stroķa žēl, prīmā strokis, — Ediks kvēli nočukstēja. — Rīt atnesīšu sarūsējušu trauniņu — samainīsim. Norunāts? Nu, paliec sveiks!

* * *

Iešņāptā «buļļi» nosēdēja ieslodzījumā pa piecām diennaktīm. Ieroči viņiem bija nepārsūdzami piešūti ar pirkstu nospiedumiem, to nevainojamo kārtību konstatēja atsavināšanas brīdī, no Galvenās kriminālmeklēšanas pārvaldes vairākkārt interesējās par lietas gaitu, tāpēc viņi trīs diennaktis pavadīja pagaidu izolatorā, pēc tam prokurors sankcionēja arestu.

Tomēr gan paši arestētie, gan viņu advokāts uzskatīja šādu drošības līdzekli par pārāk bargu un pārsūdzēja to tiesā saskaņā ar jauno —uz rietumvalstu tiesiskajiem modeļiem orientēto likumu. Arestēto draugi apstaigāja viņu kaimiņus, kuri, ieraudzījuši apmeklētājus, pirmajā mirklī ganarīz vai krita ģībonī, taču, uzzinājuši, ka vajadzīgs tik vien kā paraksts zem raksturojuma, parakstījās ar lielu entuziasmu.

Tiesnesis ņēma vērā argumentus, sūdzības un lieliskos raksturojumus no dzīvesvietas un noteica saudzīgāku drošības līdzekli —parakstu par neizbraukšanu.

Trīsreiz sodītie pilsoņi Ļepjoškins un Medvedjevs nokļuva brīvībā un ieguva visas iespējas «sašķaidīt» savu lietu. Tādēļ vajadzēja iespaidot lieciniekus, kuri parasti nav nepiekāpīgi, it īpaši pēdējā laikā. Advokāts bez pūlēm izrakstīja no protokoliem visu notikuma aculiecinieku adreses. Tādu bija četri: divi «vilkusuņi» no kriminālmeklēšanas un divi pieaicinātie. «Vilkusuņiem» dzīvesvietas ailē bija vienāds ieraksts: «Ogarjova 6» — Iekšlietu ministrijas oficiālā adrese.

—  Derētu novaktēt mentus un pietest, —sapņaini sacīja Ļepjoškins, kas savās aprindās bija labāk pazīstams ar iesauku Durnis. —Vēl tagad ar vienu ausi nedzirdu.

—  Viņi tevi pašu pietesīs, —iebilda Medvedjevs, viņš pats arī Lēcējs. —Man gandrīz pauti nokrita, arī tagad vēl nevaru aizmigt. Ar šiem sasieties — neparakstos. Taču tiem diviem fufeļiem uzbrauksim gan.

Pieaicināto adrese ari bija viena un tā pati: Čehova astoņi, divdesmit trešais dzīvoklis. Taču, nokļuvuši līdz vajadzīgajai vietai, bračkas noskaidroja, ka pēc otrās mājas sākas vienlaidu betona sēta kvartāla garumā, bet nākamajam namam bija divpadsmitais numurs. Gar žoga augšu bija uz iekšpusi ieliekti balsteņi, visdrīzāk, pie tiem bija nostiprināta dzeloņstieple. Caurlaides punktam nebija nekādas izkārtnes, taču uz zaļajiem vārtiem sārtoja reljefas piecstaru zvaigznes.

—  Šie tātad ir zoļļuki, —Durnis apjēdza. —Tad mums nekas nespīd.

—  Jā, pilnīgs bezštoks, — Lēcējs piekrita. — Vismaz iekaifosim pa bišķim…

Viņi sēdēja uz kastēm pie karaspēka daļas žoga, VDK vienpadsmitā daļa šo objektu izmantoja, lai nomaskētu savus darbiniekus un slepenas operācijas. Bračkas kūpināja papirosus ar anašu un klusēdami blenza taisni uz priekšu.

Vieta bija nomaļa: no vienas puses betona siena, no otras —namu sāni bez logiem. Piecdesmit metrus tālāk bija noslogota automaģistrāle.

—   Palūri —kas tad tur?

Greizais pirksts ar saplacinātu locītavu norādīja uz priekšu.

—   Hā! Kaut kāds pagrabs…

Nama galā bija betona pakāpieni, kas veda metrus divus lejup zem ietves līmeņa, un varēja redzēt pat no skata pamatīgas dzelzs durvis —tā bija ieeja specbū- vē — divdesmit sestajā evakuatorā.

—  Ne sūcla tas nav pagrabs! Tā ir noliktava. Pie tam īstajā vietā. —Lēcējs saspringa. —Ne nu velti esam šurp vilkušies!

—  Vismaz tumsu sagaidīsim…

—  Tak nav te neviena. Pavaktē, es pasvilpšu…

Lēcējs nosvilpās tikai pēc divdesmit minūtēm. Atslēga

bija ar knifu, kaut kādas nepazīstamas sistēmas, un tas ļoti izbrīnīja pieredzējušo zagli. Viņš nekādi nevarēja piemeklēt mūķīzeri, taču, bakstīdams tērauda stieplītes, ar kāju atspiedās pret labo apakšējo, bet ar roku pret kreiso augšējo stūri; noskanēja klakšķis, un durvis piepeši atvērās.

Lēcējs un Durnis iegāja evakuatora telpā, uz kuru tajā pašā laikā virzījās kapteinis Vasiļjevs.

* * *

Lidmašīna no Tbilisi nosēdās pēc saraksta, kas bija liels brīnums; grafiks netika ievērots kopš karadarbības sākuma, bet pēdējā pusgadā petrolejas trūkuma dēļ lidmašīnas vispār nelidoja.

Oficiālās personas, kas sagaidīja Gruzijas ārējo ekonomisko sakaru ministru, šo precizitāti saistīja ar viesa augsto rangu. Maskavas zagļu kopienas pārstāvji droši zināja, ka ministrs var būt pateicīgs par precīzo ierašanos galvaspilsētā Rezo Mentešašvili, kuram vajadzēja neatliekami atrisināt strīdu par kopkases naudu.

Rezo izgāja ātrāk nekā ministrs, pirmais nokāpa pa trapu un, atbildējis uz tautiešu —Gruzijas pastāvīgās pārstāvniecības darbinieku godbijīgajiem sveicieniem, piegāja pie trim iznesīgiem un solīdiem vīriešiem — zagļu autoritātēm: Krusttēva, Antarktīdas un Pūķa. Ar katru apskāvās, trīskārt pielicis vaigu pie vaiga. Sagaidītājiem nācās pieliekties — Briļļainā augums bija simt sešdesmit seši centimetri.

Ar savu apģērbu viesis kopēja amerikāņu trīsdesmito gadu gangsterus: smailas lakādas kurpes, kurām ļoti piestāvētu getras, garš žaketveidīgs mētelis ar baltu lakatiņu krūškabatā un paceltu apkakli, neapsegta galva ar rūpīgi veidotu frizūru. Rezo seja bija bāla, ap acīm tumši loki, kuru dēļ viņš bija dabūjis savu iesauku.

Kaut gan uz iztiesāšanu atbraukušās autoritātes drošību ar savām asinīm garantēja uzaicinātā kopiena, Briļļaino pavadīja divi «gladiatori» —katrs simtdivdesmit kilogramu dzīvsvarā.

Ministru sagaidīja vecā modeļa čaika, kurai pretēji noteikumiem ļāva uzbraukt tieši uz lidlauka, Briļļaino iesēdināja astoņmetrīgā linkolnā, kas ari stāvēja netālu no trapa. Viens pēc otra limuzīni izbrauca pa kontrolpunkta vārtiem. Apsardze ļoti centīgi salutēja linkolnam, Rezo pieņēma to kā pašu par sevi saprotamu. Galu galā ministrs bija atbraucis izlūgties sešsimt miljonu kredītu, bet viņam bija jāizšķir divtik lielākas summas liktenis.

* * *

Tajā pašā dienā ar nelielu nokavēšanos pienāca lidmašīna no Erevānas, un tas ari bija pārsteidzoši, jo aviācijas sakaru problēmas ar Aizkaukāza republikām, kas bija kļuvušas suverēnas, neizcēlās ar dažādību un bija reducējušās līdz regulāru reisu trūkumam. Nekādu oficiālu pārstāvju vai kaut cik ievērojamu cilvēku gaisakuģi nebija. Trīs jauni puiši nekrita acīs smulgo un dien- vidnieciski trokšņaino pasažieru pūlī. Tiem arī nevajadzētu piesaistīt uzmanību: Armēnijas nacionālās armijas kaujinieki bija ieradušies Maskavā, lai veiktu īpašu akciju.

Puišus neviens nesagaidīja, «īstenie» pārvadātāji mēģināja tā kā uzbāzties ar saviem pakalpojumiem, taču kaut kas viņus atvēsināja un lika pārslēgties uz citiem naudīgiem kaukāziešiem ar tikpat tumsnējām sejām un brangiem deguniem, taču bez nepārprotami jūtamās draudīgās auras.

Puiši bija aizmirsuši savus vārdus un gatavi mirt, izpildīdami uzticēto uzdevumu. Operācijas periodam viņi paši sev izvēlējās iesaukas. Tāpēc vienu dēvēja par Drošo, otru par Atriebēju, bet trešo pavisam bezgaumīgi — par Varoni.

Ar mašīnām pārblīvētajā laukumā viņi palūkojās visapkārt, savās rīkles skaņās apmainījās dažām frāzēm un piegāja pie apbružātas volgas, kurā pie stūres snauda šoferis jau krietni gados. Drošais pieklauvēja pie stikla un, neizlaizdams no rokām, parādīja šoferim lapiņu ar adresi.

—   Piecdesmit stabi un braucam. —Tas pamāja. Kaujinieki klusēdami iesēdās mašīnā.

Viņi darbojās precīzi saskaņā ar saņemto instrukciju, jo domāt paši un pieņemt lēmumus neprata. Viņi mācēja nogalināt un mirt. Pirmajā darbībā katram bija zināma pieredze, bet par otru katram nācās iztikt ar pieņēmumiem. Un viņi ļoti baidījās izgāzties, kad pienāks laiks. Tādējādi bija izskaidrojams viņu sasprindzinājums un drūmā apņēmība, ieprogrammētība uz nāvi, ko tik asi uztvēra apkārtējie cilvēki.

To sajuta ari šoferis, kas tūdaļ nožēloja, ka bija iekārojis piecdesmit tūkstošus.

—  Vai jūs Maskavā caurbraucot vai kā citādi? — viņš ar trīsām balsī pajautāja.

—  Ciemos, tēvs, —Atriebējs atsaucās. —Braucam pie brāļa.

Drošais atšķīra otru lapiņu, kurā bija rakstīts: «Aleksandrs Kaimakovs, sociologs.»

Pēc stundas kaujinieki jau sēdēja Flotes ielas plašā dzīvoklī, kur jau laikus galds bija klāts ar nacionāliem ēdieniem: basturmu, sieru, zaļumiem, lavašu, arisu, kjuftu, konjakiem Dvin, Scvan. Gluži kā Erevānā stagnācijas gados. Vispār jau dzert nedrīkstēja, taču Drošais kādu nieku atļāva.

Saimnieks Arsens arī pacēla glāzīti, iedzēra par uzvaru, uz tautas veselību, par vēsturisko zemju atkal- apvienošanu, vēlreiz par uzvaru…

—  Pie tevis ir labi. — Atriebējs pārlaida istabai mazliet atslābinājušos skatienu. —Pie mums nav ne siltuma, ne gaismas, iztiekam ar maizi un ūdeni…

—  Cita rokās gurķis vienmēr resnāks.

Arsens smagi nopūtās.

—  Te tikai pēc pirmā iespaida ir saldi. Nesen man visu ēstūzi sagrāva, divus novāca pavisam. Pats tik tikko paglābos — paguvu noslēpties aiz krāsniņas. Un arī viss pārējais… Tad pēkšņi ārkārtēju stāvokli izsludina — ķer uz katra stūra, nostāda ar degunu pret sienu, pārmeklē, kaut vārdu pateiksi — ar laidi starp acīm!

Viņš ielēja sev konjaku un, nepiedāvājis viesiem, izdzēra — rupjais pieklājības pārkāpums liecināja, ka Arsens nejūtas īsti savā ādā.

—  Tad čečeni ar krieviem kārto rēķinus, tad atkal visus kaukāziešus pēc kārtas slaktē…

—  Un kas tad pie tevis šāva? —Atriebējs painteresējās.

—   Precīzi nemāku teikt, — Arsens izvairīgi atbildēja. — Te tagad ir liels troksnis: kopkases naudu nospēruši, stāsta, tajā bijuši kādi trīs miljardi…

—  Un kurš tad nospēra? —Drošais iekaisa.

Saimnieks paraustīja plecus.

—   Dažādi jau runā. Tumša lieta… Mājās slaktiņš bijis, ap desmit cilvēku pataisīti auksti, bet kofera nav… Varbūt menti, varbūt vēl kāds… Meklē kaut kādu bomžu, un ari saimnieka cilvēciņš ir aizdomīgs. Viņš ir svešinieks, atnāca un aizgāja, bet pēc tam viss sākās un kopkasei pieauga kājas.

—   Kāpēc tad šim pašam neuzprasa? — Drošo tēma bija acīm redzami ieinteresējusi.

—Tā ir viņu darīšana — Arsens atmeta ar roku. — Saietā uzprasīs saimniekam. Kāda mums tur daļa.

Viņš piecēlās, atvāza dīvāna vāku un izņēma nelielu automātu ar atliecamu stiepļu laidi, pistoli un granātu.

—  Lūk, ko es jums sagatavoju, kā jau lūdzāt. Kāpēc tik daudz? Nešausiet tak nost ģenerāli?

Kaujinieki aplūkoja ieročus.

—  Čehu «skorpions». — Drošais piemeta automātu pie pleca un notēmēja. —Ar tādu mūsējie Rostovā ģenerāli ari novāca.

Atriebējs un Varonis solīdi pamāja, kaut gan labi zināja, ka Rostovā kļūdas dēļ nogalināts nevis notiesātais ģenerālis, bet viņa vietnieks — pulkvedis. Tas nekas, tik un tā braši puiši, pierādīja, ka ANA1 ir ar garām rokām. Tiesa gan, neprata aizbēgt, Rostovas menti jau pēc trim stundām sadzina rokā. Nu un tad? Ne velti vecākie ir teikuši: nebīstieties, neko jums nepadarīs, noraustīsies — mēs jūsu labad gan ķīlniekus paņemsim, gan lidmašīnu nolaupīsim, gan metro uzspridzināsim…

Un patiešām — nobijās, neko neiesāka. Piesprieda piecpadsmit gadus, divpadsmit, astoņus. Vai tad tas kāds sods? Ja krievu teroristi atbrauktu uz Arcahu un gaišā dienas laikā, visiem redzot, nošautu vecāko virsnieku, vai tad viņiem piedotu? Vienalga, kas —oficiālā tiesa vai ANA tribunāls? Nekad! īstais sods ir viens — pēc tā vairs ne ēd, ne konjaku dzer, ne ar sieviešiem tīksminās, bet piecpadsmit gadi tikai uz papīra ir bargs spriedums. Pēc diviem gadiem iznāks brīvībā, visvēlākais —pēc trim. Un arī zonā nedzīvos slikti, gan garšīgi ēdīs, gan iedzers, gan sievietes viņiem atvedīs. Pats galvenais — puiši zina: atgriezīsies kā varoņi. Un viņiem nopirks mājas un mašīnas un naudas iedos, cik vajadzēs.

Tā ka nav jābaidās, kad aiz muguras tāda organizācija. Ka tik menti uz vietas nenovāc. Tāpēc jau ieroči vajadzīgi, lai atkautos. Citādi to zinātnieku kailām rokām nožņaugtu…

—  Vajadzīga sieviete, kas piezvanīs pa telefonu, — sacīja Atriebējs, trenēdamies izķert azotē un aiz jostas aizbāzto niķelēto ārzemju pistoli. — Lai būtu sakarīga, ar augstāko izglītību un bez akcenta.

—   Kāpēc ar augstāko izglītību? —Arsens pabrīnījās.

—  Tā tika pieteikts.

—  Kā teica, tā arī izdarīsim. Tūdaļ atvedīšu kaimiņu Galku. Vina ir gudra, bankā strādā. Bet par ko tad so tā?

'ANA — Armēnijas nacionālā armija.

—  Zemestrīci pie mums sataisījis, riebeklis! — Varonis izlamājās. — Cik gan cilvēku viņa dēļ aizgāja bojā!

—  Vah, vah! —Arsens saķēra galvu. —Tad tas ir viņš?! Ir gan maita! Un kā tas kļuva zināms?

—   Radio pārraidīja, —Atriebējs sacīja. —«Vācu vilnis». Vecākie dzirdēja.

—  Par tādu lietu ari es pats… —Arsens aizgāja saukt kaimiņieni.

—  Vārdos jau visi drošuļi, —Varonis nosodījās. —Ko tad te tupi, būtu braucis pie mums, ierakumos.

Viņi iztukšoja pudeli Dvin. Konjaks bija labs, no pirmskara laikiem.

—   Galočka, jāpalīdz brālim sameklēt draugu, — Arsens tērgāja, ievezdams patīkama izskata apaļīgu sievieti. — Viņš slēpjas no milicijas, no visa baidās. Izlasi, kas jāsaka, kad tev atbildēs…

Kaimiņiene uzmanīgi izlasīja ar rakstāmmašīnu nodrukāto tekstu, ko bija sastādījuši ANA pretizlūkošanas nodaļas speciālisti, nolika lapiņu sev priekšā un uzgrieza numuru.

—  Vai grāmatvedība? Labdien! Te runā no Krievijas radio. Mēs pārraidījām ēterā jūsu rakstu «Kur tad palikušas ziepes?». Tagad gribam autoram aprēķināt honorāru, bet viņa adreses mums nav. Mēģiniet nu izlīdzēt… Uzvārds ir Kaimakovs… Jā, Aleksandrs…

Iestājās gaidpilns klusums. Kaujinieki ar skatieniem urbās sievietes sejā. Arsens pavilka Drosmīgo aiz piedurknes, taču tas nikni atgrūda viņa roku.

—  Ļeņina prospekts simt piecdesmit divi, desmitais dzīvoklis. Es pierakstīju, pateicos.

Bārstīdams pateicības vārdus, Arsens sāka kaimiņieni slavēt.

—  Daiļava un gudriniece, vienmēr izpalīdzēs, mājās tīrība, bet gatavo tā, ka pirkstiņi jāaplaiza.

—  Iedzer ar mums, meitēn, — tīši uzsvērdams akcentu, sacīja Varonis un pasniedzās pēc pudeles. — Mēs gadiem neredzam sievietes, visu laiku karojam par Ka- rabahu. Labākie cīnītāji! Vai par Armēņu nacionālo armiju esi dzirdējusi? Reiz Rostovā…

Atriebējs iegrūda viņam sānos dunku, un viņš sakaunējies apklusa.

Nemitēdamies slavēt, Arsens pavadīja kaimiņieni līdz durvīm.

—  Piesūcies, un prāts vējā, — Drošais nikni sacīja. —Tagad nav vaļas priekš sievišķiem! Un nemuldi vairs — mēli nogriezīšu!

—  Vai tā adrese ir tālu no šejienes? — Atriebējs nepacietīgi pajautāja Arsenam, kurš bija atgriezies.

—  Kā no Erevānas līdz Oktemberjanai, — saimnieks atbildēja — Te viss ir tālu.

—  Kāpēc tu mani raustīji? — Drošais nervozi vaicāja. — Atradis īsto laiku!

Arsens daudznozīmīgi ielūkojās viņam acīs.

—  Tāpēc, ka jūsu drauga uzvārdu esmu jau dzirdējis. Iespējams, ka tieši viņš pievācis trīs miljardus.

Divpadsmitā nodala

Savienoto Valstu CIP kadru darbinieks Roberts Smits vienmēr izmantoja žurnālista aizsegu. Pašreizējai vizītei viņš bija saņēmis starptautiskā politologu simpozija «Politiskā stabilitāte Austrumeiropas valstisko pārmaiņu apstākļos» akreditāciju.

Īstenībā viņa ierašanās iemesls bija publikācija solīdā Krievijas avīzē, ko bija pārdrukājuši vairāki Rietumu masu saziņas līdzekļi un pārraidījusi raidstacija «Vācu vilnis». Raksta saturs un speciālistu komentāri ļāva nojaust, ka pirmo reizi atklātā presē parādījušās tektonisko ieroču pēdas.

Aģenti vairākkārt bija ziņojuši, ka PSRS samērā veiksmīgi rit seismiskās bumbas izgatavošanas darbi. Taču konkrētus faktus neviens nespēja sadabūt. Informāciju daļēji apstiprināja vesela virkne «politisku zemestrīču», kas sakrita ar PSRS sabrukšanu un piesaistīja pasaules vadošo izlūkdienestu analītiķu uzmanību.

It īpaši CIP satrauca negaidītās zemestrīces ASV seismiski mierīgos rajonos — Sanfrancisko un Losandže- losā.

Smits pavadīja simpozijā ne vairāk par stundu, pēc tam izteica vēlmi nekavējoties pārraidīt reportāžu par atklāšanu un devās uz vēstniecību, kur satikās ar otro sekretāru Džonu Džeisonu, kas īstenībā bija vietējās rezidentūras vadītājs, par ko saskaņā ar jaunajām vēsmām starpvalstu un izlūkdienestu attiecībās krievu puse tika oficiāli informēta.

—  Mēs pārbaudījām šo puisi no visām pusēm. — Džeisons nometa kolēģim priekšā pabiezu mapi. — Viņš izskatās pilnīgi tīrs un uzodis šo lietu gluži nejauši. Liekas, tev būs izdevība viņu satikt. Vispirms ar aģenta starpniecību, pēc tam — tieši.

—   Bet vai atradīsies piemērots aģents? — Smits pajautāja, pāršķirstīdams mapi tik ātri un uzmanīgi, kā spētu tikai ietrenējies cilvēks.

Rezidents sastomījās.

—  Esam sagatavojuši trijus…

Uz galda melnās virsmas nogūla vēl trīs mapes.

Smits tās izskatīja tikpat žigli un šaubīgi pašūpoja galvu.

—   Mūsu puisis ir samērā noslēgts, paziņu loks ierobežots, jaunas iepazīšanās praktiski atkrīt. Kā lai viņam piestāda prostitūtu, kazino krupjē vai valūtas viesnīcas bārmeni? Te vajag pavisam ko citu…

Krietnu brīdi viņš domāja. Plašajā birojā bija gandrīz absolūts klusums, tikai smalki trīcēja stikli, vibrēdami vienā taktī ar pretnoklausīšanās ierīces elektronisko staru.

—  Un kas ir ar to puisi no slimnīcas? — izlūks galu galā pajautāja.

Džeisons bija profesionālis un zināja, ka šo jautājumu izdzirdēs.

Vēl viena mape nogūla pārējām pa virsu.

—  Arestēts par spekulāciju ar valūtu, notiesāts, kolonijā pavadījis četrus gadus…

—  Ja viņš strādātu VDK labā, tad nenokļūtu aiz restēm. Viņi neļauj savējiem darīt pāri, — Smits pārtrauca.

—  Visdrīzāk, ka tā.

—  Viņš ir inženieris, strādājis konstruktoru birojā, pēc izglītības atbilst mūsu puisim…

—  Tā liekas.

—  Kāpēc tad tu izvilki viņa mapi pēdējo?

Rezidents klusēja.

—  Tāpēc, ka neticu nejaušībām. Viņš taču nejauši nokļuva vienā istabā ar tevi?

—  Jā, tas ir ierakstīts visās mūsu rokasgrāmatās… Taču neviena grāmata nevar paredzēt visu, kas notiek dzīvē. Turklāt citu variantu mums nav, — Smits skaļi domāja. — Un visbeidzot — ar ko tad mēs riskējam? Mēs taču neuzticēsim viņam ASV valsts noslēpumus! Manuprāt, viņu vajag izmantot.

Džeisons paraustīja plecus.

—   Lai notiek. Es likšu sagatavot jūsu tikšanos.

Neticēdams nejaušībām, CIP rezidents rīkojās vienlaikus gan pareizi, gan nepareizi, jo dzīve ir daudz dialektiskāka nekā dialektiskā materiālisma vai izlūkošanas taktikas mācību grāmata.

Kļačkins patiešām ne jau nejauši nokļuva vienā istabā ar Smitu. Taču cietumā viņš nonāca nejauši, kaut gan arī šajā nejaušībā bija krietna likumsakarības piedeva.

Astoņdesmito gadu beigās VDK monolīts apkārtējiem nemanot sāka plaisāt no iekšienes. Uz ārpusi sāka lauzties vienmēr eksistējušā, taču rūpīgi slēptā profesionāļu neapmierinātība ar diletantiem, kurus tiem uzspieda no komjaunatnes un partijas iestāžu puses, ieceļot vadošos amatos, politpārvaldē, kadru aparātā un pat operatīvajās apakšvienībās.

Spēku zaudējušais partijas monstrs sāpēs locījās no departizācijas pieprasītāju raidītajām bultām un neviļus atslābināja krampjaino tvērienu. Arvien biežāk kaaru darbinieki partijas sapulcēs un operatīvajās sanāksmēs izvirzīja jautājumus par partijas bosu nekompetenci, kas, iesākuši dienestu no pulkveža, bet dažkārt pat no vēl augstākas pakāpes, tomēr nezināja, kāda atšķirība starp konspiratīvo un sakaru dzīvokli vai arī starp aģentu un uzticības personu. Krēslu ļodzīšanās lika tiem pāriet pretuzbrukumā.

Visaugstākajā līmenī profesionāļu Sistēmas pārvaldi pārstāvēja Verļinovs — vienīgais ģenerālis un Darba Varonis, kurš kaujas nirēja ietērpā līda cauri zemūdens torpēdaparāta lūkai, kad zemūdene gulēja uz grunts sešdesmit metru dziļumā. Viņa attieksme pret dažāda līmeņa partijas biroju brāzienu «varoņu» rupjībām bija pilnīgi noteikta.

Tikt līdz patstāvīgas daļas priekšniekam nav nemaz tik viegli, ir jāsāk ar padotajiem: pat varens koks sasveras un krīt, ja aizcirstas saknes. Bet noķert operu visvieglāk ir ar viņa aģenta starpniecību — tam nu nav nekādas oficiālas aizstāvības.

Tīkls tika izmests plaši, un Asmodejs tajā iekļuva gandrīz nejauši: «nekaunīgais vieplis», kurš viņu mēģināja savervēt pirmajā daļā, bija piektās — ideoloģiskās pārvaldes darbonis, kas atnācis, protams, no komjaunatnes. Pašapzinīgo štellmani viņš ņēma uzskaitē, bet, kad pienāca laiks, organizēja aizturēšanu ar lietiskajiem pierādījumiem.

Toreiz kā pēc pasūtījuma «sadega» vairāki slepenie darbinieki, un tiem visiem bija sakari ar vienpadsmitās daļas operatīvajiem līdzstrādniekiem. Bet jebkurš aģenta noziegums ir ārkārtējs atgadījums virsniekam, jo viņam tas jāaudzina, jāattīsta tā idejiski politiskais un morālais līmenis. Tātad nav ticis galā, nav prasīguma priekšniekam pret operatīvo sastāvu, tātad jāveic organizatoriski pasākumi, «jānostiprina vadība», kas tulkojumā no par- tijiskās jaunvalodas nozīmē: tāds priekšnieks ar sūdainu slotu jātrenc pie visiem velniem.

Vispār jau tie ir sīkumi, bet, ja kāds ir jānograuž, tad pietiek arī ar sīkumiem. Tos bija sakrājuši intrigās pieredzējuši «aparātnieki», kuri jau gatavojās izslaucīt «netīros» ar Verļinovu priekšgalā ar to pašu slotu, taču nogranda deviņdesmit pirmā gada augusts un rats sāka griezties pretējā virzienā.

«Sadegušos» aģentus, skaidra lieta, nereabilitēja, tie sēdēja, kur pienākas, vilka savu termiņu, daudzus kuratori bija noņēmuši no uzskaites un aizmirsuši. Mežu- jevs pie Asmodeja aizgāja jau drīz vien, ieradās izmeklēšanas izolatorā, saveda ar operatīvās daļas priekšnieku; tas piedāvāja strādāt savā labā, taču Asmodejs atteicās: ne azarta, ne intereses, tikai desas lunkis un pilnpiena bundža, bet cik «stučītaju» pakaras cilpās un apslīkst sūdos?!

Un tomēr neredzams sargeņģelis pavadīja Asmodeju visos viņa ceļos aiz dzeloņstieplēm. Ne zvērīgās kamerās viņš nenokļuva, ne arī nekontrolējamos etapos un tika ari labā — «sarkanajā» zonā, kur nevienu cilvēku visā termiņa laikā vardarbīgi neizpakaloja. Un arī novērotāji vienmēr ciešami izturējās. Neredzamās aizstāvības dēļ viņš spēja pierast, sagaidīt «zvanu».

Tiesa, atgriezties pie sakariem ar Valentīnu Serge- jeviču viņš negribēja, taču dzīve izspēlēja ko citu…

Kad vecākais praporščiks atveda Asmodeju uz konspiratīvo dzīvokli, viņam vairs nebija spēka. Palicis viens, viņš dziļi pagultē iebāza naudassomu, apgūlās uz mīkstās vilnas segas un tūdaļ aizmiga. Ja neskaita dažas naktis pēc atbrīvošanas viesnīcā, tad Kļačkins pirmo reizi pēdējo piecu gadu laikā gulēja normālos un pat visai komfortablos apstākļos.

* * *

Bioloģisku apstākļu dēļ zagļu un «jaunā viļņa» savstarpējā slaktiņā nogalinātos apglabāja vienā dienā.

Četrus Širmā aizgājušos kaujiniekus pavadīja kortežs no kāda simta — pārsvarā ārzemju — automobiļiem. Vai nu kārtības nodrošināšanas labad, vai apliecinot sēras, kortežu pavadīja divas VAI mašīnas, kas apturēja kustību krustojumos, lai kolonna varētu braukt bez traucējumiem.

Piecus blēžus no Ilkņa bara pavadīja ne mazāk lepni, tikai pirms un pēc kolonnas virzījās nevis ātrie žigulīši, bet cienīgās «UAZ» patruļmašīnas ar ieslēgtām bākugunīm.

Kapi tika tālredzīgi izrakti dažādos kvartālos, kaut arī respektablā centrālā rajona robežās.

Sēru ceremonijās atšķirību bija maz: radinieki raudāja, draugi norausa pa skopai asarai un solījās atriebt. Sērotāju pūļos atradās cilvēki ar foto un videokamerām, kas bija nomaskētas kā sadzīves priekšmeti. Fiksēja ne tikai sejas, notika arī skaņu ieraksti. Spriežot pēc atvadu runām, zemē tika guldīti vislabākie, cēlākie un nopelniem bagātākie galvaspilsētas ļaudis.

Principā bērēs bija aizliegts kārtot rēķinus, nedrīkstēja pat ņemt līdzi ieročus, atriebība tika atlikta uz četrdesmit dienām, protams, ja pietika pacietības. Taču īpaši nesavaldīgie varētu izmantot ienaidnieku sapulcēšanos, tāpēc šur un tur pavīdēja ronapiešu un kriminālmeklēšanas operu drūmās sejas. Dikanska slaikais stāvs pārvietojās no viena sēru mītiņa pie otra. Netālu ldajumā autobusos gaidīja divas OM6N rotas ar nūjām un vairogiem, kapsētas ziemeļu malā dežurēja divas ar automātiem bruņotas «specnaza» grupas — ja nu ievārās pavisam asiņaina putra.

Iekšlietu pārvaldes speciāli izveidots štābs sekoja notikumu attīstībai, apakšā savāca un pārraidīja augšup informāciju par nogalināto bandītu apbedīšanas norisi.

Uz šī fona pavisam neievērota palika attālā kvartālā notiekošā specdienestu kapteiņu Vcrtuhovska un Jaki- mova apbedīšana.

* * *

Šķīrējtiesai bija jānotiek neitrālā teritorijā. Antarktīda atvēlēja savu vasarnīcu — sešdesmit kilometru no apvedceļa pa Minskas šoseju. Pamatīga mūra ēka bez pārmērībām un jaunmodīgajiem izlēcieniem — visiem tiem erkeriem, tornīšiem un vītņu kāpnēm.

Ilknim šāda pieticība patika, bija skaidrs, ka saimnieks ievēro likumu. Pirmais audzinātājs — tēvocis Petja — savulaik bija jauniņo Vasjku Zontikovu mācījis:

— Tu vēl neesi zaglis, — viņš labsirdīgi teica, kasīdams sirmiem matiem noaugušās krūtis, uz kurām pletās baznīca ar septiņiem kupoliem — norāde uz piederību pie autoritātēm, kas apliecināja, ka tēvocis Petja sabijis zonā septiņas reizes. — Pagaidām tu esi fender- manis. Par zagli klāt nav viegli. Jāzina mūsu Likums un tas svēti jāievēro, feūsi tirs un godīgs — kļūsi par blēdi. Bračkas tevi ilgi vēros: kā tu brīvē dzīvo un kā — zonā, kā zodz, kā izturies pret biedriem. Ja būsi pelnījis — saiets tevi kronēs par zagli. Taču zaglis ir sirdsšķīsts cilvēks! Brālība visus jautājumus risina kopīgi, taču pēdējais vārds paliek zaglim. Kā viņš sacīs — tā arī jābūt!

Tēvocis Petja smaidīja. Viņam patika, ka Vasjka klausās uzmanīgi un ar interesi. Skolā viņš nekad tā nebija klausījies.

—  Ne jau katrs, kas ko nosper, ir zaglis, — tēvocis Petja turpināja skaidrot. — Tas var būt gan ēzelis, gan sūdabrālis, gan mīkstais!

Vecais zaglis nicīgi nospļāvās.

—   Mūsos ir gods un krietnums. Nav naudas — ne- sēdies pie kārtīm! Padarīji darbu — ziedo artavu kop- kasei, palīdzi bračkām! Un nedrīkst būt ne ģimenes, ne bagātības. Bagātība ir grēks. To baidās zaudēt, bet, ja kāds no kaut kā baidās, tas ir norakstīts cilvēks! Menti tādu ātri salieks ragā, un šis sāks stučīt kā dzenis, kamēr šo «nospriedīs» un noliks uz naža…

Ilknis nopūtās. Tagad viss ir citādi, zagļi aizmirsuši Likumu, braukā ar mersedesiem, būvē pilis… Un, ja kādam aizrādīsi — pasmiesies un tevi pašu noturēs par muļķi.

—  Taču Antarktīda ir patiess zaglis, īsts. Un arī Rezo Briļļainais. Labi, ka kopiena izsauca viņu. Gruzīnu zagļiem vienmēr bijusi autoritāte, taču tagad daudzi bēg no cara, paliek Maskavā un Pīterā — it kā jau nekas, tā ir viņu darīšana, taču cieņas kļūst arvien mazāk. Bet Rezo dzīvo, kur dzīvojis, nekur nebēg, tur savus rajonus, kaut gan strādāt tajos nepavisam nav viegli. Tomēr īsts zaglis nedrīkst nobīties no grūtībām…

Un vēl tāds labums no Rezo atbraukšanas uz šķīrējtiesu, ka viņš zina, kam Ilknis no savas kopkases atvēlējis naudu.

Pēc noteikumiem no katras strīdīgās puses bija jābūt trim pārstāvjiem. Ilknis atbrauca ar Iešņāpto un Naglrāvi. To otru vēl nebija. Rezo ar apsardzi atradās mājā. Pūķis, Krusttēvs un Antarktīda bija novērotāji no autoritāšu puses. Viņu «gladiatori» uzturēja kārtību ap vasarnīcu, stāvēja gar žogu, pastaigājās pa ielām.

Divi atradās pie vārtiem, lai pārmeklētu ienācējus: ar ieročiem saietā ierasties nedrīkst, te visu izšķir vārds. Stroķus un nažus laidīs darbā pēc runām, kad vārds būs dzīvē jāīsteno.

Astoņdesmit otrajā Rezo izšķīra strīdu starp diviem Magadanas bariem, pēc tam asinis plūda divus mēnešus…

Ilknis paskatījās pulkstenī. Ja pēc desmit minūtēm neatbrauks — šiem vāks! Tiks uzskatīti par zaudētājiem, un visu piešūs viņiem — gan asinis, gan kasi.

Taču tieši trīs minūtes pirms noteiktā laika vasarnīcu ciemata šaurajā ieliņā iebrauca divi milzīgi, balti mersedesi.

«Patīk tiem smirdīgajiem fufeļiem laist miglu acīs,» Ilknis ar naidu nodomāja un pačāpstināja lūpas, novietodams katru no diviem žiletes asmeņiem pagaidām savā vietā aiz vaiga. Viņš pats gausi virzījās augšup pa noziedzīgās hierarhijas pakāpieniem, un, nebijis tēvoča Petjas, viņš varbūt nekad neiekļūtu trumpju šķirā vai ari nonāktu tās viszemākajā līmenī — pie augstākajiem frajeriem. Protams, viņš komandētu bračkas: frajerus, zaglēnus un visādus citus — puišeļus, darbavečus, āžus, taču ar zagļa statusu būtu cauri uz mūžu.

Viņu atzina par blēdi, tomēr tālāk ilgi nevirzīja, pētīja, it kā ar rentgenu skatīja cauri. Bet viņš taču bija zadzis no vienpadsmit gadiem un pionieris nekad nav bijis, un viņam līdzās nekad neviens nav iekritis, un arī Likumu viņš zināja uz Ūsiņu, «migās» uzturēja kārtību.

Līdz kronēšanai nācās divdesmit gadus sutināties pa zonām. Toties Vissavienības saietā viņu ieskaitīja augstākajā rangā… Bet šitie, jaunie, uzreiz nokļuvuši virsotnē, parašu pat neapostījuši, divos trīs gados, ar mersedesiem braukā.

Viens mersis apstājās ielas sākumā, otrs piebrauca, noklaudzēja durtiņas. Sirmais un vēl divi neaizpogātos plikādas kažokos, bez cepurēm, atļāvuši sevi izčamdīt, iegāja pagalmā. Antarktīda ar katru sasveicinājās, atgādināja kārtību, tie pamāja.

Rezo miesassargs izgāja uz lieveņa, padeva zīmi, ka laiks sākt.

Iztiesāšana notika plašā zālē ar iedegtu kamīnu. Briļļainais sēdēja vidū pie galda, aizmugurē stāvēja viņa «skapji», rokas uz krūtīm sakrustojuši, un bargi raudzījās tieši uz priekšu.

Autoritāšu emisāri sēdēja krēslos nomaļus pie sienas — visi trīs. Bet pa kreisi un pa labi no durvīm bija novietoti gari soli; uz viena apsēdās Ilknis ar savējiem, uz otra — Sirmais ar savējiem. Gluži kā uz apsūdzēto sola nonākuši.

Rezo — melnā uzvalciņā, pletkreklā un ar šlipsi, no kabatas izspraucies mutautiņš. Pamāj ar roku uz Ilkņa pusi, lai tas runā pirmais, ja jau pēc viņa ierosmes tas viss sācies.

Tas pašapzinīgi piecēlās un sāka stāstījumu, kā viņa neapšaubāmajā teritorijā, ko piešķīris saiets, sākuši strādāt sveši, kā tie nav gribējuši maksāt kopkasē, bet viņš to saskaņā ar Likumu pieprasījis un galu galā uzstādījis ultimātu: vai nu ieskaitiet visu, kas par šiem gadiem pienākas, vai ari kopsanākšanā dabūsiet atbildēt.

Ilknis runāja prātīgi un solīdi, zaglim pienākas atstāt labu iespaidu, žiletes mutē viņam netraucēja. Ar savu pilienveidīgo galvu, dzelteno ādu, iekritušajiem vaigiem un plānajām lūpām viņš izskatījās pēc reptiļa.

Visbeidzot tie piekrituši, atdevuši naudu, taču pēc stundas apslaktējuši viņa cilvēkus un pievākuši kasi…

Ilkņa vārdi krita blīvā, saspringtā klusumā. Nekustīgais Rezo izskatījās pēc skulptūras. Neko neredzošs, atsvešināts skatiens, nedabiski bāla seja, kurā krasi izceļas tumšie pusloki ap acīm. Varētu nodomāt, ka viņš sēž uz adatas, taču šādu netikumu nu nekādi nav iespējams noslēpt, bet narkomāns nevar saglabāt autoritāti, un, protams, nevienam ne prātā nenāks aicināt tādu par tiesnesi.

Ilknis, tāpat kā vairākums klātesošo, zināja, ka Briļļainajam ir slimas nieres. Pirms daudziem gadiem Taganrogas pārsūtīšanas cietumā četri traki suņi no «blatņikiem» tās viņam apstrādāja. Tādējādi pieļaudami trīs kļūdas. Pirmkārt, pārkāpa Likumu. Otrkārt, neaprēķināja, ka sakropļotais Briļļainais pacelsies augstākajā kastā. Un treškārt — neparedzēja cietušā raksturu.

Visa četrotne dažos gados mira vardarbīgā nāvē. Turklāt katrs mira briesmīgi un mokoši. Vienu noslīcināja stingrā režīma kolonijas havajā, otru nodūra brīvajā no- metinājumā, trešo dzīvu sadedzināja lokomotīves kurtuvē, bet ceturto pienagloja pie paša mājas vārtiem.

Tas neatjaunoja Briļļainā nieres, taču pavairoja viņa popularitāti kriminālajā pasaulē un padarīja viņu cienījamāku. Pēdējos piecus gadus viņš pastāvīgi braukāja pa valsti, atrisinādams vislielākos un svarīgākos strīdus. Turklāt vina spriedumi gandrīz vai netika pārsūdzēti, pēc tiem nepalika neapmierināto, vismaz tādu, kuri klaji pauda savu neapmierinātību. Laikam tāpēc, ka viņa lēmumi bija radikāli kā gadījumā ar viņa paša apskādētājiem.

Kad Hknis bija ar stāstījumu galā, viens no miesassargiem ierasti pieliecās pie saimnieka sejas. Tiesneša lūpas sakustējās.

—  Kā tu pamanījies palikt dzīvs? — skaļi noskanēja «gladiatora» rupjjļ balss.

Ilknis paskaidroja. Sekoja nākamais jautājums, pēc tā vēl un vēl citi.

Tiesneša uzstājība un jautājumu ievirze lika Ilknim saausīties. Viņš sīki aprakstīja piesardzības pasākumus, kas tika veikti kases nodrošināšanai, ilgi stāstīja, ko tik visu darījis kases sameklēšanai, un piepeši saprata, ka taisnojas. Viņam pat samirka mugura, piere un plaukstas, bet pakrūtē pretīgi iesmeldzās — kā pirms skrējiena pāri aizlieguma joslai.

Eknis drūmi apklusa.

—  Vai kāds svešs tai dienā bija atnācis? — miesassargs «pārtulkoja» bālo lūpu kārtējo sakustēšanos.

Dienvidrietumu rajona valdonis sāka nesakarīgi murmulēt par nejaušu bērnības drauga vizīti, saprazdams, ka stāsta tādu patiesību, kas izskan sliktāk par jebkuriem meliem.

—   Ko par viņu nolēmāt?

Gluži dabiska' interese. Ja kutelīgā jautājumā par kādu, it īpaši svešinieku, rodas šaubas, tas jāliek uz naža. Jāpavēl ir vecākajam, kuram ari jāraugās, kā pavēle izpildīta. Ja šaubīgais svešinieks palicis dzīvs, tāda] skaidrs, kas vainīgs.

Ilknis nokremšļojās. Viņš bija bijis pārliecināts, ka no saieta ar kājām pa priekšu iznesīs Sirmo. Un tam nepalīdzēs rezerves mersedess, kas pilns ar bruņotu apsardzi, jo Antarktīda jau pamiedzis saviem zeļļiem un tie jau no dažādām pusēm devušies liekās mašīnas virzienā. Bet nu Briļļainais lietu ievirza tā, ka atbildēt nākas pašam Ilknim!

Vilkdams laiku, viņš klepoja. Vai tiešām tie otri pratuši Briļļainajam «iesmērēt»? Varbūt kaut kā citādi viņu ietekmēt? Tad ir vāks. Viņš, protams, vienu vai divus paķers līdzi uz viņpasauli, bet cik tur jēgas… Un kuru tad lai ķer? Spriedumu izpilda savējie, pie Rezo klāt netiksi, tādēļ ārkārtas situācijai ari atvesta apsardze…

—  Nolēmām, kā pieņemts. — Piepeši piecēlās Iešņāp- tais. — Saimnieks lika novākt, es aizsūtīju «torpēdu» — un ar galiem, tā neatgriezās…

Ilknis joprojām kāsēja. Iešņāptais bija ielīdis svešā lietā, pārkāpis kārtību, bet, ja nu slimības dēļ viņš pats nespēj runāt, tad hierarhijā zemākā rīcība jāuzskata par attaisnojamu. Bet klepus ir tuberkulozes sekas, tajā viņš iedzīvojies karceros un soda izolatoros, zagļu aprindās tā bija izplatīta un ar izpratni uztverama slimība.

Ja jau Iešņāpto nepārtrauca un no saieta neaizraidīja, tad viņa rīcība tieši tā arī tika iztulkota.

—  Tas svešais ir gluži kā noburts, — Iešņāptais turpināja. — Iepriekš viņu ganīja divi mūsējie — un stroķu dēļ iekūlās sūdos līclz ausīm. Neko nevarējām padarīt, tikai no kamerām līdz tiesai izvilkām…

Ilknis atskārta, ka to nevajadzēja stāstīt. Vismaz viņš pats to neteiktu. Taču Iešņāptajam smadzeņu nav daudz. Un tomēr viņš saprata, ka saimnieks jāpestī, citādi pašam plāni klāsies. Ilknis izjuta pret blēdi kaut ko līdzīgu pateicībai. Varēja taču noklusēt kā Naglrāvis, lai viss iet kā iet, varbūt izdosies palikt malā, galvenais necelt par augstu galvu, citādi to patiešām nošņāps.

Rezo pamirkšķināja. Miesassargs un «tulks» pamāja ar roku. Klepus lēkmes kratītais Ilknis nokrita uz sola kā pelavmaiss. Līdzās apsēdās Iešņāptais. Viņam raustījās plecs. Hknis ar nēzdogu noslaucīja muti un beidza tēlot. Bija pienākusi kārta runāt otrai pusei, un vajadzēja uzmanīgi klausīties.

Sirmais noteikumus nezināja, tāpēc teātri nespēlēja un gvelza kaut kādas nejēdzības. Sacīja, ka vecās un jaunās lietišķās aprindas ir neatkarīgas, tāpēc neviens nevienam nemaksā, bet viņam ar draudiem izplēsuši godīgi nopelnītu naudu, tāpēc jau puiši saniknojušies; viņš tos nav sūtījis, tie paši devušies, bet, kur palikusi kase, ne viņš, ne viņa ļaudis nezinot.

No pagalma uzvēdīja dūmu smarža. Rezo garšoja šašliks, un līdzās vasarnīcai jau tika gatavots cienasts. Lai kuru drīz nodurs, Rezo, Krusttēvs, Antarktīda un Pūķis sēdīsies pie galda, dzers šņabi un uzkodīs smaržīgu kūpošu gaļu, pacels glāzes par gudro tiesnesi, par zagļu Likumu un varbūt — lai notiesātajam vieglas smiltis… Pēc tam Rezo sirds atvilgs: uzsauks par vecākiem, par draugiem, par autoritātēm, par brīvību — to viņš māk, Kaukāzā klusējot tempt nav raduši. Ilknis pakodīja lūpas, dzenādams asmenīšus no vienas vietas uz citu.

Arī Sirmajam tika uzdoti daudzi jautājumi: kuri no viņa puišiem ietupināti, kur, uz kādiem termiņiem, kā viņi palīdz saviem brāļiem, kas smok nebrīvē.'

Ilknis atviegloti uzelpoja. Briļļainais nepārprotami vedināja uz to, ka Sirmais pārkāpis Likumu par zagļu labklājību. Tomēr drīz vēlreiz saausījās: atkal sākās runa par Sašku Kaimakovu. Kas šo atsūtījis un ko šis gribējis un kā uzvedies, kad aizgājis, un ko par viņu nosprieduši…

Sirmais, dabiski, visu gāza virsū Ilknim: tas atsūtījis, šā paziņa esot, viss kaut kā aizdomīgi — gan uzvedība, gan vispār. Norīkojis divus puišus, lai viņu izseko, bet tos OMON noštopējis, verķus atņēmis, puiši knapi izķepurojušies…

Rezo uzklausīja autoritāšu viedokli.

Krusttēvs, Antarktīda un Pūķis bija pilnīgi vienisprātis, ka brālības kase ir svētums, visiem tajā jāmaksā, bet, ja kāds snaiksta pēc tās roku, tā jācērt nost kopā ar galvu. Taču par spriedumu domas dalījās. Antarktīda visā vainoja Sirmo, piedāvāja viņu par asinsizliešanu nožmiegt, bet naudu iekasēt no grupējuma. Krusttēvs piekrita, taču ar diviem precizējumiem: lai samaksā par nogalinātajiem, bet Sirmais ir jāatdod Ilkņa varā. Pūķis, skatīdamies sāņus, pateica ko citu: kas pievācis kasi, nav zināms, bet pie zuduma vainīgs gan Ilknis, gan Sirmais, cilvēki apslaktēti abās pusēs, tātad nauda jāatmaksā kopīgi, par nogalinātajiem jānorēķinās pēc dvēselēm, bet bez asinsizliešanas.

«Ak, kuņas zarna,» Ilknis nodomāja, «stipru uzpurni tev uzlikuši un ved īsā pavadā.»

Viņš saskatījās ar Krusttēvu un Antarktīdu un saprata, ka ari viņi domā tāpat.

No pagalma atlidoja uz oglēm cepamās gaļas smarža. Spriešana gāja uz beigām, tuvojās pusdienu laiks. Pie tiem, kas sēdēja uz soliem, no mugurpuses pienāca stipri un drūmi puiši. Visi gaidīja tiesneša vārdus. Iešņāptajam dobji ieburkšķējās vēders, viņš neveikli pagrozījās. Naglrāvis ievilka galvu plecos.

Briļļainais nesteidzās. Klusums kļuva ar katru mirkli saspringtāks.

Beidzot Briļļainais ierunājās. Ne velti viņš bija ilgi klusējis, tagad katrs vārds izklausījās pārdomāts un svarīgs.

—  Mēs visi esam Dieva rokā, šodien brīvē, rit kroņa mājā, bet tur, gadās, grūti var klāties bez atbalsta, — Re- zo svinīgi iesāka. — Tāpēc Likums prasa, lai katrs kopkasei atmet pa artavai. Un ari priekš mentiem, izmeklētājiem nauda vajadzīga, ari slimajiem jāpalīdz, jāiepērk ieroči, zālīte. Kislovodskā, Vissavienības saietā, tika nolemts — visiem ir jāmaksā!

Tiesneša skatiens urbās Sirmajā, skrāpēja viņa pavadoņu sejas.

—  Kurš nemaksā, tas iet pret Likumu. Tāpēc Ilkņa prasība bija pareiza, un tas, ka jūs samaksājāt, ari bija pareizi.

Iestājās pauze. Iešņāptais nopūtās. Naglrāvis iztaisnoja muguru. Uz blakussola ari atvieglojumā ievilka elpu.

—   Taču pēc tam slaktiņu sarīkoja tavi cilvēki. — Rezo apsūdzoši norādīja uz Sirmo ar pirkstu. — Par asinīm vaina gulst uz tevi. Tā ir nopietna vaina. Visi izdevumi — par bērēm, par atbalstu ģimenēm un visu pārējo — jums jāuzņemas!

Briļļainais atkal izturēja pauzi.

—  "Taču nauda asinis nenomazgās.

Atmosfēra, kas jau sāka izkliedēties, nu atkal sabiezēja.

—   Kases pazušanā vainīgi abi.

Tiesneša apsūdzošais pirksts norādīja uz Ilkni, pēc tam uz Sirmo.

—  Tu slikti glabāji, bet tu sarīkoji grautiņu. To svešinieku, viltus kāravu, atstājāt dzīvu. Bet viņš nav nekāds popaks! Dienu iepriekš kādu nozūmējis! Jūsu cilvēkus no viņa atšuvuši! Pēc viņa tavā midzenī bija vēl kādi svešinieki! Kas viņi tādi?

Ilknis pabrīnījās par Rezo informētību. Vai nu viņš saņēmis ziņas no gruzīnu kopienas, vai arī viņam ir vēl kādi citi informācijas avoti, taču šim pasākumam viņš sagatavojies kapitāli. Tūdaļ redzams — speciālists!

—  Tas maita ari pievācis kasi! Ar tiem, kas šo piesedza! Vajadzēja šim kājas noraut uz uzzināt, kur ir šmelis… Kāpēc neizdarījāt? Arī — abi vainīgi!

Tagad Rezo ledaini uzlūkoja Ilkni. Zīlītes bija nedabiski iepletušās. Vai viņš patiešām durstās?

—  Bet kurš viņu ielaida hauzē? Kurš parādīja kasi? Kurš mēģināja aizstāvēt? Kurš nozūmēja biedru par taisnīgiem vārdiem?

Aizmugurē stāvošie puiši piegāja tuvāk. Tie smirdēja pēc šņabja un sīpoliem. Ilknis čāpstināja lūpas un domāja: ja viņam iekraus pa ķirbi un apmetis valgu, tad asmeņi sagraizīs visu muti, var ari mēli nošņāpt. Kaut gan — tam vairs nebūs nozīmes. No kurienes gan Rezo, kuņa, visu zina? Un kāpēc piemirsis brālīgu izpalīdzību? Varbūt tīšām — nožmiegs un nebūs jāatdod ne piķis, ne zālīte. Bez viņa tikai Glabātājs zina par aizdevumu. Bet tam aizbāzt muti — tīrais nieks.

—  Par tādām lietām ari autoritatīvam zaglim sadod pa ausīm!1

Ilknis saspringa, apvaldīdams neprātīgi dunošo sirdi. Protams, viņš ir Savienības nozīmes zaglis, tātad viņa likteni tiesīgs izšķirt tikai vispārējs saiets. Tomēr Briļļainais var to uzņemties pats. Un pēcāk atskaitīties. Ja atzīs rīcību par pareizu, gali ūdenī. Ja citādi — var Rezo piestādīt rēķinu. Tikai — kurš tad piestādīs? Tēvoča Petjas vairs nav. Medūza? Vecs jau, zaudējis spēku un autoritāti. Sāns sapinies ar šitiem jaunajiem. Grandu nesen nošāvuši.

Piepeši Ilknis atskārta, ka īsti nopietnu sakaru viņam vairs tikpat kā nav palicis. Bet Briļļainais tieši otrādi — ir cēlies un pieaug vērtē… Jebkurā saietā pret viņu nez vai kāds uzstāsies. Kā sagribēs, tā arī nolems!

—   Pēc Likuma un mūsu noteikumiem es, Rezo Men- tešašvili, nolemju tā… — Briļļainā balss kļuva uzkrītoši teatrāla, un Ilknis intuitīvi nojauta, ka tiks cauri sveikā. — Abiem nedēļas laikā jāsameklē kase, ar šaubīgo un viņa drauģeļiem attiecīgi jānokārto rēķini. Ja atradīsies — dzīvojiet. Ja ne — tev asais sirclī. — Rezo ar pirkstu gluži kā ar duramo iebakstīja Sirmajam. — Bet par tevi lems vispārējais saiets, tavā līmenī es izlemt neņemos.

«Patiešām,» Ilknis nodomāja, «kāpēc tev jāuzņemas kaut kāds risks? Tagad taču nav kur piesieties': viss izspriests pēc taisnības, viss ir kā nākas.»

Sīpolu un dvingas smaka atkāpās, taču pastiprinājās ceptas gaļas aromāts. Ilknis norija siekalas. lešņāptajam atkal ieburkšķējās vēders.

—  Ja viss būs normāli — viņam no tevis pienākas par asinīm. — Pēdējo frāzi, uzlūkodams Sirmo, Briļļainais uzblieza kā zīmogu. — Viss!

Sanākušie piecēlās, ievingrināja kājas un atslābinājās. Neviens nerunāja. Apspriešana sākās vēlāk, mazākos pulciņos. Taču rit jau visa Maskava, bet pēc pāris dienām visa Neatkarīgo valstu kriminālā pasaule uzzinās par šķīrējtiesu, ko tik spīdoši noturējis Briļļainais.

'Sadot pa ausim — pazemināt zagli noziedznieku hierarhijā.

Augumā pastrups spēkulis ar asu skatienu pieslīdēja pie Antarktīdas un pačukstēja kaut ko pie auss.

—  Nes šurp! — autoritāte pilnā balsī sacīja un pamāja cilvēkam pie durvīm.

Tas aizšķērsoja ceļu Sirmajam un viņa pavadoņiem. Tie satraukti atskatījās.

—  Šķīrējtiesā jāierodas bez ieročiem, — Antarktīda nicīgi noteica. — Un nedrīkst ņemt cilvēkus vairāk nekā norunāts.

Sprigacainais spēkulis ienesa smagu saini un nometa to uz grīdas. Nožvadzēja metāls. No pavērušās drānas izspraucās īsi automāti.

Sirmais nobālēja, viņa pavadoņi saspringa. -

—   Šamie ir dzīvi, — tajā pašā nicīgajā intonācijā sacīja Antarktīda. — Mazliet samīcījām. Bet mersis nodega. Noteikumus vajag ievērot. Citādi spalvas putēs…

Viņš atkal signalizēja, un apsargs atbrīvoja ceļu. Trijotne no «jaunā viļņa» strauji izmetās pagalmā. Tur viņus panāca Pūķis.

—  Neņemiet galvā! — Viņš uzlūkoja visus, taču vērsās tikai pie Sirmā. — Ja gribat, uzstādiet pie manis Dienvidaustrumos dažus kioskus vai spēļu automātus. Mēneša laikā nopirksiet jaunu vāģi…

Trīs acu pāri vērīgi sekoja šai sarunai.

—  Sarunāts. — Sirmais pasmaidīja un sniedza roku. Pūķis paspieda to, pēc tam vēl divas plaukstas.

—  Izskatās, ka arī šis ir pārsviedies, — Ilknis drūmi noteica.

—   Izskatās gan, — Antarktīda atsaucās un izlamājās.

—  Tādiem tik nazi ribās, — nosmīkņāja Krusttēvs. — Tad arī pārējie raustīsies.

—  Pūķis ir un paliek Pūķis. — Ilknis nospļāvās. — Viņā vienmēr bijusi puve. Taču ari Rezo, kā rādās, uz to pusi vien lūr…

Antarktīda pamāja.

—Taisās pie mums atvērt banku…

—  Iesim, šis gaida, — Krusttēvs novilka. Un, pagriezies pret Ilkni, piebilda: — Atvaino, tevi neaicinām.

Tas bija skaidrs. Tiesnesis nedrīkst sēsties pie galda ne ar vienu no iztiesāto konfliktētāju pusēm.

—  Labs ir, Vasilij. — Antarktīda pastiepa roku. — Meklē kasi, mēs savējos ļaudis ari pacelsim… Citādi nevar

vēl zināt, kā viss iegrozīsies…

* * *

—   Kameru utis, — Sirmais lamājās neskartajā mersedesā, ar trīcošu roku likdams pie mutes viskija «Melnā marka» pudelīti tā, ka noklabēja zobi. Alkohols apdedzināja aukslējas un kā ugunīga lodīte noripoja pa barības vadu, uzsprāgdama kuņģī un kā siltums izplūzdama pa visu ķermeni, atslābinot saspringtos nervus.

—  Vini jānoraksta cits pec cita. — Kakliņš kārtējo reizi noklabēja. — Citādi šie mūs patiešām sāks graizīt! Vai redzējāt, kā viņš parādīja?!

Sirmais nomierinoties vairākas reizes dziļi nopūtās.

—  Tad nu tā, — viņš sacīja savā parastajā, nosvērtajā balsī. Atrodiet divus speciālistus — tādus, kas spēj strādāt no tālas distances. Tas ir visdrošāk.

—  Tādi cilvēki ir, šef, — no aizmugures atsaucās referents — miesassargs.

—  Un ķerieties klāt tam, kā viņu… man kaut kur ir pierakstīts.

—   Kaimakovam.

—   Precīzi, Kaimakovam. Lai Rudiks noved darbu līdz galam.

—  Tiks izdarīts, šef, — sacīja otrs referents.

Sirmais pēdējo reizi iemalkoja no pudelītes un aizskrūvēja vāciņu.

—  Un par to naudu… Paošņājiet trīsdesmit otrajā iecirknī vai rajona pārvaldē — kurš vēl tur bijis šaudīšanās laikā.

—  Skaidrs, šef.

Mersedess vienmērīgi traucās pa ceļu Maskavas virzienā. Varenie amortizatori kompensēja bedrītes, grambas un neskaitāmos trases negludumus.

Maksas tualetē iegāja drebelīgs puisis ar zvaigžņveidīgu rētu uz zoda; viņš jau vairākas stundas apstaigāja visus rajona tirdzniecības punktus un izpriecu iestādes. Pie ieejas sēdošais vīrs nervozi savilka plaukstu. Sasprin- gusī āda nobālēja, tāpēc tetovējums — zils gredzens ar četriem stariem — izcēlās sevišķi krasi.

—  Šomēnes es jau samaksāju.

Dobjajā balsī izskanēja pagurums.

Puisi visi noturēja par meslu piedzinēju, un tas viņam patika.

—  Es meklēju bomžu. — Puisis aprakstīja Klačkina pazīmes. — Viņam varēja būt liels šmelis — piecaesmit- stabu papīriņos.

—  Ir nu gan bomži uzradušies, — tualetes uzraugs noburkšķēja.

Viņš vilka laiku, lai neiekristu.

—  Tāpēc jau atnācu, — ar skaidri saklausāmu augstprātību noteica ienākušais un saimnieciski pavērās apkārt.

Uzraugs saprata vienu: neko citu kā vien nepatikšanas atzīšanās viņam nesagādās. Bet naudu atņems — tas pat ezim skaidrs.

—  Es tādu laimīgo neesmu manījis, — viņš vienaldzīgi atbildēja. — Pie manis norēķinās ar sīknaudu.

—   «Laimīgo», — puisis izmēdīja. — Drīz viņš uz tuteņa tupēs un tirinās kātus…

Nospļāvies uz tīrās flīžu grīdas, apmeklētājs izgāja un turpināja apgaitu.

* * *

Datele nocēla drūzmā pie kases greznu portmoneju, ātri aizslīdēja līdz izejai un pa trepēm nokāpa pagrabā. Pa ceļam apskatīja guvumu: dažas desmittūkstošu banknotes, piectūkstošnieces, tūkstošrubļu paciņa. Pārlicis naudu kabatā, iemeta maku starp gipsolīta plāksnēm, mierīgi nosoļoja četrdesmit metrus pa tukšo koridoru un sāka kāpt augšup pa citas izejas trepēm. Un pēkšņi viņš ieraudzīja vecu, ar dermatīnu apvilktu koferi. Tieši par tādu bija stāstījis Klibiķis.

Koferis bija tukšs. Datele to paķēra un žigli devās uz «migu». Pēc stundas Žetons un Hūte, kuri pārraudzīja universālveikalu, apstaigāja sekcijas un sīki izprašņāja pārdevējas, drošības labad rādīdami arī noplukušo koferi.

Tieši to tad arī atcerējās Ņinka ar uzrauto degunteli.

— Tas nebija bomžs, bet kaut kāds iebraucējs… Normāli ģērbies, taču visas drēbes lētas. Un no viņa nāca smaciņa… Viņš vēl nopirka ceļasomu, bet pie manis uzvalku par divsimt piecdesmit. Arī parfimērijas nodaļā kaut ko paņēma. Bet norēķinājās precīzi, ar piecdesmit- tūkstošniecēm, varat kasē pajautāt. — Žetons un Hūte saskatījās.

* * *

Maloivanovskas šķērsielas spēļu bedrē saņēma ciet divus ieklīdušos ar piecdesmittūkstošnieču paciņu. Pēc stundas abus atlaida.

* * *

Kazino «Lācis» slepenā apsardze aizturēja slaidu, kalsnu spēlmani, kura kabatas bija piebāztas ar piecdes- mittūkstoš rubļu banknotēm. Par viņu aktīvi iestājās divi no čečeniešu grupējuma, sākās šaudīšanās. Vienu čeče- nieti un gadījuma apmeklētāju nogalināja, otru un divus apsargus ievainoja. Aizturētos izveda uz speciālu vietu un ņēmās apstrādāt.

Spēlmanis atzinās, ka realizējis viltotas banknotes, ari čečenam nebija kur sprukt. Atbraukušie tautiešu grupējuma pārstāvji atlīdzināja spēļu iestādei zaudējumus, taču dienu vēlāk kāds iemeta stikla vitrīnā granātu v RGD-5, kas nogalināja trīs un ievainoja piecus cilvēkus. Čečeniem uzstādīja ultimātu — jākompensē bēru izdevumi, ārstēšana, remonts, jāsoda vainīgie vai arī tie jāizdod un jāsamaksā soda nauda — piecsimt tūkstoši dolāru. Tie atteicās — tā sacīt, kopienai gar šo lietu nav daļas, darbojušies nogalinātā radinieki un pēc pašu iniciatīvas — saskaņā ar asinsatriebības likumiem. Tad tika nozīmēta «izskaidrošanās». Abas puses pulcēja spēkus.

* * *

Ilkņa, Krusttēva un Antarktīdas cilvēki ložņāja pa stacijām, nakts patversmēm, pagrabiem un bēniņiem. Lai padarītu bomžus runīgākus, tos sita līdz pulsa zudumam. Aizstāvoties viens aplēja pāridarītājus ar petroleju un aizdedzināja. «Blatņiki» atriebjoties nogalēja sešus. Bomžu vidū sākās panika; ar preču un elektriskajiem vilcieniem, nejaušām mašīnām un kājām tie vilkās no Maskavas projām uz mierīgākām un drošākām vietām. Saruka mesli no ubagiem, diedelniekiem, pudeļu, makulatūras un lupatu savācējiem, likteņa pareģoņiem, mašīnu mazgātājiem, tirgus krāvējiem, algādžiem un padibeņu darbiniekiem.

Šo namu kontrolēja Tagankas grupējums, kuram ienākumu sarukums izraisīja gluži viennozīmīgas izjūtas. Tagankas līderis Ilknim lika pateikt, lai tas beidz vandīt galvaspilsētas padibenes. Zaglis bez jebkādiem diplomātiskiem smalkumiem pasūtīja to ar trim pazīstamajiem burtiem.

Neapmierinātība un spriedze Maskavas kriminālajā pasaulē auga augumā.

* * *

Vakarā Gena Sisojevs, akciju sabiedrības «Apdrošināšana» referents, savā komfortablajā dzīvoklī Krilatskā nodarbojās ar seksu ar «Biznesbankas» grāmatvedi Galočku. Draugaļa bija frigida, taču paklausīga un centīga. Genu tas pilnīgi apmierināja, vēl jo vairāk tāpēc, ka pēc pirmā lūguma viņa ļoti ticami imitēja afrikāniskas kaislības.

Galočkai bija krāšņas formas un iespēja pārvērst skaidrā naudā «gaisīgos» vērtspapīrus. Šajā brīdi Gena izmantoja viņas pirmo priekšrocību. Atgāzies dziļā dabiskas ādas krēslā un uzlicis kailās kājas uz galdiņa melnā stikla, viņš no garas, šauras glāzes ar biezu dibenu malkoja džinu ar toniku un ledu, laiku pa laikam ar karoti iegrābās te melnajos, te sarkanajos ikros un iešāva karoti mutē. Pēc tam ieņēma nevis izsmalcināti ārzemniecisku, bet krievisku malku, acumirklī iztukšoja glāzi un atkal to piepildīja.

Plikā Galočka viņam priekšā šūpojās lēna blūza taktī no jaunākā lāzerdiska un ātri izpildīja viņa dotās komandas.

—    Pagriezies! — Genas balss bija gandrīz vienaldzīga. — Tagad saliecies… Zemāk, it kā tu mazgātu grīdu… Kājas platāk… tā… Tagad ieliec tur pirkstu…

Gena kaifoja. Pirms astoņiem gadiem viņš ar pūlēm pabeidza skolu, vecāki un skolotāji pareģoja viņam nožēlojamu eksistenci dzīves nomalē, kur tiek neglābjami izmests slīmests, kas nevēlas iegūt specialitāti.

—   Tagad panāc šurp… Noliec kāju man uz ceļgala…

Viņa balss kļuva manāmi saspringtāka. Viņš iebāza

pirkstu ikru bundžā un tad pielika to pie spilgti nokrāsotajām, pilnīgajām lūpām.

—    Nogaršo sviestmaizes vietā. Tikai nenokod… — Gena iekiķinājās.

Galočka iesūca pirkstu un sāka to veikli laizīt no visām pusēm. Kreisās rokas pirksts iekļuva sievietē no otras puses. Divu valgu, karstu atvērumu spēcīgie biolauki, tiekdamies viens pie otra, izskrēja viņam cauri un panāca to efektu, pēc kura viņš bija tiecies sen.

Ierēcies Gena sagrāba draudzenes iespaidīgo augumu, ar grieku-romiešu cīkstoņa veiklību nometa vinu parterā un piepiaka no mugurpuses, ieķēries gurnos, it kā censtos noturēt no paklāja mūkošu pretinieku.

Galočka pārcieta procedūru mierīgi. Aizsniegusies līdz glāzei, viņa izdzēra ar izkusušo ledu sajaukušos džinu. Taču, saņēmusi sāpīgu pliķi pa muguru, saprata, ka pieļāvusi kļūdu, un sāka vaidēdama šūpoties uz priekšu un atpakaļ, tā ka cīņas imitācija kļuva pilnīga.

Kad Gena beidzot bija uzvarējis un smagi sabruka uz lāčādas pārsegtās grīdas, Galočkai radās iespēja mierīgi uzēst ikrus un iedzert.

—    Man ir kaimiņš, armēnis, Arsens vārdā, viņam ir šašliku ēstūzis Dienvidrietumos, netālu no metro. Un tad tur kaut kādi bandīti sarīkojuši šaudīšanos, visu sašķaidījuši, divus cilvēkus nogalinājuši un gribējuši vēl arī trešo, bet tas aizbēdzis…

Galočkai patika stāstīt, un viņa prata runāt ar pilnu muti. Gena neapmierināts pagriezās.

—   Ja nezini, tad nemuldi! Kādi bandīti? Varbūt viņš pats ir bandīts!

—     Nūja! — Meitene sasita plaukstas. — Pie viņa vienā laidā nāk armēņi — kaut ko atnes un stiepj projām. Reiz pat redzēju viņam pistoli. Bet vispār viņš ir jauks, labsirdīgs onkulis…

—    Vai tad viņš tevi drāž, vai?

—    Kas par muļķībām! — Viņa apvainojās un novirzīja sarunu no slidenā temata. — Šodien pie viņa bija atbraukuši kaut kādi trīs no Erevānas. It kā meklējot draugu. Bet kādi purni v — nu kā īstiem slepkavām. Rugāji, acis spīd… Uhh… Šie Karabahā karo. Tad nu būtu tur arī karojuši… Kāpēc jābrauc šurp?

Galočka apklusa. Gena atbalstījās uz elkoņa un saspringti raudzījās, tverdams katru vārdu. Vēl nekad viņš nebija tik uzmanīgi klausījies meičā. Un vispār Galočku neviens tā nebija uzklausījis.

—    Par ko šie runāja? Atceries visu precīzi!

Meitene iegrima domās.

—    Teicās esam no armēņu armijas. Veselu gadu neesot redzējuši sievietes… Esot vislabākie kaujinieki… Un viss. Nē. Vēl kaut ko stāstīja par Rostovu…

—    Nu?

—     Bija šiem kaut kas Rostovā. To sāka stāstīt visjaunākais, bet cits viņu pārtrauca. Jā, tagad nu noteikti ir viss. Vai zini, ko es domāju?

Dīvaini gan, Genu interesēja viņas viedoklis. Pirmo reizi visā viņu pazīšanās laikā.

—    Arsens viņus speciāli pasūtījis no tās pašas Ka- rabahas, lai atriebtos tiem, kuri uz viņu šāvuši!

—     Kurā dzīvoklī mitinās tas tavs Arsens? — Gena jautāja, pieceldamies stāvus.

—    Viņš nav nekāds mans. — Galočka ar interesi vēroja partnera vareno ķermeni. — Bet dzīvo viņš trīsdesmit astotajā.

Izgājis blakusistabā, Gena paņēma radiotelefona klausuli un sazvanījās ar Sirmo.

—   Sliktas ziņas, šef! Vai atceraties ēstūzi, kur mūsējie nesen uzdarbojās? Tā saimnieks izsaucis no Karabahas trīs profesionālus kaujiniekus. Tiem bijis kaut kas nopietns Rostovā. Saka, esot no armēņu armijas… Nē, neko vairāk nezinu. Adrese ir, diktēju.

Sirmais tūdaļ saistījās ar drošības dienesta vadītāju.

—    Vai esi kaut ko dzirdējis par armēņu armiju? Un tās darbu Rostovā? Skaidrs… Tad redz, kā! Nu, trīs tādi teroristi ieradušies pēc mūsu dvēselēm. Pieraksti adresi, ja vien viņi vēl ir tur. Jā, un vēl kas… Aizsūti tos, kuri darbojās «Šašlikos». Viņi ir rindā pirmie, un tas viņiem ir dzīvības jautājums, rfonorārs, protams, tas ir pats par sevi skaidrs.

Pēc četrdesmit minūtēm sarkans volvo bez numura piebrauca pie deviņstāvu paneļu nama Flotes ielā. No mašīnas izkāpa divi pasažieri un šoferis — jauni cilvēki ādas jakās, spilgtās treniņbiksēs un uz acīm uzmauktās cepurēs. Izlūkojuši apkārtni un pārliecinājušies, ka trīsdesmit astotajā dzīvoklī iedegta gaisma, viņi ieņēma izejas pozīcijas. Viens uzkāpa trepju laukumā augstāk, bet divi nolaidās zemāk par ceturto stāvu. Tagad no trīsdesmit astotā dzīvokļa iznākušie nokļūtu nāvīgās apšaudes knaiblēs.

—    Vai jūs drīz nāksiet? Diezgan laika zaudēts! — Varonis steidzināja ceļabiedrus, stāvēdams pie durvīm.

Trīspadsmitā nodaļa

Jebkurā valsts specdienestu organizācijā izmanto principu «skaldi un valdi», kas ir vecs kā pasaule.

Slepena informācija un speciālu operāciju realizācijas iemaņas nekad netiek koncentrētas vienās rokās: tas ir pārāk bīstami senatoriem un kongresmeņiem, CK sekretāriem un Politbiroja locekļiem, ģenerālsekretāriem, štatu gubernatoriem, Domēm, Likumdošanas sapulcēm, ministriem un prezidentiem.

Tāpēc CIP pieskata FIB, bet FIB savukārt — CIP, un Nacionālās drošības aģentūra uzmana vienus un otrus, bet vieni un otri ar savu rentgenu caurskata NDA. Speciālistu valodā to sauc par apvaldīšanas un pretsvaru sistēmu.

PSRS daudzus gadu desmitus tika saglabāts stabils līdzsvars starp specdienestiem. GIP profesionāļi, kas mācēja uzspridzināt karaļus, nomainīt prezidentus un savervēt Valsts departamenta līdzstrādniekus, atradās modrā Pirmās galvenās pārvaldes uzraudzībā, un, ja tiem ienāktu prātā likt lietā savas spējas pasaulē vislabākās strādnieku un zemnieku valsts teritorijā, tiem nāktos saskarties ar Otro galveno pārvaldi, kura garantēja šīs valsts drošību.

Smagnējo un ārkārtīgi spēcīgo militāro mašīnu kūrēja Trešā galvenā pārvalde, kas ar īpašo nodokļu sistēmu bija cauraudusi visu nesamērīgi lielo bruņoto spēku organismu — no kara apgabala un flotes līdz bataljonam un atsevišķam kuģim.

Gan Pirmā, gan Otrā, gan Trešā pārvalde bija viena resora — PSRS Valsts drošības komitejas — apakšvienības, pakļāvās tās priekšsēdētājam un kopā ar desmitiem citu galveno pārvalžu, pārvalžu, daļu, nodaļu, virzienu un dienestu piešķīra spēku un varu resoram un tā vadītājam.

Taču šī vara nebija neierobežota. Un, ja kāds no VDK ārzemju rezidentūru darbiniekiem sāka dzert, nodarboties ar kontrabandu vai kādā citā veidā pārkāpt komunisma cēlēja morāles kodeksu, no kurienes nav tālu jāmeklē arī tieša dzimtenes nodevība, kā tas zināms katram ok- tobrēnam, kolēģi un sāncenši no GIP tūdaliņ informēja savu saimnieku — PSRS aizsardzības ministru, bet tas steidzīgi ziņoja kopīgajam saimniekam — Politbirojam vai PSKP ČK sekretariātam. Tādējādi tika demonstrēta sava resora modrība un efektivitāte, ar paņēmienu «izejot no pretējā» parādot paša padoto kristālskaidrību un idejisko pilnību, pierādot, ka nesenais militārā izlūkdienesta nodevības fakts Taizemē, ko uzrakuši VDK, ir tīrā nejaušība, bet skandālu ap to ir mākslīgi uzkurinājis ārējās izlūkošanas negodprātīgs virsnieks.

Bet, ja nu komitejnieks kaut kur Rjazaņā vai Vladi- vostokā nokļuva atskurbtuvē vai arī pasu kontrole to pieķēra viesnīcas numurā ar svešu sievieti, vai pat tas vienkārši pazaudēja dienesta apliecību, tad milicijas šifrē- jums tūdaļ lidoja augšup un nogūla uz galda iekšlietu ministram, kurš ar tikpat lielu skubu un to pašu mērķu vadīts ziņoja par notikušo čekai.

Patiešām, augstākajos varas gaiteņos ministrs varēja satikties ar priekšsēdētāju, kuram ādas mapītē gulēja specziņojums no Taškentas vai Severodvinskas par milicijas ierēdņu žūpību, korupciju un roku palaišanu.

Tā nu trīs resori sacentās gluži kā zirdziņi skrejceļā, un tos vēroja saimnieka stingrais, taču visumā labvēlīgais skatiens. Prokuratūra, vispārīgi runājot, netika ņemta vērā: tai nebija sava operatīvā aparāta, ieroču, binokļu, nakts novērošanas ierīču, rokudzelžu un cilvēku, kuri prastu to visu likt lietā. Tā bija profesora Dovela galva. Rokas un kājas bija svešas — tās piederēja IeM un VDK virsniekiem. Ja tie negribēs — galva nevienam neiekodīs, jo nespēs pie mutes pielikt. Bet par tiesnešiem pat runāt nav vērts, tie uz ielas pat degunu nepabāž, rakņājas papīriņos un raksta, kā vietējais «rajkoms» vai «obkoms» pavēlējis.

Trīs vaļi, trīs ministri, cits citu pieskatīja un cits citu piebremzēja, bet saimnieks sekoja, lai tie paveiktu savu darbu, un pielaboja, ja kaut kas samisējās.

Tad sāka pārkārtoties, būvēt tiesisku valsti. Bet vai nu rasējumi nebija īstie, vai materiāls nederīgs, vai celtnieki štruntīgi. Pamazām sāka tos trīs par speķa ministriem saukt un tātad oficiāli atzina, ka tiesiskas valsts vietā iznākusi spēka valsts: kurš stiprāks, tam ari tiesības.

Dūrei vairāk tiesību nekā vārdam, nazim — nekā dūrei, pistolei — nekā nazim, bet tankam vai atomzemūdenei — vairāk nekā visam pārējam kopā.

Kopējais stingrais saimnieks dusēja Dieva mierā jeb, runājot mūsdienu valodā, bija atstiepis kātus. Vietā nāca citi: ne tik vienoti, ne tik stingri un ne tik lieli saimnieki. Un sākās plūkšanās: it kā par to pašu veco — naudas, varas, vasarnīcu dēļ, taču nu jau ar jaunām metodēm… Te tautu pūli pret pūli sarīda, te sarīko apšaudes ar automātiem, te no tanku lielgabaliem bliež tiešā tēmējumā…

Bet spēka ministrus vairs nelaiž vai nepārceļ «citā darbā», bet taisnā ceļā citu pēc cita sūta uz cietumu. Un triju vaļu vietā, kuriem bija operatīvais aparāts, paskat, cik to saradies! Gan nodokļu policija, gan muitas pārvalde, gan Galvenā apsardzes pārvalde, gan Ārējās izlūkošanas dienests un federālā izlūkošana, un iekšlietu iestādes…

Un bez saimnieka katrs noņemas savā labā, aizstāv savas savtīgās intereses, bet par kopējo lietu neviens nedomā…

Apvaldīšanas un pretsvaru sistēma vairs neeksistēja, jo savstarpējā utošanās acumirklīgu mērķu dēļ neparedz rūpīgu informācijas savākšanu un mērķtiecīgu izmantošanu, turklāt to nav arī kam nodot un tā, lielos vilcienos, nevienu, atskaitot ziņkārīgu mietpilsoni, arī neinteresē.

Šādos apstākļos spēcīgs specdienests, ko vada gudrs un stipras gribas cilvēks, kurš nav norūpējies par iedzīvošanos mantā, ieguva plašas, praktiski neierobežotas iespējas.

Militārs transporta helikopters, kas pacēlās no betona laukuma, kurš atradās galvaspilsētas rietumu apgabalā aiz vairākus kilometrus gara žoga, gar kura augšmalu vijas dzeloņstieples, uzņēma kursu uz ziemeļrietumiem.

Diena bija saulaina, un bruņām nosegtās mašīnas ēna šķērsoja dzīvojamos kvartālus, rūpnieciskos rajonus, ielas, laukumus un autostrādes, rindas pēc a/s MMM akcijām, mašīnu stāvvietas, komerckiosku pudurus, tirgus laukumus, kuros ņudzēja norūpējušies ļaudis. Megapolē, kas bija iepletusies apakšā, ritēja ikdienas dzīve: pārdeva importa masu produkciju, zaga, ēda, smēķēja, nodarbojās ar seksu, lietoja narkotikas, noslēdza miljoniem darījumu, pārvērta skaidrā naudā fiktīvus maksāšanas dokumentus, deva un ņēma kukuļus, tirgojās ar ieročiem, narkotikām, vīriešu, sieviešu un bērnu miesām, ar valūtu, valsts ekonomiskiem noslēpumiem, dienesta stāvokli, noziedznieku grupējumi dalīja teritorijas un ietekmes sfēras, atmazgāja netīro naudu un turpināja tiekties valsts struktūru dziļumā. Valsts izdeva likumus, lēmumus un ukazus, pēc tam papildinājumus tiem, un šie papildinājumi reducēja līdz nullei pamatsaturu; pilsoņi izdarīja pārkāpumus un noziegumus, daži strādāja, pērkamie menti atbalstīja noziedzniekus, bet godīgie, riskēdami ar dzīvību, tos aizturēja, taču tiesas neliešus tik un tā atbrīvoja.

Maskava nav tā pilsēta, kas ļauj netraucēti sev pāri lidināties kaut kādiem helikopteriem, tāpēc lidaparāts vairākkārt saņēma elektronisku signālu jautājumus «savējais vai svešs», un automātiska sistēma atbildēja ar visaugstākās klases kodu, pēc kura jau satraukties pa- guvušie dežūrvirsnieki pie savām novērošanas pultīm atkal nomierinājās.

Beidzot apbūve kļuva zemāka, apakšā pavīdēja melnas guļbūves un īsteni lauciniecisku nameļu šīfera jumti, pēc tam sākās mežs. Pēc pārdesmit kilometriem meža kailie koki atdūrās pret augstu betona žogu ar dzeloņstieplēm, bet aiz tā atradās viena, divu un trīs stāvu celtņu komplekss ar asfaltētiem celiņiem, tenisa kortu un nosēšanās laukumu.

Ģenerālis Verļinovs atguvās no nomācošajām pārdomām, kuras pēdējā laikā bija kļuvušas ikdienišķas. Helikopters apmeta loku, lai sāktu nolaišanos. Ģenerālis noņēma troksni slāpējošās austiņas, un pasaulē atgriezās dzinēja uzmācīgā rēkoņa.

Viņš domāja vispirmām kārtām par pasākuma interesēm. Viņš zināja, kas un kā ir jādara. Taču atšķirībā no desmitiem tūkstošu dažāda ranga pļāpu viņš spēja to paveikt.

Motors apklusa, pazuda kaitinošā vibrācija, apsardzes grupas komandieris atvēra lūku, pārlūkoja apkārtni un izlēca ārā, un viņam nopakaļ izlēca vēl trīs karavīri. No ovālā cauruma uzdvesa Piemaskavas meža pavasarīgais spirgtums. Nograbēja īsais metāla traps, un Verļinovs, neturēdamies pie margām, viegli nokāpa uz zemes.

Kreisajā rokā viņš turēja no titāna sakausējuma izgatavotu melnu diplomātu, kas ar tievu, superizturigu ķēdīti bija piekalts pie rokassprādzes, kura cieši apskāva viņa apakšdelmu. Ķēdītes strauja paraustīšana, koferīša atvēršanas procedūras pārkāpšana, roktura podziņas nospiešana vai vienkārši stiprāks trieciens pa virsmu iedarbināja piropatronu, kas acumirklī sadedzināja iekšpusē esošos dokumentus.

Dokumenti bija vienā eksemplārā, turklāt drukāti ne jau ar printeri, bet ar aizvēsturisku rakstāmmašīnu, kas uz atpūtas telpu līdzās Verļinova kabinetam bija atgādāta no remontdarbnīcas noliktavas, kur tā bija glabājusies ne mazāk par pieciem gadiem. Un tas garantēja, ka tā nav pārbūvēta izlūkošanas nolūkos.

Drukātājs bija sešdesmit trīs gadus vecs atvaļinātais — bijušais ģenerāļa adjutants, kas tika atstāts vienpadsmitajā daļā elementāriem darbiem, kuri deva jūtamu papildinājumu pensijai. Bez absolūtas drošības un ārkārtējas uzticamības viņam bija vēl viena priekšrocība — skleroze, kas pa tīro laupīja viņam iespēju atcerēties tekstus.

Verļinovs personiski kontrolēja darbu, bet pēc to pabeigšanas sadedzināja ar paša roku aprakstītās melnraksta lapas, mašīnraksta lenti, iznīcināja rakstāmmašīnas veltni un burtus.

Šo dokumentu deļ viņš veica ārišķīgo lidojumu virs Maskavas septiņu spēcīgu, maskējošos tērpos iežņaugtu apsargu pavadībā. Tagad trīs kaujinieki gāja pa priekšu, divi — gar malām, bet vēl divi — nopakaļ. Automātus tie turēja šaušanas gatavībā prognozējami apdraudētajos virzienos.

Cilvēkiem, kas bija ieradušies agrāk par Verļinovu, arī bija apsardze, taču viens vai divi civiltērpos ģērbušies lamzaki nekādi nebija salīdzināmi ar vienpadsmitās daļas priekšnieka personisko kaujas grupu.

Tālredzīgais Verļinovs nodomāja, ka līdzgaitnieki viņam piedēvēs lielību. Galvenokārt tie bija gluži civili cilvēki, kas visai aptuveni spēja iedomāties, kā tiek radīti, apsargāti un pārķerti noslēpumi. Un neviens no viņiem nebija redzējis, ko nodara galvai lode, ja tā izšauta no tuva attāluma pakausī. Tāpēc «detaļu» izstrāde tika atvēlēta viņam.

Viesu nama kamīna zālē bija sapulcējušies seši cilvēki: valsts prezidents, viceprezidents, spīķeris, aizsardzības, ārlietu, ekonomikas un lauksaimniecības ministri. Tiesa gan, šos amatus viņi iegūtu tikai pēc tam, kad Ver- ļinovs būtu realizējis operāciju «Atšifrējums». Taču arī pašlaik katra klātesošā seja bija pazīstama tiem, kuri interesējas par politiku un regulāri skatās televizoru. Deputāti — frakciju vadītāji, ministra vietnieks, valdības aparāta un prezidenta administrācijas darbinieki. «Konspirācijas» labad viņi sauca cits citu izdomātos vārdos. Šāds līmenis Verļinovu sarūgtināja, taču nebija jau no kā izvēlēties: latiņa atlasei valsts struktūrās pēdējos gadus bija slīdējusi tikai vienā virzienā.

Verļinovs atvainojās un ieslēdza slāpēšanas sistēmu.

—  Klans pulkstenis ir apstājies. — «Ivans Ivanovičs» sabozies lūkojās apdzisušajā elektroniskajā ciparnīcā.

—  Tas nu ir pārspīlējums… Mūsu apsardze jau visu ir pārbaudījusi…

—  Tas ir drošības labad. — Ģenerālis iepleta rokas.

—   Ienaidnieks nesnauž. Bet pulkstenim nekas nenotiks, pat remontēt nebūs jānes.

Vai nu ienaidnieka, vai pulksteņa pieminēšana deputātu nomierināja.

—  Starp citu, par ienaidniekiem, — uzbilda majestātisks sirms vīrietis, kas bija ērti atlaidies mīkstajā krēslā.

—   Manuprāt, mēs nepieļaujami ievelkam notikumu attīstību. «Vilcināšanās ir nāvējoša!» Vai atceraties, kurš to teicis? Bet viņš jau nu zināja, ko saka…

—  «Pjotr Petrovič», — Verļinovs mēģināja paskaidrot, taču nākamais viceprezidents pacēla roku, lai viņu pārtrauktu.

—   Kad vara mētājas pa zemi, to noteikti pacel. Un pietiek ar nelielu mūsu vilcināšanos… «Ja viens cilvēks kaut ko nedara, viņa vietā to izdara cits,» — tā mēdz teikt mana sieva, kad es atsakos viņu aizvest uz teātri vai restorānu…

«Pjotra Petroviča» sieva bija par viņu divdesmit gadus jaunāka, viņš to bieži citēja, bet visi kaut cik informētie cilvēki zināja, ka tā atrod dzīvesbiedram vietnieku ne tikai restorānu un teātru apmeklējumiem. Taču viņš pats neko nenojauta, un tas bija pilnīgā saskaņā ar tikpat bieži citā sakarībā citētu teicienu, ka vīrs visu uzzinot pēdējais. Kaut gan — varbūt viņš nemaz nevēlējās nojaust, bet ar tautas gudrību attaisnoja savu negribēšanu.

—  Ja ne mēs, tātad kāds cits. Visdrīzāk, saldafoni, mums ir šādas tādas ziņas… Vai arī komunisti, vai ari tas šiziķis. Jebkurā gadījumā tautai, valstij labāk nebūs! Ko tad mēs gaidām?

Verjinovs smalkjūtīgi nokremšļojās.

—   Kā jau jūs visi, cienījamie kolēģi, atceraties, manas daļas realizējamās operācijas būtība ir tā, lai rastu ieganstu parlamenta izmeklēšanai par Aizsardzības ministrijas pretlikumīgo darbību. Ja iemesls būs nopietns un piesaistīs sabiedrības uzmanību, tad izmeklēšanas ratu varēs iegriezt tik stipri, ka sāksies īsts zvaigžņu lietus un no nozīmīgākajiem amatiem aizies cilvēki, kas ir patiešām bīstami.

Verļinovs ieturēja pauzi un pārlaida klātesošajiem skatienu. Visi klausījās uzmanīgi, atskaitot nākamo ārlietu ministru, kas norūpējies pētīja savu pulksteni.

—  Tas mums dos divkāršu labumu: mēs tiksim vaļā no visreālākajiem konkurentiem, kas pretendē uz varu, un likvidēsim iespējamo pretdarbību mūsu pašu pūliņiem. Tāpēc ka impīčmenta procedūras ierosināšana var tikt reāli apturēta nevis Konstitucionālajā tiesā, bet ar automātiem un tankiem. Bet, ja nu mēs tomēr panāksim savu, tad neviens, itin neviens neiedrošināsies dot pavēli! Visu līmeņu komandieru griba ir paralizēta, un, tā kā nav personiskas ieinteresētības, neviens negribēs riskēt! Iespējami atsevišķi ekscesi, taču mums ir spēki to lokalizācijai.

—  Tas viss ir pareizi, taču — kā jau sacīja «Pjotrs Petrovičs» — ko tad mēs gaidām? — jautāja kalsnējs, inteliģenta izskata jauns cilvēks — nākamais spīkers. — Mums ir daži pazīstami žurnālisti, kas pārstāv solīdas avīzes, viņi spēj uzspridzināt jebkuru sensācijas bumbu!

Verļinovs noliedzoši pamāja ar galvu.

—  Cik gan tādv u bumbu uzsprāgst ik nedēļas — un kas tad notiek? Šeit ir vajadzīgs nopietns, precīzs, absolūti patiess materiāls. Un pats galvenais — tam jānāk no gluži neitrāla, ne ar kādiem grupējumiem nesaistīta, no politikas tāla cilvēka. Un, kas vēl svarīgāk: šis cilvēks neko nedrīkst zināt par mūsu plāniem un nedrīkst izpaust — ne spaidu kārtā, ne melu detektoram, ne patiesības sarunas iespaidā —, ka viņam kāds speciāli piegādājis atmaskojošos materiālus.

—  Kā tad to ir iespējams panākt? — Kad tika minēta spīdzināšana, par savu pulksteni piemirsa ārlietu ministra amata kandidāts.

—  Tikai vienā vienīgā veidā. Vajag, lai mūsu cilvēks vispār neko nezinātu.

—  Tad jūs viņu nohipnotizēsiet, vai?

—   Nē, vienkārši mēs ar viņu manipulējam, bet viņš domā, ka rīkojas patstāvīgi. Iedomājieties uz šaha galdiņa bandinieku, kurš spēj nokļūt dāmās. Ja tas mācētu domāt, tad no tiesas izprātotu, ka pats pamanījies nodrošināt uzvaru. Bet par lielmeistaru, kas to aizvadījis līdz dāmas lauciņam, tas pat nenojauš. Un nespēj nevienam pastāstīt, kaut dzīvu viņu sadedzini!

Ģenerālis Verļinovs tikko manāmi pasmaidīja.

—    Un jums ir šāds bandinieks? — noducināja prezidenta amata kandidāts.

—  Jā, ir, — atbildēja lielmeistars. — Pirmie gājieni jau izdarīti. Un paveras lieliska kombinācijas iespēja. Iedomājieties, ka par izmeklēšanas ieganstu kļūs varenas valsts prezidenta nota.

Izbrīns un pozitīvas replikas izteica nākamo Krievijas vadītāju noskaņojumu.

Verļinovs smagi nopūtās.

—  Tagad par konkrētām detaļām…

Izmantodams galclu par aizsegu, viņš izdarīja nepieciešamās manipulācijas un atvēra diplomātu.

—  Pirmkārt, esmu izvēlējies ārējās un iekšējās drošības ministrus, kārtības sargāšanas un aizsardzības ministru.

Ģenerālis izņēma plānu mašīnraksta lapu kaudzīti.

— Te būs jaunās valdības galveno darbības virzienu plāni.

Kamīnzālē iestājās ieinteresēts klusums, tikai nākamais ārlietu ministrs vēl joprojām noņēmās ap apstājušos elektronisko pulksteni.

* * *

Viktors Jurkins bija samērā pazīstams žurnālists. Kādreiz viņu uzskatīja par kreiso, pēc tam terminoloģija mainījās un viņš ieguva demokrāta etiķeti, turklāt šim vārdam bija dažādas intonācijas un epiteti — atkarībā no tā, pie kuras no kādreiz monolītās padomju tautas atlūznām piederēja šī vārda lietotājs.

Jurkins patiešām pārstāvēja visu demokrātisko paleti: uzstājās pret ierēdņu korumpētību un par nāvessoda atcelšanu, par iedzīvotāju dzīveslīmeņa paaugstināšanu un pret lielvalstisku politiku, par tiesisku kārtību un pret VDK, IeM, Drošības ministriju, Federālo pretizlūkošanas dienestu un citām spēka struktūrām, kas šo kārtību nodrošināja. Viņš pieprasīja pilnīgu noziegumu atklāšanu un vienlaikus uzstājās par slepeno aģentu institūta atcelšanu, bet no tā vairākumā gadījumu arī atkarīga atklāšana.

Uzsaukumi apvaldīt kaunu un godu zaudējušos bandītus sadzīvoja ar aicinājumiem nolikt pie vietas patvaļīgo miliciju.

Visi šie Jurkina aicinājumi bija patiesi, taču aplami, jo nonāca ne tikai savstarpējā pretrunā, bet arī disonēja ar loģiku un pašreizējās dzīves reālijām.

Turklāt pastāvīga situācijas analīze valstī jau sen nevienu neinteresēja: tā jau tāpat bija bezgala skaidra, jo ikviens pilsonis to nepārprotami izjuta uz savas ādas.

Bet, kā jau labs avīžnieks, viņš mācēja iegūt «faktūru», stāstīdams par atklātām un slepenām afērām, aizkulišu skandāliem un citiem piesalušiem faktiem. Ikreiz viņš gaidīja izrēķināšanos: nakšņoja pie draugiem un draudzenēm, stāstīja kolēģiem par draudiem un paslēptu testamentu, taču nekas nenotika. Sensacionālo atmaskojumu bumbas sprāga tukšā vietā, neizraisīdamas ne mazāko varas iestāžu reakciju un nekaitēdamas publikāciju varoņiem. Pāris reižu viņu iesūdzēja tiesā, panāca maksimāli aizplīvurotus atsaukumus un simboliskas materiālas kompensācijas.

Tagad Jurldns uzmanīgi lasīja materiālu, kuru Kaima- kovs, paklausījis Dimkas Levina padomam, bija nosaucis «Ziepes pazemes karam».

—  Nav slikti, vecais, nav slikti, — viņš sacīja, nolikdams pēdējo lapu. — Gan faktūra interesanta, gan normāla izteiksme. Vai tu iepriekš esi rakstījis?

Kaimakovs pamāja.

—  Skribelēju institūta aviželei. Un arī darbs veicina rakstu valodas iemaņas.

—  Nav slikti, — automātiski atbildēja Jurkins, par kaut ko prātodams.

—    Protams, saldafoni lēks vai uz ecēšām… Var aizstiept ari pie tiesas. Bet ja nu mums ir aculiecinieks… Sāks mani uz kara komisariātu raustīt un uz «sboriem» saukt… Nospļauties, paslēpšos pie Ņinkas.

Piepeši viņš uzmanīgi aplūkoja Kaimakovu.

—   Bet par atentātu tu taču izdomāji? Asumam?

Kaimakovs sašuta.

—  Tūdaļ es tev parādīšu, ko es izdomāju!

Viņš pacēla uz grīdas nolikto diplomātu un iebakstīja sitamā riņķa atstātajā bojājumā.

—  Vai redzi?

Jurkins vīlies iesvilpās.

—   Neiet cauri, vecīt. Nu nekādi neiet cauri. Saskrāpēt jau var ar visu ko.

—  Tas vēl nav viss…

Kaimakovs atvēra koferīti, iebāza roku šaurajā dokumentu nodalījumā un, izvilcis avīzes tīstokli, nolika to uz galda.

—  Tin vaļā! Tikai nesabīsties.

Jurkins uzmanīgi attina un nosvilpās vēlreiz.

—  Un kas tad ir?

Kaimakovs zaudēja valodu.

Baisā sitamā riņķa un asiņainā īlena vietā viņš ieraudzīja divas flīzes un garu, mirdzošu, gluži jaunu naglu.

—  Tas ir pavisam kas cits, — viņš apjucis nomurmināja un parakņājās dziļāk diplomātā, kaut gan zemapziņā jau bija sapratis: tā nav kļūda, pēc formas un svara līdzīgie priekšmeti nav nokļuvuši nejauši tur, kur viņš tos nav licis; tā ir akcija, tātad viņš visu laiku atrodas ļauno spēku kontrolē, tie spēlē ar viņu baismu spēli… Un tomēr viņš gramstījās pa diplomātu, pārcilāja dokumentus, cimdus, adīto cepurīti un citas pierastas lietas cerībā, ka noticis pārpratums, kurš tūdaļ noskaidrosies.

—   Paklau, kas tev lēcies? — Jurkins satraukti apjautājās. — Tu esi bāls kā palags…

—    Samainījuši, — Kaimakovs neskaidri nomurmināja, likdams diplomātu mierā.

Nevainīgie priekšmeti piesviestajā sainī tagad likās vēl draudīgāki nekā neizdevušās un pilnīgi veiksmīgās slepkavības ieroči.

—  Te bija atentāta apliecinājums, lietiskie pierādījumi. Nezinu, kur tie palikuši, — Kaimakovs apdullis atkārtoja.

Mežujevs, kurš noklausījās lenti pēc dažām stundām, to zināja pavisam droši: viņš bija personiski no Malvīnes saņēmis sitamo riņķi un īlenu un ieslēdzis savā seifā.

—  Muļķības, ja kas būtu bijis, kur gan tas paliktu, — lente joprojām skanēja Jurkina balsī, kura gan neizklausījās gluži patiesa.

Jo, izrunādams šo maskējošo frāzi, viņš vienlaikus uz papīra lapiņas uzrakstīja: «Klusē, mūs var noklausīties.»

Jurkins dzīvoja pusreālā izsekošanas, noklausīšanās ierīču, slepeno aģentu, slēpņu un provokāciju pasaulē. Viņš sen draudzējās ar aizrobežu kolēģiem, bieži izbrauca uz ārvalstīm — jau tajos laikos, kad tas tika uzskatīts par eksotiku, tāpēc novērošana, slēpņi un paslēpti mikrofoni, tāpat arī slepenie aģenti dažkārt materializējās viņa pasaules reālajā daļā. Turklāt rietumu avīžnieki, kas bija ievingrinājuši roku politiskas, rūpnieciskas un privātas izspiegošanas tēmās, deva viņam ne mazumu praktisku padomu un noderīgu rekomendāciju.

Vārdu sakot, noklausījies Kaimakovā, Jurkins sajutās kā zivs ūdeni. Pielicis pirkstu pie lūpām, viņš uzmanīgi piegāja pie seifa un, parakņājies dzelzs kastē iegrūstajos papīru centneros, izņēma no tiem divdesmit centimetru garu plastmasas cilindru ar mirdzošu antenas rāmīti galā.

Pēc tam, pļāpādams visādas muļķības, viņš aiznesa antenu līdz Kaimakovam un sāka to riņķot ap viņu: gar katru roku — no piedurknes gala līdz pleca šuvei, gar krūtīm — no kakla līdz jostasvietai un atpakaļ. Kad viņš sāka muguras apsekošanu, ierīces nošķeltajā galā iedegās sarkana neona spuldzīte. Jurkins apklusa, un sarkanā uguntiņa apdzisa, toties iekvēlojās dzeltena.

—  Neesmu vēl ēdis pusdienas, aiziesim uz ēdnīcu, — viņš sacīja, un sarkanā spuldzīte atkal iemirdzējās. — Tikai novelc mēteli, citādi sēdi te kā tāds Ļeņina apmeklētājs…

Viņi izgāja koridorā. Jurkins izskatījās loti uzbudināts.

—Vecais, tavā apkaklē ir «blakts»! Visdrīzāk, pārraidošais mikrofons, kas ieslēdzas no balss! Redzēju to pie fričiem un Štatos. Darbības rādiuss tam nav liels, tā ka tev laikam visur seko mašīna. Vai neesi manījis izsekošanu?

—  Nē. — Apdullušais Kaimakovs pašūpoja galvu un tūdaļ pat atcerējās. — Kaut kāds «sešinieks» cauru nakti stāvēja pie mājas! Un arī pirms tam manīju… Kad gāju pie Ilkņa — pelēka volga. Vai man jau sāk šilierēties?

—  Viņi maina mašīnas. Jauc kā kāršu kavu. Taču, ja izsekošana ir ilga, tās sāk atkārtoties: kava taču nav bezgalīga…

—   Kādi «viņi»? — Kaimakovs nekādi nespēja noticēt, ka viņam visapkārt ir naidīgu spēku taustekļi.

—  Nezinu, vecais. Jāpadomā, jāapspriežas ar lietpratējiem.

Kaimakovs sajuta, ka iekritis slazdos. Trūcīgā, neveiksmīgā, taču pēc viņa paša prāta dzīvotā dzīve bija pārvērtusies par kaut ko līdzīgu nežēlīgam amerikāņu trillerim. Un viņš pilnībā izprata, ko izjūt nezināma ļaundara izsekotais upuris.

—  Ko lai dara?

—   Nezinu ari to. Jāpadomā.

—  Varbūt tūdaļ izsviedīsim to draņķi?

Avīžnieks iespurdzās.

—     Pirmkārt, tas maksā bargu naudu. Kāpēc tad jāizmet? Otrkārt, viņi tūdaļ saausīsies. Un treškārt, ja viņiem vajag tevi noklausīties, viņi uzstādīs citu — vēl viltīgāku mantiņu. Vai arī izmantos lāzera skaņu galviņu, šaurā leņķī notēmētu mikrofonu vai vēl kaut ko… domāju, ka «blaktis» ieperinātas ari tavā dzīvoklī un darbavietā.

Jurkins iesmējās.

—  Braši puiši! Te nu tev ir cilvēka tiesības pārbūves laikmetā!

«Tev jau labi te stāstus cerēt,» Kaimakovs ar netīksmi nodomāja. «Bet kā lai es no tiem izkļūstu laukā?»

—  Bet ko lai es daru? — viņš atkārtoja.

Tas bija sev pašam adresēts jautājums. Milicija? Pieteikšanās trīsdesmit otrajā iecirknī tūdaļ pēc atentāta apliecināja, cik rezultatīva ir tās rīcība. Ko tad viņam nodarījuši? Neko, tikai diplomātu saskrambājuši, tik vien tās vainas. Atentāts, izsekošana. Mēģini nu to ieskaidrot ierāvušam seržantam ar blēža ģīmi! Vēl nosūtīs pie psihiatra… Skaidrs, ar to arī beigtos, ne jau velti viņam atņēmuši lietiskos pierādījumus. Bet kā to pastrādājuši? Kad? Kas? Ilknis un Sirmais apzvērēja, ka šajā lietā viņu cilvēki nav iesaistīti. Un kuram lai sūdzas par apkaklē iestiprināto radiomikrofonu? Drošības… kā tagad to kantori sauc? Taču viņš nav nekāds slepenībā turams atomfiziķis, ne ari galvenais konstruktors vai aizsardzības uzņēmuma direktors! Bet mikrofons pats par sevi… Tagad jau pāri robežai visu ko drīkst vest! Draugi? Mazais Vovčiks un Dimka Levins — ar ko gan šie spēj palīdzēt…

—  Ko tad lai dara? — viņš atkārtoja jau trešo reizi.

—  So to esmu izdomājis, — Jurkins sacīja. — Man ir paziņa, izbijis milicis, apakšpulkvedis, tagad viņš ir lielas apsardzes un detektīvu aģentūras direktors. Solīda firma, visādus neprašas autodidaktus darbā nepienem, tikai augstākās klases speciālistus — no devītās1 * un

'Bijušās PSRS VDK devītā parvalde, kas nodarbojas ar valsts augstāko amatpersonu apsardzi.

«Alfas» atvaļinātos, pa kluso varu piebilst, ka tur piestrādā ari vēl neatvaļinātie… Parunāsim ar viņu!

—    Bet nauda? Viņiem jau droši vien būs simttūksto- šiem jābleķo…

—  Tas tiesa, vecais. Kapitālisma princips — par kvalitāti ir jāmaksā. Bet tu taču neesi no nabagiem… — Jurkins daudznozīmīgi piemiedza ar aci.

—  Vai tad es laupu, vai? Simt taukšķi alga un divdesmit — kvartāla prēmija. Un ari to pēdējā laikā nepiešķir.

—    Bet vai tu zini, cik maksā tava «blakts», kuru tu gribēji izmest? Ne mazāk par desmit tūkstošiem. — Avīžnieks ieturēja pauzi. — Dolāru!

Sarunbiedra sejas izteiksme lika viņam iesmieties.

—  Tā ka tu vēl saņemsi atlikumu.

Pēc tam kad Jurkins aizgāja sarunāt mašīnu, vini iegāja kabinetā. Vecais, vēl astoņdesmit astotajā gacfā pirktais Kaimakova mētelis sagumzīts gulēja uz krēsla.

—   Kas nu tās vairs par pusdienām, — Jurkins teica Kaimakova mētelim. — Agrāk bija gan skābēti tomātiņi, gan putukrējums, gan saldējums… Un par visām pusdienām — tikai ap rubli bija jāsamaksā!

—   Labi dzīvot esat raduši. Arī tagad cenas un ēdiena kvalitāte pie jums nav salīdzināma ar to, kas ir visapkārt, — Kaimakovs atbildēja. Viņš sajuta atbalstu, pavīdēja kaut kāda perspektīva izkļūt no drausmīgā riņķa- danča, tāpēc garastāvoklis uzlabojās.

—  Tātad tā, tūdaļ mēs kopā ejam pie redaktora, — Jurkins teica Kaimakova mētelim. — Uzstāsim, lai tūdaļ liek numurā. Taču liec vērā — viņš ir garlaicīgs vīrs; lasīs, labos, domās, izprašņās. Paies pāris stundu…

—    Man nav kur steigties. Tikai piezvanīšu uz darbu.

Kārtējā ārējās novērošanas brigāde noklausījās sarunu

pelēkā volgā, kas stāvēja simt metrus no redakcijas ārdurvīm. Tieši no šīs mašīnas Skābo pirms dažām dienām bija novērojis Jakimovs un Vasiļjevs. Tagad viens no viņiem bija beigts, otrs — pazemināts amatā. Tā bija slikta zīme tiem, kas stājušies viņu vietā.

—  Vai dzirdēji, šie tur ilgi čakarēsies, — vecākais sacīja. — Velc ārā termosu un sviestmaizes!

Pelēkā volga piederēja vienpadsmitajai daļai, taču ārēji ne ar ko neatšķīrās no tās, kurā dienu iepriekš bija sēdējuši GIP operatīvās nodaļas novērotāji.

Jurkinam bija taisnība: bezgalīgu kāršu kavu nemēdz būt. Turklāt prasības pret mašīnām ir vienādas — tam jābūt pašmājās ražotam modelim visvairāk izplatītā un neuzkrītošā krāsā.

Un arī salonā atšķirību nebija daudz — tik vien kā rācija noskaņota uz citu vilni, kafijas stiprums cits un citāda arī sviestmaižu desa. Maz bija atšķirību arī novērotājos: līdzīgi anketas dati, vienāda sagatavošanas sistēma un trūkumi, kuri cilvēkiem piemīt un dara tos par jebkuras — pat visrūpīgāk izstrādātās ķēdes pašiem nedrošākajiem posmiem.

Uzķērušies Jurkina visai primitīvajai viltībai, novērotāji ķērās pie pusdienām un nepamanīja, kā Skābais aiziet no redakcijas.

Jurkins izveda viņu cauri pagrabtelpām un izlaida pa citām durvīm, pie kurām jau viņus gaidīja fotogrāfu brigādes automobilis.

* * *

Apsardzes un detektīvu aģentūra «Insek» bija radusi pajumti rūpnieciskos kvartālos, kuri ieskāva Volgogradas prospektu. Līdzīgi kantori, kas vairojas kā sēnes pēc lietus, parasti iekārtojas pārbūvētos pagrabos vai īrē dažas ar steigu izremontētas istabas, taču aģentūrai «Insek» piederēja smagnēja septiņstāvu ēka, kas bija izstiepusies puskvartāla garumā.

Stāvvieta bija pilna ar ārzemju autiņiem, Jurkins parādīja uz neuzkrītošu tumšzilu mašīnu.

— Tā pieder direktoram. SAAB-9600. Gada prestižākais modelis. Un visdārgākais: drošība, ātrums, komforts. Mūsdienu jaunbagātnieki to nepērk — šiem vajag superefektīgus vāģus, visus tos meršus, džipus, lin- kolnus… Bet šis ir augstākā klase un ātrums reizē. Viss ir rūpīgi pārdomāts un norāda uz līmeni…

Starp stāvvietu un ieeju pastaigājās jauns spēka mit-

riķis plankumainā formastērpā. Vēl divi stāvēja pie durvīm.

—  Ko jūs vēlaties uzzināt? — sargs vaicāja savai profesijai neierasti laipnā tonī.

—   Nāku pie Leitina. Es ar viņu jau sazvanījos, — Jurkins atbildēja.

—  Lūdzu. — Sargs atvēra stiklotās durvis. — Trešais stāvs, pa kreisi. Tur jūs sagaidīs.

Kaimakovs ievēroja, ka pie ieejas, tāpat kā kādreiz Ārlietu ministrijā, ir divas vara izkārtnes: «Insek aģentūra» un «Insek akadēmija».

—  Ko tas nozīmē? — viņš jautāja Jurkinam, kad abi devās pa kāpnēm augšā.

—  Information un security: informācija un drošība, — Jurkins paskaidroja. — Akadēmijā gudrības mācās privātdetektīvi un apsardzes darbinieki.

Trešā stāva kāpņu laukumiņā viņus sagaidīja jauns, spēcīgs cilvēks īsi apgrieztiem matiem, tērpies baltā kreklā, smalkās melnās biksēs, nospodrinātās melnās kurpēs, ar melnu kaklasaiti. Pie krekla kabatiņas bija piestiprināta kartīte ar krāsu fotogrāfiju un uzvārdu.

—  Sveicināti! Vai varat uzrādīt kādu dokumentu? — laipni smaidot, viņš vaicāja.

Jurkins sameklēja redakcijas žurnālista apliecību, bet Kaimakovs — pasi.

Jaunais cilvēks vajadzīgās ziņas ierakstīja biezā žurnālā, kas atradās turpat uz neliela galdiņa, palūdza viņus parakstīties un, palūkojies pulkstenī, atzīmēja laiku.

—   Lūdzu! Trešās durvis pa labi.

Viņi gāja pa gaiteņa paklāju starp melni krāsotām durvīm ar interesantiem dzelteniem rokturiem un atvēra vajadzīgās. Tā bija neliela uzgaidāmā telpa ar melnām biroja mēbelēm, kur uz grozāmā krēsla pie datora displeja sēdēja slaida meitene. Viņi sasveicinājās.

—  Jūs esat Jurkins? — Meitene piecēlās, un Kaimakovs ievēroja viņas skaistās, slaidās kājas. — Arkādijs Aleksandrovičs jūs gaida.

Ģenerāldirektora plašais kabinets bija eleganti iekārtots: melns ādas dīvāns, trīs tādas pašas krāsas krēsli, starp tiem galdiņš ar trim glāzēm, sešām alus un koka-kolas kārbām. Milzīgs melns galds ar pusapaļiem izvirzījumiem sānos: uz labā atradās dators, uz kreisā — komplicēta telefona sakaru sistēma, kādu Kaimakovs nekad nebija redzējis.

Saimnieks, laipni smaidīdams, apgāja ap galdu un paspieda katram roku. Spriežot pēc kalsnā auguma, inteliģentās sejas, biezajiem, cirtainajiem matiem un modernajām masīvajām acenēm, viņam varēja dot ne vairāk par trīsdesmit pieciem gadiem, bet Kaimakovs zināja, ka tāds iespaids ir maldīgs, jo Leitins, kalpodams Ārlietu ministrijā, bija ieguvis apakšpulkveža pakāpi, un izdiena deva tiesības uz pensiju.

—  Kā redzu, darbs iet no rokas? — Jurkins kā sens paziņa sazvērnieciski pamirkšķināja.

—   Pūšam miglu acīs, — saimnieks iesmējās. — Mēs taču apsargājam solīdus cilvēkus, ārzemniekus… Tātad kantorim jāizskatās respektablam. Apsēdieties!

Kaimakovam šķita, ka jauneklīgais, smaidošais cilvēks nemaz neizskatās pēc tik solīdas firmas ģenerāldirektora.

Viņi apsēdās uz dīvāna, Leitins uz krēsla. Sekretāre gaidoši stāvēja pie durvīm.

—  Tēju, kafiju? — saimnieks jautāja un pamāja meitenei.

—  Piezvani, lai atnes. Un minūtes piecpadsmit manis šeit nav. Nu, atskaitot… Pati saproti.

Sekretāre pasmaidīja un izgāja. Nez kāpēc Kaimakovs nodomāja, ka šo slaidkājaino meiteni un lielo, ērto dīvānu vieno ne tikai oficiālās darba stundas.

—  Tagad stāstiet, — teica Leitins, acumirklī kļūdams lietišķi nopietns un vērīgi lūkodamies Kaimakovā.

Tas nopūtās un kārtējo reizi sāka savu samezgloto stāstu. Izklāsta gaitā direktors uzdeva tiešus, asus jautājumus, bet, pusvārdā uztverdams atbildes būtību, ar rokas mājienu pārtrauca tālāko paskaidrojumu un lika turpināt. Kaimakovs saprata, ka Leitina mānīgais ārējais izskats attiecas ne tikai uz vecumu.

Kad Kaimakovs bija beidzis, parādījās sieviete baltā uzsvārcī, nesdama paplāti ar tēju un sviestmaizēm, un viņš, atcerējies, ka neko nav ēdis kopš paša rīta, norija siekalas.

Pēc tam klusēdami dzēra tēju. Jurkins deva priekšroku alum, piedāvāja ari Leitinam, bet tas atteicās.

—  Tu taču zini… Kādreiz atļaujos mazliet degvīna — un tas ari viss!

—   Viņam trūkst puse no kuņģa, — Jurkins paskaidroja, atvērdams otru kārbu. — Jaunībā sastapās ar lodi. Par… Cik tev toreiz maksāja?

—  Simt astoņdesmit.

—   Bet tagad?

Direktors paraustīja plecus.

—Tagad es pats esmu sev saimnieks. Cik vajag, tik ņemu.

—  Vai nav žēl trauksmainās jaunības miliča formā?

—  Šausmīgi_ žēl, — Leitins pavīpsnāja un ar uzsvaru atkārtoja: — Ārkārtīgi žēl.

Viņš iztukšoja tējas glāzi un oficiāli uzrunāja Kaima- kovu:

—  Ko jūs gribētu no mūsu aģentūras?

—  Nu… lai liktu mani mierā. Un noskaidrot, kas notiek… kas aiz tā visa stāv.

—  Citiem vārdiem, jūs gribat no mums informāciju un aizsardzību. — Leitins saprotoši pamāja. — Un to mēs jums varam sniegt, jo tāda ir aģentūras devīze.

Viņš noņēma acenes un ar mīkstas zamšādas gabaliņu rūpīgi notīrīja stiklus.

—   Bet mūsu speciālistu pakalpojumi maksā no piecdesmit līdz simt dolāriem stundā. Turklāt īpašos apstākļos šī summa pieaug.

—    Kas tie par «īpašiem» apstākļiem? — Kaimakovs gribēja zināt.

—  Ja ir apdraudēta darbinieka dzīvība un veselība. Jebkuru tamlīdzīgu situāciju novērtē pats uzdevuma izpildītājs piecsimt — tūkstoš dolāru robežās.

—  Vai samaksa graudā ir iespējama? — Jurkins painteresējās. — Viņam mētelī paslēpts lielisks radio- mikrofons, un es droši zinu, ka pāris tādu ir ari mājās un darbā.

Leitins bridi padomāja.

—  Vispār jau mēs tā nedarām. Lai gan — kāpēc nevarētu sākt? Aģentūrai tehnika ir vajadzīga, un mēs tik un tā tērējam valūtu tās iegādei. Tiesa gan, mūsu draugs nav mikrofona īpašnieks, un diez vai viņš drīkst ar to rīkoties…

Leitins pasmaidīja un atkal izskatījās pēc puišeļa.

—   Bet, no otras puses, tādu lietiņu īpašnieki nekad skaļi nereklamē sevi… Un atraduma piesavināšanās — tas ari nav pārāk liels grēks, it īpaši, ja šāds atradums tev kaitē!

Leitina smaids kļuva vēl platāks.

—   Protams, mēs negatavojamies nevienu noklausīties, un mums nav nekādu tiesību to darīt. Tā lietiņa noder vienīgi kursantu apmācīšanai… Vienīgi tā.

—  Jā, jā, skaidrs! — Jurkins nomierinoši pacēla roku. — Neko citu mēs ari neesam domājuši.

—  Tātad esam vienojušies. — Aģentūras «Insek» ģenerāldirektors paskatījās pulkstenī un piecēlās. — Atvainojiet, pēc pāris minūtēm man būs saruna ar Losan- dželosu. Ieejiet divdesmit trešajā istabā, tas ir stāvu zemāk, sekretāre jūs pavadīs. Tur sēž darbinieki, kas šai lietai būs vislabāk piemēroti…

Četrpadsmita nodala

Majors Mežujevs, tāpat kā daudzi viņa kolēģi un ari vairākums citu profesiju pārstāvju, nebija apmierināts ar savu karjeru, uzskatīdams, ka pelnījis ko vairāk. Nesen viņš nosvinēja trīsdesmit devīto dzimšanas dienu, bet viņa darba stāžs komitejā sasniedzis astoņpadsmit gadus. Atskaitot mācību laiku, iznāk, ka jau četrpadsmit gadus viņš ir pretizlūkošanas operatīvā dienesta darbinieks.

Viņu nepārtraukti ir vajājušas neveiksmes. Runājot par ārzemju komandējumiem, viņš nokļuva nevis Statos, Beļģijā vai Šveicē, bet Gvinejā. Turklāt saķēra tur dzelteno kaiti un tik tikko izspruka sveikā. Izdevīgu piedāvājumu viņam nebija, liela mēroga spiegu atmaskošanas operācijās nelaimējās piedalīties. Apbalvojamo personu sarakstos viņa uzvārdu parasti aizmirsa ierakstīt, atestācijās Dronovs mūžīgi norādīja uz «nepietiekami dziļu analītisko domāšanu un neprasmi prognozēt daudzpakāpju kombinācijas».

Gandrīz divus termiņus Mežujevs bija palicis kapteiņa pakāpē, un tikai pēc Asmodeja savervēšanas, kā ari veiksmīgās operācijas ar Robertu Smitu viņš ieguva nākamo paaugstinājumu.

Pēdējā laikā šis tas bija mainījies uz labo pusi. Kad meklēja figurantu operācijai «Atšifrējums», viņš ar Malvīnes palīdzību nonāca pie Skābā. Vispār no Malvīnes liela labuma nebija, taču šoreiz rezultāts pārsniedza visas cerības. Skābajam nebija tuvu radinieku, faktiski nebija neviena drauga, viņš dzīvoja noslēgti, cīnījās ar mazvērtības kompleksu un bija neizlēmīgs, pakļāvās citu ietekmei.

Turklāt viņam bija augstākā izglītība un neaizstāvēta disertācija, viņš prata strādāt ar statistiku un izdarīt vispārinošus secinājumus, rakstīja avīzēm, viņam bija laba reputācija, viņš bija absolūti apolitisks, nepiederēja ne pie viena grupējuma vai klana.

Ar Malvīnes palīdzību ietekmējot Skābo, varēja panākt, ka tas darbojas, bet par savas rīcības patiesajiem mērķiem tam nav nekādu aizdomu. Profesionālā valodā to sauc par «akla» aģenta izmantošanu.

Operācijas sākums bija veiksmīgs, lai gan gadījās šādi tādi klupieni; CIP interese par operāciju piešķīra tai pavisam citu skanējumu, bet Asmodeja pēkšņā parādīšanās paaugstināja operatīvā darbinieka Mežujeva lomu un ierindoja viņu «Atšifrējuma» galveno figūru skaitā. Operācijas panākumiem vajadzēja kļūt par tramplīnu, kas veicinātu viņa lēcienu uz augstāku pakāpienu dienesta hierarhijas kāpnēs.

Varbūt tāpēc, bet varbūt aiz vainas apziņas Asmodeja priekšā majors izturējās pret viņu kā pret miesīgu brāli, kas atgriezies mājās pēc ilgas prombūtnes.

Viņu satikšanos atzīmēja grezni, ar labiem dzērieniem, izsmalcinātām uzkodām un skaistām sievietēm.

—   Man vajadzēja būt stiprākam, piespiest tevi aizbraukt no Maskavas, — iereibušais Valentīns Sergeje- vičs nožēloja savu kļūdu. — Visa tā jezga turpinājās pusgadu, nu, mēnešus astoņus — ne vairāk! Būtu kaut kur klusām notupējis, tad atgriezies — un cauri! Nebūtu ne tiesas, ne kolonijas…

—  Jūs šai lietā neesat pie vainas, — augstsirdīgi atbildēja stipri iereibušais Asmodejs. — Jūs man teicāt, es neklausīju… Pats vainīgs, ka biju muļķis!

—   Bet kur tu biji pēc atbrīvošanas? Kāpēc nezvanīji?

—  Kur biju, tur vairs neesmu, — Asmodejs izvairīgi atbildēja. — Un kāda tam nozīme…

Iekāres pilns viņš skatījās uz Irku, kas ar abām kājām bija uzrāpusies uz dīvāna un no vēderaina pokāla lēnām sāca «Amareto». īso svārku šķēlums atklāja mirdzoša neilona zeķēs ieautās kājas.

—  Uzreiz redzams, ka zeķubikses jaunas, — Asmodejs bez kādas sakarības teica, un majors neko nesaprata. — Tad jau pavisam cita klase… Tikai nezinu, stāvēs vai nestāvēs pēc zonas… Daudziem tā ari nekas nesanāk…

—   Ā-ā, tu par to… — Majors paplikšķināja aģentam pa muguru. — Nebaidies! Sameklēsim labāko seksolo- gu — viss būs uz goda. Bet viņš tev nemaz nebūs vajadzīgs. Iročka liks pacelties pat lielgabala stobram! Iemetam vēl pa vienai…

Pretizlūkošanas darbinieks vienmēr, jebkuros apstākļos ir postenī. Majors slepus iemeta mutē specpreparāta tableti, kas neitralizē alkoholu, un tad «izpumpēja» Asmo- deju. Pēc tam pie darba ķersies Iročka, jo parasti gultā tiek izpļāpāti paši svarīgākie noslēpumi. Bet aģentam, kam paredzēts kļūt par galveno personu tik atbildīgā operācijā, nedrīkst būt noslēpumu no virsnieka — kuratora.

Taču glāzīte sastinga gaisā. Asmodejs pakratīja galvu.

—  Man pietiek. Neesmu radis, tāpēc kļūstu pavisam dulls…

Nedroša gaitā viņš devās uz tualeti, tad iegāja vannas- istabā. Atgriezies pie galda, viņš izspieda glāzē citronu, no ledusskapja atnesa olu un, atdalījis dzeltenumu, sajauca ar citrona sulu, piepilināja šņabi un vienā rāvienā izdzēra.

—   Ira, uztaisi kafiju! — viņš teica gandrīz atžirbušā balsī.

—Tev jau pieliek? Es gan vēl iemetīšu pa glāzītei! — Majors turpināja realizēt izraudzīto darbības plānu.

—   Kamēr skuķes nav, sakiet, ko no manis gribat! — Asmodejs cieši raudzījās pretizlūkošanas darbiniekam acīs. — Un kādas zāles šoreiz saņemšu no jums?

Mežujevs ar plaukstu pārvilka pār seju, pakratīja galvu, kā notraukdams miglainos reibuma tīmekļus.

—  Rīt parunāsim sīkāk, bet tagad iedod man savu pasi. Tu taču neesi nekāds bomžs, lai dzīvotu bez pieraksta…

Asmodejs saspringa.

—  Tātad uzrakāt gan… Jā, biju klaidonis, bet kur es varēju likties? Ja nebūtu spējis izkļūt no tā, jūs ar mani neielaistos nekādās darīšanās…

—  Te nu gan tu maldies, — majors vaļsirdīgi teica. — Un ko tu gribētu saņemt no mums zāļu vietā?

—   Pirmais — likvidējiet sodāmību, otrais — garantējiet drošību! — Asmodejs saminstinājās. — Trešais — gāzes pistoli. Ar atļauju, protams.

—  Gāzes pistoli? — pārjautāja pretizlūkošanas dienesta darbinieks.

Asmodejs paraustīja plecus.

—  Kaujas pistoli jūs tik un tā nedosiet. Man vajadzīgs noteikts modelis — «Valters» PPK astoņmilimetru.

—  Kāpēc tieši tas? — majors brīnījās.

—  Skaists. Un ērts. Jau no bērna kājas esmu par tādu sapņojis.

Virtuvē sāka šķindēt trauki. Ira lēja krūzītēs kafiju.

Asmodejs vērīgi lūkojās majorā.

—  Bet es taču esmu jums ļoti vajadzīgs, — viņš konstatēja, — ko jūs esat sadomājuši?

—  Rīt, parunāsim rīt…

Majors pameta ar galvu uz meiteni, kas ienāca ar paplāti.

Taču Mežujevs nebija informēts par operācijas «Atšifrējums» galamērķi, tāpēc neko nevarēja par to pastāstīt.

Pildīdams vadības rīkojumus un norādījumus, viņš redzēja vienīgi aizplīvuroto mērķi un visiem spēkiem tiecās uz to, nenojauzdams, ka tā ir tikai starpstacija ceļā uz lielajām pārmaiņām. Tādējādi viņš pats bija kļuvis par ģenerāļa Verļinova «aklo» aģentu.

* * *

Verļinovs, Karpenko, Borisovs un Čerkasovs lēni gāja pa betonēto celiņu, ko iežogoja vienpadsmitās daļas poligona stiprā sēta.

Bija pagājuši trīsarpus mēneši kopš viņu draudzīgajām pusdienām Verļinova vasarnīcā. Toreiz viņi tikai bija atklājuši cits citam kārtis, turpretī tagad tikuši ievērojami tālāk kā spēlē, tā ari uzticībā citam pret citu.

—  Absolūts trulums, — Verļinovs konstatēja. — Visu ko grib, bet nezina, kā vismaz kaut ko panākt! Nav ne loģikas, ne stingrības, it kā viņiem nebūtu mugurkaula. Nevis vīri, bet īstas bābas! Viens idiots visvairāk nopriecājās pašās beigās, kad es izslēdzu trokšņu slāpētāju un viņš atkal dzirdēja pulksteņa tikšķus…

Karpenko drūmi pavīpsnāja.

—  To jau var redzēt pēc viņu fizionomijām. Turklāt ar neapbruņotu aci. Jauna politiķu ģenerācija…

—   Nē, draugi, ja viņi arī nav sliktāki, tad labāki par tagadējiem nu nekādā ziņā. Un ļoti drīz pārvērtīsies par īstām kuņām, — vienpadsmitās daļas priekšnieks turpināja.

Piesaulē celiņš jau bija apžuvis, bet uz divus metrus platās aizliegtās joslas iekšējā perimetra vēl gulēja pelēks izčākstējis sniegs, un starp nožogojuma plāksnēm un dzeloņstieplēm iespiestie sargi bija apāvuši smagus, ar ādu apšūtus velteņus. Kad ģenerāļi gāja garām, viņi nostājās miera stājā un piesvieda plaukstu pie cepures, kas pēc ierindas reglamenta bija nepareizi, ja ierocis atradās «uz krūtīm».

Atkārtota kļūdīšanās kaitināja punktuālo Verļinovu, kaut biedri, to uzzinājuši, katrā ziņā smietos par viņu.

—     Vai atceries, Valerij, mūsu sarunu toreiz vasarnīcā? — Borisovs jautāja. — Nevajag baidīties no atbildības. Nevajag! Ja šie «ierēdņi» valsts labā neko nespēj darīt, bet mēs spējam — kāpēc mums jāatdod vieta viņiem? Ja kļūšu sabiedriskās kārtības sargāšanas ministrs, bet vini turēs mani aiz rokām, kāds labums tad būs no manis?

—   Jā, starp citu! — Verļinovs pacēla pirkstu. — Kad es atklātībai darīju zināmu mūsu programmu cīņai ar noziedzību, vini gandriz vai bikses pietaisīja! Kā tā var: paātrināt tiesāsanas kārtību, tas ir demokrātisko principu pārkāpums! Un vienlaikus likvidēt noziedzīgās autoritātes — zagļus, organizēto grupējumu vadoņus, recidīvistus — režīma pārkāpējus… Vispār sacēla šausmīgu troksni — tā esot nelikumība, totalitāro režīmu metodes!

Verļinovs sirdīgi nospļāvās.

—    es viņiem saku: kungi, kāpēc jūs organizējāt apsardzi un pieprasāt sev ieročus? Valstiski ņemot, jūsu dienestam it kā nav uz ko šaut! Bet tas, kurš mērķē uz viceprezidenta vietu, man saka: tā ir demagoģija, mūsu statuss — tas ir pavisam cits jautājums. Demagoģija bija lielā cieņā Centrālkomitejā, arī apgabala komitejās sēdēja pirmklasīgi demagogi!

—   Lai gan viņi ir pilnīgi nederīgi, tomēr citu mums nav, — teica Čerkasovs. Viņam bija karsti, un viņš atpogāja ne tikai mēteli, bet arī kreklu līdz jostasvietai. — Ko darīt? Apsēsties uz pakaļas un gaidīt, kur izmetīs?

—  Jūs nenoklausījāties mani līdz galam, — Verļinovs teica neierasti saudzīgi. — Visam jānotiek pēc plāna. Atmaskojoši raksti, parlamentāra izmeklēšana, skandāls. Galvenais ir aizdegt detonatoru! Un izslēgt no spēles saldafonus! Bet pēc tam… tauta pati zinās, par ko balsot. Man šķiet, ka tai noziedzības likvidēšanas ideja pēc mēneša vairs neliksies antidemokrātiska. Vēl jo vairāk tāpēc, ka uzlabosies ekonomiskā situācija. Un uz šī viļņa mūs nekas netraucē mainīt taktiku un pretendēt uz vadošajiem posteņiem! Pat ja mūsu jaukajiem deputātiem būs pistoles — un kas par to? Būs iespēja nošauties, bet mēs viņus ar godu apglabāsim. Varbūt arī bez goda parādīšanas, tad jau redzēs!

—     Nerunāsim tagad par vēlēšanām vai demokrātiju, bet bruņotas pretdarbības iespēju gan nedrīkst neņemt vērā, — Karpenko iejaucās. Viņš bija liels speciālists šajā nozarē un zināja, ka atklātā uzbrukumā nepieciešams trīskāršs pārsvars pār pretinieku; ja pretinieks jāaiztur, tad pārspēkam jābūt divreiz lielākam. Ja izmanto speciālus spēkus un metodes, tad ir cits rēķins.

—   Nu tad rēķini, — Borisovs sacīja.

Bijušais «A» grupas komandieris jautājoši paskatījās uz Verļinovu, un tikai pēc tam, kad tas pamāja, viņš novērsa acis, uzskatīdams, ka jautājums atrisināts.

—  Izmantot spēku negribētos, — vienpadsmitās daļas priekšnieks prātoja. — Bet…

—   Kas par «bet»?

Trīs acu pāri pavērsās pret cilvēku, kurš nemanāmi bija kļuvis par ģenerāļu četrinieka līderi.

—  Nekas, — viņš atbildēja. — Pagaidām nekas.

Verļinovs atcerējās tēmas «Nobīde» vadītāja Daņilova

sastādīto ierosmes punktu un izpausmes punktu tīklu, kas saistīti ar iespējamiem mērķiem N pilsētā. Tīkls bija vienā eksemplārā, ar grifu «pilnīgi slepeni» tas glabājās kastē ar piropatronu vienpadsmitās daļas priekšnieka personiskajā seifā. Nekompetents cilvēks tajā neko nesaprastu. Vienīgi Daņilovs un Verļinovs zināja, uz kuras pilsētas tāda paša mēroga kartes jāuzliek pilnīgi slepenais tīkls, lai izpausmes punkti sakristu ar mērķiem.

Šo pilsētu sauca par Maskavu.

* * *

Noziedznieku šķīrējtiesas lēmumi tiek izpildīti daudz precīzāk un noteiktāk nekā mūsdienu oficiālie likumi un valdības rīkojumi. Tā bijis arī agrāk. Vienīgi Politbiroja lēmumi stipruma ziņā tiem varēja līdzināties, jo sods par neizpildīšanu kā vieniem, tā otriem ir vienāds — nāve. Ja ne fiziska, tad pilsoniska, daudzi vadītāji tur nesaskatīja nekādu atšķirību…

Galvaspilsētas tirgos un daudzās komercbodītēs piec- desmittūkstoš rubļu naudaszīmes atteicās pieņemt — nepatikšanas vien iznāktu. Arī maiņas punktos ar tām centās nerādīties, mainīja kaut kur pa kluso, it kā tās patiešām būtu zagtas. Oficiālās naktsmītnes drošības labad tika slēgtas, lētie zaņķi kļuva tukši.

Ilknis pavēlēja jaunajam adjutantam uzaicināt iecirkņa pilnvaroto, apjautājās tam par dzīvi, painteresējās par ekspertīzes rezultātiem.

—  Mūsu kriminālistam nemaz nav vaļas, — Platonovs skaidroja. — Tik daudz zādzību, viņš plēšas vai pušu.

Ilknis līdzjūtīgi pamāja.

—   Protams, darbam jābūt pirmajā vietā. Bet par virsstundām jāmaksā atsevišķi. Lai viņš šonakt pastrādā…

Adjutants pagrozīja desmittūkstošnieku paciņu, novērtēdams tās biezumu, un veikli iebāza miliča formastērpa kabatā. Pats saimnieks centās nekur neatstāt pirkstu nospiedumus.

—  Ja tas tik steidzīgi, es pateikšu…

—   Un ir vēl kāda lieta. — Ilknis konfidenciāli paliecās uz priekšu. — Kad notika visa šī jezga, pie ieejas atradās kaut kādi cilvēki. Ne mūsējie, ne viņējie, bet jūsējie. Kas tie par cilvēkiem, kur viņi palikuši? Varbūt viņi mūs apzaguši? Kā varētu iztaujāt jūsu puišus, kuri atbrauca pirmie?

Adjutants sagatavoja vēl vienu naudas paciņu, bet Platonovs noraidoši pavērsa plaukstu.

—  Nē, ar tiem runāt nav jēgas. Tie ir nikni kā vilki. Kolīdz kaut kas, tā ķeras pie rīkles.

Iecirkņa milicis mirkli domāja.

—  Ja varētu iemest aci lietā, bet tā atrodas prokuratūrā…

Ilknis gaidīja.

—  Ziniet, es pastaigāšu pa dzīvokļiem, aprunāšos. Varbūt kāds bijis mājās un kaut ko dzirdējis.

—   Pareizi, leitnant, — Ilknis piekrita. — Kārtīgi esam skoloti! Ar mani vienās trepēs dzīvo kāda vecene, nelaiķes mātes draudzene. Tā vienmēr ir mājās, visu noskatās, noklausās, pretīga ragana!

Pēc neilga laiciņa, ārkārtīgi piesardzīgi ielaists «raganas» dzīvoklī, iecirkņa pilnvarotais virtuvē pļāpāja ar saimnieci.

—     Frosja arī bija vējagrābsle, — stāstīja gara, gadu gaitā izkaltusi veča, bieži mirkšķinādama blāvās, asarojošās acis. — Mēs abas dzīvojām blakus jau agrāk, sādžā, bet, kad Maskava pienāca klāt un visu noārdīja, tad kļuvām pavisam tuvas kaimiņienes. Kad vīru nodūra, viņa pavisam nojūdzās: gan iedzeršanas, gan vīrieši… Un Vasja auga savā vaļā, es taču strādāju skolā, kaut arī ne viņa klasē, tomēr visu zinājām…

—  Vai ir sūdzības par kaimiņu? — leitnants oficiāli jautāja, pārtraukdams atmiņu plūsmu.

—  Tā jau viņš ir nekaitīgs. — Vecene paraustīja plecus. — Tikai viņa lamzaki slamstās trepju telpā, piespļauda, piemētā ar izsmēķiem…

—  Padzīsim. — Leitnants kaut ko atzīmēja blociņā.

Veča satvēra viņu aiz rokas.

—  Pasarg' Dievs! Lai paliek! Te jau neviens svešs nenāk! Bet kaimiņu trepes gan apsēduši, dzer no rīta līdz vakaram. Un kā apzog dzīvokļus! Pie mums viss ir klusu. Lai paliek!

—   Nu, ja tā… — Platonovs izsvītroja savu atzīmi.

—  Jūs viņiem, tikai pasakiet, lai nespļaudās un nepie- mēslo.

—   Pateikšu. — Leitnants vēlreiz atzīmēja blociņā.

Skaidri izteikta gatavība sadarboties atmaidzina ar laipnu izturēšanos neizlutinātos pilsoņus un padara tos par iecirkņa pilnvarotā uzticamiem draugiem, kaut arī nekāda reāla sadarbība nav notikusi.

—  Sakāt, ka pie jums viss klusu, bet kāda šaudīšanās te notika! — Leitnants virzīja sarunu tuvāk vajadzīgajai tēmai.

—  Šausmas! Es stāvēju aiz durvīm, gandrīz kurla kļuvu, viņi blīkšķināja pavisam tuvu!

Viņa novicināja rokas.

—  Pasaki — vai caur manām durvīm viņi var izšaut?

Durvis bija no dzelzs.

—  Var. Atkarībā no tā, ar ko bliezīs.

—   Bet es, muļķe, nebaidījos, paļāvos uz tām…

—   Kāpēc tad te stāvējāt, kad sākās šaudīšanās?

Veča izberzēja asarojošās acis.

—  Skatījos actiņā. Mājās vienai garlaicīgi, un es skatījos. Kā izlūks vēroju: kas nāk, kas aiziet. Un jūs ari šeit bieži nākat, viņu, palaidni, pārbaudāt. Todien ari bijāt Sākumā atnāca kāds svešs cilvēks, pēc tam Fjodors, lai viņam debesu valstība, skraidīja gan šurp, gan turp, pēc tam trīs kaut kādi ar čemodānu, bet vēlāk jūs mazliet pagaidījāt un aizvedāt Vasju, es jau nodomāju — nu uz visiem laikiem. Bet pēc tam sāka šaut, tieši kā kino, tikai nebija skaidrs — kas, uz ko, kāpēc… Kinofilmā viss redzams, bet te neko nevar saprast! Sākumā bandīti atvēra durvis, un kā tad sāka rībēt, un viņi trāpīja, pieskrēja vēl viens, tas ari nokrita… Pēc tam solīds cilvēks, bet ar pistoli, iegāja dzīvoklī, tad atbrauca milicija un bakstīja viņu ar automātu. Bet izrādījās, ka viņš ir no drošībniekiem.

—  Kā jūs to zināt? — leitnants strauji izgrūda.

—  Viņam pārbaudīja dokumentus. Un nosauca uzvārdu.

—   Neatceraties? — pilnvarotais nez kāpēc čukstus jautāja.

—   Es tak visu pierakstu! — veča lepni paziņoja.

Platonovs apstulba.

Pēc brītiņa viņš turēja rokā biezu kladi, kuras saturs iedvestu Ilknim šausmas, bet večai neapšaubāmi maksātu dzīvību. Kārtīgā skolotājas rokrakstā tur bija apkopoti kaimiņu dzīvokļa novērošanas rezultāti. Izteiksmīgas apmeklētāju pazīmes: pretīgs purns, divi bandīti, tēviņš ar rētu.

«Milicijas majors Jerjomkins no Iekšlietu ministrijas kriminālmeklēšanas, valsts drošības dienesta kapteinis Va- siļjevs.» — Beidzot leitnants atrada, ko bija meklējis.

—   Tātad viņi bija divi?

—  Es jau teicu: nekas nebija saprotams. Ja jau rakstīti divi uzvārdi, tātad bijuši divi.

Platonovs pašķirstīja vēl dažas lappuses. Vienīgā persona, ko bez pūlēm varēja atpazīt, bija viņš pats. «Atnāca iecirkņa pilnvarotais, izgāja, atgriezās… Atkal iecirkņa pilnvarotais, iegriezās trīs reizes…» Ārpusdienesta kontakti ar uzraudzībā esošo recidīvistu Zontikovu bija reģistrēti ārkārtīgi precīzi.

Brīdi viņš domāja, mehāniski pārrakstīdams savā blociņā to cilvēku uzvārdus, kuri interesēja Ilkni.

—    Ziniet ko, vecomāt, šo burtnīcu es pievākšu. Tā jau ir valstiska, slepena lieta, paldies, ka mums palīdzējāt. Tikai nevienam neko nestāstiet. Un būs labāk, ja turpmāk neko vairs nepierakstīsiet.

Dabūjis zināt vajadzīgos uzvārdus, Ilknis acīm redzami nopriecājās, lai gan pūlējās to neizrādīt. Ziņu pienesējs iebāza mundiera kabatā otru naudaszīmju paciņu. Viņš to jau bija gaidījis un uzskatīja par pašsaprotamu.

—  Kā lai uzzinām par viņiem sīkāk? — Ilknis pavicināja aprakstīto lapu.

Platonovs brīdi klusēja. Iztaujāt sava iecirkņa iedzīvotājus vai palūgt kolēģim ekspertam nelielu pakalpojumu — tas ir viens, bet pavisam kas cits — noskaidrot Iekšlietu ministrijas vai Valsts drošības dienesta darbinieka personību. Bet vispār — kāpēc baidīties? Daudzi tā piepelnās: vieni apsargā privātās bodītes, otri pavada kravas pārvadājumus, citi izrēķinās ar reketieriem — vai nu mazums visādu objektu… IJn nekas ļauns ar viņiem nenotiek, lai gan ar likumu un pavēlēm tāds bizness kategoriski aizliegts. Bet tagad princips ir vienkāršs: kas paguvis sagrābt — tas vinnējis, kas nav paspējis — tas zaudējis! Un kabatās jūtams patīkams smagums: stundiņu pastrādāja — un trīssimt taukšķi rokā. Un vai darīts kas nelikumīgs? Nekā tamlīdzīga.

—  Mēģināšu kaut ko uzzināt par mūsējo, — beidzot viņš ierunājās. — Par čekistu diez vai sanāks.

Izskatījās, ka Ilknis bijis drošs par viņa piekrišanu. Viņš pamāja.

—   Dari, ko vari. Parādā nepaliksim.

Un pēkšņi jautāja:

—  Un tā vecene? Vai neizpļāpāsies?

«Nez cik viņš dotu par viņas burtnīcu?» galvā pazibēja nejauka doma, un Platonovs juta karstumu pārskrienam pār muguru.

—   Ko viņa daudz pļāpās, ja ar vienu kāju jau kapā. Tieši otrādi — priecājās, ka mājās kārtība un tā tālāk. Tikai lūdza nepīpēt un nespļaudīties.

Viņš piecēlās.

—  Ar ekspertu nokārto fiksāk! — Ilknis teica, un nebija skaidrs, vai tas ir lūgums vai norādījums.

Nomaļā vietā iecirkņa pilnvarotais sadedzināja vecenes burtnīcu.

«Lēģeru suns kļuvis pavisam nekaunīgs,» viņš sašutis nodomāja. «Gaida, ka es šim pienesīšu ziņas! Atradis sabiedroto, riebeklis! No viņa jāturas pa gabalu. Bet, ja jau naudas par daudz, lai tik bleķo…»

Ieradies nodaļā, Platonovs uzmācās ekspertam un izspieda no tā solījumu nekavējoties noskaidrot pirkstu nospiedumus uz krūzes. Pēc tam iegāja savā kabinetā, paņēma Krievijas Iekšlietu ministrijas telefonu sarakstu un sameklēja kriminālmeklēšanas Galvenās pārvaldes sekretariāta numuru.

Pēc stundas bija laiks izņemt meitu no dārziņa, viņš nepaguva arī paēst pusdienas, pakrūtē smeldza, sāka sāpēt galva, pavīdēja doma atlikt visu līdz rītam… Tomēr Platonovs pievilka tuvāk telefonu un uzgrieza numuru.

Gudrodams, kā pamatot savu interesi par Galvenās pārvaldes darbinieku, viņš atrada gluži nevainīgu un visai ticamu izskaidrojumu. ī^ie viņa, iecirkņa inspektora Pla- tonova, griezies kāds cilvēks, kas vēlas satikt majoru Jerjomkinu no IeM kriminālmeklēšanas. Tā kā kontaktam, iespējams, varētu būt svarīga nozīme kā pilsoņa, tā arī operatīvā darbinieka dzīvē, viņš nolēmis tiem palīdzēt tikties. Pilsonis izgājis uzpīpēt un solījies drīz atgriezties. Ja biedrs majors atļaus, viņš, Platonovs, iedos tam majora telefonu vai rīkosies citādi, kā izdevīgāk vecākajam kolēģim.

Šādu versiju nebija iespējams parbaudīt, tā bija neatspēkojama: labs operatīvais darbinieks katru dienu satiekas ar neskaitāmiem cilvēkiem, viņam ir visādi sakari, tieši un pastarpināti kontakti gan tikko iesāktās, gan pabeigtās un ieilgušās lietās, tā ka nav nekas neparasts, ja viņu kāds meklē. Gluži dabiski, ka cilvēks griežas tuvākajā milicijas nodaļā pie jebkura darbinieka.

Platonovs skaitījās labs iecirkņa pilnvarotais. Taču regulārā dzīvokļu apsekošana, administratīvo likumu pārkāpumu dokumentēšana, vienkāršu lietu izziņas, alkoholiķu noformēšana uz atskurbtuvi ir viens, bet pavisam kas cits — operatīvais darbs, par kuru leitnantam bija tikai vispārīgs priekšstats.

Lai gan viņa iecerētā versija bija pamatota un kvalitatīva, tā absolūti neatbilda izdomātajai, reāli neeksistējošai personai. Tā neprofesionāls šahists, mačā ar lielmeistaru izdarīdams noslīpētu un parastās spēlēs daudzkārt aprobētu gājienu, iekļūst lamatās, par kurām viņam nebija ne jausmas un par kurām viņš pat nevarēja nojaust. Diletantam nav vēlams mēroties spēkiem ar profesionāļiem.

Lai nodrošinātos pret jebkādu negadījumu, leitnantam ienāca prātā, ka vajadzētu nosaukt izdomātu uzvārdu, taču pēc raksturīgā signāla saprata, ka sekretariāta telefonam ir automātiskās ierīces un viņa numurs fiksēts elektroniskajā atmiņā, tāpēc atsacījās no sākotnējās ieceres.

—  Kā es varu parunāt ar majoru Jerjomkinu? — nosaucis savu uzvārdu un dienesta pakāpi, viņš jautāja.

—  Acumirkli.

Tāda darbinieka kriminālmeklēšanas Galvenajā pārvaldē nebija, bet sekretāre atvēra seifā ieslēgto grāmatiņu ar alfabētu, ko paši sauca par «mirušo dvēseļu sarakstu», un sameklēja vajadzīgo uzvārdu, kam pretī bija rakstīts apakšpulkveža Arkadjeva uzvārds. Viss bija skaidrs, un atbilstoši instrukcijai viņa atbildēja:

—   Majors Jerjomkins pārcelts uz citu apakšvienību. Piezvaniet apakšpulkvedim Arkadjevam, viņš jums palīdzēs.

Tai pašā laikā sieviete pierakstīja Platonova uzvārdu, kas izgaismojās uz zaļā tablo, telefona numuru un sarunas laiku.

Leitnants, neko nenojauzdams, piezvanīja Arkadjevam un izklāstīja safantazēto stāstu.

—  Jā, Jerjomkins brīdināja, ka viņu varētu meklēt, — apakšpulkvedis atbildēja. — Viņš atrodas komandējumā. Atsūtiet šo cilvēku pie manis, es izdarīšu visu, kas vajadzīgs.

—  Kad viņš atgriezīsies? — Platonovs neatlaidās.

—   Parit. Viņam jānoformē kaut kādi dokumenti un jāsavāc savas mantas, tāpēc visu dienu viņš būs pie šī telefona. Varat viņam piezvanīt. Un paldies par palīdzību.

Platonovs apmierināts nolika klausuli. Vajadzēs mēģināt vēlreiz ar kādu citu ticamu pasaciņu.

Leitnants nepievērsa uzmanību tam, ka meklētais majors brīdinājis kolēģi par neeksistējošo cilvēku. Viņš neievēroja arī to, ka Arkadjevs, aicinādams zvanīt parīt, nepainteresējās, kāda viņam vajadzība, un nepiedāvāja savu palīdzību. Lai gan, ja Platonovs kaut ko nojaustu, tas nemainītu lietas būtību. Leitnanta liktenis jau bija izlemts.

Ieskatījies savā peizīmju grāmatiņā, Arkadjevs, kas atbildēja par sakariem ar valsts drošības iestādi, konstatēja, kam pieder uz Jerjomkina vārda izdotais segdoku- ments, un uzgrieza kapteiņa Vasiļjeva numuru, taču tas bija izgājis. Tad viņš piezvanīja nodaļas priekšniekam Dronovam un sīki izklāstīja notikumu. Dronovs nekavējoties deva nepieciešamās pavēles, un Valsts drošības dienesta darbinieku konspirācijas nodrošināšanas mašīna sāka griezties pilnā ātrumā.

* * *

Majors Mežujevs vispirms noformēja pilsoņa V. Klač- kina pierakstu konspiratīvajā dzīvoklī Miera' prospektā, tad ķērās pie dokumentiem, lai likvidētu pēdas, kas liecināja, ka Asmodejs ir sodītais. Būtu labāk, ja viņš rīkotos apgrieztā secībā, tāpēc ka desmit minūtes pirms tam, kad informācijas centra nodaļas priekšnieks izņēma no kartotēkas Kļačkina kartīti un izdzēsa no datora atmiņas atbilstošo ierakstu, dežurējošais IC darbinieks meklēja faksogrammā pirkstu nospiedumus, kuri bija ienākuši no trīsdesmit otrās nodaļas, un deva izvērstu atbildi par to īpašnieku.

Leitnants Platonovs aizskrēja uz tuvāko komerckiosku un nopirka divas litra pudeles absolūti tīra un lēta Holandes degvīna «Silvestrs». Viņš pats atteicās dzert, un eksperts apmierināts iebāza degvīnu portfelī, jo pēc pāris dienām viņa sievai bija dzimšanas diena.

Platonovam bija visai maz laika: kad vecāki no dārziņa sāka izņemt bērnus, Nastja baidījās, ka pēc viņas neviens vispār neatnāks, nervozēja un raudāja, kļuva kaprīza. Viņa bija jūtīgs bērns, tāpēc vecāki centās viņu aizvest vienu no pirmajām. Šodien sieva aizgājusi pie ginekologa, jo kārtējais cikls aizkavējies, viņa ļoti baidījās no aborta, ari Platonovs nervozēja. Nevarēja zināt, cik ilga būs vizīte pie ārsta, tur vienmēr rindas, tāpēc meitene uzticēta viņam: jāizņem no dārziņa, jāpabaro, jāpastaigājas ar viņu, jāizklaidē.

Platonovs gribēja izdarīt vēl kādu darbiņu…

No dežuranta viņš izlūdzās mašīnu, piebrauca pie uzraudzībā esošā Zontikova mājas, veikli uzskrēja piektajā stāvā, bargi uzsauca apsardzei: «Skatieties, lai jūs man nesmēķētu un nepiemēslotu,» — tas bija domāts speciāli skolotājai, atdeva Ilknim eksperta zīmīti, pastāstīja par zvanu uz Iekšlietu ministriju un apsolīja parit noskaidrot visu līdz galam. Pilsonis Zontikovs bija apmierināts, pēc viņa mājiena adjutants dubultoja banknošu kaudzīti, kuru prasmīgi un delikāti iebāza mundiera sānu kabatā. Iepriekšējo iemaksu Platonovs salika iekšējās kabatās.

Arā iedams, Platonovs iedomājās par veču aiz tērauda durvīm — ka tik viņai neienāktu prātā atkal pierakstīt, varbūt labāk pateikt pašam… Šo domu viņš tomēr atmeta, nolēmis pats parunāt ar večiņu.

Priecādamies, ka viss tik sekmīgi nokārtojas, leitnants noskrēja pa kāpnēm, ielēca mašīnā un tieši piecos piebrauca pie bērnudārza. Izrādījās, ka viņš ir pirmais, Nastja staroja aiz prieka, bučoja viņu, glaudīja galvu, aizkustinātais šoferis uz sava pusdienlaika rēķina aizveda viņus līdz mājām.

' Pārskaitījis naudu, Platonovs konstatēja, ka vienā dienā nopelnījis piecsimt tūkstošus. Pēdējā nedēļā viņš no Ilkņa bija saņēmis pavisam astoņsimt piecdesmit. Tagad var pirkt krāsu televizoru, meitenēm iegādāt jaunus apģērbus. Var pat… Ja ir tādi papildienākumi, var atļauties pat otru bērnu, pasargājot Natāliju no mokošās procedūras!

Taču sieva atgriezās iepriecināta, jo problēma bija atrisinājusies pati no sevis, nevajadzēja pat iet pie ārsta.

Tik veiksmīgu dienu vajadzēja nosvinēt. Platonovs aizskrēja pēc šampanieša, liķiera un labām uzkodām.

Ilknis piezvanīja Iešņāptajam.

—    Kur Durnis ar Lēcēju? — viņš jautāja, nepacietīgi trīcošiem pirkstiem izlīdzinādams papīra gabaliņus ar tā fufeļa pazīmēm, kas tīkojis pēc lielākā svētuma — brālības īpašuma.

—  Aizbraukuši savās darīšanās, pie lieciniekiem. Vajadzēja būt atpakaļ, nez kāpēc kavējas.

Iešņāptais ar plaukstu piesedza klausuli un bez skaņas, tikai ar lūpu kustībām paziņoja istabā sēdošajam cilvēkam sava sarunbiedra vārdu.

—  Tikko parādās, tūlīt pie manis! — Ilknis pavēlēja.

Iešņāptais nolika klausuli.

—  Vēl arvien komandē? — viesis jautāja. — Daudz viņam nav palicis…

Viesis bija Pūķis. Zagļu autoritāšu pasaulē attieksme pret vinu bija dažāda. Daudzi neatzina, ka viņš ir «likumīgais», bet tie, kas neapšaubīja viņa apstiprināšanas lēmuma pareizību, centās turēties tālāk no viņa un, tikai nepieciešamības spiesti, ielaidās ar viņu darīšanās.

Pat iesauka izraisīja bailes: no vienas puses, tā nozīmēja viltību un gudrību, no otras — zonās tā sauca ļaunprātīgus un nelietīgus zekus.

—   Drīz viņam beigas, — Pūķis turpināja. — «Tagan- skiešiem» ir zobs uz viņu, ari Sirmais nepiedos… Atkal jau zaudējis, pirmā lielākā saietā noteikti sados pa ausīm un noliks uz naža!

Iešņāptais klusēja. Rangu tabulā Pūķis atradās blakus Ilknim, autoritātes ziņā — mazliet zemāk, bet arī saimnieka varu beidzamie notikumi nevairo.

—  Viņš jau ir mironis. Kam vajadzīgi viņa Likumi? Pats nedzīvo un citiem neļauj dzīvot.

Tā bija tīrā patiesība. Saimnieka askētisms daudziem nepatika, bet nostāties pret viņu neriskēja. Nesen Drūmais pamēģināja, un tagad jau visa kriminālā pasaule apsprieda vina šausmīgo galu. Turklāt zonās Ilkņa vārdam bija liefs svars. Katrs kriminālais vai «pusblatņiks» zina, ka agri vai vēlu var nonākt aiz dzeloņstieplēm un tad, ja kas notiek, viņš samaksās par visu.

—     Man priekš tā pietrūkst asuma, — īešņāptais padauzīja ar pirkstu sev pa lielo pieri. — Visu mūžu esmu strādājis pa kabatām un pa dzīvokļiem.

—   Viņi iemācīs, — Pūķis nomierināja. — Nekā sarežģīta tur nav, pie manis viens blēdis jau iemanījās mainīt valūtu.

—     Un kas tad jādara? — pēc nelielām pārdomām īešņāptais jautāja. Galu galā Ilknis viņam nav ne tēvs, ne māte. Jau tā viņa dēļ iekūlās nepatikšanās līdz ausīm, varēja pat galvu paspēlēt. Bet dzīve tā iekārtota — katrs par sevi.

Pūķis atzinīgi papliķēja viņam pa roku, it kā knipis būtu pieskāries.

—     Kad pienāks laiks, visu pastāstīsim. Bet tagad atpūties un turies no viņa tālāk. Katram gadījumam…

Piecpadsmita nodala

Asmodejs ar sevi bija apmierināts. Viņš neļāva čekistam sevi apdzirdīt, neko lieku nepļāpāja, izturējās ar cieņu un izteica nopietnus lūgumus. Lai liek aiz auss, ka Asmodejs nav ar pliku roku ņemams, par «čaukstošo» vien nestrādās… Tas ir ļoti svarīgi. Kad aģentu neinteresē nauda, jāmeklē viņam cita pieeja, vairāk jāpiekāpjas viņa priekšā, vajadzīgas lielākas atlaides. Bet tā — pamet viņam «čaukstošo» — un darīts: mute ciet, luncina asti un uzticīgi kalpo!

Un vēl viens iemesls būt apmierinātam: ar Irku viss sanāk brinišķīgi! Tiesa gan, pirmo reizi jau pēc pirmajiem pieskārieniem izlādējās — pārāk ātri, taču viņa ir augstas klases meiča, šodien atkal viņš to uzaicinājis. Protams, ja vien atnāks. Kā nekā viņa strādā pēc majora norādījumiem. Bet viņš, Asmodejs, meiču uzcienāja, pāri nedarīja, tātad savai interesei vajadzētu būt…

Asmodejs ar patiku noskuvās, noberzēja seju ar skāņu franču odekolonu, kas dedzināja iekaisušo ādu. Pēc tam uzcepa olas ar grauzdiņiem, iebēra tasē karotīti šķīstošās kafijas, sajauca ar cukuru, piepilināja nedaudz ūdens, saputoja. Pēc verdošā ūdens pieliešanas pacēlās dzeltenīgas putas.

Tādas brokastis viņš gatavoja jau pirms precībām. Un ari pēc tām. Olgai par saimniekošanu nebija ne mazākās intereses. Toties par mīlēšanos gan — to viņa bija ar mieru darīt no rīta līdz vakaram un visu nakti, kā vien gribi, kur gribi — lūdzu, nekad neatteiks, vienmēr absolūta sapratne un sadarbība. Iepretim dīvānam piekāra vienu spoguli, otru ņēma līdzi gultā, rūpīgi novietoja, lai redzētu, kā miesa iedziļinās miesā.

To visu viņš atcerējās zonā, kad zosij kaklu asināja,1 tas vareni palīdzēja. Bet tā arī bija vienīgā palīdzība šajā jomā. Kā viņš bija sapņojis par ilgstošu tikšanos — trīs dienas garšīga rijamā un cauru diennakti saldās baudas! Viņas rokas, kājas, lūpas, jo mīlēja taču viņu, šo kuci!

Bet viņa ne reizi neatbrauca, pat nevienu paciņu neatsūtīja. Pēc zonas kanoniem — īsta neliete, daudzi mēģināja aizlaisties no zonas, lai nokārtotu attiecības, aizliegtajā joslā krita ar lodi pakausī, pakārās dzeloņstieplēs… Vienam otram izdevās — tie atgriezās ar jaunu pantu jau stingrajā režīmā.

Viņš taču bija atstājis viņai daudz «čaukstošā» un «skanošā» — gan zaļos, gan dzeltenīgi spīdošos… Tomēr par maz, pat māju pārdeva un asti pacēla kā pēdējā palaistuve. Ker nu vēju, mīļo vīriņ!

Bet ar Valentīna Sergejeviča gādību viņu noteikti varētu sameklēt!

No šīs domas Kļačkins sastinga ar pavērtu muti.

Noteikti! Un pajautāt: «Kāpēc tu, riebekle, vīru pa kluso tik nejauki pameti? Vai maz tev ticis no viņa? Vai tad viņš neiekrita tevis dēļ?»

Kļačkins negrasījās atriebties, tomēr patlaban izjuta negantu vēlēšanos ieraudzīt bailes bijušās sievas — pa- laistuves skaistajās acīs.

Brokastis bija sasteigtas. Nomazgājis traukus, Kļačkins aspēdās pie galda, uz papīra lapas uzlika piecdesmit- tūkstoš rubļu naudaszīmi un vairākas reizes apvilka ar zīmuli. Izgriezis iegūtos taisnstūrus, viņš tos rūpīgi salocīja un iebāza kabatā.

Pēc tam iegāja guļamistabā, kur saņurcītie palagi atsauca atmiņā Irinu. Gribējās, lai meitene atkal būtu blakus. Savākt rijamo, dzeramo un ieslēgties uz dienām piecām… «Kā garajā tikšanās reizē,» viņš drūmi nodomāja.

Soma ar naudu viņam bija pati vārīgākā vieta. Tieši tās dēļ viņš nevarēja atļauties piedzerties, naktī slikti gulēja, cieši apskāvis Irinu, un pamodās ikreiz, kad viņa mēģināja atbrīvoties. Ņemt somu līdzi nedrīkstēja, bet atstāt šeit — nekādā ziņā.

Negaidot Kļačkinā pamodās Tarakāns. Viņš izslīdēja no dzīvokļa, neizmantodams liftu, uzkāpa pa trepēm pēdējā stāvā, ar naglu atmūķēja piekaramo atslēgu un iegāja bēniņu telpā. Oda pēc putekļiem, no mazajiem lodziņiem nāca izkliedēta gaisma, vāji apgaismodama plašo telpu, kuru šur tur šķērsoja dūmvadi, ventilācijas kanāli, caurules, apkures sistēmas aizvari. Te bija ideāla slēptuve visdažādākajām lietām: lielgabalam, gabalos sadalītam līķim, čemodānam ar narkotikām. Patiešām, Farts, Advokāts vai Asmodejs diez vai spētu sameklēt piemērotu vietu, toties Tarakāns ar uzdevumu tika galā bez pūlēm.

Pēc stundas Kļačkins iznāca no metro stacijas «Lub- janka» un iegāja «Bērnu pasaulē». Bērnu jaunrades nodaļā viņš piebāza iztukšoto somu ar desmitiem paciņu čaukstoša iesārta papīra. Pagrabiņā Ņegļinnajas ielā atradās iesietuve, šeit papīru sagrieza pēc taisnstūra šabloniem. Kļačkins paskaidroja, ka uz simpātiskajām rozīgajām lapiņām ar zeltu tiks iespiestas biļetes jaunajam kazino.

—  Pie velna visus šos kazino, — sirdījās vecais iesējējs. — Radiniekam «Lācī» granāta norāva kāju. Viņš zaudēja… Ar melnajiem tur kaut ko nebija varējuši sadalīt.

Klačkins labprat runāja par kaukaziešu uzkundzēšanos Maskavā. Sarunas laikā iesējējs sapresēja iesārtos taisnstūrus blīvos blokos un pārsēja ar auklu, lai vieglāk nest. Iznāca ļoti akurāti un kompakti sainīši.

Pateicies un norēķinājies Kļačkins izgāja.

—  Uzmanies, lai neviens tev neieskatās somā, — atvadoties teica iesējējs. — Nodomās, ka nauda, un iegāzīs pa galvu. Pārāk līdzīga…

Uz Kuzņeckas tilta, pie metro, atradās saimniecības preču veikals, te Klačkins iegādājās simt polietilēna maisiņu un aparātu Molņija plastmasas elektriskai saka- usēšanai.

Vēl atlika viens darbiņš. Viņš palīda zem telefona automāta caurspīdīgās puslodes un uzgrieza numuru.

—  Jūs uzklausa automātiskais atbildētājs. Pēc īsā signāla atstājiet savu ziņojumu, — klausulē atskanēja nepazīstama balss.

—   Sveiks, Metālist, te Farts, — cienīgi teica Kļačkins. — Uz pāris dienām esmu iebraucis Maskavā, man ar tevi kārtojama kāda lieta. Laika nav daudz, tāpēc braukšu pie tevis tūlīt. Uz redzīti!

Viņš nolika klausuli. Metālists bija ārkārtīgi piesardzīgs, durvis nekad neatvēra, ja nebija iepriekš piezvanīts, un pat automātiskajā atbildētājā ierakstīja svešu balsi. Jāsaka gan, ka tagadējos laikos tas nemaz nav tik slikti. Vēl jo vairāk, ja ņem vērā viņa profesiju.

Metālists dzīvoja Ķīniešu šķērsielā, netālu no Moskvo- reckas krastmalas. Vecās, apdrupušās četrstāvu mājas fasādē uzkrītoši izcēlās vina dzīvokļa logu rāmji un mākslinieciski izveidotie režģi tiem priekšā. Viņš jau sen gatavojās kapitālremontam, tātad, ja jau varējis to veikt, viņam darbs gāja no rokas.

Pirmo stāvu aizņēma kaut kāda firma, kas bija okupējusi arī ieejas durvis, tāpēc ēku vajadzēja apiet caur šauru, ar celtniecības atkritumiem pielūžņotu sētu, spraukties starp krāsu mucām un ar balsinātāju noķēpātiem bukiem.

Pa platām slīpēta akmens kāpnēm Kļačkins uzkāpa trešajā stāvā un apstājās ar dēļiem apšūtu tērauda durvju priekšā. Piezvanīja vienu, divas, trīs reizes…

—   Kas tur ir? — beidzot no sarunierices atskanēja balss.

—   Farts, ver vaļā! — Kļačkins nepacietīgi teica.

• Pēc mokošas pauzes kaut kur dziļi dzīvoklī noklakšķēja aizbīdnis, atskanēja smagi veramu durvju čīkstoņa un atkal iestājās klusums — saimnieks uzmanīgi aplūkoja viesi actiņā. >

«Japāņu, redzes leņķis simt astoņdesmit grādu,» Kļačkins konstatēja.

Metālists acīmredzot nesaskatīja nekā aizdomīga, jo atslēga noklakšķēja pavisam tuvu, rokturis pagriezās un ar dēļiem apšūtā tērauda plāksne atvērās uz āru atbilstoši drošības prasībām.

—  Sveiks, Fart, no kurienes tu uzradies? Fiksi nāc iekšā, — ātri nobēra neliela auguma cilvēks ar smalkiem sejas vaibstiem un elegantām tonētu stiklu brillēm.

Kļačkins izgāja cauri ar tēraudu stiegrotai priekštelpai, Metālists rūpīgi aizslēdza ārējās un iekšējās durvis, kas arī bija no metāla, no iekšpuses apšūtas ar koku.

Kaut kas pieskārās pie sāniem, Kļačkins nolieca galvu. Milzīgs rotveilers ar sarkanām acīm uzmācīgi viņu apostīja, mazliet pavēris rīkli ar asajiem ilkņiem. Otrs tāds pats zvērs, sagatavojies uzbrukumam, stāvēja gabaliņu tālāk.

—  Aizvāc suņus, — apslāpēti teica Kļačkins.

—   Nebaidies, — Metālists pavīpsnāja. — Galvenais, lai tu strauji nekustētos un nemēģinātu aiztikt mani. Saplosīs gabalos, nepagūsi ne iekliegties!

Skaidri jūtams, ka viņš nejoko.

No plašās, augstās priekštelpas viņi iegāja virtuvē. Kļačkins ievēroja, ka arī istabas durvis ir no tērauda. Kaut ko tādu viņš vēl nekad nebija redzējis.

Rotveileri viņam sekoja pa pēdām.

—  Vai tad tev nav ar ko atšaudīties? Kāpēc tu slēpies aiz tik daudzām durvīm?

Metālists viņa vārdus laida gar ausīm.

—  Vai gribi ko iedzert?

—  Laikam gan. Vermutu ar ledu un citronu. Vai arī labu šņabi ar marinētu gurķīti. Un kāda sviestmaizīte ari nenāktu par sliktu…

—  Un meiteni? — Metālists piemiedza aci.

Viņš izskatījās pēc zinātniska darbinieka, mākslinieka vai dzejnieka. Un virtuve iekārtota gaumīgi, ar izdomu.

Izdzirdis soļus, Kļačkins pagriezās.

—  Sveicināti!

Uz sliekšņa stāvēja simpātiska meitene ar paplāti rokās. Paplāte bija piekrauta ar pudelēm. Taču Kļačkins neskatījās uz spirtotajiem dzērieniem, viņa uzmanību saistīja vienīgi meiča. Ap kaklu viņai bija sarkanas krelles, kājās sarkanas augstpapēžu kurpes un melnas zeķbikses uz kailas miesas, tā ka caur neilonu šur tur rēgojās kaunuma matiņi.

Metālistam vienmēr bija patikuši efekti. Toreiz, kad viņš nodarbojās ar valūtu, vakaros atpūzdamies krodziņā, bāza červoncus saksofonu apzeltītajos uzgaļos. Un kā bija uzcirties!

Zaļa velūra žakete, ķieģeļkrāsas krekls, spilgti sarkans kaklauts, dzelteni mokasīni un rievotas zamšādas bikses. Portretam punktu pielika mazītiņa spilgti dzeltena ādas naģenīte.

Saimnieka šodienas biznesa skarbo un konspiratīvo raksturu acīmredzot kompensēja komfortablie mājas apstākļi. Bet Metālistam vienmēr bijuši vajadzīgi skatītāji. Kaut vai viens skatītājs.

—   Lielisks aprīkojums, — Kļačkins uzteica, — pagrozies, mīļā…

Vesela nakts Irinas sabiedrībā bija panākusi savu: balss skanēja droši un pārliecināti, mazliet augstprātīgi, ne drebēšanas, ne aizsmakuma.

Meiča novietoja paplāti uz galda. Augstās krūtis līgani sašūpojās. Viņai bija ne pārāk izteikts viduklis, izlīdzināta gurnu līnija, nagliņkurpes optiski pagarināja spēcīgās kājas. Kļačkins atcerējās lielo, putekļaino bēniņtelpu ar dažādās vietās paslēpto nevienam nepiederošo bagātību un domās novērsās no bīstamā kursa.

—   Man ir darīšanas pie tevis.

—   Darīšanas pagaidīs. Larisa dievina grupveida izpriecas.

Meiča pasmaidīja. Izskatījās, ka Metālists nejoko arī šoreiz.

—  Tādi partneri mani neiedvesmo. — Kļačkins rādīja uz rotveileriem. Suņi sēdēja pāris metru aiz muguras un nenolaida acis no viņa. — Man vajadzīgs stobrs.

Metālists samiedza acis.

—  Vai esi no debesīm nokritis? Un tūlīt ķeries vērsim pie ragiem… Vai tad tā kārto lietas?

Kļačkins gribēja atbildēt, taču saminstinājās un paskatījās uz meiču.

—   Lara, pagaidi mani guļamistabā.

Meiča uzmeta lūpu un izgāja.

—  Tu zini, ka es pavadīju zonā četrus gadus. Tagad esmu iekļāvies nopietnā biznesā, vajadzīgs stobrs. Cik gadu mēs jau esam pazīstami? Nu, redzi nu! Kāpēc tad runāt aplinkus?

Metālists iešļāca viskiju divās glāzēs, saskandināja un izdzēra.

—  Kādi parametri tevi interesē? Lielums, svars, lietošanas noteikumi. Palīdzēšu tev izvēlēties.

—  Es pats zinu. «Valters», PPK, kalibrs septiņi, sešdesmit pieci.

—  Tu mani nomierināji.

__ ?!

—   Piesūtītais neprasa konkrētu modeli.

—  Tu esi jucis? — Kļačkins pētoši paskatījās Metālistā.

—   Dzīve ir mainījusies. Neko nevar saprast. Jebkurš var izdarīt nelietības. Bet attiecībā uz tevi es pajokoju.

—  Ak tā? Neizskatās gan.

—  Mani joki vienmēr ir tādi. Pats saproti, mājās neko neturu. Pienāc rīt.

—   Pareizi. Tavi draugi iegāzīs man pa galvu un pievāks naudu.

—  Tu pats esi jucis!

—  Nē, arī es vienkārši pajokoju. Rit aizbraucu.

Metālists mirkli pārlika.

—  Šķiet, vienu vēl neesmu atdevis. Zini, cik maksā?

—   «Makars» — citronu.

—  Atradis salīdzinājumu! Pusotra…

—  Ar baravikām.

—  Joko, vai? Tas ir liels deficīts… Piecdesmit par katru. Bet par pusotra došu labu stobru.

Kļačkins klusēja.

—   …Un granātu.

—   Kur es likšu granātu?

—  Pr/l-5 ir laba manta. Iemet mašīnas logā un pats mierīgi stāvi blakus — nekas tev nenotiks. Bet cik lieliski iedarbojas uz psihi! Tikai parādi, un ikviens biezais atsprāgs atpakaļ.

—   Pierunāji.

—   Cik baraviku? — Metālists lietišķi precizēja darījuma detaļas.

—  Vai rezerves aptvere ir?

—  Sasapņojies.

—  Tacl septiņas.

—  Vai pietiks?

—  Neiešu jau karot.

' — Labi. — Metālists piecēlās. — Kārtības labad parādi naudu. No tevis pienākas viens astoņsimt piecdesmit.

Kļačkins pasmīnēja un izvilka no iekškabatas banknošu paciņu.

Metālists pamāja un izgāja. Suņi palika un, pēc Kļačkina domām, kļuva vēl uzmanīgāki. Viņš gribēja mazliet iedzert, taču baidījās izdarīt liekas kustības. Dziļāk dzīvoklī varēja saklausīt kaut kādas skaņas — it kā pārbīdītu mēbeles. Pēc tam iestājās klusums, kurā bija skaidri dzirdama rotveileru smagā elpa.

—   Esi pārgaidījies? — Metālists uzradās absolūti bez trokšņa. — Te būs tavi stroķi…

Uz galda starp glāzi un paplāti nogūla eleganta oksidēta pistole un ieapaļa granāta, kas Kļačkinam atgādināja kivi augli. No ādas maksts ar piestiprinātām siksnām Metālists izbēra mirdzošus misiņa cilindrišus, ko noslēdza baltas ložu galviņas.

—  Viens, divi, tris… Septiņi. Viss, ko pasūtījāt. Lūdzu. Kļačkins izņēma no paciņas tris banknotes, pārējās

nolika uz paplātes.

—  Skaiti pats.

Lūpas kustinādams, Metālists veicīgi noņirbināja naudaszīmes.

—  Trīsdesmit septiņi… Viss pareizi. Tikai… Kur tu to dabūji?

—  Un kur tu dabūji šīs mantiņas? Metālists paraustīja plecus.

—   Labi… Rīkoties proti?

—  Parādi, kā to dara! — Kļačkinam nepatika ieroču meistara ziņkāre.

—   Nu tā — tev jāpiedalās sacīkstēs vai jāšaudās divkaujā. Tāpēc iegaumē, ka galvenais ir to izvilkt un izšaut. Obligāti ir divi noteikumi: pirmais — patronai vienmēr jābūt stobrā, un otrais — pirms visādiem jucekļiem pistolei jābūt kabatā. Kad redzi, ka ož pēc deguma, negaidi… Atstatumam jābūt nelielam — divi trīs metri. Tēmē rumpī — tad nenopūdelēsi. Triecienspēks ir ass un stiprs, ar vienu lodi pilnīgi pietiek, tāpēc neatkārtojies, pārnes uguni… Trīs sekunžu laikā var nogāzt septiņus. Nesen motelī Možaikā… — Metālists iekoda mēlē.

— Ar granātu vēl vienkāršāk. Sīs stieplītes saņem kopā un izrauj gredzenu. Bet sviru turi! Kad atlaidīsi, deglis aizdegsies, un pēc četrām sekundēm sekos sprādziens! Būs labāk, ja tajā mirklī granāta nebūs tev rokās.

Viņš runāja ļoti saprotami, un Kļačkins nodomāja: «Interesanti — cik tādu instruktāžu bijis viņa mūžā? Un kā tās izskanējušas desmitmiljonu pilsētas dzīvē?»

—  Vispār jau šī ir pilnīgi droša, nav tāda kā «citro- niņš». Var mest kaut blakusistabā!

Tikpat izveicīgi, kā bija skaitījis naudu, Metālists sagatavoja aptveri, veikli parāva aizslēgu, noklakšķināja drošinātāju.

—  Saņem!

Mazliet teatrāli viņš pastiepa pistoli Kļačkinam. Ierocis ērti iegūla rokā. Plastmasas trīsstūris zem magazīnas pagarināja īso rokturi. Pistole piegūla kā pasūtīta. Kļač- kins priecājās par bīstamo mantiņu, apbrīnodams tās pārdomāto konstrukciju.

—  Zini, kāpēc es tev jautāju par naudu? — Metālists negaidot ierunājās. — Dienvidrietumu grupējumam nospēruši kopkasi. Viņi visus brīdināja, lai uzmanās ar piecdesmitnieku zīmēm… Maskava stāv uz ausīm! Es vispār tos mainu pret dolāriem, bet pašlaik nav ko līst acīs…

—  Nebaidies, — Kļačkins pacentās, lai balss skanētu ikdienišķi, vienaldzīgi. — Šī ir no Dagestānas bankas, izņemta aizvakar.

'—Pats saproti, ka manā biznesā strīdēties ar viņiem nedrīkst. — Metālista balsī vēl arvien bija saklausāmas bažas.

Kļačkins atlaida drošinātāju un paskatījās uz suņiem.

—  Tu saki — trīs sekundēs septiņus? Bet kā tu nodrošinies darījuma laikā?

—   Lara! — Metālists pasauca un, skatīdamies Kļač- kinam pār plecu, pasmaidīja.

—  Pagriezies! Bet ļoti lēnām.

Metālistam efekti ne vien patika, bet viņš tos prata lieliski organizēt.

Lai būtu stabilāka, meiča, noāvusi kurpes, stāvēja plati ieplestām kājām. Ar abām rokām viņa turēja milzīgu pistoli, tēmēdama Kļačkinam mugurā. Tādus skatus viņš bija redzējis asa sižeta kriminālfilmās.

—  Domā, ka viņa prot tikai mīlēties? Lara ir mans kompanjons. Un šauj viņa labi, esmu iemācījis…

Metālists acīm redzami bija apmierināts ar radīto iespaidu. Viņš smaidīja.

Kļačkins noklakšķināja, ieslēgdams drošinātāju.

—  Tu esi pārāk tramīgs. Vai tiešām domāji, ka varu tevi padarīt aukstu?

—   Nē. Bet kārtībai jābūt. — Metālista smaids kļuva vēl platāks. — Un nodrošināties vajag vienmēr.

Smaids no sejas nozuda.

—  Došu tev vēl vienu bezmaksas padomu. Kamēr neesi iepraktizējies to izņemt no maksts, labāk nēsā kabatā. Vai ari somā, pie rokas.

Iedams lejā pa akmens kāpnēm, Kļačkins nodomāja, ka ne dzelzs durvis, ne rotveileri, ne Lara ar milzīgo stobru nepalīdzēs Metālistam, ja viņu nopietni gribēs norakstīt. Parādes durvis un pie'lūžņotais pagalms tam ir pati piemērotākā vieta.

Arī Metālists neloloja lielas cerības attiecībā uz savu drošību. Sakari un cieņa noteiktās aprindās sargāja drošāk nekā atslēgas, nikni suņi un ieroči. Tas nozīmē, ka nevajag naidoties ar grupējumiem un izlikties, ka viņu problēmas tevi neinteresē.

Viņš uzgrieza vajadzīgo telefona numuru.

— Nupat pie manis bija cilvēks ar diviem citroniem. Papīrīši pavisam jauni, čaukstoši. Farts kādreiz nodarbojās ar valūtu, pēc tam sēdēja. Kļačkins…

* * *

Divdesmit piektais evakuators darbojās bez traucējumiem, vienīgi lifta vadības pults vāks sašķiebās. Kritiskā situācijā operatīvais darbinieks šī iemesla dēļ varēja zaudēt dārgās minūtes.

Kapteinis Vasiļjevs izdarīja attiecīgu ierakstu apgaitas žurnālā un apsvēra savu tālāko ceļu. Nākamais evakuators atrodas no šejienes pusotra kilometra attālumā pa taisno. Ja uzbrauks augšā, vajadzēs griezties atpakaļ un veikt trīsreiz garāku ceļu. Vasiļjevs nolēma turpināt ceļu zem zemes.

Pēc instrukcijas tādā gadījumā vajadzēja sagatavot speciālu aprīkojumu. Ņemot vērā vienkāršo un īso maršrutu, Vasiļjevs nolēma, ka nav ko ķēpāties ar liekiem drošības līdzekļiem, bet pēc tam atcerējās, ka tieši instrukcijas neievērošana bija maksājusi dzīvību viņa pāriniekam, un mainīja lēmumu.

Katrā evakuatorā glabājās speciāls apakšzemes komplekts. Vasiļjevs uzvilka plānu gumijotu kombinezonu, kas nelaida cauri mitrumu, ķiveri ar lukturi, vēl vienu lukturi iebāza somā, pie jostas piekāra nazi, gāzes ana-lizatoru, paķēra vēl žurku atbaidīšanas komplektu. Ierīci pasargāšanai pret gāzēm tomēr neņēma, devis sev stingru solījumu nenovirzīties no maršruta un nelīst katakombās.

Divdesmit piektais evakuators beidzās nevis metro tu

nelī, bet betona koridorā ar valdības sakaru līnijām. Principā šeit bija jābūt ventilācijai un periodiski jātiek pārbaudītam gaisa sastāvam. Daži evakuatori noslēdzās vecās Maskavas horizontālajās ejās, taču pārvietoties pa tām bija atļauts vienīgi vislielākās un aktuālākās nepieciešamības gadījumā, ievērojot paaugstinātu piesardzību.

Vasiļjevs aizcirta aiz sevis šahtas durvis un nokļuva melnā tumsā. Kad iedegās lampiņa, dzeltenā izkliedētā gaisma atklāja betona plāksnes, ar kurām bija izlikts šaurs, metrus divus plats koridors, kas stiepās bezgalībā.

Kapteinis nosūtīja liftu augšā. Nākamajā punktā vajadzēja atstāt uzkabi un atzīmēt to žurnālā, lai remontbri- gāde novietotu visu vietā. Agrāk tādu pārvietošanos veica ļoti rūpīgi. Patlaban Vasiļjevs nebija pārliecināts, vai tāds stāvoklis ir saglabājies.

Koridors bija sauss, grīda — līdzena. Ejot Vasiļjevs gandrīz nemaz nesaliecās. Kreisajā pusē gar sienu stiepās vairāki desmiti bruņās ieslēgtu, ekranētu un vienkāršu svina pinumu apņemtu kabeļu, dažādkrāsu dzīslu un dažāda resnuma un faktūras vadi. Elpot bija viegli, varēja just pat vieglu svaiga gaisa plūsmu, jo ventilācija darbojās nevainojami.

Un tomēr pārvietošanos pa apakšzemes gaiteni Vasiļjevs par pastaigu vis nesauktu. Aiz muguras bezgalīgā melnā tumsa, kurā sašķīda un atbalsojās soļu troksnis, darīja nervozu, nepārtraukti bija jācīnās ar vēlēšanos atskatīties, vai no aizmugures kāds nepiezogas. Un arī priekšā — necaurskatāma tumsa. Kas tur sagaida nelūgto viesi? Un visu laiku gribas apgaismot grīdu zem kājām, jo galvā iesēdusies muļķīga doma, ka jebkuru bridi iespējams iegāzties peklē. Un kur tad vēl žurkas! Br-rr…

Kapteinis nospieda nelielas kārbiņas taustiņu, un akustiskā sistēma palaida ultraskaņas svilpienu, kas atbaidīja lielos grauzējus.

Vasiļjevam riebās pretīgie radījumi suņa lielumā, tomēr viņš bija ar tiem sastapies, vienu pat nošāvis. Dažos viņa kolēģos tie izraisīja pirmatnējas bailes. Tas pats Semjons Grigorjevs žurku dēļ nekad nenolaižas pazemē, bet kas viņš par brašu, bezbailīgu puisi!

Pirms dažiem gadiem ziņas par mutantiem nokļuva augšā, Maskavā gandrīz vai sākās panika. Ar speciāli organizētu propagandas kampaņu izdevās pārliecināt cilvēkus, ka baumu pamats ir parasta preses pīle, sensāciju kāro žurnālistu mistifikācija. Visgrūtāk nācās pārliecināt mašīnistu, kas savām acīm bija redzējis sivēna lieluma žurku, ko sabraucis vilciens!

Pēc instrukcijas atbaidīšanas sistēmu drīkstēja ieslēgt tikai tad, ja bija reāla iespēja sastapties ar mutantiem, bet visi, kas devās pazemē, uzskatīja, ka labāk tērēt baterijas, lai tikai neieraudzītu briesmīgos radījumus.

Zem kājām sāka šļakstēt ūdens: piecdesmit metrus garš koridora posms bija applūdis. Agrāk tas būtu ārkārtējs notikums, vainu nekavējoties atrastu un novērstu, ūdeni nosusinātu. Tagad divus centimetrus dziļš ūdens slānis slepeno komunikāciju sistēmā ir sīkums…

«Drīz vien viss pagrims,» Vasiļjevs nodomāja.

Viņš skatījās zem kājām uz melno, luktura gaismu atstarojošo virsmu un novērsa uzmanību no tā, kas atrodas augstāk. Pēkšņi kaut kas dzīvs noņudzēja pie sejas, viņš acumirklī sastinga uz vietas un atmeta galvu, juzdams, ka pakausī mati saceļas stāvus un aukstas tirpas pārskrien pār muguru.

Nākamajā mirklī Vasiļjevs atsprāga atpakaļ. No zemajiem griestiem centimetrus četrdesmit uz leju nokarājās zirnekļu tīkli. Vai varbūt tās bija smalkas aukliņas, kas veidoja precīzu ģeometrisku rakstu? Nē, neviens dzīvs radījums nespēj tik meistarīgi sapīt aukliņas, vienīgi zirneklis, pakļaudamies mūžseniem instinktem, prasmīgi izdala šķidru, gaisā sacietējošu pavedienu; šo instinktu daba nav atminēta vēl šodien. Bet cik lielam gan jābūt šim zvēram!

Kapteinis virzīja luktura staru pa betona plāksnēm, rūpīgi iztaustot griestus un sienas. Pistoles stobrs sinhroni sekoja dzeltenajam plankumam, lai gan pats Vasiļjevs nevarētu pateikt, kurā brīdī viņš izvilcis ieroci. Bija pamodies instinkts, kas snaudis dziļi, dziļi zemapziņā.

Tīkla saimnieks nebija redzams. Uz kreisās puses

sienas zem nokārušos vadu un dzīslu mudžekļa bija iz- drupis betona plākšņu salaidums, veidodams dziļu iedobumu. Visai piemērota slēpšanās vieta. Vasiļjevs noliecās, taču gaisma iedobē neiespiedās. Varēja mēģināt tiklu pakratīt, tad īpašniekam būtu jāiznāk ārā un jāpārbauda, kas iekritis lamatās…

Kapteinim nebija vēlēšanās atbaidošo zirnekli meklēt vai izvilināt no slēptuves. Viņš ar grūtībām apspieda tieksmi pieliekties, palīst zem tīkla un iet tālāk savu ceļu. Tomēr viņš to nedarīja, bet ar nazi saplosīja šķērsli, turot gatavībā pistoli. Tīkla pavedienu diametrs sasniedza divus trīs milimetrus, tie bija atsperīgi un grūti sagriežami. Beidzot sagraizītais skrandu mudžeklis nokārās gar sienu. Vasiļjevs lēni virzījās tālāk. Vairākas reizes viņš pagriezās atpakaļ — tā bija slikta pazīme.

Divdesmit sestā evakuatora šahta piederēja pie īsajām un iztika bez lifta. Pa stāvām vītņu kāpnēm Vasiļjevs nokļuva līdz metāla durvīm un pēkšņi sastinga: aiz tām bija saklausāmas kādas skaņas. Saspringtie nervi izspēlēja ar kapteini ļaunu joku: viņam šķita, ka evakuatorā iekļuvušas žurkas. Taču, brīdi paklausījies, viņš saprata, ka maldījies. Mazliet pavirzījis metāla plāksni, pa šauru spraugu viņš ieskatījās telpā un ieraudzīja divkājainus radījumus ar noziedznieka fizionomiju. Vasiļjevs atviegloti uzelpoja.

Divdesmit sestais evakuators bija betona kārba ar kvadrātveida tērauda kasti vidū. Gar vienu no pagraba sienām bija novietoti šauros tērauda skapjos ieslēgti aparātu paneļi. Cilvēks ar noteiktu iztēles novirzi vai pilnīgs plānprātiņš tos varētu noturēt par naudas vai bagātību glabātavu. Tā kā Lēcējs jau veselu pusstundu bez panākumiem bija nopūlējies ar atslēgām, viņa kļūdainais uzskats vēl vairāk nostiprinājās.

—   Kāda velna pēc pierīkot tādus aizšaujamos, ja tur nekā nav, — sviedrus slaucīdams, viņš sūdzējās Durnim. — Bet es tik un tā dabūšu to vaļā… Tikai uzpīpēšu…

—  Vai pasniegt uguni? — aiz muguras negaidot atskanēja sveša balss.

Aiz pārsteiguma «cīnītāji» atlēca sāņus.

—  Tpfu, velns, kā nobiedēji!

Pagriezušies viņi ieraudzīja nez no kurienes uzradušos vīrieti melnā kombinezonā un ķiverē ar lampu.

—  Tu mums samaksāsi par nobiedēšanu, — Durnis teica.

Taču izbailes ātri pārgāja. Nebija jau milicija, tikai kāds strādnieks. Ja ari būtu milicija, kas par to — viņi tikai ienākuši pagrabā — nebija jau aizslēgts…

Iekļūšana specbūvēs bija ļoti nopietns tīkojums piekļūt slepenības režīmam un pieļāva jebkurus aizsardzības pasākumus, pat ieroča lietošanu. Taču Lēcējs un Durnis to nezināja.

—  Nostājieties kaktā, rokas aiz galvas! — Vasiļjevs pavēlēja.

Pistoli viņš neizvilka, tāpēc tie abi komandu neņēma nopietni. Nelielais narkotiku kaifs labsirdīgo atslābumu acumirklī pārvērta mežonīgās dusmās.

—  Ak tu, kuņa!

Lēcējs grūda roku padusē, bet Durnis izplestiem pirkstiem sniedzās pie svešā vīrieša rīkles.

Nākamajā mirklī pasaule viņiem vairs neeksistēja.

* * *

Šampanietis bija izdzerts, ari liķiera vairs nebija daudz. Platonovu laulātais pāris atradās mierīga atslābuma stāvoklī. Nastja jau gulēja, un ģimenes galva nodomāja: ja sieva nejustos nevesela, būtu pats piemērotākais mīlēšanās laiks. Divdesmitā gadsimta beigās tamlīdzīgas problēmas galvassāpes vairs nerada, bet Natālija bija konservatīva, ar aizspriedumiem izturējās pret netradicionālām metodēm, kaut pašlaik tās visur plaši izmantoja, tāpēc tāds priekšlikums droši vien radītu viņai aizvainojumu un asaras.

No otras puses, izdzertā alkohola daudzums un vispārējais noskaņojums radīja pamatotas cerības uz panākumiem, turklāt precedenti šad tad bija notikuši.

—   Iedzeram vēl!

Glāzēs noguldzēja pēdējais liķieris.

—  Lai notiek. Kā tu domā, Vaņa, vai šo dzīvokli mums piešķirs?

Divas nelielās jumtistabinas skaitījās dienesta dzīvoklis, bet, ja labi sapratās ar priekšnieku un rajona varasvīriem, tad ir pilnīgi iespējams, ka saņem orderi.

—   Noteikti!

Vaņa pavirzījās tuvāk sasārtušajai Natālijai, apskāva ap pleciem, pārlaida roku pār krūtīm. Viņa nepretojās, bet piespiedās ciešāk, un tā bija laba zīme. Roka slīdēja zemāk zem rītasvārkiem…

Šajā brīdī pie durvīm pieklauvēja — stipri un droši, kā klauvē tie, kam pieder vara. Arī leitnants Platonovs pats tā daudzreiz bija klauvējis pie svešām durvīm.

«Laikam iecirknī kaut kas noticis vai ari vispārējā trauksme,» Platonovs nodomāja. «Velns parāvis, pavisam nelaikā. Labi, teikšu, ka aizbraukšu mazliet vēlāk.»

Taču ārštatnieka, miliča-šofera vai seržanta-dežuranta palīga vietā uz sliekšņa stāvēja trīs ļoti oficiāla izskata vīri, pēc sejas viņš atcerējās tikai vienu un to pašu neskaidri.

—   Nodaļa cīņai ar korupciju. — Viņu atstūma atpakaļ istabā, un tagad viņš skaidri atcerējās majoru no Petrov- kas, kas strādāja ar personālsastāvu un bija viņu nodaļas kurators.

—  Valsts drošības dienests, — otrs ienācējs stādījās priekšā.

—   Kara prokuratūra, — paziņoja trešais.

«Kāpēc kara?» pavīdēja svešāda doma. Laiks bija apstājies, un viņš savu dzīvokli redzēja ar ienācēju acīm: nožēlojams, valodu zaudējis nodevējs un nodevības obligātie atribūti — galds, pudeles, glāzes, simpātiska, izkrāsojusies sieviete ritasvārkos ar vaļēju augšējo pogu. Visās pamācošajās tēvzemes filmās nodevība allaž redzama savienojumā ar alkoholu un izvirtību. Bet vajadzēja tiem paskaidrot, ka tas ir tikai šķitums, kas sakrīt ar ierasto štampu, bet patiesībā nav ne plītēšanas, ne izvirtības — ir parasts ģimenes vakars, atpūta pēc darba, un dzelžaina liecība par notiekošā šķīstību un likumību — tā ir gultiņā dusošā meitenīte — viņu meita Nastja.

Leitnants Platonovs pilnā kaklā sāka raudāt. Natālija pārbijusies pielēca kājās, vēl arvien neapjēgdama, ka šis nav parasts kolēģu apciemojums, un acumirkli atcerēdamās visu, ko miliču aprindās runā par noda]u cīņai ar korupciju, valsts drošības iestādēm un prokuratūru.

—  Raudāt vajadzēja agrāk, Jūda, — teica majors no Petrovkas, un, kaut balss skanēja nicinoši, tajā bija saklausāmi ikdienišķi toņi, kas liecināja, ka nav jau pirmā reize un tādus vārdus viņš izrunājis daudzkārt.

—  Lēmums par kratīšanu.

Platonovam pasniedza kādu papīru, kura teksts līdz apziņai nenonāca, saprata tikai vārdu «sankcionēju» augšējā labajā stūrī un spiedogā izlasīja «kara prokurors».

«Kāpēc kara?»

Natālija atnesa viņam ūdeni, zobi sitās pret krūzītes malu kā sliktās filmās un īstā dzīvē.

—   Iesaku brīvprātīgi atdot naudu, dārglietas un dokumentus, kas iegūti noziedzīgā ceļā…

Istabā ienāca tante Vera un Aleksandrs Mihailovičs no trešā dzīvokļa.

«Liecinieki,» kā caur miglu pazibēja doma.

Pieiedams pie seržanta, viņš bāza roku dziļi kabatā.

—Tikai bez jokiem! — majors ierēcās un sasprindzināts pielēca blakus.

Platonovs izvilka naudu, tagad tā gulēja polietilēna maisiņā visa kopā — netīrie Zontikova astoņsimt piecdesmit tūkstoši un tīrie savējie piecdesmit, salika visu kopā, lai «noapaļotu», lai summa būtu iespaidīgāka un patīkamāka. To vajadzētu paskaidrot, bet kāda tur vairs starpība…

Banknošu paciņa nobūkšķēja uz galda, majors ar čekistu saskatījās.

—  Vai vēl kas ir?

Viņš pakratīja galvu.

—  Paskatīsimies!

Ātri un izveicīgi viņi pārmeklēja dzīvokli: no mēbelēm te bija tikai neliela bufete traukiem un skapis. Pie Nas- tjas gultiņas negāja, nemodināja. Platonovs zināja, ka tas ir nelikumīgi, un bija par to viņiem pateicīgs: tātad uzticas, neuzskata par tik rūdītu, kas zem bērna slēpj pierādījumus.

Uz palodzes čekists atrada mapi, atraisīja aukliņu, pārlapoja papīru kaudzi.

—  «Vīrs mani sit katru dienu…», «Kad atnācu, uz auklas bikšu nebija…», «Lūdzu kaut ko pasākt pret kaimiņu…» — izlases veidā viņš nolasīja un gribēja nosviest mapi atpakaļ, bet majors neļāva.

—  Paga, paga, — sarosījies viņš pārskatīja mapes saturu un kārtīgi nolika uz galda līdzās naudai.

—  Tie ir iesniegumi, kas slēpti no uzskaites, — viņš priecīgi paskaidroja. — Vēl viens pants.

Un, pagriezies pret Platonovu, pārmetoši sacīja:

—   Bet tu teici, ka nekā nav!

Platonovs gribēja paskaidrot, ka tādus iesniegumus slēpj visi iecirkņa pilnvarotie, tas ir sīkums — nav ne slepkavība, ne izvarošana, ne zādzība. Pārkāpums gan, bet neliels, uz tādu parasti piever acis, nereaģē, sliktākajā gadījumā iegriež rājienu — un tas viss. Kāpēc šādus papīrus pievienot krimināllietai?

Tomēr neko paskaidrot viņš nesāka. Šeit nevienu neinteresēja viņa paskaidrojumi: majors skatās pulkstenī, liecinieki žāvājas… Viņiem galvenais — visu ātrāk noformēt, parakstīt un doties savās darīšanās. Cik reižu viņš pats nav ietupinājis aizturēto aiz restēm, uzrakstījis raportu — un prom uz dārziņu pēc Nastjas vai tālāk pa iecirkni. Kam laiks klausīties, ko viņš burkšk, ar vinu citi tiks galā.

Kad pēc kratīšanas protokols bija noformēts, Platonovu izveda no mājas un iesēdināja mašīnā. Sažmiegusi uz krūtīm rītasvārkus, Natālija basām kājām čībiņās stāvēja uz sasalušās zemes. Mašīna strauji uzsāka gaitu.

* * *

Darboties vajadzēja iztālēm un uz labu laimi — Sirmā apsargs un adjutants Gena Sisojevs pārrunāja kārtējo «pasūtījumu». Kā parasti, viņš to darīja pamatīgi, izklāstīdams visus sīkumus.

—  Pēc sākotnējiem aprēķiniem, no trīssimt metriem, caur logu, taisnā līnijā.

—  Uz kuru pusi ir logs — uz rietumiem vai austrumiem?

Gena pakasīja pakausi un tūlīt zaudēja savu svarīgo izskatu.

—   Nezinu… Kam tas vajadzīgs?

—  Ja pret sauli, tad tā atspīdēs stiklā un neko neredzēsi, — paskaidroja vājš maza auguma cilvēciņš, dziļi iegrimis lielā ādas krēslā.

—  Vēl jāzina laiks un stikla biezums. Starp citu, vai jums ir ierocis? Mazkalibra verķis neder.

—   Automāts?

Cilvēks krēslā pakratīja galvu.

—   «Saiga»?

—  Nav taču medības…

—  Varbūt granātmetējs?

Mazais cilvēks savieba jau tā krunkaino seju.

—  Vajadzēs strādāt ar savējo. Tas maksās dārgāk. Toties atkrīt stikla biezuma problēma. Starp citu, vai jūs ņemat vērā inflāciju?

—   Dolāra vērtība tikai ceļas.

—  Tam nav nozīmes. Dzīve kļūst dārgāka. Un… nāve ari.

Pār bālo seju pārslīdēja smaids.

— Es domāju, ka summa būs… Kā tagad saka — sākot no piectūkstoš «zaļajiem». Konkrēti tas būs atkarīgs no visiem apstākļiem un noteikumiem kopā. Bet par kuru ir runa?

—  Tas ir iebraucējs.

—   Kas?

—  Rezo Mentešašvili, iesauka Briļļainais.

Ja šis vārds pasūtījuma izpildītājam arī ko izteica, viņš to neizrādīja. Turklāt Gena bija pārliecināts, ka pēc pāris dienām par Briļļaino viņš izdibinās visu un ņems vērā tā autoritāti un svaru kriminālajā pasaulē, nosakot galīgo summu. Tātad sakari viņam patiešām ir pamatīgi… Un lielisks speciālists.

Šādām domām piekristu arī apakšpulkvedis Golubov- skis. Lai gan viņš ne visai ieredzēja fiziskās iespaidošanas apakšnodaļas priekšnieku, taču prata novērtēt viņa profesionālās spējas.

— Operācijas plānu es gribētu saņemt pēc divām dienām, — sacīja majors Pļesko. Viņam bija pedanta slava.

Sešpadsmito nodaļa

Kaimakovs tik bieži bija atkārtojis savu stāstu, ka iemācījies no galvas un lietoja vienus un tos pašus vārdus un izteicienus.

Privātdetektīvi klausījās uzmanīgi, bet bez īpašas intereses. Viņi bija divi — padrūma izskata vīri ar prāvu galvu, platiem pleciem un lieliem kauliem. Viņiem piestāvētu militāra forma vai diversanta ietērps, tāds kā sargiem pie ieejas, civilais uzvalks ar kaklasaiti izskatījās kā tīša maskēšanās par parastiem ierēdņiem.

Kabinets bija visai parasts — šaurs, ar aplupušām, kailām sienām, šur tur piestiprinātiem spīdīgiem kalendāriem, tipveida kancelejas galdiem, izļodzītiem krēsliem.

«Insek» otrais stāvs vispār stipri atšķīrās no direktora stāva: nebija ne biezā tepiķa uz grīdas, ne melno durvju ar neparastajiem dzeltenajiem rokturiem, ne eleganto biroja mēbeļu. Acīmredzot šeit bagātie pasūtītāji neiegrie- zās un nebija jēgas tādai greznībai.

— Vai nemanījāt, ka jūs novēro?

Vecākais detektīvs, pēc izskata viņam varēja būt ap piecdesmit, apgāja apkārt galdam un apsēdās uz pašas maliņas, pārliecies pār Kaimakovu. Tagad Kaimakovam vajadzēja atgāzt galvu, kas radīja fizisku un psiholoģisku diskomfortu.

Detektīva poza nebija nejauša, tā tikusi izstrādāta gadiem ilgi, un mērķis bija tieši tā iedarboties uz sarun- biedru. Tāpēc ka PSRS Valsts drošības komitejas nodaļas darbinieks Markovins jau divdesmit piecus gadus sarunājās ar nodevējiem — reāliem, potenciāliem vai vienkārši aizdomās turamiem šajā, pēc čekista domām, visbriesmīgākajā grēkā; viņam bija darīšana ar visiem iespējamiem vilkačiem, kas pielavījušies pie valsts drošības noslēpumiem, ar ārzemju izlūkdienesta kadru virsniekiem, un viņa mērķis bija panākt no sarunbiedra pilnīgu atklātību, kas šai publikai nebūt nav raksturīga.

—   Neko nemanīju. — Kaimakovs pavirzījās sāņus, iz- kļūdams no spiediena zonas, un tas viņam izdevās, jo patlaban krēsls nebija pieskrūvēts pie grīdas.

—  Turpiniet! — Otrajam detektīvam pirms mēneša palika četrdesmit pieci, un viņš bija atvaļināts no karadienesta pēc vecuma un izdienas. Aģentūrai «Insek» bija jākļūst par atvaļinātā majora otro dzīvi, un viņš jau tagad centās šeit iesakņoties, kaut oficiāli turpināja darbu Pretizlūkošanas pārvaldes operatīvajā daļā, kur atbildēja par slepenības režīma nodrošināšanu.

Kaimakovs kabinetā bija viens: Jurkinu laipni, bet noteikti aizsūtīja gaidīt mašīnā.

—   Izrādījās, ka sitamais riņķis un īlens pazudis, to vietā sainī atradās šis te. — Viņš rādīja uz krāsns podiņa plāksnīti un naglu.

—   Interesanti…

Slepenie saskatījās.

—   Kas to varēja izdarīt?

—   Nezinu.

—   Padomājiet! Jūsu paziņa Levins, tā meiča, kas vēl?

—  Viņus es aizdomās neturu.

—   Parastā kļūda. Tā teikt, darbojas nepazīstams atklāts ienaidnieks melnā maskā. — Morkovins pasmaidīja. — Tā daudzi domā. Bet vai esat dzirdējis teicienu «Nodod tikai savējie»? Parasti «kurmis» izrādās tuvs cilvēks, radinieks, kolēģis, kaimiņš. Dažreiz — sieva.

—   Kurš vēl varēja apmainīt paciņu? Padomājiet! Un, kā es saprotu, vairāk lietisko pierādījumu jums nav?

—  Nē. — Kaimakovs pamāja. Bet tūlīt atcerējās: — Seifā ir pirkstu nospiedumi no kastes!

—  Tas ir labi. Tiesa, nav izslēgts, ka arī tie nozuduši.

__ ?!

—   Izskatās, ka jūs atrodaties operatīvās darbības pašā centrā. Vai nejūtat, ka ar jums manipulē?

—  Kam gan es esmu vajadzīgs? — Kaimakovs žēlabaini noteica. — Ja būtu bagātnieks vai ministra dēls, tad saprotams…

—    Mēs pacentīsimies noskaidrot, — Morkovins viņu pārtrauca. — No jums prasa tikai vienu: sīki informēt mūs par notiekošo un izpildīt mūsu rekomendācijas. Sākumā tieciet vaļā no mikrofona apģērbā. Vakarā apskatīsim jūsu dzīvokli…

* * *

Atgriežoties no darba, Kaimakovs iekāpa vispārpildī- tākajā metro vagonā, kā paredzēts instrukcijā. Viņš zināja, ka viņam seko, tāpēc iespraucās pa durvīm pēdējais, lai novērotājs atrastos no viņa zināmā attālumā un nevarētu kontrolēt katru kustību. To ari vajadzēja panākt.

—   Lūdzu, negrūstieties! — viņš teica korpulentai sievietei ar pamatīgu somu.

—  Ja nepatīk, brauc ar taksi! — viņa dzēlīgi atcirta.

—   Pavirzieties mazliet, man nokrita atslēga, — Kaimakovs palūdza un mēģināja noliekties, lai gan blīvā ļaužu masa un sasodītā soma šo mēģinājumu ļoti apgrūtināja.

—  Kur tu lien!

Kaimakovs pabāza roku zem apkakles un sataustīja sīku metāla zirnīti.

—  Jūs man norausiet apkakli! — viņš iebrēcās un stipri parāva.

Zirnītis ar pāris centimetru garu astīti tagad bija viņa rokā. Nākamajā mirklī mikrofons — raidītājs bija ieslēgts tērauda kastītē, kas pārtrauca radiopelengatora darbību.

Kaimakovs atliecās taisni.

—  Cienītā, vai tad tā var!

—   Ko tu lien zem kājām!

Kāds puisis aizstāvēja Kaimakovu, divas resnītes draudzenes ari nepalika neitrālas. Izraisījies skandāls izskatījās visai dabisks.

Arējās novērošanas brigādes atskaitē sakarā ar šo incidentu bija teikts: «…objekta «Skābais» audiokontrole pārtraukta, metro drūzmā pazaudējot radiomikrofonu, ko, ļoti iespējams, pūlis saminis, jo radiopelengs pazuda. Objekta vizuālā kontrole realizēta līdz pašām mājām, turklāt nekas aizdomīgs netika atklāts.»

Pārkāpis sava dzīvokļa slieksni, Skābais tūlīt manīja, ka te kāds bijis. Un, lai gan pašreiz briesmas nedraudēja, viņš, kā parasti, paķēra cirvīti un rūpīgi apskatīja istabu. Nekādu pēdu, visas mantas savā vietā… Un tomēr… Svešu cilvēku bioloģiskais lauks bija sajaucis pierasto atmosfēru. Sevišķu nemieru radīja grīdas iecirknis ap galdu. Nometies ceļos, Kaimakovs nez kāpēc paostīja nodilušos dēļus. Tāda kā ķimikāliju smaka… Un galdauts it kā sašķiebts… Un spuldzīte deg spilgtāk… Vai varbūt tieši otrādi — blāvāk?

Viņš uzgrieza Vovčika numuru.

—Tev ir ko iedzert?

—  Saša, kur tu, sūdabrāli, biji pazudis?! Ir, ir, kāp tik augšā!

—   Labāk tu pie manis. — Kaimakovs paskatījās pulkstenī. Slepenie nebija pateikuši, cikos viņi nāks, tāpēc labāk neatstāt dzīvokli.

Stingu skatienu viņš blenza pretējā sienā.

Kasteti un īlenu varēja samainīt darbā. Dimka, Verķa, jebkurš darbinieks, kas ienāk neaizslēgtajā kabinetā, kad Verķa kaimiņos «noņēma stresu», vai kāds tās pašas Verkas speciāli atsūtīts cilvēks, kas veikli pievērsis sev Kaimakova uzmanību. Šīs mantiņas varēja apmainīt ari Verkas mājās — viņa pati vai kāds cits, kamēr viņš gulēja. Vieglāk pieņemt, ka vainojams vai nu Dimka, vai Verķa, vai ari kāds no kolēģiem. Tikai nav saprotams, kāpēc viņi tā darījuši…

Pie durvīm atskanēja zvans.

—  Tas esi tu?

—   Es, es, kas tad cits! Taisi vaļā žiglāk!

Nervozi lēkādams, Vovčiks turēja sev priekšā degvīna pudeli «Osobaja».

—   Magnetizēts! Esot noderīgs veselībai, maitas, redz, ko izdomājuši! Visu laiku bija kaitīgs, bet tagad kļuvis noderīgs! Kur tu biji naktī — droši vien pie kāda meitieša? Bet zini, kas te notika?

Vovčiks savaikstīja seju.

—   Kāds piedzēris nelietis nakts vidū izšāva! Visu māju sacēla kājās! Ieradās sasodītā milicija! No kaimiņiem neviens nerādījās. Es ari neizgāju, zinu, ka naktī staigāt… Maitas!

Viņš salēja degvīnu, uz dakšiņas uzdūra apkaltušas desas ripiņu.

—  Nu, metam!

Novaikstījies un izkrekšķinājies Vovčiks atzinīgi pasmaidīja.

—  Šodien nu gan tu dzer! Tomēr iemācījuši, maitas!

Iztukšot glāzīti vienā rāvienā Kaimakovu mācīja pats

Vovčiks, bet šodien tas pirmo reizi paklausīja «skolotājam».

Pēc īsa brīža izgaisa sajūta, ka dzīvoklī pabijuši sveši cilvēki.

—  Vai jaunumus vakar dzirdēji? — kāri notiesādams nedēļu vecu desu, Vovčiks jautāja. — Nu, maitas! Dzīvoklī septiņi nožmiegti un šašliku ēstuvē — divi. Nē, jābruņojas! Man ir šautene ar apgrieztu stobru, patronas piedziņu ar naglām un uzgriežņiem; ja līdīs iekšā, zarnas sašķaidīšu. Braucot elektriskajā vilcienā, roku turu somā un vērīgi skatos apkārt.

Vovčiks attēloja, kā viņš skatās, meklējot potenciālos ienaidniekus.

—  Tomēr gribu pirkt pistoli! Ne jau to mēslu — gāzi- nieci, bet īstu, lai varētu ielikt kabatā un mierīgi staigāt… Maitas!

—   Mierīgi? Bet tevi ietupinās, — Kaimakovs iebilda. Vovčika pļāpāšana palīdzēja sakārtot domas, kas drūzmējās zemapziņā kopš atentāta brīža.

—   To izaarit viņiem nieks, — kaimiņš labprāt piekrita un ielēja vēl katram pa pusglāzei. — Bandītus neietupi- nās, bet mani — pavisam vienkārši. Maitas!

Viņš pacēla glāzi.

—  Un kas par to? Pasēdēšu ar. Esmu jau sēdējis: manējā par to parūpējās, kad vēl dzīvojām kopā. Nu un tad? Tāpēc jau cilvēks radīts, lai strādātu, iedzertu, pasēdētu, ja vajadzīgs. Tā nav nekāda nelaime. Galvenais, lai Dieva un cilvēku priekšā paliktu tīrs! Bet uz tiem maitām man nospļauties! Dzīvosim!

Glāzes saskaroties notinkšķēja, ugunīgais dzēriens aizplūda pa barības vadu.

—  Bet mani gribēja nosist, — Kaimakovs žēlojās. — Tieši kāpnēs. Ar kasteti, labi, ka ar diplomātu paguvu aizsegties. Bet es viņu aiz muļķības ar īlenu sadūru. Atceries, tu pats redzēji, ka «ātrie» aizveda kādu vīrieti…

Vovčiks blenza runātājā stingu skatienu. Bezpajumtnieka bērnība bija iemācījusi viņu ļoti nopietni uztvert tādus paziņojumus.

—  Par ko? — viņš jautāja ārkārtīgi konkrēti, un Kaimakovs jau bija gatavs visu izstāstīt, bet cauri reibuma radītajam atslābumam izlauzās pēkšņa reālās situācijas apziņa — situācija ar mikrofoniem un ienaidniekiem visapkārt.

—  Nezinu… — viņš nošņaukājās. — Varbūt sajauca ar kādu citu, varbūt nospēlēja kārtīs…

—   Nu-u, maitas… — Vovčiks izdvesa, un viņa seja pārvērtās, kļuva cieta un ļauna. Tagad viņš vairs neizskatījās pēc strādnieka, kas visu mūžu pavadījis pie darbgalda un neiedomājami pacietīgi panesis ceha, rūpnīcas un vēl augstāku priekšnieku intrigas, tagad viņš atgādināja beigtu cilvēku, klaidoni, kādam loģiski viņam vajadzēja kļūt, ņemot vērā bērnunamā pavadīto zēnību.

—  Tas laikam būs tavs draudziņš — tas bara saimnieks, — viņš draudīgi izspieda caur zobiem. — Velti tu toreiz gāji pie viņa, velns rāvis to manu algu. Ar tiem var tikai kā līdzīgs ar līdzīgu, ja tev spēcīga aizmugure. Citādi būsi kā trusītis, kas čūskai lūdz palīdzību… Šodien tā palīdz, bet rīt aprij…

Atkal noguldzēja degvīns, Kaimakovs savu glāzi piesedza ar roku, Vovčiks arī neuzstāja.

—  Nebaidies, es tevi sargāšu. Es šos sūdabrāļus labi pazīstu… Maitas!

Šoreiz iecienītajam lamuvārdam bija pavisam citāda emocionāla nokrāsa nekā parasti, tas pauda atklātu naidu.

Noskanēja īss telefona zvans un tūlīt apklusa.

—  Pārtrūka. Man ari bieži tā gadās, — Vovčiks komentēja un iedzēra.

Zvans atkārtojās. Kaimakovs pacēla klausuli. Neviens neatsaucās, kā jau viņš bija gaidījis. Detektīvi pārbaudīja līniju. Pēc minūtēm divdesmit viņiem jābūt šeit.

—  Vai kartupeļi un olas tev ir? — Kaimakovs jautāja, kaut atbildi jau zināja.

—  Protams. Ejam, es uzcepšu, ja gribi.

—   Ejam. Man apriebusies sausā barība.

Izlaidis Vovčiku kāpņu laukumiņā, Kaimakovs apstājās.

—   Pagaidi, es pārbaudīšu gāzi.

Atgriezies istabā, viņš uz papīra lapas uzrakstīja Vov- čika telefonu un pierakstīja: «Kaimiņš teica, ka naktī šaudījušies.»

Tīrs zīmītes uzlika kārbiņu ar radiomikrofonu.

Pēc tam aizcirta durvis un kāpa augšup.

Tieši pēc divdesmit minūtēm, ieeļļojis eņģes un bez pūlēm atvēris atslēgu, dzīvoklī klusu ienāca Morkovins un viņa pavadonis, kurš līdz oficiālā dienesta atstāšanas brīdim no klientiem slēpa savu uzvārdu, izmantodams to, kas bija rakstīts dokumentā, — segvārdu Sidorovs. Kājās abiem bija speciālas čības ar tūbas zolēm, kādas parasti izsniedz muzejos, lai nebojātu parketu.

Ar speciālām ierīcēm viņi ātri pārmeklēja dzīvokli, Sidorovs apskatīja koridoru, virtuvi un sanitāro mezglu. Kā jau varēja gaidīt, te viss bija «tīrs».

Kad Sidorovs ienāca istabā, pārinieks norādīja uz sienu ar aizkaru un telefona aparātu, nodemonstrēja mikrofonu-raidītāju un zīmīti.

No operatīvās somas izņēmis aerosolu, Morkovins ar lumināla strūklu apsmidzināja grīdu un, nodzēsis gaismu, ieslēdza ultravioleto lukturīti. Pie galda luminiscēja diezgan liels nenoteiktas formas plankums. Durvju tuvumā parādījās sīku šļakatu laukums. Viņš paņēma nokasījuma paraugus, ielika speciālās plastmasas kapsulās, uz katras bija numurs — liels, melns cipars uz pelēkā sāna. Operatīvās somas «Insek» iepirka Vācijā. Prokuratūras izmeklētājs un Iekšlietu ministrija notikumu vietā izmantoja 1947. gada parauga izmeklēšanas portfeli, tiesa gan, modernizētu. Morkovins un viņa kolēģis Kaimakova dzīvoklī pabija ne vairāk kā minūtes desmit. Viņi neatstāja nekādas pēdas, neizkustināja nevienu priekšmetu, ļoti rūpīgi savāca savus instrumentus un ierīces, ar vakuumsuku uzsūca nokasījuma putekļus. Ja kāds novērotu vinu darbību, tas secinātu, ka viņi nav pirmo reizi slepeni iekļuvuši svešā dzīvoklī. Un novērotājam būtu taisnība.

Vovčiks un Kaimakovs jau gatavojās ķerties pie olu kulteņa, kad telefons sāka zvanīt.

—   Redzi nu! Viņiem, maitām, līnijas pārslogotas, — Vovčiks labsirdīgi noburkšķēja. Bet Kaimakovs saprata, ka detektīvi aizgājuši. Pamazām viņš sāka pierast pie noslēpumiem, sekotājiem, konspirācijas, norunātiem signāliem. Turklāt sajuta jaunās dzīves pievilcību, neparastas, piesātinātas un asu izjūtu pilnas, kas tīkami atšķīrās no pliekanās un nomācošās ikdienas eksistences.

Bet straujos notikumus kāpņu telpā Kaimakovs tagad uztvēra kā divkauju, kurā viņš bez milicijas, arodbiedrības un darba kolektīva palīdzības uzvarēja spēcīgo, trenēto un bruņoto pretinieku. Protams, tā bija veiksme, protams, sagadīšanās, tomēr… Sargsuņu dresētāji un specnodaļu komandieri zina, kāda nozīme viņu audzēkņu turpmākajā liktenī ir uzvarai pašā svarīgākajā — pirmajā cīņā. Tad nav grēks ari piespēlēt — no tā atkarīga cīnītāja karjera.

Kaimakovs nedomāja, ka uzvara ir nejauša. Notikušais viņam bija devis tikai vienu, bet ļoti būtisku mācību: viņu kāds gribēja nogalināt, taču viņš bija spējis nogalināt ienaidnieku. Un tas nozīmē, ka spēs to ari turpmāk. Pat bez nozagtā īlena.

—  Tu kaut ko runāji par pistoli?

Vovčiks bažīgi pašaudīja acis un pazemināja balsi:

—   Mums cehā viens puisis taisa… Iemanījies, maita. Tādus maziņus, mazkalibrenes, četru milimetru planku ņem cauri…

—  Un cik plēš?

—   Dārgi, maita! Prasa puscitronu! — Vovčiks piemiedza aci. — Bet viņam vajadzīgs cilvēks, kas sametina lodžiju. Bah, bah — un sarunāts.

—   Man arī vajadzētu stobru… Žēl, ka nav čaukstošā…

Vovčiks brīnījās.

—   Priekš kam mums divus? Tu kaut ko esi aizmirsis!

Parakņājies mantu kastē, bijušais bērnunama iemītnieks izvilka dienasgaismā vecu, pamatīgi sarūsējušu apzāģētu divstobreni.

—  Ā-a, padod šurp…

—  Neuzveic, pielādēta. — Vovčiks pastiepa ieroci ar koka daļu pa priekšu.

Ar jaunu, agrāk neizbaudītu izjūtu Kaimakovs paņēma to, pasvārstīja rokā, vairākas reizes piesvieda pie pleca, nomērķēja. Viņš nevis vienkārši tīksminājās par bīstamo mantiņu, bet iztēlojās, ka izšauj un trāpa ienaidniekam.

Tā ierocis viņā radīja drošības un spēka izjūtu.

* * *

Atriebējam, paceļot pistoli — ložmetēju «skorpions», šī izjūta bija labi pazīstama, jo viņš bieži šāva uz cilvēkiem. Pašlaik viņš tikai trenējās, lai pierastu pie nepazīstama automāta.

—   Pietiek laiku tērēt, ejam! — jau trešo reizi atkārtoja Varonis. Viņš jau sen nīka priekštelpā pie dzelzs durvīm un aiz garlaicības šad tad paskatījās actiņā.

—  Laiks iet, — Drošais piekrita, un Arsens nožvadzi- nāja atslēgas, gatavodamies cieši noslēgt savu ligzdu.

—   Kas tie par puikām tur skraida? — Varonis pēkšņi jautāja. — Viņi šeit dzīvo, vai?

—   Kādi puikas? — Arsens saausījās.

—  Tādi jauni, sporta biksēs, ādas jakās, — Varonis paskaidroja kā mācēja.

Arsens pielēca pie loga. Viņa skatienu tūlīt piesaistīja sarkanais automobilis bez numura, kuru īpašnieks pat nebija uzskatījis par vajadzīgu nobraukt kaut kur sāņus.

—  Kas?! — Drošais ieurbās ar acīm novadnieka sastingušajā sejā.

—Tie ir viņi! — Arsens izdvesa. — Tie, kuri šāva šašlikos.

—  Patiešām?

—  Citi nevar būt!

Drošais drudžaini domāja. Novadniekam Maskavā savas darīšanas, personiskās, kas nav saistītas ar nacionālajām interesēm. Bet šinī situācijā pamēģini šķirot pēc interesēm! Ja esat ieslēgti dzīvoklī un jūs grib nogalināt, tad visiem ir tikai vienas intereses — palikt dzīviem! Turklāt vēl visi sēdējuši pie viena galda, maizi un sāli kopā ēduši…

Ar ierastu kustību viņš tvēra pie jostas un īgni novaikstījās.

—  Vai kinžals, somu duncis ir? Un padocl striķi…

Arsens drudžaini metās uz virtuvi.

—  Dunča nav, te būs naži.

Drošais apskatīja vairākus saimniecības nažus, vienu atlika sāņus, ar pirkstu pārbaudīja asumu.

—   Derēs! Vai augšējā dzīvoklī kāds ir?

No veļas auklas saišķa viņš nošņāpa metrus trīs, tiem galā piesēja dzelzs āķi, ko izvilka no ceļasomas.

—Tagad tur neviena nav, ko tu gribi darīt? — Arsens neizpratnē vēroja šo gatavošanos, bet Atriebējam un Varonim viss bija pilnīgi skaidrs.

—  Nostājieties pie durvīm un sagatavojieties! — Drošais pavēlēja, iziedams uz balkona.

—   Nedomājiet sākt šaudīšanos, te nav nekāda Kara- baha, — Arsens ievēkšķējās aiz sasprindzināto vīru muguras, taču neviens viņam nepievērsa ne mazāko uzmanību.

Nometis virsjaku, Drošais saņēma zobos пая, ar kuru parasti saimnieks virtuvē mizoja kartupeļus, un veikli uzmeta āķi uz augšējā balkona margām. Spēcīgais augums mirkli karājās gaisā un ar pāris kustībām pacēlās augšup.

Augšējā dzīvoklī neviena nebija. Drošais to uzskatīja kā pašsaprotamu. Viņš nebija apguvis speciālu sagatavošanas kursu un vienmēr darbojās intuitīvi, bet viņa intuīcija, tiesa gan, balstījās uz solīdu cīņas pieredzi.

Arī šoreiz viņš nevarētu paskaidrot, kas viņam lika novilkt kreklu un sporta krekliņu, atsedzot biezi apmatoto ķermeņa augšdaļu. Vienkārši kaut kur mugurkaulā radās pirmatnēji viltīgs, bet tieši tāpēc neveiksmi izslēdzošs plāns, kas vadīja viņa kustības.

Atkritumu spainis stāvēja zem izlietnes, Drošais piestiprināja tā rokturi pie labās rokas vidējā pirksta, šī pati roka turēja nazi. Uz mirkli pielipis pie durvju actiņas, viņš momentā ieraudzīja puisi ādas jakā, kas pašlaik atradās trešā stāva kāpņu pagriezienā. Puisis izskatījās pietiekami spēcīgs, bet lielas nozīmes tam nebija.

Atrāvis durvis, Drošais atmuguriski izgāja kāpņu telpā.

— Skaties, lai nekas nepiedeg! — viņš uzsauca kādam neredzamam cilvēkam dzīvoklī un pagriezies skrēja lejup.

Tomēr viņš bija pieļāvis kļūdu, jo starp trešo un ceturto stāvu nebija atkritumu lūkas, un Drošais, dabiski, to nezināja. Bet, jo vienkāršāks plāns, jo mazāk nozīmīga atsevišķa pārrēķināšanās, kļūdai nav seku.

Puisis ādas jakā pavirzījās sāņus, dodams ceļu pusplikajam vīrietim, kas ar atkritumspaini nez kur skrēja, bet nepaguva neko apjēgt, kad aukstais metāls pāršķēla viņam balseni un dziļi iestrēdza kakla skriemeļos.

Satvēris krītošo ķermeni, Drošais bez trokšņa to nolaida uz grīdas, no virsjakas izņēma Makarova pistoli ar klusinātāju, tad ar spēcīgu rāvienu izvilka nazi, tālredzīgi atvirzījies, lai nenotrieptos ar asiņu strūklu, kas izšļācās no brūces. Novadījis biezo, sarkano straumi spraugā starp kāpņu posmiem, viņš atgriezās dzīvoklī, savāca savas mantas, nometa uz Arsena balkona un nolaidās arī pats.

Kaujinieki, kas dežurēja kāpnēs zem trešā stāva, dzirdēja, kā atvērās un aizvērās durvis, kā noripoja spainis. Vairāk nekādu trokšņu nebija līdz tam laikam, kad kaut kas sāka pilēt uz ādas jakas, pēc tam uz margām, pakāpieniem, pilieni saplūda strūkliņā… Tie divi ādas jakās un sporta biksēs secināja, ka plūst asinis, un, ļaunas nojautas pārņemti, metās augšup.

Prasmīgi nogalinātā kolēģa līķis viņus ietekmēja šokējoši, vienīgais izskaidrojums tam varēja būt apstāklis, ka viņi bloķējuši nepareizu dzīvokli. Operācija bija izgāzusies, tātad atliek doties prom. Kad viņi vilka līķi garām «nepareizi bloķētajam» dzīvoklim, durvis atsprāga vaļā un viņi saprata, ka kļūdījušies vairāk, nekā sākumā domājuši: uz sliekšņa stāvēja jauns kaukāzietis, droši pavērsis pret viņiem ar klusinātāju pagarinātu stobru. Kaukāzieša acis spīdēja.

Drošais ar diviem šāvieniem viegli nobeidza abus.

Aptinuši līķu galvas ar modernajām «reketieru» ādas jakām, Drošais un Atriebējs ievilka tos liftā un pēc brīža uzstiepa bēniņos. Varonis izlēja kāpnēs vairākus spaiņus ūdens: nesarecējušās asinis noskalojās ļoti viegli.

—  Vah, vah, pie pašas mājas! — Arsens vaimanāja. Viņš bija pavisam izmisis.

—  Labi, ka sievas nav, bet rit viņus atradīs, ko lai es daru? — viņš satriekts vaicāja.

—  Nebaidies! — Drošais aplūkoja trofejas. — Tu neko neesi darījis, tu neko nezini.

Bez divām pistolēm ar klusinātājiem nogalinātajiem vēl bija divi automāti «uzi», trīstūkstoš dolāru, atslēgas no sarkanā volvo, kas pacietīgi gaidīja pie mājas.

—  Maskavā ir izdevīgi kārtot lietas, — Varonis secināja, un Atriebējs piekrītoši pamāja.

—   Viņi nav pieraduši pie kara, tāpēc mums te vieglāk…

Pamazām Arsens atguvās.

—  Palieciet šeit, — viņš ierunājās. — Strādāsiet pie manis. Redzēsiet, kā izvērsīsimies!

—  Kas zina… — Varonis jau sarosījās, bet tūlīt saduga, manīdams Drošā brīdinošo skatienu.

—   Mums dzimtenē darba daudz, — viņš atcirta. — Kāpēc mēs esam šeit? Izpildīt vecāko brāļu uzdevumu. Tagad mazliet atvilksim elpu — un uz priekšu! Tu rādīsi ceļu.

Pēc pusstundas sarkanais volvo bez numura aizvizināja jaunos saimniekus uz Ļeņina prospektu.

* *

Sirmā «torpēdas» Ediks un Rudiks ieradās pie Kaima- kova mājas desmit minūtes pirms ANA kaujiniekiem. Saklausījušies ziņas par savādajiem notikumiem ap šo parasto cilvēciņu, viņi nolēma uzmanīties un kārtīgi visu apskatīt.

Pie galvenās ieejas nekā aizdomīga neredzēja, un vispār starp namiem nebija nevienas dzīvas dvēseles. Tomēr tas viņus nenomierināja.

—  Ja vinu piesedz kā nākas, tad mēs neko arī neie- raudzīsim, kamēr mums nenoraus galvu, — Ediks sacīja.

—  Es nesaprotu, kam viņš vispār vajadzīgs, — Rudiks atteica.

—  Esi aizmirsis, kā mūs apturēja? Un līķi visās malās? Un sievietēm, kuras pazudušas, viņš roku pie-licis… — Ediks smagi nopūtās.

—  Laikam vinu izmanto kā ēsmu, kāds makškerē…

—  Kas?

—  Kas, kas! Varbūt drošībnieki, varbūt menti. Vai zagļi. Vai ari cits grupējums. Es teikšu tā: ja jau ap viņu vārās tāda putra, jāpieņem darbā snaiperis!

—   Cik čungura tas aprīs?

—  Āda dārgāka!

Rudiks pavīpsnāja.

—Tava āda dārgāka par svešu naudu. Ja ir sava nauda, bet āda sveša — ko tad žēlot! Re, skaties — Opanasa brigāde!

Starp namiem lēni ripoja sarkans volvo bez numura.

—  Ko viņi te dara, viņiem ir savs uzdevums, — Ediks uztraucās. — Vai tik nav atsūtīti mūs novākt?

—   Izbeidz! Kaut kāda mūdža dēļ nenovāks savējos. — Tomēr Rudika balss skanēja tikpat saspringti.

Volvo brauca tālāk.

—  Tie vispār nav viņi!

Rudiks noklakšķināja' aizslēgu.— Nu, pamirkšķini!

Volvo apstājās. Nissan-patrol signalizēja divreiz ar tālajām gaismām. Savējie atbildētu, trīsreiz ieslēdzot lukturus. Taču šāda atbilde nesekoja.

—  Jā, tie nav viņi. — Ediks izvilka pistoli. — Vai tiešām mūsējie puiši nogalināti? Un tagad nāk pēc mums?

Arī volvo salonā notika saspringta apspriešanās:

—  Māja ir pareiza, bet kas tur mirkšķina?

—  Pārskatījušies, — Varonis pārliecināts noteica. — Es iešu noskaidrot.

—   Un ja nu tā ir viņa apsardze?

—   Ko tad apsardze sēž mašīnā! Un, kaut ari būtu apsardze, es nevienam netaisos uzbrukt. Bet piesedziet katram gadījumam…

Arsens smagi nopūtās.

—  Brauksim labāk prom un pavērosim no tālienes. Mana sirds jauš — tas viss nav uz labu!

—  Tāpēc ka tu neesi pieradis pie briesmām, — Atriebējs paskaidroja. — Mēs esam šeit četri vīrieši, kaujinieki. Trīs automāti, granāta, pistole. Kas mums var ko padarīt? Ja kas notiek — sašķaidīsim visus gabalos un laidīsimies prom!

—   Labi, aizej, — pēdējais vārds vienmēr piederēja Drošajam. — Palūdz uzsmēķēt, paskaties, cik viņu ir un kas par cilvēkiem. Un mierīgi atgriezies.

Varonis aizcirta durtiņas un gāzelēdamies devās pie visurgājēja. Atstatums starp abām mašīnām bija metri trīsdesmit. Automāts zem vējjakas patīkami novilka plecu. Žēl, ka vienaudži no kaujas šūniņas neredz, cik droši viņš jūtas Maskavā. Tiesa gan, viņš nav paspējis izdarīt nekā tāda, kas attaisnotu viņa iesauku… Drošais — tas gan pierādīja, ka ir vīrietis! Viņš lūdza pistoli ar klusinātāju, lai nošautu tos divus, — viņam neuzticēja. Varbūt pareizi vien ir — nepazīstams ierocis, bet kļūdīties nedrīkst…

Toties tagad viņš parādīs sevi, lai šie Maskavas sūdabrāļi pietaisa bikses!

Varonis zem vējjakas sakārtoja «uzi», un šo raksturīgo kustību pamanīja Rudiks. Ja līdz šim viņš vēl bija šaubījies, tagad šaubu vairs nebija.Visurgājēja loga zilganais stikls lēni slīdēja lejup. Varonis savā dzīvē spēra pēdējo soli. Kabīnē uzliesmoja spilgts gaismas punkts, neiedomājams grāviens iesita pa galvu, sašķaidot to gabalos.

Nākamajā mirklī Atriebējs nospieda «skorpiona» sprūdu. Mazā, rotaļlietai līdzīgā pistole — ložmetējs kā ātršāvējs visai nedaudz atpaliek no slavenā «uzi», ar kuru darbojās Drošais, no šofera sēdekļa pārliecies un izstiepis roku ar ieroci gar Arsena seju, kurš bija sarāvies no šausmām.

Trīsdesmit lodes vairākās kārtās no diviem stobriem sacaurumoja Nissan-patrol. Dažas noplakšķēja pret dzinēju, dažas ar svilpienu atlēca no motora pārsega sa- metinātā stūra, bet pusotra desmita šķērsoja plašo salonu. Rudiks iekaucās un sakampa celi, Ediks atrāva durtiņas un izvēlās ārā, gaidot neizsakāmas sāpes un acumirklīgu nāvi, bet sāpēja vienīgi izmežģītais elkonis; lai paglābtos no svina krusas, bija nepieciešams aizbāzt pretinieka stobrus, un viņš ātri sāka izlādēt «Makarovu», nožēlodams, ka nav automāta.

No volvo izvēlās Arsens un aizrāpoja sāņus, atbrīvodams Drošajam apšaudes sektoru. Atspiedies ar elkoņiem pret sēdekli, tas nolaida vairākas īsas kārtas.

Munīcijai izbeidzoties, «Makarova» aizslēgs palika atvērtā stāvoklī, rezerves magazīnu Ediks nemeklēja pretinieka ložu dēl. Nometis nederīgo ieroci, viņš uz visām četrām metās Dēgt.

—  Stāvi, maita, kur tu lien? Un es? — Viņam aiz muguras Rudiks ieaurojās.

Tai pašā mirklī «skorpiona» lode trāpīja bēgli cirksnī, pārraujot gūžas artēriju. Ievainotais briesmīgās sāpēs iekliedzās.

Sapratis, ka nav uz ko cerēt, Rudiks izsita sašauto priekšējo stiklu, un, atbalstījis šaujamo, izšāva desmit reizes pēc kārtas, ieturēdams pauzi un no jauna nomērķēdams.

«Škorpions» noklaudzēja pret zemi.

—  Taisāmies prom, — Atriebējs izdvesa, spiezdams sašautās krūtis.

Drošais izslējās taisni.

—  Arsen, šurp! — viņš skaļi sauca, ieslēgdams aizdedzi.

Par laimi, motors sāka darboties pirmajā piegājienā. Arsena nebija. Volvo ar vaļējām durvīm izkustējās no vietas.

—    Aizies, nelieši! — Vovčiks pielēca pie loga. Rokā viņam bija šaujamais ar uzvilktu gaili.

Kaimakovs jau divas reizes zvanīja uz trīsdesmit otro milicijas iecirkni un vienu reizi pilsētas dežurantam. «Grupa ir izbraukusi,» skanēja atbilde.

—   Ka bliezīšu tiem neliešiem! — Vovčiks trakoja, vicinādams šauteni ar apzāģēto stobru.

—  Izbeidz! — Kaimakovs noguris teica. — Tam nav nekādas jēgas. Viss veltīgi…

—  Pagaidi, es tūlīt! — Bijušais bērnunama audzēknis metās uz durvīm, izlēca trepju telpā un traucās pa kāpnēm lejā.

Kaimakovs atkal uzgrieza trīsdesmit otrā iecirkņa numuru. Aizņemts!

Sarkanais volvo strauji iegriezās ejā starp namiem, durtiņas aizcirtās.

—  Kā tu jūties? — Drošais vaicāja. Atriebējs neatbildēja.

Drošais pagrieza volvo ap stūri un tikko paguva nospiest bremzes pedāli: viņiem pretī drāzās ātrās reaģēšanas grupas «sešinieks» ar zilām mirgojošām bākugunīm uz jumta.

—  Stāt! — divdesmitvatu skaļrunis ierēcās pa visu apkārtni. — Izkāpt no mašīnas!

Drošais ieslēdza atpakaļgaitu. No «sešinieka» labējā loga pabāzās roka ar pistoli. Spalgi noskanēja šāviens. Bah! Bah! Bah!

Volvo nosēdās uz priekšējiem riteņiem.

—    Velns parāvis!

Saliecies pa labi, Drošais pūlējās sataustīt «uzi». Laiks ritēja, viņš saprata, ka pienācis gals, tomēr gatavojās paķert sev līdzi ,ari dažus mentus. Tur jau tas ir! Teicami centrētais ierocis ērti gulēja rokā. Viņš izslējās taisni, un acis sastapās ar neprāta niknuma pilnu skatienu, ko raidīja komuflāžā, bruņuvestē un ķiverē tērpies kaujinieks, pieskrienot pie automašīnas.

—    Nu-u!! Es tevi izsmērēšu pa zemi!

Nevis bruņuveste vai tieši pierē notēmētais automāts, bet šis specgrupas komandiera rēciens paralizēja Drošo. Ķermenis kļuva mīksts kā vate, pirksti atlaidās, bet pie- skrējušais cīnītājs to neredzēja, tāpēc klupa uz priekšu taisni caur logu, trāpot ar stobru viņam pa žokļiem. Nobrakšķēja kauli, terorists uz diennakti zaudēja samaņu.

* *

Vovčiks atgriezās ātrāk, nekā Kaimakovs bija gaidījis. —Trīs ir gatavi. Asiņu jūra…

Vovčiks skatījās sāņus un norūpējies rauca pieri, varēja manīt, ka viņu moka vēlēšanās kaut ko pastāstīt. Izņēmis aiz jostas aizbāzto īsstobreni, viņš paberzēja rokas, pastaigāja pa istabu, nez kāpēc pacēla galdautu un paskatījās zem tā.

—   Paskat, kas man ir! — Viņš iebāza roku azotē. — Žēl, ka iesprūdis… Nekas, salabosim!

Tā bija pistole ar iesprūdušu aizslēgu.

—   Mētājās zemē, — Vovčiks paskaidroja. — Manta bez īpašnieka.

Un, sevi uzkurinādams, iesaucās:

—   Kāpēc man par velti jāmetina lodžija visādiem maitām!

—  Dod šurp! — Kaimakovs pastiepa roku, saņēma ieroci un pagrūda aizslēgu. Metāls nošņirkstēja.

—Ak, tu jau salaboji! — Vovčiks bija sajūsmināts. — Tagad no visiem atkausimies!

Nosaucot nogalināto skaitu, viņš bija kļūdījies. Uz morgu aizveda Varoni ar locli galvā un Ediku, kas bija miris no stipras asiņošanas. Atriebējs pēc sarežģītas operācijas izdzīvoja, kaut zaudēja vienu plaušu un spēju piedalīties pārdrošos pasākumos. Tāpat kā Rudiks, kuram amputēja kāju līdz celim.

Drošajam ārstēja salauzto žokli un smadzeņu satricinājumu, viņa veselības stāvoklis bija smags.

Arsens tika cauri ar pārbīli un dažiem zilumiem. Izkritis no mašīnas, viņš aizrāpoja cik iespējams tālāk, tad pieliecies aizskrēja starp namiem. Pistoli ar klusinātāju viņš pa ceļam nometa.

Nokļuvis līdz savam mājoklim, Arsens citu pēc cita izdarīja četrus darbus: izdzēra glāzi konjaka, aizsūtīja sievu pie māsas Čertanovā, nosūtīja telegrammu uz Ere- vānu: «Radinieki saslimuši, nevar atgriezties,» — un, piezvanījis Ašotam, kas bija galvaspilsētas ziedu tirdzniecības kurators, lūdza atsūtīt cilvēkus, kas savāktu trīs «slapjus čemodānus» un organizētu viņa apsardzi.

Tikai pēc tam viņš ķērās pie vakariņām un sacerēja tādu notikuma versiju, kura nekādā ziņā nevarēja mazināt ne viņa nacionālo, ne arī vīrieša cieņu. Tas bija ļoti svarīgi.

Ballīte pie Sirmā izdevās lieliski. Bija divi ļoti populāri sportisti, iecienīts aktieris, cerīga dziedātāja, divi atbildīgi ierēdņi no pilsētas valdes, lielas bankas pārvaldnieks.

Viesu izklaidēšanai Lida bija uzaicinājusi trīs draudzenes no estrādes aprindām. Sportisti bija pievērsušies tieši šai sfērai un turpmāk apsolīja meičām aizsardzību.

Tāpat, starp citu, Sirmais atrisināja jautājumu par prāvu kredītu savai akciju sabiedrībai, šeit pat uz vietas vienojoties par kredīta «apgrozīšanu», gūstot no tā vairāk nekā trīssimt procentu peļņas.

Viss bija sagatavots ļoti eleganti un respektabli: zviedru galds, paplāte ar dzērieniem, bārmenis, kas jauca kokteiļus, deju zāle ar klusinātu mūziku un intīmu apgaismojumu.

Neviens nepārēdās, nelamājās rupjiem vārdiem, nevicināja stobru, visu klātbūtnē nelīda pie prostitūtas, kā tas notika agrāk, kad bija paradums sarīkot ballīti somu pirtī vai vasarnīcā.

Pēc laulībām Lida bija uzstādījusi noteikumu: darījumu tikšanās lai notiek mājās. Un, kaut arī viņai bija viens mērķis — neļaut vīram tikties ar svešām sievietēm intīmos apstākļos, viņai izrādījās taisnība visādā ziņā. Apstākļi nosaka uzaicināto viesu loku un ierobežo vinu skaitu, tas pats Gena Sisojevs vai Opanass saprot, ka dzīvoklī visiem vietas nepietiek, tātad nav nekāda aizvainojuma.

Sirmo darīja nemierīgu Opanasa klusēšana — tas vēl līdz šim nebija piezvanījis. Agrāk viņš tā nebūtu uztraucies: vai nu maz kas var gadīties, bet pēdējās neveiksmes bija pamatīgi iedragājušas nervus.

—   Vai viss kārtībā, Valentīn? — Nemanot pienākusi, Lida viņu paņēma zem rokas.

Lida bija miniatūra sieviete ar gludu lelles sejiņu, gariem, gaišiem matiem un pilnīgām lūpām. Tas, ko viņa ar tām prata darīt, uzskatāms ne jau par pēdējo argumentu laulības labā.

—    Viss normāli. Tikai nekoķetē tik daudz, — pus: pajokam Sirmais atbildēja. Viņš bija greizsirdīgs.

—  Neesi tik nejauks! Vai puišiem virtuvē var dot dzērienus?

—  Ko vēl ne! Viņi ir darbā.

Virtuvē pulcējās viesu miesassargi, tiem visiem oficiāli bijav licence un atļauja nēsāt ieročus.

Četristabu dzīvoklis lieliem rautiem ir par mazu, bet Sirmais jau bija nopircis dubultus komunālos Arbatā, pēc remonta pie viņa varēs līksmoties cilvēku piecdesmit, bet miesassargiem galdu klās speciālā istabā. Viņš gribēja radīt visā Maskavā pazīstamu namu, kur paši ievērojamākie cilvēki uzskatītu par godu ierasties. Tā nebūs kaut kāda ārpilsētas sauna, no kuras, par spīti ārējam možumam, jau pa gabalu ož pēc apšaubāmiem darījumiem un izvirtības.

Bet, ja gadīsies kādi sarežģījumi, paši cienījamākie pilsoņi apstiprinās viņa alibi.

Nez kāpēc Opanass nezvana?

Zvani sākās vēlāk, kad viesi jau bija izklīduši un Lida aicināja viņu vannasistabā nomazgāt muguru. Vispirms informators no milicijas paziņoja par šaudīšanos Ļeņina prospektā, ziņojumā figurēja akciju sabiedrības «Drošība» mašīna Nissan-patrol un sarkans volvo bez numura. Ar to brauca Opanasa brigāde.

«Traki palikuši!» pazibēja pirmā doma. «Kas šiem bija dalāms?»

—  Kas atradās mašīnās? — viņš jautāja svešādā balsī un nervozi nokāsējās.

—  Nisanā divi mūsējie, bet otrā mašīnā kaut kādi armēņi…

—  Armēņi?!

—  Varbūt azerbaidžāņi, kas viņus var atšķirt… Nē, saka, tomēr armēņi.

Nākamo ziņojumu jau sniedza savējie no apšaudes vietas, no slimnīcas, tādējādi palīdzot restaurēt notikumu.

Sirmais izsauca referentu un, gaidot tā ierašanos, apstulbis sūca ledainu degvīnu. Viņš bija ļoti satraukts, bet ne jau par oficiālās varas reakciju uz izaicinošo slaktiņu, šajā ziņā viņam neko nevar pierādīt: lai gan visi zina, ka šāvuši viņa cilvēki, tomēr pierādīt neko nav iespējams.

Sirmo satrauca kas cits. Dažu dienu laikāv viņš bija zaudējis trīs kaujas brigādes — astoņus vīrus. Šie cilvēki biznesā neko nesajēdza, viņiem nebija ne sevišķi ass prāts, ne arī vajadzīgās pazīšanās, viņu stāvoklis grupējumā, kur skaitījās vairāk par piecsimt cilvēkiem, bija visai pieticīgs, viņi pat nesaņēma dividendes no peļņas, tikai algu un vienreizējas samaksas par konkrētiem uzdevumiem.

Bet tieši šie cilvēki bija Sirmā spēks. Tāpēc ka grupējumu pasaulē nevainojama lietu kārtošana un augstas klases juristi paši par sevi nav neko vērts, ja tu nevari nodrošināt savas tiesības bez tiesas un arbitrāžas. Tikai reāla iespēja «noskaidrot visu pēc savas metodes» piespiež rēķināties ar tevi un izpildīt līgumu noteikumus, laikus atdot naudu, būt pedantiskam aprēķinos. «Drošības» darbinieki nekad nepiesavinājās naudu un nevienojās ar konkurentiem. Un iemesls tam ir nevis viņu krietnums un ar mātes pienu iezīstais godīgums, bet gadījums ar bijušo grāmatvedi, kurš tika nogalināts personiskajā vasarnīcā. Kaut gan pilnīgi izslēgt morālo principu ietekmi acīmredzot būtu nepareizi.

Bet visāda veida zagļus un laupītājus no tīkojumiem pēc «Drošības» kases atturēja, protams, ne jau cieņa pret privātīpašumu. Visi atcerējās, kā pieci uzbrucēji pieprasīja no Sirmā divus miljonus un tika demonstratīvi nošauti ietekmīgo Maskavas blēžu acu priekšā.

Sirmā spēks slēpās viņa cilvēku prasmē ielauzties dzīvokļos, kantoros, piepilsētas rezidencēs, apturēt automašīnas ar apsardzi, pielikt grēkāžus pie sienas, pārmeklēt un pievākt to, kas piederējis grupējumam, prasmē stāties pretī apbruņotiem vīriem, nepiedot apvainojumu, izsekot parādniekus un nepakļāvīgos un, pats galvenais, spēkam nepieciešamajā īpašībā — prasmē liet asinis.

Tieši šī specifiskā prasme bija raksturīga visiem astoņiem nogalinātajiem un no ierindas izsistajiem organizācijas locekļiem. Viņi bija profesionāli slepkavas ar pietiekami lielu pieredzi speciālu akciju veikšanā.

Nevienam citam no Sirmā daudzajiem «buļļiem» un «torpēdām» tādas pieredzes un vajadzīgo iemaņu nebija. Apsardzes vīri un miesassargi, sargi un uzdevumu izpildītāji ari bija nadzīgi puiši, viņi spēja «uzbraukt», piekaut, tomēr bez Opanasa, Rudika un pārējā kaujas grupas kodola viņi bija un palika inerta pelēka masa, kas nespēja veikt nopietnas operācijas.

Protams, var arī pieaicināt slepkavas no malas, bet ar algotiem spēkiem organizācijas drošība ir apdraudēta.

Tāpēc steidzīgi jāgatavo jauni «asins speciālisti», bet tam nepieciešams laiks.

Sirmais saprata, ka pašlaik palicis praktiski neaizsargāts, un būtu labi, ja neviens par to neuzostu.

Kad uztrauktais referents — miesassargs Sisojevs beidzot nokļuva līdz Sirmā dzīvoklim, viņš sastapa šefu jau pavisam mierīgu.

—  Pasūtījumu par Briļļaino pagaidām atliec, — Sirmais pavēlēja. — Liec organizēt bēres. Uzzini, kas tie par armēņiem, bet tīšuprāt galvu cilpā nebāz, lai viss būtu akurāti.

Pavēles, kā vienmēr, bija skaidras, noteiktas un lakoniskas. Gena kārtējo reizi apbrīnoja šefa spēju valdīt pār sevi.

—  Valentīn Ivanovič, varbūt tagad nav īstais bridis, bet…

—  Klāj vaļā! — Sirmajam iekšā viss sažņaudzās jaunu nepatikšanu nojautā, taču ārēji tas nebija redzams.

—  Piezvanīja kāds puisis, stobru tirgonis, klients norēķinājies ar jauniem piecdesmittūkstošniekiem. Un pūtis miglu acīs…

—  Pārbaudi viņu pats. Būs pa spēkam?

—   Kāpēc ne… — Atbilde skanēja ne visai pārliecinoši.

—   Ņem Ivanu, divatā parocīgāk.

—  Izdarīsim. — Tagad referenta balss bija atguvusi spēku.

Sirmais bēdīgi nopūtās. Te jau nu bija redzama Genas Sisojeva un ari citu viņam līdzīgo atšķirība no Rudika un Opanasa.

—   Izraugi kandidātus Opanasa un pārējo vietā. Man ir rezerves brigāde, — Sirmais drošības labad sameloja. — Tāpēc nav jēgas steigties. Bet ari garumā vilkt nevajag.

— Skaidrs.

Un vēl pēdējais. Mentiem ir tāds Kabanovs, viņš komandē aizturēšanas grupu un pirmais izbrauc uz izsaukumu. Toreiz, kad mūsējie gāja bojā pie Ilkņa, ari viņš atbrauca pirmais. Jāuzzina, kurus viņš tur sastapa. Draudi vai uzpirkšana izslēgta. Bet viņam patīk iedzert, ar savējiem viņš ir atklāts. Skaidrs?

Sisojevs domīgi pamāja.

* * *

Ilknim bija tādas pašas problēmas kā Sirmajam. Viņa personiskie «asins speciālisti» nogalināti, Lēcējs un Durnis pazuduši bez pēdām. Iešņāptais laikam nolaidis asti — kopkases pazušana nevairo autoritāti. Nav neviena, uz ko īpaši balstīties. Tiesa gan, atšķirībā no Sirmā viņš pats spēja nožmiegt jebkuru. Un pieredze, kas iegūta, ilgstoši dzīvojot vilku barā, pateica priekšā gājienus nekļūdīgāk nekā Sirmā gangsteru rokasgrāmata. Ilknis nolēma novākt Briļļaino.

Pieņemot šādu lēmumu, viņš nedomāja par personisko aizvainojumu, tam nebija nozīmes. Vismaz izšķirošas nozīmes. Briļļainais bija sevi nostādījis pāri Likumam. Viņš nekalpoja brālībai, gluži otrādi — zagļa autoritāti izmantoja personiskiem mērķiem.

Viņš spēlēja savu spēli, šķīrējtiesā pielabinājās «jaunajiem», nenosodīja Pūķi un citus, kuri bija gatavi pārsviesties vai ir jau pārsviedušies pretējā pusē.

Brālības aprindās klīda visai nenoteiktas baumas, ka Briļļainais gribot apmesties Maskavā un esot pat griezies pēc palīdzības pie varasvīriem, ko zaglis nedrīkst darīt nekādā ziņā, bet, ja izdarījis, — nav vairs zaglis.

Rezo novākšanai būtu ari virkne politisku seku. Aizdomas vispirms kristu uz Sirmo, jo viņu Briļļainais bija draudējis novākt. Ja nevarēs pierādīt, ka Rezo «sasmē- rējies», tad viņa asinis pierakstīs uz kopienas rēķina, tātad zagļiem vajadzēs ciešāk apvienoties, lai dotu prettriecienu. Līdz ar to nekas nopietns nedraudēja: gruzīnu kopienas spēkus bija novājinājis karš, ari Maskavā viņiem uzbrūk no visām pusēm. Bet «jaunajiem» gan šajā vispārējā troksnī paplūkās spalvas. Un Pūķim, kā arī pārējiem nodevējiem klāsies plāni.

Par šo tēmu Ilknis dalījās domās ar Krusttēvu un Antarktīdu. Pēdējā laikā tie bija kļuvuši stiprāki, cieši turējās viens pie otra, dažas izaicinošas, atklāti demonstratīvas slepkavības nekļūdīgi ieskaitīja viņu kontā. Lai gan viņi paši neatzinās, tomēr upuri bija stāvējuši ceļā tieši viņiem, un tas liecināja pats par sevi. Arī likvidācijas veids un klase bija uzkrītoša: snaipera šāviens no tālas distances. Brālības aprindās tādu speciālistu nebija, tātad autoritātēm bija kontakti, kas neizslēdza «jauno» iesaistīšanu.

Gan Dknis, gan Antarktīda noteikti turējās pie savējiem un necentās pārkrāsoties par biznesmeniem.

—   Piekrītu. — Krusttēvs īgni pamāja. — Viņš aizmirsis Likumu, taisās kļūt par baņķieri. Pašlaik Sirmais mērijā cenšas viņa dēļ. Grib pierakstīt, lai ap viņu viss būtu tīrs.

—    Arī es esmu «par», — Antarktīda apstiprināja. — Viņš mums šeit nav vajadzīgs. Mums ir pašiem sava kārtība. Bet kā rīkoties, lai nepārkāpjam Likuma rāmjus?

—  Tu, es, viņš — mēs esam kā sabiedrotie, viens līmenis. Nolemjam — izpildām. Ja gribēs mums jautāt, mēs atbildēsim! — Ilknis teica.

—   Viņš vairs nav ne viesis, ne tiesnesis, — Krusttēvs piebilda. — Kamēr bija brālībā, viņš atradās kopienas aizsardzībā. Bet tagad viņš risina savus personiskos jautājumus. Turklāt tā, ka brālībai nāk par sliktu!

—  Tātad nolemts! — Ilknis uzsita ar dūri pa galdu, tā ka degvīns glāzēs sakustējās.

—   Nolemts.

—   Nolemts.

Trīs slīpētas glāzes sasitās un ātri iztukšojās.

—   Kurš būs izpildītājs?

Krusttēvs un Antarktīda saskatījās.

—   Ir kāds cilvēks.

Kvalitatīvu profesionālu slepkavu skaits ir ierobežots, bet ekstraklases speciālistus vispār var saskaitīt uz pirkstiem. Tāpēc nav jābrīnās, ka Krusttēvs «darbu» pasūtīja tam pašam snaiperim, kurš par Rezo Mentešašvili jau bija dzirdējis.

Dabiski, ka mazais, bālais cilvēciņš ar krunkaino seju nekādi neizrādīja savu informētību un nebrīnījās, ka viens klients savu pasūtījumu atsauc, bet otra uzdevums atkal attiecas uz to pašu objektu. Viņš vispār ne par ko nebrīnījās, par to viņam maksāja.

— Septiņtūkstoš dolāru. — Viņš jau zināja Briļļainā cenu, tāpēc uzreiz nosauca summu. — Puse jāmaksā uz priekšu.

Piespriezdams Rezo nāvessodu, Ilknis nenosauca nevienu vērā ņemamu argumentu.

Pēc katra saieta, šķīrējtiesas, «attiecību noskaidrošanas» spēku izvietojums kopienā mainīsies, bet, tā kā pats Ilknis ievēroja Likumu, nav izslēgts, ka viņš atkal tiks uz augšu. Turklāt kopkase jebkuru brīdi būs atgūta, jo žurkaiņa1 adrese ir zināma un, tikko Durnis uzradī- sies, tūlīt to savāks.

Tikai nez kāpēc tik ilgi nerādās ne Durnis, ne Lēcējs. Puišus piemeklējusi vesela virkne neveiksmju — ar miličiem bija sākuši šaudīties, tik tikko šos izpestīja. Kur viņi tagad iekrituši?

Septiņpadsmitā nodaļa

Durnis atjēdzās mazā betona boksā, kur gandrīz nemaz neiespīdēja gaisma. Nežēlīgi sāpēja galva un kakls. Viņš atcerējās tukšu pagrabu ar savādiem metāla skapjiem, dīvainu strādnieku… Vai tiešām tas bija šis strādnieks, kas viņu tā apstrādāja?

Durvis bez trokšņa atvērās, uzvēdīja mitra gaisa smaka, un acīs iecirtās lukturīša asā gaisma.

— Piecelties! Rokas aiz muguras! — rupja balss ierēcās. — Nāc ārā!

'Žurkainis — noziedznieks, kas apzog savējos.

Durnis automātiski izpildīja pavēli un atradās šaurā koridorā starp diviem vīriem ar automātiem. Virs galvas pa aizrestotiem lodziņiem iespiedās pelēcīga gaisma. Konvoja zābaki oda pēc apavu ziedes. Vienu mirkli Durnim šķita, ka bezsamaņā viņš jau pārdzīvojis tiesu, etapu, karantīnu un pašlaik atsēž nezināmu soda laiku. Bet par ko?!

Viņu izveda pagalmā. Nē, zona tā nebija, drīzāk kāda militāra pilsētiņa, un zaldāta uzpleči ir nevis sarkani, bet melni. Kur viņš ir nokļuvis?

Kad Durni ievecfa kabinetā pie kapteiņa ar augstprātīgu, saltu seju, viņš mēģināja uzzināt, kur pašreiz atrodas.

Kapteinis vērīgi apskatīja viņu no visām pusēm, nesteidzīgi aizsmēķēja, nepiedāvādams, kā parasts, «labvēlīgas noskaņas» radīšanai, un teica:

—  Jūs bijāt iekļuvis īpaši slepenā valsts objektā un tiekat turēts aizdomās par spiegošanu. Būs labāk, ja pats brīvprātīgi izstāstīsiet patiesību. Ja ne, izstāstīsiet tik un tā, bet tas radīs sarežģījumus.

Kājas kļuva slābanas, un Durnis atkrita uz vienkārša koka krēsla. Spiegošana! Nu gan viņš iekūlies ķezā! Te vairs neglābs nekāds humānisms, nekādi neatpirksies un ar tevi neviens neauklēsies — ātri pieliks pie sienas kapsētas smaku paostīt!

Viņš sāka muldēt par apziņas aptumšošanos, par pašu parastāko pagrabu un nodomu zagt, bet kapteinis viņu pārtrauca:

—  Durvīm ir speciāla atslēga. Tās atveramas ar īpašu paņēmienu. Kas jums iemācīja šo paņēmienu?

Durnis dievojās un zvērēja, ka ne ar vienu, atskaitot Lēcēju, viņš nav vienojies un nekādus noslēpumus neviens viņam nav atklājis.

Kapteinis brītiņu paklausījās, tad pamāja tiem, kuri stāvēja aiz muguras.

Durni piespieda pie augstas atzveltnes, ar speciālām siksnām piesaistīja rokas pie krēsla paroceņiem, pārgrieza kreiso piedurkni un uzlika gumijas žņaugu virs elkoņa.

Kapteinis nez no kurienes izņēma šļirci, no tumsas ampulas ievilka tajā biezu, iesārtu šķidrumu un prasmīgi ievadīja vēnā.

— Paskatīsimies, kas tev prātā, — viņš teica un ieslēdza diktofonu.

Pēc pāris minūtēm Durnis sīki izstāstīja par saviem un citu darboņu noziegumiem, par zaņķiem un pulcēšanās vietām, par zagtās mantas noieta un narkotikas pārdošanas vietām — vispār par visiem kriminālās Maskavas noslēpumiem.

Blakus istabā, kur atradās Lēcējs, skanēja līdzīgs stāsts.

* * *

Pēc dažām stundām Krievijas pilsoņu Medvedeva un Ļepjoškina liecības, izrediģētas un sistematizētas, ar mašīnu kārtīgi pārrakstītas, nogādāja ģenerālim Verļinovam. Viņš uzmanīgi iepazinās ar dokumentu.

Sīkāku un atklātāku protokolu tēvzemes tiesvedība nebija redzējusi visā savas pastāvēšanas laikā, ieskaitot drūmos carisma laikus.

Pilsoņa Medvedeva noziedzīgā darbība sākās pirms septiņpadsmit gadiem, kad četrpadsmit gadu vecumā viņš nežēlīgi izvaroja sešpadsmitgadīgu meiteni. Pēc tam viņš bija daudzreiz izvarojis, zadzis, veicis bandītiskus uzbrukumus, huligāniski uzvedies, pēdējos gados diezgan bieži slepkavojis. Sodu viņš bija saņēmis tikai par nelielu savu noziegumu daļu, turklāt tiesa izturējās pret viņu arvien humānāk.

Ļepjoškina dzīves ceļš daudz neatšķīrās, vienīgi izvarojis viņš bija mazāk, toties dzīvokļu aplaupīšanas gadījumu bija krietni vairāk.

Katras noziedznieka biogrāfijas kreisajā augšējā stūri Verļinovs uzlika rezolūciju: «Utilizēt» — un salasāmi parakstījās.

—  Kā «utilizēt»? — jautāja sekretariāta priekšnieks, kuram vajadzēja noformēt dokumentu izpildītājam.

—   Pēc viņu darbiem, — ģenerālis izklaidīgi atbildēja. — Es domāju, vislabāk uzsēdināt uz mieta. Starp citu, vai mums ir uzticami uzbeki vai turkmēņi?

—     Protams, ir. — Sekretariāta priekšnieks pamāja un

uz piestiprinātās kartītes uzrakstīja: «Kapteinim Nabije- vam. Uzsēdināt uz mieta. Kontrole.»

Vienpadsmitā daja bija viena no pēdējām vietām valstī, kur pavēles izpildīja ātri, precīzi un noteiktā laikā.

Izstudējis ziņas par noziedznieku konspiratīvajiem dzīvokļiem, «viesstrādnieku», izbēgušo cietumnieku, kabatzagļu, reketieru un narkomānu pulcēšanās vietām, ģenerālis kaligrāfiskā rokrakstā uzvilka: «Operatīvajai daļai. Sagatavot spēku un līdzekļu aprēķinu, kā arī operāciju plānu minēto padibeņu vienlaicīgai likvidācijai.»

Mazliet zemāk bija vēl viena rezolūcija: «Iekšējās drošības nodaļai. Rūpīgi pārbaudīt ziņas, kas minētas 6. rindkopā. Ziņot pastāvīgi.»

Sestajā rindkopā Lēcēja atzīšanās runa bija izteikta samežģītajā kancelejas papīru valodā, kas pārtulkota skanēja tā: «Pēc dažām ziņām, atbildīgus slepkavības pasūtījumus izpilda snaiperis, kas strādā Valsts drošības dienestā.»

Šo rindkopu Verļinovs apvilka ar treknu melnu līniju. Nodevējus viņš ienīda vēl vairāk nekā nekaunīgos bandītus.

Pēc pēdējām rezolūcijām sekretariāta priekšniekam jautājumu nebija, un viņš bez kavēšanās dokumentus nodeva izpildītājiem.

Drīz viņu atkal izsauca ģenerālis.

—  Sameklējiet kapteini Vasiļjevu. Lai ierodas pie manis.

—  Tieši tā! — Sirmais apakšpulkvedis piemeta roku pie cepures, strikti pagriezās uz kreiso un izgāja no kabineta.

Durnis un Lēcējs tagad nīka vienā boksā. «Patiesības serums» nepalīdz uzlabot pašsajūtu un nomācoši iedarbojas uz psihi.

—  Visu, ko zināju, izgāzu ārā, — ar pūlēm kustinādams mēli, Lēcējs atzinās. — Sašķīdu kā veca lupata!

—   Es tāpat. — Durnis nopūtās. — Par lietām, ko neviens nezināja, domāju, ka pats esmu aizmirsis, — arī par tām izpļāpāju.

—  Ja viņi tā nopratinātu izmeklēšanā un tiesā, mēs jau sen būtu piebeigti…

—  Visi būtu nožmiegti vai ietupināti. Neviena darboņa nebūtu brīvībā!

—   Labi, ka mentiem likums to aizliedz…

—  Tad mēs atvērtos gan! Vai nu likumi mainīti, vai šiem nospļauties uz tiem. Armijā savi likumi… It sevišķi par spiegošanu…

Pēkšņi Durņa jau tā drūmo noskaņojumu pilnīgi satrieca kāds drausmīgs minējums.

—  Bet kāpēc mūs iesēdināja vienā boksā? Līdz spriedumam vajadzēja turēt atsevišķi!

—  Varbūt spriedums jau gatavs? — Lēcējs noburkšķēja. — Viņiem tas iet ātri…

Viņu uzmanību piesaistīja cirvja klaudzieni.

—   Pieliecies, es pakāpšos un paskatīšos…

Lēcējs saliecās, un Durnis, uzrausies viņam uz muguras, pieplaka pie apputējušā lodziņa.

—  Kas tur ir? — Lēcējs izdvesa apspiestā balsī. Durnis ilgi neatbildēja. Pēc tam nolēca zemē, nospļāvās un apsēdās kaktā, zodu atbalstījis pret ceļiem.

—  Šķībacainie- čurkas tēš mietus. Un skatās uz mūsu logu.

—   Nu un tad?

—  Nezinu. Ieraudzīja mani un sāka ņirgt.

Lēcējs pielēca pie durvīm un no visa spēka sāka dauzīt pa tām.

—   Ko tev vajag? — no koridora atskanēja balss.

—  Kāpēc čurkas taisa mietus? Kāpēc zviedz?

—  Ā-a-a, — zaldāts laiski novilka. — Tie priekš jums.

—  Kāpēc priekš mums? — Lēcējs ātri jautāja.

—  Tāpēc, ka pienākusi pavēle jūs, draņķus, uzsēdināt uz mieta, — ikdieniški paskaidroja balss aiz durvīm.

—  Ko jūs, sūdabrāļi! — Lēcējam uz lūpām parādījās putas. — Uz kāda likuma pamata?

—  Uz tā paša, jūsējā. Uz tā, pēc kura var izvarot un nogalināt.

—  Nav tāda likuma! Tāda likuma nav, nolādētie maitas! — Lēcējs ar visu ķermeni sitās pret tērauda durvīm, nejuzdams sāpes. Viņš sadauzīja sev degunu un lūpas, seja bija asinīm notriepta tāpat kā rokas un krekls.

—  Advokātu! Do-diet advokātu! — ieslodzītais mežonīgi auroja. — Es rakstīšu sūdzību! Kur prokurors?!

—  Varēsi pasūdzēties komandanta vada komandierim. Pacieties mazliet. Viņš būs tev gan prokurors, gan advokāts reizē…

Aiz durvīm runātājs pārgāja uz čukstiem:

—   Patiešām, bet kas izpildīs? Tas jau nav kā pēc reglamenta nokomandēt: nomērķēt, uguni!

—   Padomā, kas par problēmu… Paceļ, uzsēdina, bet lejā viņš pats noslīdēs.

Piespiedies pie aukstā metāla, Lēcējs aizturēja elpu un saspringts klausījās. Viņam kļuva nelabi.

—   Lai nenoslīdētu uzreiz, tur ierīko speciālu šķērskoku. Pret to atspiežas — un sēž kā nākas.

—  A-ā-ā… — No bailēm apdullis, Lēcējs apgriezās, pieskrēja pie sienas zem loga, bez jēgas palēcās, jo tāpat bija skaidrs, ka to neaizsniegs.

Tāpat bez jēgas svaidījās tas vīrietis, kad viņi trijatā ielauzās dzīvoklī un ieslēdza vannasistabā saimnieku ar sievu un meitu. Viņi vāca kopā mantas, bet Durnis laiku pa laikam pameta ar aci un skaļi runāja: «Nu, zēni, ko darīsim ar meitiešiem?» Un ieklausījās tajā šausmu vilnī, kas par atbildi uzbangoja vannasistabas nāves klusumā.

Viņi ieklausījās un izjuta šīs šausmas, Durnis speciāli satrauca, uzbudināja un it kā steidzināja to, kas jau tā bija izlemts. Bet vīrietis raustījās, bezjēdzīgi rosīdamies, seja viņam asiņoja kā tagad Lēcējam un acis tāpat bija izvalbītas, un lūpas drebēja. Galu galā Durnis viņam pārvilka ar bārdas nazi pār rīkli, lai nemaisās pa kājām.

—   Nu, noliecies, — Lēcējs iespiedzās. — Es pats gribu redzēt, jūs te mūs čakarējat, sūdpakaļas!

Durnis gribēja dot viņam pa kājstarpi, taču savaldījās un noliecās, lai Lēcējs tiktu pie loga.

Aiz blāvā stikla sagatavošanās jau bija beigusies, balsnīja divi gludi pusotra metra gari mieti, un smaidošais melnmatis Saīds izraudzījās vietu tiem pašiem šķērskokiem. Beidzot viņš tos pienagloja centimetrus trīsdesmit no asā gala.

Pavērojis zaldāta prasmīgo un mērķtiecīgo darbošanos,

Lēcējs pēkšņi attaisīja siksnas sprādzi un, izvilcis siksnu, nostiprināja to pie restēm.

No kājas spēriena Durnis atkrita sāņus un ar neizsakāmu grūtsirdību noskatījās, kā līdzgaitnieka ķermenis vairākkārt konvulsīvi noraustījās un kā bezveidīgs maiss nokarājās starp griestiem un auksto betona grīdu.

Neparedzētam gadījumam sporta krekliņa apakšmalā viņam bija iešūta bārdas asmenīša puse. Jebkurā brīdī var uzšķērsties… Un, ja jau neatņēma siksnu un auklas, — neviens netraucēs sevi pakārt kā šis bailulis. Protams, ja drīzumā tiešām sagaida miets, tad labāk pārgriezt vēnas. Taču Durnis neticēja. Kaut viņus viegli saņēma ciet, injicēja serumu, tomēr nevar tā vienkārši uzsēdināt uz mieta. Ķer uz muļķa, baida. Padzīvosim vēl, tad jau redzēsim.

* * *

Vasiļjevs ienāca ģenerāļa kabinetā. Verļinovs, kā parasti, izskatījās gluži vai sagatavojies CK banketam. Smalks, kārtīgi izgludināts uzvalks, iecietināts krekls, nevainojams celiņš biezajos, iesirmajos matos, tikko jaušams dārga franču odekolona aromāts.

Pēc laipnas sasveicināšanās saimnieks uzaicināja kapteini apsēsties.

—  Jūs bijāt modrs, novērsāt iespēju nepiederošām personām iekļūt specobjektā, aizturējāt divus bīstamus kriminālnoziedzniekus, kuru nopratināšana deva daudz materiāla, lai varētu izstrādāt valsts un pilsoņu drošības koncepciju…

Vasiļjevs neizmantoja klusuma brīdi, un Verļinovs apmierināts pamāja.

—   Tas dod iespēju secināt, ka instrukcijas pārkāpums, kas izraisīja jūsu pārinieka bojāeju, ir nepatīkama nejaušība, kas nekad vairs neatkārtosies.

—  Tieši tā, biedri ģenerāli — Vasiļjevs grasījās nostāties miera stājā, taču, paklausīdams priekšnieka rokas mājienam, palika iepriekšējā stāvoklī.

—Tāpēc es gribu uzticēt jums atbildīgu uzdevumu — gādāt par drošību mūsu grupai, kas vadīs operāciju aiz Krievijas robežām. Dokumentācijas drošībai jābūt simtprocentīgai. Cilvēku skaits, apgāde un apbruņojums — pēc jūsu ieskatiem. Vai jautājumi ir?

—   Kur operācija notiks?

Verļinovs piecēlās, piegāja pie sienas un atvilka aizkaru, atklādams bijušās PSRS karti. Vasiļjevs arī piecēlās un piegāja tuvāk.

—  Šeit. — Rādītājpirksts piedūrās kartei. — Karakuma tuksnesī — suverēnās Turkmenistānas teritorijā.

—  Kad operācija sāksies?

—  Mūs kavē divas lietas: sabiedrības «Kalifornijas ģeoloģiskā izpēte» urbšanas caurules un daži Mohaves tuksneša dzīvnieku pasaules pārstāvji. Gan viens, gan otrs būs kārtībā pēc trim četrām dienām. Operāciju sāksim nekavējoties.

—   Ziņojumu par apsardzes shēmu un nepieciešamajiem resursiem es iesniegšu rīt no rīta. Varu ari šonakt.

Verļinovam atbilde patika.

—   Es gaidīšu jūs rīt desmitos.

Ģenerālis spēcīgi paspieda kapteinim roku un pavadīja līdz kabineta durvīm. Tur gaidīja sekretariāta priekšnieks.

—  Tikko pienāca ziņojums, ka viens no aizturētajiem izdarījis pašnāvību… Pakāries, — pēc īsas pauzes viņš precizēja.

—  Izsauciet liecinieku, dokumentējiet, paziņojiet kara prokuroram, — ģenerālis izrīkoja.

Un tūlīt jautāja:

—  Jūs izraudzījāt vidusaziātus?

—   Ko? Ā, turkmēņus… Jā, viņi jau beidza tēst mietus.

—   Kādus mietus? — Verļinovs sarauca pieri.

—  Saskaņā ar jūsu rezolūciju — uzsēdināt uz mieta divus noziedzniekus. Bet viens pakārās.

Ģenerālis ļoti vērīgi paskatījās uz izpildītāju — sirmo apakšpulkvedi.

—  Tātad viss jau gatavs?

—   Protams.

—  Kā to uzņēma personālsastāvs?

—  Atbalstīja. Teica, ka sen bijis laiks.

—  Vieta, izpildītāji?

—  Viss jau noteikts.

Verļinovs kaut ko pārdomāja.

—  Vispār vidusaziātus es gribēju sagatavot komandējumam. Un lūdzu izvēlēties viņus tieši šim nolūkam. Bet ja jau tā… Atsūtiet viņus vēlāk.

Verļinovs atkal kaut ko domāja.

—   Bet kāpēc otrs nepakārās?

—   Nevaru zināt. — Sekretariāta priekšnieks pakratīja galvu.

—  Nu tad pajautāsim. Tam ir liela psiholoģiska nozīme! Lai viņu atgādā šurp.

—  Vai pārtraukt gatavošanos soda izpildei?

—  Nav nepieciešams. Ja jau mašīna iedarbināta un spararats uzņēmis ātrumu…

Sekretariāta priekšnieks ne vienmēr saprata ģenerāli Verļinovu, taču to neizrādīja, turklāt neizpratne skāra tikai maznozīmīgus jautājumus.

Kad atveda Durni, ģenerālis atlaida automātistus un izsūtīja no kabineta sekretariāta priekšnieku.

—   Kāpēc jūsu biedrs pakārās? — Verļinovs aizturētajam nepiedāvāja krēslu un pats stāvēja divu metru attālumā, kājas plati iepletis un rokas sabāzis bikšu kabatās.

—  Nobijās, vārgulis… — Patlaban priekšnieka kabinetā Durni pārņēma pilnīga pārliecība, ka sēdināšana uz mieta — tas ir mentu parastais iebiedēšanas sauklis.

—  Vai jums neliekas, ka viņš izrīkojās pareizi ar savu likteni un izvēlējās mazāk mokošu galu?

—   Ko jūs mani iztaujājat? Prasiet viņam!

Durnis saspringa, nenovērsdams acis no ģenerāļa. Agri vai vēlu pienāks piemērots brīdis. Izskatās, ka tas ir pienācis.

It kā nolasījis sarunbiedra domas, vienpadsmitās daļas priekšnieks uzmanīgi ieskatījās viņam acīs.

Un visa recidīvista būtība, viņa atdauzītās nieres, salauztās ribas, pārsistā kāja, rētām klātā galva pretojās dzimstošajai domai. Viņš skaidri saprata, ka nekāds piemērots brīdis nav pienācis un ka vispār ne jau muļķības vai neuzmanības dēļ kabineta saimnieks palicis ar viņu vienatnē aci pret aci.

Muskuļi atslāba, dūres gļēvi atlaidās.

—  Vai zināt ko, — Verļinovs rāmi skaidroja. — Mirušie neatbild uz jautājumiem. Turklāt viņa motivācija ir pilnīgi skaidra. Bet jūsējā — nav. Tāpēc es jums jautāju. Sakiet — ja jūsu e-e-e kolēģi uzzinās, ka par izdarītajiem noziegumiem tikāt uzsēdināts uz mieta… Ko viņi claris? Es domāju — vai viņi neatmetīs noziedzīgo amatu?

—  Neviens tādām glupībām nenoticēs! — Durnis sašķobīja lūpas. Viņš arī sabāza rokas kabatās.

' — Kāpēc ne? '— ģenerālis brīnījās. — Mēs varam parādīt fotogrāfijas, palaist videolenti televīzijā, galu galā varam to izpildīt publiski kaut kur Manēžas laukumā… Šaubu nevienam nebūs! Interesants ir kas cits: ja mēs spēsim stundas laikā uzzināt par visiem cilvēka noziegumiem un bargi viņu sodīt — nav obligāti jāsēdina uz mieta, var nocirst galvu, roku vai kāju, iebāzt verdošā eļļā, pakārt… Vai noziedznieku rīcība mainīsies?

" No visa teiktā Durnis saprata vienu: psiholoģiskie jociņi. Neviens netaisās viņu sēdināt uz mieta, bet uzaicina padomāt, kas būs, ja… Patiešām interesanti…

Durnis mirkli padomāja.

—   Skaidra lieta, ka daudzi metīs mieru. It sevišķi jaunie, frajeri… Arī pārējie pieklusīs. Un pēc tam tik un tā viņus visus uzodīs citu pēc cita… Nē, tad visiem vāks! Basta!

Verļinovs apmierināts pamāja ar galvu.

—Jūs spriežat gluži loģiski, un mūsu domas pilnīgi sakrīt…

«Tūlīt atbrīvos, kur šis liksies,» Durnis nosprieda, «Lēcējs gan norāva tūku!»

—Ja pastāvēs reāli stingras atbildības apstākļi, noziedznieku pasaule kvalitatīvi mainīsies, deģenerēsies, faktiski vairs neeksistēs… Bet atgriezīsimies pie jums. Kāpēc jūs nesekojāt biedra paraugam, lai atvieglotu savu likteni?

—   Kādu vēl likteni? Ko jūs mani ķerat uz dullo? Kas mani uzspraudīs uz mieta? Kas pavēlēs? Kas atbildēs par to? Jums visiem rokas par īsām!

Verļinovs atkal apmierināts pamāja.

—     Tagad man ir saprotama ari jūsu motivācija. Jūs vienkārši neticat iespējai, ka tik bargu un nežēlīgu soda mēru izmantotu pret jums. Kaut ari pats ne vienu reizi vien vieglu roku tā esat sodījis citus. Un iegaumējiet — atšķirībā no jums viņi bija bez vainas.

«Kaut kāds ķertais,» Durnis nodomāja. «Tagad lasis man sprediķi.»

—   Bet šoreiz esat kļūdījies. Tagad jūs patiešām sēdinās uz mieta. Zināmā mērā tā ir nejaušība, pārāk nopietni uztverta joka rezultāts. Tomēr, no otras puses, nejaušība ir likumsakarības izpausme. Cīnīties pret ļaunumu nav iespējams ar labestīgām metodēm. Un sabiedrība ir tiktāl nobriedusi, lai to saprastu. Un pieņemtu joku par pavēli. Bet, kad cilvēki gatavi izpildīt pavēli, tad ir taktiski nepareizi un muļķīgi to atsaukt. Soclien mēs sāksim jaunu ceļu. Jūs būsiet pirmais objekts un apzināsieties, cik nepareizi esat rīkojies ar nevainīgiem cilvēkiem, visu sapratīsiet un nožēlosiet. Jūs atcerēsieties sava biedra gudrību un apskaudīsiet viņu. Palieciet sveiks!

Verļinovs nospieda selektora taustiņu un īsi izmeta:

—  Aizvediet!

Durnis truli apjēdza, ka viņam nupat teikti savādi vārdi. Ilgi domāt nevajadzēja, jo pēc minūtēm desmit viņu tiešām uzsēdināja uz mieta. Tas notika vienpadsmitās daļas katlumājas ogļu novietnes sētā. Divi praporšči- ki'— Afganistānas kara veterāni — izpildīja šo procedūru pēc visiem noteikumiem.

Izvilka auklu caur piedurknēm un sasēja aiz muguras, izskatījās, ka viņš ar rokām apkampis pats sevi. Pēc tam noguldīja uz sāniem, sasēja potītes un salieca kājas. Viens praporščiks rūpīgi ieziepēja koka nūju, kas atgādināja kiju. Asais gals tai nez kāpēc bija apgriezts. Otrs izpildītājs pārplēsa Durnim bikšu vīles. Procedūra atgādināja piespiedu klizmu, kādai Durnis pāris reižu ticis pakļauts zonās, kad bija veicis dažādas izdarības, lai panāktu zarnu samešanos.

Ieziepētais koka gals ieslīdēja bez piepūles — kā klis- tīra caurulīte, neizraisot nepatīkamu sajūtu. Pēc tam viņu saņēma zem elkoņiem un viegli, gluži kā upurēšanai sagatavotu aunu, pacēla gaisā — nožēlojamu, ar kopā savilktām kājām un dibenā iespraustu mietu. Galvā valdīja pilnīgs tukšums.

Noblietētajā, ar ogļu putekļiem klātajā klonā bija izurbts dziļš caurums, tajā iedzina mieta resno galu, tur tas cieši iesprūda.

—   Nu, aiziet!

Praporščiki atlaida elkoņus, sasaistītais ķermenis slīdēja uz leju, un Durnis visu saprata un apzinājās, kā jau ģenerālis bija solījis. Muti viņam aizsēja, tāpēc bija dzirdama vienīgi apslāpēta īdēšana. Miršana turpinājās trīs stundas, un viņš ļoti apskauda Lēcēju. Arī šajā ziņā Verlinovam bija taisnība.

f)ienas beigās kara mediķis eksperts apskatīja līkus un sastādīja aktu par divu nezināmu personu pašnāvību, kuras bija bruņotas un tika aizturētas slepenās karaspēka daļas teritorijā. Tā kā bija noticis acīm redzams pārkāpums, tad krimināllieta netika ierosināta, bet līķus kremēja tai pašā katlumājā.

* * *

Nākamajā rītā pulksten desmitos kapteinis, kā jau solījis, iesniedza vienpadsmitās daļas priekšniekam sīki izstrādātu ziņojumu, kura būtību izklāstīja mutiski:

—  Apsardzes apakšvienības skaitliskais sastāvs atkarīgs no diviem faktoriem — no apstākļiem operācijas rajonā un sadarbības ar vietējās varas iestādēm.

—  Tas ir nemierīgs rajons, — Verļinovs viņu pārtrauca. — Netālu atrodas Afganistānas robeža, kontrabandistu takas: narkotikas, ieroči… Tadžiku opozicionāru bandas. Vietējā vara sola sadarboties, bet nevar zināt, vai solījumu pildīs… Kā nekā Austrumi — smalka padarīšana. Labāk paļauties uz saviem spēkiem.

—  Ja vīri ir labi sagatavoti un nodrošināti ar labu ekipējumu, tad pietiek ar cilvēkiem divdesmit. Drošības pēc es ņemtu divdesmit piecus. Tas ir pilnīgi pietiekami, ja gadījumā notiek sadursme ar kontrabandistiem. Bet, ja pieņemam, ka iespējamas mērķtiecīgas kaujas operācijas pret mums, tad aprēķinam jābūt citādam.

—  Grupa nav paredzēta kādam noteiktam uzbrukumam. — Verļinovs pārskatīja ziņojumu, izdarīja dažas piezīmes un pamāja. — Desmit kaujiniekus var nodrošināt «Alfa». Vai jūs neiebilstat?

—   Nē, kaut gan… Tuksneša apstākļiem vairāk piemēroti būs cilvēki ar Afganistānas pieredzi.

—  Viņi visi ir iepazinušies ar apstākļiem uz vietas. Un mums specbūvju apsardzes rotā ir daudz «afgāņu». Jā, — ģenerālis pēkšņi kaut ko atcerējās. — Jūs v savā dienesta pakāpē esat jau vairāk nekā divus gadus. Šķiet, divdesmit septiņus mēnešus?

Vasiļjevs pamāja.

—   Labi, komplektējiet grupu uz izraugiet uzkabi.

Ģenerāļa mājiens bija nepārprotams. Uzdevuma veiksmīga izpilde solīja divas svītras uzplečos un jaunas perspektīvas.

* * *

Piecpadsmit brīvprātīgos Vasiļjevs atlasīja tai pašā dienā. Vienpadsmit praporščiki un četri jaunākie virsnieki — tie visi pabijuši «tur tālu aiz upes» un ieguvuši cīņu pieredzi. Pret vakaru caur poligona caurlaides punktu izgāja desmit braši vīri maskēšanās tērpos bez atšķirības zīmēm. Viņiem bija savs vecākais, un, kad Vasiļjevs gribēja tos sadalīt pa trīs un salikt kopā ar pārējiem, tas teica, ka labāk to nedarīt, jo grupa ir labi sastrādājusies un jebkurā situācijā prot precīzi sadarboties. Brītiņu padomājis, kapteinis bija spiests viņam piekrist. Vasiļjevs kaujiniekus sadalīja divās trieciengrupās pa desmit katrā, bet no pieciem izveidoja manevrējošu grupu spēku pastiprināšanai.

Nakamajā dienā Vasiļjevs ar grupu vecākajiem devās uz artilērijas tehniskā apbruņojuma noliktavu. Speciālos un maskētos ieročus nolēma neņemt, bet izvēlēties galvenokārt tādus kaujas līdzekļus, kas nodrošina pārsvaru pār pretiniekiem no 500—800 metru distances. Parasti, darbojoties līdzenā, atklātā apvidū, pretējā puse nevar saīsināt šo attālumu.

Viņi paņēma četras automātiskās Dragunova šautenes ar optiskiem tēmēkļiem — spēcīgus, precīzus ieročus, bīstamus līdz divi kilometru attālumā, divpadsmit rokas ložmetējus, divus balsta ložmetējus, četrus automātiskos stobra granātmetējus, jaunāko plazmas liesmu metēju un portatīvo četrdesmitmilimetru mīnmetēju. Katram gadījumam Vasiļjevs izrakstīja raķešu komplektu «Strela» ar lādiņiem «zeme—gaiss». Saņēma daudz granātu, turklāt alfiesi deva priekšroku spēcīgajiem F-l. Katrs bez tam vēl apbruņojās ar divdesmitlādiņu «stečkinu» plastmasas makstī. Bagātīgi nodrošinājās ar rezerves patronām un sprāgstvielām.

—  Vai jūs, zēni, gatavojaties iekarot Ameriku? — jautāja noliktavas pārzinis, bakurētains praporščiks ar blēdīgām acīm — kā lielākajai daļai viņa materiāli atbildīgo līdzgaitnieku. — Kāpēc jums vajadzīgs tik daudz patronu? Es jūsu dēļ iedzīvošos brukā!

—   Kusties, kusties, — Vasiļjevs viņu sausi pārtrauca. — Bruka ir tava personiskā lieta, bet par Ameriku neuztraucies — uz turieni mēs netaisāmies.

* * *

Tomēr gatavošanās tai pašai operācijai, kurā bija paredzēts piedalīties Vasiļjeva grupai, notika ari Amerikas kontinentā. Tiesa gan, vecajam Džošua nebija ne jausmas par savu līdzdalībnieku krievu pretizlūkošanas spēku operatīvajās kombinācijās, un, ja kāds viņam teiktu, ka bez viņa sabruks plāns «Atšifrējums», kuram vajadzēja mainīt Krievijas politisko nākotni, viņš, protams, tam neticētu.

Apdauzīts lendrovers īsi pirms rītausmas izbrauca no Nidlsas — nelielas pilsētiņas uz Kalifornijas un Arizonas robežas. Kad saule sāka svilināt, mašīna ripoja pa tuksnesīgu, izkaltušu līdzenumu un Džošua pilnā kaklā dziedāja savas jaunības dienu dziesmas. Viņš bija dzimis Ņūkernā, kas atrodas uz Sjerranevadas austrumu atzarojuma, un nodzīvojis šajā novadā jau sešdesmit piecus gadus. Vecajam vīram patika tuksnesis, un tuksnesim no viņa nebija nekādu noslēpumu.

Piecdesmit pirmajā, kad paklīda baumas, ka Mohavē atklātas dimanta atradnes, viņš vadāja laimes meklētājus pa visu tuksneša dienvidu daļu starp Soltonsi ezeru un Kolorādo upi. Izrādījās, ka valodas ir parastā preses pīle, kuru palaiduši avīžnieki, bet Džošua jau pašā sākumā zināja, ka šeit nav nekādas bagātības.

Vēlāk, sešdesmito gadu sākumā, asu izjūtu cienītāji maksāja lielu naudu par to, lai pabūtu Nāves ielejā, un Džošua organizēja ekspedīcijas uz šo elli zemes virsū. Šošonu cilts indiāņi šo nelabo vietu sauca «tomeša», kas nozīmē «degošā zeme». Un tiešām iežmaugā starp Amar- gosa un Panaminta kalnu grēdām zeme gandrīz deg: virsmas temperatūra sasniedz deviņdesmit četrus grādus pēc Celsija, ķirzakas laiku pa laikam pagriežas uz muguras, lai atvēsinātu apdedzinātās kājas. Baltā, sabiezējušā gaisa dūmaka nokaitēta līdz piecdesmit pieciem grādiem, cilvēks šeit zaudē litru šķidruma stundā, un, ja viņam izbeidzas dzeramais ūdens, nabadziņš dienas laikā pārvēršas izkaltētā mūmijā.

Džošua iekārtoja īsus tūrisma maršrutus pa Nāves ielejas novadu, ekskursantiem nebija nekāda riska, toties viņi ieguva pilnīgu priekšstatu par vienu no briesmīgākajām vietām uz zemes. Firma guva visai teicamus ienākumus un nodrošināja Džošua bezrūpīgas vecumdienas. Viņam vairs nevajadzēja rūpēties par naudu, taču aktīvais raksturs neļāva nīkt bezdarbībā, tāpēc viņš arī apņēmās izpildīt dīvainā svešinieka lūgumu. Turklāt tas bagātīgi maksāja.

Kad kļuva redzams orientieris — apmēram desmit metrus garš jukas koks ar resnu stumbru, pulkstenis rādīja vienpadsmit. Piebraucis lendroveru pie koka un uzmanīgi apskatījis zarus virs galvas, lai nepalaistu garām klaburčūsku Mičelu, Džošua apēda dažas sviestmaizes ar šķiņķi un sieru, no termosa ielēja krūzītē biezu dzintar- krāsas tēju. Karsts šķidrums veicina siltumapmaiņu un ir ļoti vajadzīgs tuksnesī, lai gan lielais vairums cilvēku to nesaprot — dzer aukstu alu vai pepsi no ceļojumu saldētavām un līdz ar to izjauc organisma siltuma bilanci.

Pēdējos gados tikai vienu reizi Džošua bija saticis saprotošu cilvēku. Garš sarkanmatis ģeologs, kas meklēja vai nu ūdeni, vai naftu, vadāja sev līdzi tējas termosu un vārīja tēju uz ugunskura atpūtas vietās. Atmiņā bija palicis ari viņa pavadonis ķīnietis vai japānis — tas veikli tika galā ar čūskām, dzēra asinis un ēda pamatīgi sasālītu jēlu gaļu. Džošua to neatzina, lai gan ikvienam ir tiesības izraudzīt barību pēc savas garšas. Varbūt arī šis svešinieks vēlas rāpuļus savā ēdienkartē?

Džošua mazliet padomāja. Nē, diez vai. Tad jau viņš skaidri zinātu, ko grib. Un norunātu par regulārām piegādēm. Turklāt tūkstoš jūdžu rādiusā nav vietas, kur var nopelnīt kaut vai desmit centus, pārdodot čūsku gaļas ēdienus.

Drīzāk iespējams, ka, savācis dzīvnieku pārstāvjus no visas pasaules tuksnešiem, viņš tiešām gatavojas atvērt zooloģisko dārzu. Bet kāpēc tad viņš negrib ņemt kla- burčūskas? Cilvēki ar lielu interesi skatās uz indīgajām čūskām. Protams, ja vien tās atrodas aiz bieza stikla.

Džošua izdzēra pēdējo tējas lāsi, uzlika kovboja cepuri, kā redzams vesternos, un piecēlās. Galu galā tā nav viņa darīšana. Cilvēks maksā naudu un pasūta preci. Nevienu neinteresē, ko viņš domā.

Pašam Džošua nepatika iejaukties citu darīšanās. Un atrasties uzmanības centrā. Kad ģeologs, kas kaut ko saprata no tējām, un viņa pavadonis čūskēdājs aizgāja bojā, Nidlsā ieradās vesels bars ļaužu — ģeoloģiskās kompānijas, apdrošināšanas sabiedrības pārstāvji, reportieri… Pēc tam parādījās federālie aģenti un šerifs Edltons sarosījās. Bet vecais Džošua izrādījās notikumu centrā, jo tieši viņš bija pavadījis kopā ar nelaiķiem divas pēdējās nedēļas.

Un nez kāpēc visi uzskatīja, ka viņš ir pilnībā informēts par abu aizgājēju domām, darbiem un plāniem, it kā runa būtu par tuviem radiniekiem! Un viņš nospļāvās un aizbrauca tuksnesī, bet resnais Edltons viņu sameklēja un atveda atpakaļ, aģenti piespieda atpazīt mirstīgās atliekas un pratināja, vai viņš nav pamanījis ko neparastu vai dīvainu nelaiķu uzvēdītā vai viņu nāves apstākļos.

Izvilcis no bagāžnieka maisus, rīksti un mednieku šķēpu, Džošua devās uz krūmu saaudzi, kur mita atbilstoši eksemplāri. Vairāk nekā divas stundas, saules svelmē sviedriem noplūdis, vecais vīrs rauša ārā augu atliekas zem krūmiem un bāza rīksti aliņās zem saknēm. Gandrīz tūlīt viņam laimējās noķert zebrastes ķirzaku, pāris reižu gadījās tādas čūskas, par kurām pasūtītājs neinteresējās.' Viņš ļāva aizbēgt ari dzeltenvēderainam rāpulim, jo svešinieks vēlējās iegūt Mohaves tuksneša spilgtākos reptiļu pārstāvjus, kādu nebija citos pasaules rajonos.

Beidzot no kāda krūma apakšas pacirtās sarkanmelni svītrotā karaliskā čūska. Džošua metās pakaļ, mērķēdams tai ar spīļkoku. Viņam vēl pietika veiklības un spēka, lai nepalaistu medījumu.

Piespiedis rāpuļa galvu ar spīlēm pie zemes, viņš sagatavoja maisu un, ar pirkstiem spēcīgi satvēris čūsku pie galvas, pacēla gaisā garo, muskuļoto ķermeni, kas svaidījās uz visām pusēm. Zaudējusi atbalstu, gūstekne uz mirkli aprima un tūlīt atradās maisā. Atri aizsējis galu, Džošua apmierināts atgriezās pie mašīnas un devās atpakaļceļā.

Ģeologu nāve neparastu apstākļu un dīvainību bija papilnam. Kas ar tādu spēku varēja uzsprāgt? Gāze, kas izplūda no urbuma? Džošua nebija izteicis savas domas attiecībā uz oficiālo versiju, taču pēc pusgadsimta ilgas klaiņošanas pa tuksnesi viņš nekad neko tamlīdzīgu nebija dzirdējis. Un kur palicis trešais? īsi pirms tam, kad Džošua atstāja ģeologus, tiem pievienojās vēl viens puisis, kā viņš pats teica — no Lonpainas. Tātad vajadzēja būt trim līķiem! Bet, ja ir tikai divi, tad jābūt dzīvam lieciniekam vai vismaz viņa pēdām! Starp citu, Lonpainā neviens nav pazudis, un vispār cilvēku, kuru aprakstīja Džošua, tur neviens nav redzējis.

Toties vietējā viesnīcā bija nogalināts kāds iebraucējs komersants, un nekas tāds te nebija noticis vismaz gadus četrdesmit, kopš tiem laikiem, kad dzērumā kāršu spēlmanis Džeks kautiņā nošāva jauno Simsu. Slepkavība bija izdarīta tajā pašā dienā, kad notika katastrofa pie ģeologiem.

Mīklains gadījums. Nav brīnums, ka par to interesējas tik daudz ļaužu. Bet ilgā dzīve tuksnesī bija atradinājusi

Džošua apmierināt citu ziņkāri. Labāk izlikties par vecu muļķi, kas zaudējis atmiņu. Tāpēc, ka no dažiem jautājumiem nepārprotami nāca nāves smaka. Džošua nevarētu izskaidrot, kā viņš to nojauta. Tomēr, kad īgns spēka mitriķis, kas stādījās priekšā kā reportieris, bet pēc trim mēnešiem vēl viens mūdzis ar šaudīgām acīm izprašņāja par dažādiem sīkumiem, Džošua nojauta draudus un jutās kā vienīgais un ārkārtīgi bīstams liecinieks.

Viņš bija spiests iegādāties suņus un vazāt visur līdzi pielāaētu skrošu bisi. Var jau būt, ka tas bija lieki darīts, bet Džošua vadījās pēc gudra principa, kas ne reizi vien bija glābis viņam dzīvību: ja runa ir par tavu personisko drošību, tad labāk novērtēt briesmas par augstu un veikt liekus aizsardzības pasākumus.

Ja večuks zinātu, ka brašulis «reportieris» patiesībā ir Krievijas Galvenās izlūkdienesta pārvaldes fiziskās iespaidošanas apakšnodaļas darbinieks ar segvārdu Karls, viņš nedomātu, ka briesmas novērtējis par augstu.

Vakarā pie Džošua nelielās mājiņas pieripoja noputējis, acīmredzot nomāts pasūtītāja ševrolets. Džošua atdeva maisu ar karalisko čūsku un otru, mazāku — ar divām ķirzaku dzimtas iguānām. Pretī viņš saņēma trīssimt dolāru. Abas puses bija apmierinātas, lai gan komerciāls darījums tas bija tikai večukam, bet PSRS Drošības komitejas senam aģentam, pēc iesaukas Džo, — tikai kaujas operācijas epizode.

Pēc stundas ceļu sazarojumā Džo pamanīja norunāto automašīnas gaismas signālu un atbildēja ar atbilstošu zibsnījumu sēriju. Pēc tam novietoja maisus pie ceļazīmes un aizbrauca. Konspirācijas nolūkā viņš nedrīkstēja zināt, kas paņem atvesto kravu.

Nakts laikā maisi tika pārkrauti vēl vairākas reizes. Pēc pēdējā ceļa posma pieredzējušas rokas čūskai un ķirzakām injicēja miegazāles, rāpuļus iesaiņoja izturīgās kastēs ar ledu, tās pēc muitas, sanitārās un robežkontroles iekrāva lidmašīnā, kas lidoja uz Maskavu. Ar šo pašu reisu veda Ģeoloģijas ministrijas nopirkto urbšanas iekārtu.

Kad lidmašīna pacēlās gaisā, bijušās Pirmās galvenās pārvaldes rezidents atviegloti uzelpoja. Pamazām noplaka viņa aģentūras tīklā valdošais sasprindzinājums; šis tīkls aptvēra ASV rietumu daļu. No saspringtā darba «ārkārtēja režīma» apstākļos desmitiem cilvēku atgriezās ierastajā dzīves ritmā. Viņiem kaujas operācija bija beigusies. Arējam izlūkdienestam par notikušo akciju neziņoja. Tā bija norādīts šifrētajā pavēlē, kas saņemta pa VDK priekšsēdētāja personīgo kanālu, un rezidents bija pietiekami pieredzējis, lai tādā līmenī nepārkāptu pavēli, lai kādas pārmaiņas notiktu tālajā Krievijā.

Maskavā operācija tikko sāka vērsties plašumā. Negaidot Verļinovam gadījās pilnīgi neparedzēti šķēršļi.

—   Esmu noguris, nervi pagalam… Galu galā esmu atvaļināts!

Parastas mājas parastā dzīvoklī, kas atradās parastā Maskavas rajonā, dzīvoja cilvēks ar visai ikdienišķu vārdu un uzvārdu — Ivans Petrovičs Ivanovs, agrāk Pirmās galvenās pārvaldes nelegālis, darbinieks, kas desmit gadus nostrādājis ASV rietumos, organizējis un veicis atbildīgu operāciju, brīnumainā veidā izglābies no nāves un izslīdējis no FIB aģentiem, kas tam sekoja pa pēdām. Nebija ko brīnīties, ja viņš vēlējās mieru.

—  Es atsakos! Kategoriski atsakos! — Dzīvokļa saimnieks novērsa acis, Verļinovs sajuta spēcīgu degvīna smārdu. Nūja, tā bieži gadās… Gadiem ilga nervu pārslodze, mūžīgie stresi nepaliek bez sekām.

—  Atrodiet man līdzīgu cilvēku, nogrimējiet, es pastrādāšu ar viņu. — Bijušais nelegālis saprata: ja pie viņa ieradies Valsts drošības komitejas ģenerālis pats personiski, tad izlocīties nebūs tik vienkārši. Taču viņš centās.

—   Mēs grimējam cilvēku par Čenu, — Verļinovs paskaidroja. — Divi aktieri — tas jau ir kino. Mums vajadzīgs ļoti stingrs pirmais plāns. Cens ir miris, viņš nekā vairs nevar palīdzēt. Tāpēc es jūs lūdzu.

—   Nekad neesmu licis sevi lūgt…

Viņam stipri trīcēja rokas un raustījās vaigs. Vecais Džošua, protams, būtu atpazinis sarkanmati ģeologu, kurš prata novērtēt tēju, bet amerikānis noteikti piebilstu, ka ģeologs izskatās pamatīgi sakrities. Verļinovs nodomāja, ka šo vīru vajadzēs stipri nogrimēt.

—  Spēkam un izturībai ari ir robežas, es esmu izmantojis visas savas rezerves. Varbūt esmu salūzis pāragri, bet mani ir piebeidzis šis pēdējais gads, kad esmu turēts aizdomās, it sevišķi slepkavības mēģinājums… Es atrados uz kritiskas robežas, vai saprotat, uz robežas…

—   Protams, es saprotu, — ģenerālis saudzīgi atteica. — Bet pašlaik nav nekāda riska. Jūs paliekat PSRS teritorijā, pastāvīgi līdzās atrodas bruņoti apsardzes kaujinieki. Kas tad var notikt? Piecas minūtes videokameras priekšā — un cauri! Pati ekspedīcija ilgs trīs, augstākais, piecas dienas! Mēs varam jūs izvest agrāk, ar specreisu…

—   Es baidos iziet no mājas! Esmu slims, man jāārstējas! Nofilmējiet mani šeit, kādā paviljonā.

—   Filmai jābūt absolūti patiesai. Bet, ja jau jums ir sabeigti nervi, mēs palīdzēsim. Mums ir psihoterapeits — hipnotizētājs, viņš modificēs jūsu personību. Izzudīs baiļu un trauksmes sajūta…

—  Tiešām? — Izlūka sejā pavīdēja cerību ēna.

—   Protams! — Verļinovs pārliecināti atteica. Sarun- biedrs bija atstājis trulo aizsardzības zonu, viņam parādījusies interese par sarunu. Tas ir galvenais. Pats grūtākais ir piespiest spert pirmo soli. Pēc tam viss ceļš paiet nemanāmi.

Vienpadsmitās daļas priekšnieks veselu stundu stāstīja atvaļinātajam izlūkam par neskaitāmajiem psihoterapijas panākumiem, un gandrīz viss sacītais bija patiesība.

—   Man ir neiroze, vajāšanas mānija, es to labi saprotu, — izlūks atdzīvojies teica. Tā jau bija laba pazīme, ka viņš kjuvis paškritisks.

—  Klani nosūtīja uz sanatoriju, esmu gulējis arī mūsu slimnīcā… Bet viņiem acīmredzot trūkst laba speciālista, ārstēja tikai ar mikstūrām, pilulām, vitamīnu injekcijām.

—    Šodien pat sāksiet ārstēšanās kursu. — Verļinovs pameta acis pulkstenī. — Sešpadsmitos atbrauks jums pakaļ. Tikai… Jūs jau zināt, cik neiecietīgi ārsti izturas pret citu speciālistu iejaukšanos. Tāpēc labāk neko nesakiet savam dakterim.

—   Pats par sevi saprotams, — izlūks pamāja. — Es sen vairs neeju uz poliklīniku, tikpat nav nekādas jēgas!

—   Un vēl kas… — uzmanīgi, it kā iztaustīdams

Verļinovs turpināja. — Sakarā ar to, ka ārējais izlūkdienests ir kļuvis patstāvīgs resors, reizēm rodas problēmas ar savstarpēju sadarbību… Tā pati konkurence. Tāpēc lūdzu neko nestāstīt jūsu kuratoram par mūsu sakariem.

Saimnieks klusēja. Katram izlūkam nelegālim, kas uz savu atbildību darbojies aiz robežas un atradies bīstamā ielenkumā, pēc atgriešanās uz visu mūžu ieceļ kuratoru — aktīvu izlūkdienesta darbinieku, kas atrisina visus jautājumus — sākot no sadzīves vajadzībām un beidzot ar drošības problēmām. Kuratora darbs nebūt nav altruistisks — tā pamatuzdevums ir pastāvīgi kontrolēt «bijušo», kurš līdz savai nāvei ir un paliek noslēpumu glabātājs, reizēm ļoti svarīgu noslēpumu zinātājs. Atklātības trūkums sadarbībā ar kuratoru ir visai nopietns pārkāpums.

Tomēr pašreizējais gadījums ir īpašs. Galu galā tikai idiotisks valsts lēmums varēja sašķelt vienoto VDK organismu, kur katra daļa spiesta glabāt savus noslēpumus.

—   Labi. — Izlūks beidzot pamāja.

—   Jūsu prombūtni vajadzēs kaut kā pamatot. Agrāk jūs taču periodiski izbraucāt uz zveju?

—  Jā, ar to nebūs nekādu problēmu.

—   Nu, tad viss kārtībā. — Verļinovs piecēlās un spēcīgi paspieda roku bijušajam nelegālim.

Astoņpadsmitā nodala

Platonovu aizveda uz Iekšlietu pārvaldes nodaļu cīņai ar korupciju. Nopratināšanu veica kara prokuratūras izmeklētājs. Kabineta saimnieks — milicijas majors un vienpadsmitās daļas iekšējās drošības dienesta kapteinis sēdēja aizdomās turamajam katrā pusē, it kā viņu apsargājot, it kā piedaloties nopratināšanā.

— Kāpēc kara prokuratūra? — tikko izmeklētājs bija stādījies priekšā, Platonovs uzdeva jautājumu, kas nedeva viņam mieru.

—   Krimināllieta ierosināta, pamatojoties uz faktu par valsts noslēpuma izpaušanu. To iespējams pārkvalificēt par Dzimtenes nodevību spiegošanas formā. Jūs esat militarizētas organizācijas darbinieks. Tāpēc izmeklēšana ietilpst māsu kompetencē, — izmeklētājs skaidri un precīzi paskaidroja.

No šīs atbildes Platonovs saprata tikai vienu — viņš līdz ausīm ir iekūlies nelaimē. Nav nekādas nozīmes tam, ka visapkārt nesodīti staigā zagļi, huligāni, laupītāji, slepkavas, kukuļņēmēji, ka valsts īpašums bez kautrēšanās tiek sadalīts un izvazāts, — viņš no tā visa ir norobežots, aiz ausīm izvilkts no kopējās kaudzes visu apskatei, un nožēlojamā pusmiljona dēļ viņa lietu atšķetinās uz velna paraušanu: gan izķengās avīzēs, gan televīzijā parādīs kukuļņēmēju ar uzplečiem un beigās nodos tribunālam!

Un, lai gan pēdējā laikā pat slepkavas, kas pazudinājuši desmitiem cilvēku, apžēlo un gadiem tur apcietinājumā bez sprieduma izpildes, viņu — Vaņu Platono- vu — katrā ziņā «izķidās» un vēl padarīs par visu tautas nedienu vaininieku: kāpēc bandīti kļuvuši tik nekaunīgi? Nu, protams, tāpēc, ka nelietis Platonovs ņem no tiem kukuļus!

—   Aizsapņojies, vai? — Izmeklētāja skarbā balss atgrieza Platonovu īstenībā. — Atkārtoju jautājumu: kā jūs uzzinājāt par milicijas majoru Jerjomkinu?

«Jānoliedz viss, kamēr nav par vēlu,» pazibēja glābēja doma.

—   Kaut kāds cilvēks griezās pie manis, jautāja, vai nezinot, kā sameklēt majoru Jerjomkinu… — leitnants izmocīja reiz jau izmantoto «sagatavi».

Un_ tūlīt dabūja sāpīgu triecienu sānā.

—   Īstenībā tāda majora Jerjomkina nav, idiot, — nodārdēja pretizlūkošanas darbinieka balss. — Neviens nevarēja viņu meklēt! Tas ir segvārds briesmu gadījumā! Un pilnīgi slepens. Kā tu uzzināji valsts noslēpumu? Varbūt tu patiešām esi spiegs?

Aizdomās turētais brīdi klusēja. No diviem ļaunumiem jāizvēlas mazākais. Labāk būt par kukuļņēmēju nekā par spiegu.

Viņš dziļi nopūtās un sāka visu stāstīt tik ātri, ka izmeklētājs tikko paspēja pierakstīt. Pretizlūkošanas dienesta aģents ieslēdza minidiktofonu. Pāris reižu viņš saspringa: kāpēc bandītiem vajadzīgs kapteinis Vasiļjevs? Un Kļačkina uzvārds šķita pazīstams; izmantojot citu telefonu, viņš uzzināja, ka par šo cilvēku jārunā ar majoru Mežujevu.

Pratināšana beidzās. Sastindzis Platonovs ilgi lasīja protokolu un visu laiku nervozi žāvājās. Paraksts iznāca saraustīts, jo roka drebēja.

Kara prokuratūras izmeklētājs izrakstīja aizturēšanas protokolu.

—   Kur viņu liks? — viņš jautāja, nonācis pie pēdējā teikuma.

—   Pagaidām pie mums. — Majors no nodaļas cīņai pret korupciju nocēla iekšējā telefona klausuli.

—   Maskavas Valsts iekšlietu pārvaldes pagaidu izolatorā, — izmeklētājs pats sev nodiktēja, parakstījās, no apaļas kārbiņas izņēma spiedogu, uzpūta tam elpu un uzlika skaidri salasāmu violetu zīmogu.

Divi seržanti aizveda aizturēto.

—  Šī lieta nav mūsējā; es to nododu pēc izmeklēšanā esošās personas dzīvesvietas.

Izmeklētājs aizcirta ciet plānu mapi ar vēl neiešūtām kratīšanas veidlapām un sāka rakstīt atbilstošu lēmumu.

Tāds atrisinājums nevienu neizbrīnīja, jo bija iepriekš norunāts. Korumpētu ierēdni nopietni uzskatīt par spiegu varēja tikai idiots. Bet parastā civillietu prokuratūra vairākus mēnešus nevar izlemt jautājumu par krimināllietas ierosināšanu un bieži vien nesaskata tam pietiekamu pamatu. Bet uz apsūdzību, ka pa telefonu jautāts pēc neesoša majora, tā vispār nereaģētu: vai mazums kāds ko jautā!

Tāpēc trīs klātesošie militarizētā rēsora pārstāvji izlikās par idiotiem un kara prokurors viņiem piespēlēja. Rezultātā tika noskaidrots iemesls, kāpēc Platonovs interesējies par cilvēku, kam ir pretizlūkošanas darbinieka segvārds, un reizē atmaskots ari kukuļņēmējs, iegūti pierādījumi. Kad noskaidrojas, ka pēc spiegošanas te neož, kara prokurors, dabiski, nodod lietu turpināt saviem civilajiem kolēģiem. Viss tik vienkārši, eleganti un efektīvi.

Pabeidzis rakstīt lēmumu, militārais izmeklētājs pacēla galvu.

—   Nu?

Izlūkdienesta aģents tāpat jautājoši skatījās uz kabineta saimnieku.

—   Man jautājumu nav, veči! Tūlīt organizēšu nelielas uzkodas…

Majora seifā atradās degvīns, nodaļas dežurants — jauns leitnants — atnesa maizi, sieru un desu, pēc tam aizskrēja uz tuvāko kiosku pēc konserviem un litra pudeles pepsi.

Majors ielēja trīs glāzēs.

—  Tev vēl jādežurē, bet mēs šodien savu jau esam padarījuši, — viņš paskaidroja leitnantam. — Dzer pepsi un uzkod kopā ar mums.

—   Par sekmīgu pabeigšanu! — Izmeklētājs viegli uzsita pa jaunās krimināllietas mapi.

Trīs spēcīgas plaukstas piesedza glāzes no augšas un bez skaņas saskandināja ar pirkstu kauliņiem.

—   Priekā!

Iestājās saspringts klusums, izsalkušie vīri uzklupa sviestmaizēm.

—  Tas labi noņem spriedzi, — kabineta saimnieks teica. — Kad sāk spiest sirdi, ieņemu simt gramu — un viss kārtībā!

—   Tomēr cilvēks ir interesanti uzbūvēts. — Izmeklētājs nokoda pamatīgu gabalu desas. — Ja viņam ir vajadzība iedzert — viņš iedzer. Un neviens viņam to nevar aizliegt — dari, ko gribi!

—  Jā-a… Cik galvu jau kritušas pēc astoņdesmit piektā — veltīgi! — Majors piepildīja glāzes pa otram lāgam.

Atkal trīs rokas bez skaņas saskārās ar pirkstu kauliņiem, rokas, kas prata gan lietot ieroci, gan turēt parastu pildspalvu.

—   Cilvēku vispār nav iespējams pārtaisīt, — majors turpināja. Viņa seja sārtojās. — Cik laupītāju mēs neesam iespundējuši, bet kāds no tā labums? Kriminālajiem ir dzelžains likums: kas apzog savējos, to zārkā iekšā. Bet ko darīt ar mūsējiem nodevējiem?

—  Ari zārkā? — leitnants jautāja. Varbūt tāpēc, ka nedzēra, viņš izturējās kā cilvēks no malas un pat neko neēda.

—   Nezinu. Bet, ja iedod divus gadus, — kādu iespaidu tas atstāj uz citiem?

—   Man liekas, ka tiem, kam vajag, vispār neko nedod. Ja gadās kāda sīka zivtiņa — to notiesā, bet lielās pārplēš tīklu un prom ir. Vai nu nepietiek pierādījumu, vai apstākļi mainījušies, vai stipri saslimst. Katrā ziņā kaut kas atrodas vienmēr, neies taču mocīties zonā! Man brālis strādā kolonijā, kā viņš stāsta: zonā tikai diedelnieki un plukatas vien! Nevienas autoritātes, ne priekšnieku!

—  Taisnība, Vitja. — Majors salēja glāzēs atlikušo degvīnu. — Bet tas nav atkarīgs no mums. Viņi gan kaut ko var. — Viņš norādīja uz kara izmeklētāju. — Un viņi ari, — pameta ar roku uz izlūkdienesta aģentu.

—  Agrāk varējām! Tagad ari mēs neko nespējam, — aģents atteica.

Izmeklētājs klusēdams pamāja.

Šoreiz glāzes sasitās bez kādas piesardzības.

Tie trīs izdzēra degvīnu, bet leitnants — pcpsi.

—   Kas tad var? — viņš jautāja. — Ja milicija, kara prokuratūra un pretizlūkošana ir bezspēcīga? Kas? Man liekas, ka tagad tikai bandīti var visu. Un visādi baņķieri.

—   Vajadzīgs saimnieks. — Pretizlūkošanas aģents izstiepa roku un spēcīgi savilka pirkstus dūrē. — Kas dod komandu un uzstāda stingras prasības!

—  Un kas saviem kalpotājiem neļauj darīt pāri! — Majors uztvēra viņa domu. — Neatsakās no pavēlēm, nemet sprunguļus ceļā, neliek atvērt žokļus, kad tu pēc ilgas vajāšanas esi saķēris noziedznieku! Un nesoda tevi par to!

—  Vai dzīvokļi cilvēkiem nav jādod? Un algas — vai tās ir normālas? Vai lielajiem zagļiem ir jāseko? — Izmeklētājs uzsita dūri galdā. — Kam tas jādara — tev, man vai viņam?

—   Labi, veči, laiks iet mājās. Man tikai vajadzētu piezvanīt… Pa citu telefonu…

Leitnants ieveda aģentu savā kabinetā.

—Tagad viņš piezvanīs — un pēc brīža mūs savāks, — izmeklētājs teica un nožagojās. — Es pajokoju.

Majors pasmaidīja, tomēr bez kādas jautrības.

Aģents piezvanīja dežurantam un nodeva ziņojumu majoram Mežujevam. Runājot viņš raudzījās, lai kabineta durvis būtu cieši aizvērtas un leitnants koridorā neko nedzirdētu. Iedzeršana un draudzība ir viens, bet konspirācija paliek konspirācija. Ja cilvēks ari iedzēris to saprot, tātad viņš ir profesionālis. Ja ne — lai vaino pats sevi.

* * *

Informāciju no iekšējās drošības dienesta darbiniekiem parasti bez kavēšanās nodod adresātam. Vienpadsmitās daļas dežurants ieskatījās vajadzīgajā žurnālā un uzzināja, ka majors Mežujevs strādā ar aģentu konspiratīvajā dzīvoklī Nr.4. Viņš mirkli padomāja. Lieta bija delikāta, labāk ar zvanīšanu netraucēt.

Dežurants pārlasīja ziņojumu. «Dienvidrietumu autoritāte Zontikovs (Ilknis) neatlaidīgi interesējas par Kļačkinu un ir ieguvis par viņu pamatziņas.» Dežurants nekā ārkārtēja ziņojumā nepamanīja.

Viņš paskatījās pulkstenī. Divdesmit divi četrdesmit minūtes. Var pagaidīt līdz ritam.

* * *

Pie Maskavas izziņu biroja diennakts filiāles lodziņa piegāja nenosakāma vecuma cilvēks ar nelīdzenu, iesirmiem, pagariem bārdas rugājiem apaugušu punainu seju.

—   Mammīt, sameklē drauga adresīti, esmu atbraucis ciemos. — Spraugā zem stikla palīda saburzīts papīra gabaliņš, ietīts piectūkstošnieka naudaszīmē.

«Mammīte», kura bija gadus septiņus jaunāka par apmeklētāju, vienaldzīgi pievilka tuvāk telefonu un pieprasīja kartotēku nodaļu.

—   Kļačkins Viktors Vasiļjevičs, piecdesmit piektais gads, dzimis Vladikaukāzā, — viņa ierasti noburkšķēja klausulē bez jebkādas izteiksmes un emocijām.

Dežurante pagrieza milzīgu metāla ripuļi, pāršķirstīja lielu kaudzi ar kartītēm, izvilka vajadzīgo. Labējā augšējā stūri vidēja sarkans precīzs četrstūris.

—   Kartīte atrodas kontrolē, — pieklusinājusi balsi, viņa ziņoja. — Labi iegaumē klientu, tikko aiziet, piezvani, 'tagad klausies adresi: Miera prospekts…

Pēc dažām minūtēm dažurante uz mazas lapiņas uzrakstīja cilvēka pazīmes un pasūtījuma laiku: divdesmit divi un četrdesmit piecas minūtes. Lapiņa viņa piestiprināja pie kartītes, bet kartīti atlika atpakaļ grozāmajā cilindrā.

Pulksten divdesmit trijos un piecās minūtēs pilsoņa Kļačkina adreses formulāru atkal vajadzēja sameklēt starp simtiem tūkstošu kartona veidlapu. Šī klienta apraksts tik stipri atšķīrās no iepriekšējā, ka absolūti nebija saprotams, kāpēc tik dažādiem cilvēkiem nepieciešams viens un tas pats adresāts.

Tiešām — Zobentiņa izskats tūlīt nodeva viņā neseno «svītrainā kostīma» valkātāju, un tie divi, kas gaidīja uz stūra, ko varēja redzēt pa izziņu biroja logu, piederēja pie tās pašas kategorijas.

Lepni ar Audi 200 piebraukušais Gena Sisojevs un pie stūres sēdošais Sirmā otrais referents Ivans ar savu ārējo izskatu varēja pretendēt uz piederību pie galvaspilsētas elites.

Bet ārējais izskats arī bija vienīgā atšķirība, principi un personības orientācija praktiski sakrita, tomēr Kļačkina meklēšanas mērķi nebūt nebija vienādi.

* * *

Viktors Kļačkins bija lieliskā noskaņojumā. Atgriezies no Metālista, viņš uzmanīgi apskatīja pirkumu, izlādēja uz pielādēja aptveri, vairākkārt noklakšķināja aizslēgu, izmēģināja, kur labāk nēsāt — makstī, aiz jostas vai kabatā.

Neierastais priekšmets radīja iespaidu, ka pistole ir uzkrītoša un pamanāma pat nepieredzējušai acij. Tomēr, pagrozījies spoguļa priekšā, Kļačkins pārliecinājās, ka tā nav. Makstī zem pleca «Valters» zem žaketes nemaz nebija redzams un, aizbāzts aiz jostas, tikai mazliet izspīlēja kreiso žaketes stūri, bet izskatījās, ka tā var viegli to pazaudēt. Par spīti nelielajiem gabarītiem, kabatu tas atstiepa pamatīgi, toties vienmēr bija pa rokai un ar ierastu, neuzkrītošu kustību pietika, lai plauksta atrastos uz grubuļotā roktura.

Kļačkins mēģināja ātri izņemt ieroci no maksts un pārliecinājās, ka tas nav nemaz tik viegli, kā rāda asa sižeta grāvējos: pagrūž roku zem žaketes — un nākamajā mirklī jau bliež pretiniekam virsū. Vajadzēja sniegties ar roku dziļi padusē, attaisīt siksniņu, neērtā stāvoklī satvert rokturi… Bieži vien pirksti nokļuva iekškabatā vai pinās pa oderi, bet dažkārt roka kļūdījās. Vai nu grāvēji meloja, vai arī ieroča zibenīga izraušana prasīja gadiem ilgu treniņu.

Kļačkins nosprieda, ka maksts noder ieroča drošai nēsāsanai, bet pirms «darba» tas jātur kabatā. To pašu bija teicis ari Metālists, tātad viņa padomiem var uzticēties.

Sabāzis patronas aptverē, Kļačkins pārvietoja aizslēgu un parāva drošinātāju līdz sarkanajai atzīmei. Pasprucis noklakšķēja gailis, viņš iekšēji saspringa, bet tūlīt nāca saprašana: šāviens nav noticis, jo konstrukcija ir gudra. Kabatā viņš iebāza nevis nedzīvu metāla priekšmetu, bet daivu lietu, kas droši spēj aizsargāt kritiskā brīdī.

Nākamās pāris stundas Kļačkins veltīja rūpīgam, pedantiskam darbam. Viņš izņēma no somas pa vienai paciņai sagrieztā papīra, uzlika tai virsū un apakšā piec- desmittūkstoš rubļu naudaszīmi, paciņai apvilka apkārt polietilēna plēvi un ar «Molņiju» rūpīgi sakausēja šuves. Iznāca blīvi, spīdoši, iesārti bloki, tieš; tādi paši kā bēniņos noglabātie.

Viņš skaidri nezināja, kāpēc to dara: te izpaudās Farta instinkts, kas pieradis būt visai piesardzīgs un uzmanīgs lielās naudas lietās.

Salicis «lelles» somā un pastūmis to zem gultas, Kļačkins devās uz virtuvi, bet nepaguva neko ēdamu pagatavot, jo pie durvīm kāds zvanīja. Uzmanīgi paskatījies actiņā, viņš pagrieza atslēgu.

Rosīgi un dzīvespriecīgi kā draugi, kas satiekas pēc ilgas atšķirtības, dzīvoklī ievēlās Valentīns Sergejevičs Mežujevs un Semjons Grigorjevs.

—  Te ir viss, ko pasūtījāt. — Semjons pacēla uz augšu īkšķi, kas simbolizēja labus panākumus, un stiepa smago somu uz virtuvi.

Valentīns Sergejevičs apņēma Kļačkinu ap pleciem un veda istabā. Čekistu fluīdu ietekmē Kļačkins pa ceļam pārtapa Asmodejā.

—   Lūdzu! — Mežujevs pastiepa Kļačkinam nule saņemto pasi, un Asmodejs, to atvēris, ieraudzīja pastāvīgā Maskavas pieraksta zīmogu: pase pierakstīta tai pašā dzīvoklī, kur viņš pašlaik atrodas.

—  Tas pirmkārt. Un te būs piedevas…

Mežujevs nometa viņa priekšā telefona abonenta

grāmatiņu; telefons reģistrēts uz V. Kļačkina vārda pēc pieraksta adreses. Asmodeju izbrīnīja numurs. Tas telefons bija dzīvoklī, no kura viņu pirms vairāk nekā četriem gadiem nogādāja cietumā.

—   Kā jums tas izdevās? — viņam paspruka jautājums. — Un kāpēc?

—  Tas tāds mazs pārsteigums. Nav ko atmiņu piepūlēt. Ja nu pēkšņi kāds vecs paziņa grib piezvanīt. Vispār nevajag ielaisties sīkumos. Turpināsim atšifrēt pasūtījumu sarakstu!

Acīm redzami apmierināts, Mežujevs gāja uz virtuvi.

—   Semjon, ko tu tur dari?

—  Taisu ēst, — ar vieglu aizvainojumu balsī tas atsaucās, bet, sapratis, kas viņam jādara, piegāja pie žurnālu galdiņa un uzlika uz tā plastmasas kasti maza čemodāna veidā.

—   Un tas otrkārt!

Ar burvju mākslinieka žestu Semjons atvēra kastīti. Padziļinājumā uz sarkana samta gulēja pistole, tieši tāda pati kā tā, kas Asmodejam kabatā. Tiesa gan, šī šāva nevis ar metāla gabaliņiem, kas gāja cauri kaulam, bet gan ar gāzes mākonīti, kas nespēj sagādāt materiālus zaudējumus, bet rada vienīgi šokējošu iespaidu.

Semjons nolika blakus maksti un divas caurspīdīgas kastītes ar patronām.

—  Vai apieties māki?

—   Kur es to būtu varējis iemācīties? — Asmodejs pakratīja galvu.

—  Tūlīt parādīšu! Vai redzi patronas ar dzelteno galu? Tās ir gāzes. No trīs metru attāluma izsit pretinieku no ierindas. Bet šīs — zaļās — ir trokšņu patronas. Grāviens, uguns — un viss. Tīri psiholoģisks efekts. Bet pielādēšana ir visai viltīga…

Semjons ielika aptverē piecus spīdošus misiņa ci- lindrišus ar dzeltenu, bet pēc tam divus ar zaļu marķējumu, iedzina magazīnu spalā, patronu stobrā un atvilka drošinātāju.

—  Tā, gatavs! Atliek tikai pabīdīt mēlīti un nospiest sprūdu. Pirmie divi šāvieni ir tukšie; ja tie nepalīdz, izšauj gāzi… Skaidrs?

Asmodejs pamāja.

—  Jauki! — Semjons iebāza pistoli makstī un gluži kā zirgam aizjūgu uzmauca to Kļačkinam.

Tas mēģināja pretoties, tomēr praporščiks neatlaidās.

—   Ierocis jānēsā pastāvīgi, lai pie tā pierastu. Pierodi! Pēc tam parādīšu, kā to ātri izraut. Jā, aizmirsu vēl kaut ko.

Semjons pasniedza Asmodejam gāzes ieroča lietošanas atļauju.

—   Kur ņēmāt fotogrāfiju? — Kļačkins brīnījās.

—  Vajadzēja pārfotografēt no pases, — Grigorjevs paskaidroja un piebilda: — Firma uz goda!

—  Tas ir trešais! — Valentīns Sergej evičs ar pirkstu bakstīja uz atļauju.

Kļačkins apmierināts iebāza dokumentu kabatā. Gāzes un kaujas «valteri» praktiski nav atšķirami; ja nejauši viņu saņem ciet ar ieroci, tad atļauja atrisina visus jautājumus.

—   Un, beidzot, ceturtais!

Mežujevs izvilka informācijas centra sodītās personas uzskaites kartīti. Sodītā persona bija Viktors Vasiļjevičs Kļačkins, kurš kartīti tūlīt saplēsa un papīra driskas iemeta tualetē klozeta podā.

—   Visi lūgumi izpildīti. — Valentīns Sergejevičs plaši noplātīja rokas. — Piedevām Semjons saraudzīja visādus gardumus. Irina skumst un gaida tavu zvanu… Draugiem dzīvē jāsagādā prieks!

Čekists konfidenciāli aizskāra aģentu aiz ceļgala.

—   Meiča bija apmierināta ar tevi. Visādā ziņā!

Pēdējo teikumu Valentīns Sergejevičs uzsvēra. Asmo-

dejs bija iedevis Irinai simt piecdesmit tūkstošus, un Mežujevu interesēja aizbilstamā labklājības avots, bet tas vai nu mājienu neievēroja, vai ari nedomāja apmierināt kuratora ziņkāri.

—   Vakariņas gatavas! — Semjons no virtuves sauca.

* * *

Ilknim atšķirībā no Sirmā rezervē vienmēr atradās pārbaudīti cilvēki, no kuriem viņš varēja formēt savu personisko gvardi. Zonā katrs ir kā uz delnas, par katru viss zināms: kā dzīvo, no kā pārtiek, ko domā. Un gandrīz katru dienu tiek atbrīvots vai aizlaižas kāds, kuram var uzticēties.

Jaunu ļaužu trūkums bija asi jūtams. Iešņāptais katru dienu vairs neziņoja par darījumiem, neprasīja norādījumus, reiz pat atļāvās neierasties uz izsaukumu. Naglrāvis izliekas par slimu, bet nesen dažas «lietas» izdarījis pats uz savu roku.

Vakar ieradās Iešņāptais un, it kā nekas nebūtu noticis, paziņoja, ka sarunājis randiņu pie Maskavas robežas: esot kāds cilvēks, kas grib pastāstīt par kopkasi.

Bet kāpēc tad nestāstīja pašam Iešņāptajam? Un kāpēc tas izvairās skatīties acīs? Saimniekam tas nepatika, viņš tikai kodīja lūpas, klusēja un izdarīja secinājumus.

Jauni ļaudis ir absolūti nepieciešami. Un tieši tad šī trijotne gadījās pie rokas.

Zobentiņš ieradās pēc soda izciešanas, Zīmulis atgriezās no izsūtījuma, bet Žoklis izrakstījās no psihenes. Kā pienākas, visi griezās pie brālības, krimiķu namā sastapās, lai gan cits citu pazina jau sen: liktenis bija savedis viņus kopā gan zonās, gan kamerās, gan pārsūtīšanas vietās. Tuvāk cits citu iepazinuši nebija, bet, gadījuma pēc sastapušies, kopā sāka čubināties: šņabi dzert, tabletes rīt un par darījumiem domāt.

Pirmo uzdevumu deva pats saimnieks Ilknis — zonās pazīstama figūra. Viņš iztaustīja visus trīs: viens psihopāts, otrs ar dīvainām novirzēm, bet Zobentiņš — pareizais, nopietnais blēdis, viņu vēlāk varēs arī pieradināt.

Ar katru no viņiem atsevišķi tad ari Ilknis runāja, un rezultātā vienīgi Žobentiņš zināja, kas par lietu, bet Zīmuli un Žokli izmantoja'par palīgiem.

Parādes durvju atslēga bija šifrēta, tāpēc gāja no sētas puses, tās durvis nemaz nevajadzēja uzlauzt — bija līdz galam vaļā. Kārtīgi uzkāpa pa kāpnēm sestajā stāvā, Zīmulis pakāpās augstāk, Žoklis — lejup, bet Zobentiņš piespieda ausi pie durvju spraugas un sastinga.

Pēc minūtēm piecām viņš pamāja ar roku un visi trīs kāpa augšā, līdz trīspadsmitajam stāvam.

— Jāgaida, — aizelsies v teica Zobentiņš, kad visi apstājās pie bēninu durvīm un Žoklis ķērās pie atslēgas. — Tur ir cilvēki. Janogaida, kamēr aiziet vai liekas gulēt.

Viņi pastaigāja pa bēniņiem, meklējot piemērotu vietu, un iekārtojās uz ventilācijas kanāla izvirzījuma. Desmit centimetrus no Zobentiņa sēžamvietas, zem ķieģeļu krāvuma, gulēja piecsimt miljoni rubļu — apmēram puse no summas, ko meklēja kopiena.

* * *

Sirmā referenti Gena un Ivans, ērti iekārtojušies, sēdēja mašīnā, klausījās mūziku un novēroja logus. Gena bija pamatīgi uztraucies. Metālists bija nodiktējis viņam naudaszīmju numurus, bet grāmatvedis apstiprināja, ka tā ir tā pati nauda. Tagad vajadzēja to atņemt.

Atņemt lielu naudu nekad nav viegli. Turklāt šis puisis ir no prasmīgajiem, arī iesauka atbilstoša — Farts, atsēdējis savu laiku, un tas daudz ko iemāca… Bet galvenais — līdz zobiem apbruņojies, maita: stobrs, granāta!

Nē, no laba prāta neatdos. Vajadzēs nolaist asinis… Gēnam padusē trīspadsmitlādiņu brauniņš, viņš to dažkārt nēsāja, lai padižotos un kādu pabaidītu. Bet tā — ieiet dzīvokli un nolaist no kātiem… Viņš absolūti nevarēja iedomāties, ka spētu to izdarīt. Bez tam saimnieks tā vienkārši iekšā nelaidīs, pirmais bliezīs virsū…

—   Nu, ko darīsim? — Gena jautāja jau kuro reizi šajā vakarā.

Ivans sagrozījās, sēdeklis zem viņa svara iečīkstējās. Arī viņam bija stobrs, taču nebija iemaņu un vēlēšanās laist to darbā.

—   Kā lai es zinu! — viņš saērcināts atcirta. — Jāpiezvana šefam un jāpasaka: «Atradām, nauda pie viņa, uzmanām dzīvokli, atsūti brigādi.»

—   Mēs jau esam tā brigāde…

—   Kāds sakars mums ar brigādi? Tādiem darbiem ir speciāli cilvēki!

Negaidot Gēnam atausa gaisma: ja šefam būtu ko likt Opanasa vietā, tad viņi šeit nesēdētu un tik idiotiski nerunātu. Un iespējams arī, ka Sirmais speciāli viņus pastūmis uz slidenā, asiņainā ceļa, lai no viņiem izveidotu nomaiņas grupu! Loģisks lēmums, tāpēc ka Sirmais viņus labi pazīst…

—   Labi, paskatīsimies, — Gena vēsi atteica. Ar Ivanu viņi vienmēr sapratušies, bet tagad viņu attiecībās kaut kas mainījās un Gena juta, ka ieņem vadošās pozīcijas.

—   Mēs esam šeit, lai izdarītu darbu! Tātad to ari darīsim! Iesēdināsim viņu mašīnā un aizvedīsim pie Sirmā kopā ar visu čunguru. Bet, ja šis raustīsies, citas izejas nebūs — jābliež! Saprati?

—  Sapratu, — Ivans atbildēja negaidīti paklausīgā balsī.

Gēnam tas bija ļoti patīkami.

* * *

Pusguļus atlaidies, Asmodejs zvilnēja dziļā krēslā. Ar pistoles 'maksti un plecu siksnām viņš izskatījās pēc

slepenā aģenta kādā no Holivudas grāvējiem. Starp citu, tāds viņš arī bija.

Valentīns Sergejevičs tikpat brīvā pozā sēdēja viņam iepretim. Tagad, kad aģents bija pielabināts un krietni iebarots, varēja ķerties vērsim pie ragiem.

—   Nu, kā ar tavām aknām, vai nesāp? — Valentīns Sergejevičs līdzjūtīgi apjautājās.

—   Nē, nē. Reizēm mazliet, kad iedzeru. Kā jūs tā pēkšņi atcerējāties?

—   Nezinu, laikam pēc asociācijas. Ar kaimiņiem tev toreiz paveicās. Nekrāca, nepirda, nečīkstēja.

—  Jā, Bobs bija foršs puisis! Labprāt atkal satiktos ar viņu…

—   Ceru, ka tāda izdevība drīz radīsies!

Asmodejs saslējās.

—  A-ā, tad redz kas par lietu…

—   Amerikas Centrālā izlūkdienesta pārvalde veic operāciju mūsu teritorijā, — pilnīgi citā tonī — stingri un iespaidīgi teica majors. Jautrais un labsirdīgais Valentīns Sergejevičs bija nozudis. Pretizlūkošanas dienesta virsnieks kurators bija oficiāls un rezervēts. — Pēc mūsu rīcībā esošām ziņām, tam būs vajadzīgs aģents no Krievijas pilsoņiem. Ņemot vērā iepriekšējos kontaktus un vēl citus faktorus, ir ļoti ticams, ka vinu izvēle kritīs uz jums. Mēs esam darījuši visu, lai uzcfevumu maksimāli atvieglotu: pilsoņa Kļačkina adresi un telefonu viegli var uzzināt izziņu birojā. Nekāda speciāla leģenda nav vajadzīga, jo jums ir īsta un visai pārliecinoša biogrāfija. It sevišķi pēdējos gados…

—  Tā nu tas ir! — Asmodejs rūgti pavīpsnāja.

—   Nav skaidrs, kur jūs bijāt un ko darījāt pēc atbrīvošanas…

Asmodejs klusēja.

—   Es to nemēģinātu izdibināt, bet, ja ir darīšana ar ārzemju izlūkiem, visiem plāna punktiem jābūt nostrādātiem līdz pēdējam sīkumam. Tas ir ļoti svarīgi. Emocijas, personīgās iegribas un sentiments nav ņemams vērā.

Pretizlūkošanas aģents nopūtās.

—  Tātad kur jūs bijāt pēc iznākšanas no kolonijas?

—   Kur, kur… — Asmodejs atkal pavīpsnāja. Viņš zināja, ka agrāk vai vēlāk šis jautājums būs aktuāls, jo specdienesta darbiniekam, pat nelegālam, biogrāfijā nedrīkst būt baltu plankumu. Tāpēc viņš bija sagatavojis dažas vairāk vai mazāk ticamas atbildes, kuras bija vērtīgas tāpēc, ka absolūti nebija pārbaudāmas. Ja gribat — ticiet, ja negribat — neticiet. Bet, ja lietā iejaukts CIP, tad absolūta nepārbaudāmība neder, jo tā ir parastā iz- lūkleģendas pazīme.

—   Klaiņoju. Stacijas, naktspatversmes, bēniņi.

Mežujevs bridi klusēja. Teiktais visu izskaidroja, taču

viena detaļa tur neiederējās…

—  Tomēr «Divas pūces» nepārprotami nav bezmaksas ēdienu veikals. Un jūsu apģērbs arī neizskatās pēc klaidoņa skrandām. Turklāt Iročkai jūs samaksājāt tik devīgi-

—  Es atradu naudu. Pilnīgi nejauši. Un diezgan prāvu summu… Bet to zinām tikai mēs abi. CIP tādi sīkumi neinteresē.

Mežujeva smaids izkliedēja radušos spriedzi. Tagad tas atkal bija savs puika, kas apciemojis veco draugu.

—   Man prieks, ka varam turpināt interesanto, auglīgo sadarbību. Adresi viņi var meklēt izziņu dienestā. Mēs kontrolējam visus pieprasījumus pēc tavas adreses, par to jau iepriekš esam brīdinājuši. Tas pats darīts ar telefonu. Bet nav izslēgts, ka viņi sameklē neoficiālus kanālus. Turklāt tu Smitam esi iedevis savu numuru.

—  Vai tiešām?

—  Jā. Jūs runājāt par zālēm, viņš apsolīja palīdzēt, un tu pateici savu telefona numuru. Pēc tam pārgājāt pie sievām un sievasmātēm…

—   Kas par atmiņu!

Majors pakratīja galvu.

—   Pēdējās dienās es noklausījos visas jūsu «luksusa» audiokontroles kasetes. Trīsdesmit stundas nepārtrauktu sarunu. Ārkārtīgi interesanti.

—  Tomēr!

—   Ko lai dara! Operācija ir sākusies. Gan mums, gan jums jābūt kaujas gatavībā. Telefons var zvanīt jebkuru bridi.

Kā tas bieži notiek kinofilmās, bet dzīvē atgadās reti, šajā mirklī atskanēja telefona zvans.

Mežujevs un Asmodejs sastinga. Zvanīja otrreiz. No virtuves izskrēja Semjons. Viņš skatījās uz aparātu tā, it kā tā būtu bumba ar pulksteņa mehānismu, kas skaita pēdējās sekundes. Un majora skatiens… Asmodejs ļoti labi saprata, ka teiciens kaujas gatavībā pretizlūkošanas aģentam nebūt nav tikai skaisti vārdi.

—   Paceliet klausuli, — Mežujevs saspringti teica.

Gludā plastmasa slīdēja, un Asmodejs ciešāk sažņaudza mitro plaukstu.

—   Pasauciet Veroniku, — klausulē atskanēja sulīga balss.

—  Jūs esat nepareizi piezvanījis…

Semjona un Valentīna Sergejeviča saspringtie augumi sakustējās, Asmodejs ar mutautiņu noberzēja sviedrus no pieres un plaukstām.

Telefons zvanīja vēlreiz.

—   Es jau teicu, ka esat kļūdījies. Šeit nav nevienas Veronikas!

—  Sveicināts! Man nav vajadzīga Veronika. Man vajadzīgs Viktors Vasiļjevičs Kļačkins.

Var labi iemācīties valodu un runāt bez akcenta, bet teikuma uzbūve tik un tā nodos ārzemnieku.

—   Es klausos…

Aģents atkal saspringa.

—   Sveicināts, Viktor! Kā klājas jūsu aknām?

Pēc deviņiem gadiem cilvēkam nav obligāti jāatpazīst paviršs paziņa.

—  Aknas kā jau aknas, es nesūdzos. Bet kas runā?

—  Yai atceries slimnīcu? Mēs gulējām vienā istabā…

—  Ā-ā-ā! — Priecīgais izsauciens nozīmēja, ka Asmodejs pazinis runātāju. — Tas esat jūs, Robert?

—  Jā, es. Priecājos, ka pazināt mani. Pagājis tik daudz gadu. Kā jūs dzīvojat?

—  Visādi. Pašlaik tīri labi. Kad atbraucāt uz Maskavu?

—   Pirms pāris dienām. Esmu akreditēts politologu kongresā. Vai esat kaut ko dzirdējis par to?

—   Baidos, ka ne. Politika man apriebusies līdz kaklam.

—   Jā, jums tās bijis pārāk daudz… Viktor, es gribu ar jums satikties, parunāt. Man ir lieliskas zāles, speciāli jums.

—   Ļoti laipni, Robert. Ļoti laipni no jums. Es labprāt tikšos ar jums! Cik ilgi būsiet Maskavā?

—  Vairākas dienas. Bet labāk neatlikt. Vai rītdien esat brīvs?

—  Tūlīt padomāšu…

Kļačkins ieturēja pauzi.

—  Jā, dienas otrajā pusē.

—   Nu tad trijos. Pie viesnīcas Rossija dienvidu puses ieejas. Vai derēs?

—  Jā, protams.

—  Tad līdz ritam.

Asmodejs lēnām nolika klausuli.

Mežujevs pacēla roku, parādot īkšķi.

—  Jauki. Ļoti dabiski. Mirklis pārdomām, lai atcerētos, tacl apsvērums par rītdienu… Malacis!

Asmodejs atkrita tuvākajā krēslā. īsā telefonsaruna bija atņēmusi viņam visus spēkus.

—   Sīki pierakstiet, ko viņš teica, — majors palūdza. — Es nepieslēdzos līnijai, jo no vēstniecības tas viegli kontrolējams. Labāk jau neriskēt.

Aģents vairākas reizes pastaigāja pa istabu. Viņš iekšēji trīcēja kā pēc īsas, smagas pārslodzes. Operatīvais aprēķins bija attaisnojies: Roberts Smits uzķērās. Bet tas ir tikai pirmais solis. Viens neuzmanīgs Asmodeja vārds vai nepareiza rīcība — un viņš aizies. Tas nozīmē, ka operācija «Smiltis» izgāzīsies, bet tajā jau ieguldīti desmitiem tūkstoši dolāru! Arī «Atšifrējumam» tad draud izgāšanās. Bet no tās atkarīgs valsts drošības orgānu sistēmas liktenis!

Majora apvaldītais satraukums prasījās pēc aktīvas darbības^ Mirkli apsvēris, viņš uzgrieza dežuranta numuru.

—   Šeit Mežujevs. Vai man pienācis kāds paziņojums? Tā, tā. Kas nodeva? Lasiet! Cikos tas pienāca? Kāpēc nekavējoties neziņojāt?! Velti. Saņemsiet sodu!

Uzmetis ātru skatienu Asmodejam, kas cītīgi rakstīja, Mežujevs pārnesa telefonu uz virtuvi, kur Semjons vārīja kafiju, un, sastapis tā vaicājošo skatienu, pielika pirkstu pie lūpām un pamāja uz istabas pusi. Telefona diska griešanās troksni noslāpēja rūpīgā durvju aizvēršana.

—   Kartotēka? «Simferopole». — Mežujevs no galvas atcerējās katru dienu maināmo paroli. — Mežujevs. Pārbaudiet Kļačkina kontroli. Jā, esiet tik laipni.

—  Tā ja. — Pretizlūkošanas aģents pamāja kā cilvēks, kas pārliecinājies, ka piepildījušies viņa vissliktākie paredzējumi.

—   Diktējiet…

Viņš noknakšķināja divus pirkstus, un Semjons steigšus nolika uz apaļā pusdienu galda blociņu un pildspalvu.

—   Nu? — jautāja praporščiks, kad Valentīns Sergeje- vičs pārstāja rakstīt un domīgi atspiedās pret šaurā, pusapalā dīvāniņa atzveltni.

—   Vai ierocis tev līdzi? — atbildes vietā majors jautāja.

—   Neapvainojiet mani. — Visi zināja, ka Grigoijevam ļoti patīk pistole un viņš no tās nekad nešķiras.

—   Paliec šeit līdz rītam, — Mežujevs pavēlēja un, tā kā Semjons gaidīja paskaidrojumu, teica:

—   Mūsu draugu meklē noziedznieki. Turklāt nopietni noziedznieki. Un vēl kādi citi tipi. Varbūt arī bandīti, tomēr citi. Pēdējās stundas laikā šo viņa adresi pieprasījušas divas grupas. Iespējams, ka viņi ir kaut kur tuvumā.

—   Cik viņu ir? — Praporščiks lietišķi aplaizīja lūpas.

—  Trīs un divi. Tie ir tikai tie, kurus redzēja dežurante adrešu birojā.

—   Lai atved automātu un bruņuvesti. Un atsūta divus, kas iztausta māju.

Majors brītiņu padomāja.

—   Labāk iesaistīt miliciju. Tūlīt ziņošu Dronovam.

Semjons paskatījās pulkstenī.

—   Pusvienos naktī?

—   Nekas, gan pārdzīvos.

Mežujevam bija taisnība. Tāpat kā citi Sistēmas darbinieki, apakšpulkvedis Dronovs no sekmīga operācijas «Atšifrējums» iznākuma gaidīja daudz ko ne tikai valsts drošības orgāniem, bet ari personīgi pats sev. Un nekā slikta tur nebija, jo tikai personīga ieinteresētība virza reālu dzivu cilvēku, kaut pagātnē štata propagandistu un aģitatoru izdomātā pasaulē ideāli kartona cilvēciņi vadījās tikai un vienīgi no direktīviem norādījumiem, ideoloģiskiem priekšrakstiem un komunistiskā apzinīguma. Dzīve parādīja, ka tas viss nav graša vērts.

Dronovs no operācijas panākumiem gaidīja visai konkrētas un reālas lietas: pulkveža pakāpi un vienpadsmitās daļas priekšnieka vietnieka amatu. Tālāk transformējot nodaļu par patstāvīgu galveno pārvaldi, tas automātiski kļūtu par ģenerāļa amatu, bet vecums vēl ļautu nēsāt ar zeltu apšūtus uzplečus.

Tāpēc padotā majora zvans tik vēlā nakts stundā Dro- novu nesaērcināja, bet modināja ziņkāri, kas jauns gadījies notikumu gaitā.

Nometis segu, Dronovs paņēma telefona aparātu un vienās apakšbiksēs un sporta krekliņā iegāja kabinetā, tumsā uzmanīgi cilādams muskuļotās, spalvainās kājas un nekļūdīgi apiedams neredzamus šķēršļus: galdu, krēslu, spoguļa stūri. Cieši aizvēris durvis, viņš ieslēdza gaismu, atlaidās grozāmajā krēslā un pateica tikai vienu vārdu:

—   Ziņojiet!

Kā jau pieredzējis dienestnieks, Mežujevs sāka ar patīkamām lietām: CIP darbinieks Roberts Smits uzņēmis sakarus ar Asmodeju, kā paredzēts pēc izstrādātā plāna. Apakšpulkvedis vēl nepaguva pienācīgi uzteikt operācijas dalībniekus, kad majors skumīgi paziņoja, ka plānu var izgāzt kriminālnoziedznieki, kuri vajā Asmodeju.

—   Par ko? — Dronovs saniknots iesaucās.

—   Nezinu. Un konkrētajā situācijā tam nav nozīmes.

—  Jā… Tūlīt izsūtīšu trieciengrupu.

—  Varbūt labāk iesaistīt miliciju?

—  Jādarbojas paralēli, jo likme ir pārāk augsta!

Dronovs no žaketes kabatas izņēma piezīmju grāmatiņu.

—   Pieraksti numuru. Nikolajs Ivanovičs. Tas ir milicijas pulkvedis, saki, ka pēc mana rīkojuma, un apraksti pazīmes. Tomēr grupu es sacelšu kājās…

Pēc desmit minūtēm Maskavas Galvenajā iekšlietu pārvaldē tika izsludināta trauksme. Meklēja baltu Audi un cilvēkus ar Genas Sisojeva un Ivana pazīmēm, kurus turēja aizdomās par uzbrukumu laupīšanas nolūkā. Tika norādīts ari rajons, kur varēja meklēt iespējamos noziedzniekus.

Tajā pašā rajonā un pat konkrētā mājā bija pamanīti trīs nepazīstami cilvēki, pēc pazīmēm līdzīgi bēgļiem no Armaviras izmeklēšanas izolatora.

Pa automobiļu rācijām raidītie ziņojumi nonāca līdz VAI patruļu — posteņu dienesta ekipāžām, ārpusresora apsardzes automašīnām un desmitiem citu speciālo mašīnu. OMON nodaļu norīkoja «izķemmēt» aizdomās turēto māju.

Mikroautobuss ar vienpadsmitās daļas trieciengrupu traucās uz Kļačkina dzīvesvietu.

Viktors Vasiļjevičs Kļačkins, viņš arī Farts, Advokāts un Tarakāns, viņš ari Asmodejs, CIP Maskavas rezidentūras operatīvajos plānos figurēja ar pseidonīmu Pavadonis. Par šo pēdējo viņš neko nezināja. Un ari pagājušo gadu iesaukas bija nogrimušas kaut kur dziļi apziņā. Pašlaik viņš bija Asmodejs.

Asmodejs stāvēja plašā telpā ar augstiem griestiem; šajā istabā bija jūtamas neskaidras, tomēr nepārprotamas valsts iestāžu nemājīguma pēdas.

Ieapalais mājas erkers bija vērsts pret pospektu, pār kuru ielas lukturi lēja spilgtu, iedzeltenu gaismu. Par spīti vēlajai nakts stundai, pa to traucās automašīnas vairākās rindās. Vienmērīgā, šalcošā automašīnu riepu švīkoņa sasniedza arī sesto stāvu.

«Par ko viņi apspriežas aiz slēgtām durvīm?»

It kā sadzirdējis Asmodeja domas, Semjons iznāca no virtuves un nostājās blakus, lūkodamies lielajā logā ar senatnīgu rāmi.

Praporščiks uztvēra prospektu pavisam citādi nekā Asmodejs. Viņš meklēja briesmas. Uz gandrīz tukšajiem trotuāriem aizdomīgi cilvēki nebija redzami. Bet tā baltā ārzemju markas automašīna, pa kuras logiem ērti varēja novērot konspiratīvo dzīvokli, viņam nepatika.

Tūlīt ieradīsies milicija, trieciengrupa un, protams, aizbaidīs nezināmos novērotājus. Jā, kādas markas ir šī aizdomīgā mašīna? Vai tiešām Audi?\

Strauji pagriezies, praporščiks iegāja virtuvē, īsu bridi sačukstējās ar Mežujevu, tad iedrāzās priekštelpā.

—  Jūs tur uzmanīgāk! — viņš izdzirdēja, uzmezdams plecos mēteli.

Noklaudzēja durvis. Šis troksnis uzcēla kājās Zīmuli, kas dežurēja nākamajā kāpņu laukumā. Pārliecies pār margām, viņš pārliecinājās, ka pa kāpnēm skrejošais cilvēks iznācis no divpadsmitā dzīvokļa. Un metās uz bēniņiem paziņot, ka ceļš brīvs.

Pa ceļam Semjons pārlika pistoli no jostas maksts mēteļa labās puses kabatā. Patrona, kā vienmēr, ir stobrā, īkšķis uz drošinātāja, rādītājs uz sprūda. Līdz ar to bija pārkāpta instrukcija, taču Šemjons visu mūžu strādājis nevis kabinetos, bet gan «laukā» un labi zināja birokrātiskās nodrošināšanās sekas. Un ari to, uz kura ādas tās jūtamas.

—  Viens aizgāja, — gandrīz nemaz nepieklusinādams balsi, Zīmulis ziņoja bēniņu tumsā.

—  Ko bļausties, — Zobentiņš atsaucās. Un nokomandēja. — Ejam!,

* * *

Mežujevs iznāca no virtuves, nostājās blakus Asmo- dejam un skatījās pa erkera logu. Viņu interesēja baltais Audi un tas, kas tagad notiks.

—  Vai jūs varat sameklēt manu sievu? — pēkšņi jautāja Kļačkins. — Un vēl: kad viss būs beidzies, es'gribu aizbraukt uz ārzemēm. Man vajadzīga palīdzība.

—  Sievu? — majors izklaidīgi pārjautāja. — Palīdzēsim. Bet otrs jautājums jāsaskaņo ar priekšniecību. Principā tas ir pilnīgi iespējams. It sevišķi patlaban.

Semjons vēl nebija atnācis. Kā redzams, gājis kājām.

—   Lai aizbrauktu uz ārzemēm, vajadzīga nauda, — Mežujevs teica, it kā sarunādamies ar sevi. — Daudz naudas…

—  Par to mēs jau esam runājuši, — Asmodejs viņu asi pārtrauca.

—   Kopš tā laika šis tas ir mainījies, — majors neatlaidās.

—   Kas tieši?

—  Jūs meklē noziedznieki no Ilkņa bandas. Un vēl kaut kādi tipi. Kā jūs domājat — kāpēc?

—   Nezinu, — Asmodejs apjuka.

—   Bet es zinu. Nauda bez īpašnieka nemēdz būt. Šovakar divas diezgan aizdomīgu tipu kompānijas pieprasīja jūsu adresi…

—   Kas tad mani padarīja par ēsmu?

—   Bet ne jau bandītiem! Ja jūs būtu bijis atklāts, mēs varētu viņus nepielaist pie ziņām par jums adrešu birojā!

—   Kā viņi uzzinājuši uzvārdu? — Asmodejs satriekts jautāja.

Mežujevs paraustīja plecus.

—  Tātad viņi jebkurā brīdī var būt šeit?

—   Mēs organizējam pasākumus…

Majors saspringti skatījās pa logu. Grigorjevs vēl nebija atgriezies.

Spalgi iesvilpās tējkanna. Tajā mirklī ārdurvīs tika iebāzta atslēga.

—  Semjons nez kāpēc nav atgriezies, — Mežujevs pats sev teica un devās uz virtuvi.

Asmodejs joprojām skatījās pa logu. Semjons Grigorjevs beidzot parādījās redzeslaukā — viņš nāca pāri ielai.

Durvis atvēras.

Lejā nobremzēja mikroautobuss, no tā izlēca cilvēki ar čemodāniņiem rokā. Semjons uz mirkli pagriezās un pielika soli.

«Kas tad atvēra durvis?» apziņā ielauzās satraucoša doma.

Asmodejs lēni pagriezās.

Uz sliekšņa stāvēja garš, sakumpis cilvēks ar zilganbālu, punainu, sirmiem bārdas rugājiem apaugušu seju. Rokā viņš turēja lielu, melnu pistoli. Aiz viņa pārādījās vēl viens. Tam bija deģenerāta, zvēram līdzīga seja, nenormāli liels žoklis un milzīgs nazis rokā.

—   Kur piķis, smerdeli? — pirmais draudīgi jautāja. — Dod šurp bez kavēšanās, citādi zarnas izšķaidīšu!

Ātri šķērsojis istabu, Zobentiņš pielika TT pistoles stobru Kļačkinam pie krūtīm tieši pret sirdi. Ar kreiso roku viņš izvilka no Asmodeja plecu maksts gāzes «valteru».

—   Ments esi, vai? — Žoklis painteresējās. — Mentus vajag novākt.

—  Vienalga, esi vai neesi ments, tūlīt tu apčurāsies. Kur piķis?

Šī cilvēka acīs trūka jebkādas izteiksmes. Šausmās sastingušajam Kļačkinam šķita, ka viņa priekšā ir mironis.

—   Klusē vien, maita, — bandīts izspieda caur zobiem. — Tūlīt tu pīkstēsi…

Viņš atkāpās dažus soļus atpakaļ un neskatīdamies pastiepa atņemto «valteru» pāriniekam.

—   Dod asmeni, tūlīt es viņu griezīšu…

Vienīgā vieta, ko Kļačkins vēl juta, bija labās rokas plauksta. Viņš stāvēja vēl tajā pašā pozā, kādā pirms pāris minūtēm vai pirms mūžības bija skatījies pa logu, — plati ieplestām kājām un bikšu kabatās sabāztām rokām. Un tas, kas spiedās labajā plaukstā, bija nāves tvērienā sagrābtais grubuļotais pistoles rokturis.

Žoklis piegāja pie līdzgaitnieka, savāca pistoli un tās vietā pasniedza nazi — lielu virtuves nazi ar ieliektu asmeni no biežas asināšanas. īsu mirkli Zobentiņš novērsās, lai ērtāk saņemtu nodilušo, glumo spalu.

To pašu mirkli kaut kāda nenoskārsta pieredze, kas slēpās Kļačkinā — varbūt tas bija Farts ar savu viltību, varbūt svešu pieredzi apguvušais Advokāts, bet varbūt īsto bridi zinošais Tarakāns —, atvilka drošinātāju, izrāva roku no kabatas un pavērsa pret uzbrucēju krūtīm. Tas pamanīja kustību un saslējās pretī, bet Kļačkins nekavējās un neatkārtoja muļķīgo ķinīša komanau: tikko roka iztaisnojās, pirksts automātiski nospieda sprūdu.

Istabā šāviens noskanēja neiedomājami stipri, smalki nošķindēja lustra, ausis aizkrita, sirds, izlaidusi vienu sitienu, uz mirkli apstājās.

Lode izgāja Zobentiņam caur kaklu un izrāva vaiga gabalu aizmugurē stāvošajam Žoklim. Zobentiņš iekrācās un konvulsīvi noraustījās. TT izšāva vēl skaļāk nekā «valters». Žoklis kaukdams metās uz izeju. Zobentiņš, izlaidis no rokām pistoli, nogāzās uz grīdas, bet Kļački'ns stāvēja sastindzis, pats neapjēgdams, vai viņš dzīvs vai miris.

Virtuvē Zīmulis turēja Mežujevu zem nozāģēta šautenes stobra. Kad atskanēja šāvieni, viņš nevilšus pagriezās un majors ar kāju no visa spēka iespēra pa roku ar ieroci. Šautene aizlidoja pa stāvu trajektoriju un nokrita aiz trauku skapja. Zīmulis to pavadīja apjukušu skatienu, tad pameta acis uz pretinieku, kas bāza roku aiz žaketes, un pa kaklu pa galvu laidās lapās.

Izvilcis ieroci, pretizlūkošanas aģents metās tam pakaļ un priekštelpā saskrējās ar Žokli, kas bija kā bez prāta. Viņu pistoles izšāva reizē. Trokšņa patrona pamatīgi satricināja gaisu un radīja uzliesmojumu, bet īstā otras pistoles lode pārsita atslēgas kaulu. Žoklis izmeta «valteru» un, vēl arvien kaukdams, izskrēja kāpņu laukumiņā.

No lejas ar automātiem skrēja cilvēki, tāpēc Žoklis traucās Zīmulim pa pēdām uz bēniņiem. No turienes var nokļūt līdz otrām ieejas durvīm un nozust. Taču noziedznieki nezināja, ka otras bēniņu durvis šajā briclī ver OMON cīnītāji.

* * *

Semjons Grigoijevs piegāja pie baltā Audi 200 no aizmugures labajā pusē, uz labu laimi parāva durtiņas, tās atvērās, un praporščiks klusā balsī teica:

—   Nekustēties, Valsts drošības dienests.

Izšaut uz cilvēku, kas apsēdies aizmugures sēdeklī labajā pusē, vadītājam nav iespējams, ja vien viņš nav kreilis. Ari pasažierim tas ir diezgan grūti, tad neiztikt bez straujām kustībām, kurām aizmugurē sēdošais var viegli aizsteigties priekšā. Tāpēc Semjons jutās visai droši. Kāv vienmēr.

—   Šofer, rokas uz stūres, bet tu — uz paneļa!

Viņš piedūra stobru pasažierim pie pakauša.

—   Zini, kas tas ir? Malacis!

Praporščiks pārlaida roku Gēnam gar kreisajiem sāniem un uzreiz atrada, ko meklēja.

—  Velc ārā! Tikai lēnām. Pasniegsi ar rokturi pa priekšu.

Pēc brīža viņš apmierināts iesvilpās.

—   Oho, kāds lielgabals! Droši vien šķīries no pāris citroniem!

—  Atvedu. Trīssimt dolāru.

Brauniņa īpašnieka mierīgais tonis operatīvo darbinieku padarīja uzmanīgu.

—   Ar Iekšlietu ministrijas atjauju, vai ne? — viņš sarkastiski jautāja.

—   Kā gan citādi? Kā kontrabandu, vai? Paņemiet krūšu kabatā.

—   Izņem pats!

Grigorjevs paņēma ādas grāmatiņu ar iespiestiem zelta burtiem.

—   Paskatieties pa kreisi!

Gena un Ivans pagrieza galvu. Divi jauni cilvēki ar diplomātiem rokā uzmanīgi vēroja mašīnu.

Semjons izlasīja atļauju.

—   Un otram ari ir?

Ivans pastiepa savējo.

—  Akciju sabiedrības «Apdrošināšana» privātapsardzes darbinieks.

—  Tas ir Dienvidrietumu grupējums?

—  Tieši tā, — Gena kautrīgi apstiprināja.

—   Pavisam nekaunīgi kļuvuši, — Grigorjevs teica nezin kam domātus vārdus. Strādādams Valsts drošības dienestā, viņš tikai ar pūlēm bija dabūjis atļauju lietot pistoli, kura bija paredzēta Kļačkinam. Reizes piecas tika teikts, ka ar to viņam parādīta liela laipnība.

«Man laikam nemūžam nedotu atļauju brauniņam,» Semjons nodomāja un sadusmojās.

—   Pagriez fizionomiju! — Viņš iebikstīja Gēnam kaklā. — Tagad tu…

Viss saskanēja.

—   Ko darījāt adrešu birojā?

—  Vai tad nedrīkst?

—   Kāpēc jums vajadzīgs šis puisis? — pavisam stingri jautāja Grigorjevs.

—  Viņš mums ir parādā. Miljardu un trīssimt miljonus rubļu.

Sisojevs lēni pagriezās un paskatījās operatīvajam darbiniekam sejā.

—   Summa ir visai liela, tā ka vajadzēs atdot, neskatoties pat uz tādu aizmuguri.

Semjons paraustīja plecus.

—  Man žēl, zēni, es saprotu jūsu interesi, bet neko nevar darīt!

Atskanēja griezīgs kliedziens, un ērmota melna figūra, kājas un rokas vicinādama, nolidoja gar trīspadsmitstāvu nama dzelteno fasādi un noplikšķēja pret asfaltu.

—   Kas tas? — Gena saviebās.

—  Tas, kas pusstundu pirms tevis saņēma mūsu puiša adresi, — Semjons noprata.

—   Es visu sapratu, — Sirmā referents atkārtoja. — Jūs negribat atdot naudu. Bet saprotiet, tādu summu nekādi nenorakstīsi. Te iesaistīts pārāk daudz cilvēku, pārāk lielas intereses. Tā ka vajadzēs atdot.

—   Gribat pacīkstēties ar valsts drošību?

Mutes kaktiņš noraustījās, atsedzot zelta kronīti. Smaids iznāca draudīgs.

—   Es taču paskaidroju, — Gena Sisojevs sabozies teica. — Summa ir pārāk liela. Pakonsultējieties ar saviem priekšniekiem; ja vajag, noorganizēsim viņiem tikšanos uz sarunām, lai viņi vienojas savā starpā.

Semjons Grigorjevs iedomājās Valsts drošības dienesta apakšpulkvedi Dronovu vai ģenerāli Verļinovu ejam uz pārrunām ar jaunajiem Krievijas gangsteru barvežiem… Bet šis platpurnis runā pavisam nopietni! Jā, pasaule ir apgriezušies ar kājām gaisā.

Semjons pat neiebrauca ģīmī šim nekaunīgajam bullim, lai gan nez vai varētu paskaidrot, kas viņu atturējis.

Viņš vienīgi izņēma patronas no «referentu» ieročiem.

—   Pašlaik jūs nevienu neapsargājat, tāpēc nav ko staigāt pa Maskavu ar pielādētiem stobriem!

Un, izkāpis no Audi, kas smaržoja pec jaunas ādas, stipri aizcirta durtiņas.

* * *

Atgriezies konspiratīvajā dzīvoklī, Semjons ieraudzīja šādu ainu: pieci trieciengrupas kaujinieki, jau noslēpuši ieročus diplomātos, no augšas un apakšas bloķēja sesto stāvu. Kāpņu telpā pie ieejas dzīvoklī omoniešu apsardzībā, rokudzelžos saslēgts, sēdēja drūms vīrišķis, kurš laiku pa laikam noraustījās un nepārtraukti žagojās. Pa pretējā dzīvokļa durvīm pabāza galvu korpulents vīrietis ritasvārkos, no augšas uz notiekošo blenza ziņkārīgie kaimiņi.

«Ellē esam ar visu konspirāciju,» Semjons konstatēja un, iedomādamies, kādu traci sacels Dronovs, ierāva galvu plecos.

Garajā gaitenī grīda un sienas bija notašķītas asinīm. Istabā uz grīdas gulēja mironis ar milzīgu nazi rokā. Paklājs zem viņa galvas bija asinīm piemircis.

—  Vai redzēji? — Nervozi kaklu raustīdams, Mežujevs pabāza galvu no guļamistabas. — Piezvanīju Dronovam vēlreiz — gandrīz auss pārplīsa. Tūlīt atbrauks.

—   Kā tas notika? — praporščiks jautāja.

Mežujevs saniknots pakasīja vaigu.

—  Atvēra durvis, ienāca iekšā, es nodomāju, ka atgriezies tu, viens man ar stobru ģīmī, divi gāja istabā.

Viņš pameta ar galvu uz Asmodeja pusi.

—   Es bliezu ar gāzes pistoli, viņam izkrita pistole, es atņēmu arī pārējiem. Viens pavisam beigts, otrs ievainots, — tas stāstīja.

Kļačkins jau bija atradis gludo, niķelēto lodi ar uzspiestām slīpām, melnām vītņu pēdām. Brūču kanāls no TT diez vai atšķiras no «valtera» lodes radītā kanāla.

—   Ievainotais sagrāba gāzinieku un pa ceļam blieza man virsū, — Mežujevs turpināja. — Bet es uz viņu. Viņi pēc tam aizbēga pa jumtiem, un viens nolidoja lejā…

—  Es redzēju, — Grigoijevs izklaidīgi noņurdēja. — Bet šis, dzīvais, vai šis visu laiku bija virtuvē?

Majors pamāja.

—  Tātad tā, — praporščiks visā šajā murgā nebija piedalījies un saglabājis spēju skaidri analizēt situāciju. — Zagļi ielauzās manā dzīvoklī…

Pēc sacerētās leģendas konspiratīvais dzīvoklis piederēja pilsonim Grigorjevam, kas bija apliecināts visos atbilstošos dokumentos.

—  …uzbruka manam attālam radiniekam. — Viņš norādīja uz Asmodeju. — Izcēlās kautiņš, un šajā juceklī tas, kurš nositās, nejauši nošāva to, kurš miris. Trešais mēģināja bēgt, bet milicija viņu aizturēja. Tādējādi mums adresētie jautājumi ir izsmelti.

—  Tas tiesa…

Mežujevs kļuva manāmi možāks.

—  Tiesa, mana ir lode plecā… Taču lietas būtību tā nekādi nemaina. Ar tiesu ekspertīzi mēs vienosimies.

Majors mirkli domāja.

—  Aizsega dokumenti ir tikai civilie. — Viņš pagriezās pret Asmodeju. — Bet jums vajadzēs pastāstīt Smitam par zagļu uzbrukumu. Zinot Maskavas kriminogēno situāciju, viņš diez vai par to brīnīsies.

—   Labi, fabi, ja vien mūsu draugs pastāstīs, kur viņš licis miljardu un trīssimt miljonus rubļu, — praporščiks piebilda, — Dienvidrietumu grupējums gatavojas tos atgūt par katru cenu un uzskata, ka mēs esam ar to saistīti. Tas rada lielus sarežģījumus, un ar tiem jātiek galā.

—  Cik, cik? — Mežujevs nomāktā balsī pāijautāja. — Jā, par to tiešām var izbraukt aiz kordona!

Asmodejs brītiņu padomāja.

—   Lai notiek. Yūlīt es jums visu izstāstīšu!

Viņš piegāja pie gultas, noliecās, izvilka somu un attaisīja rāvējslēdzēju.

—  Te ir tas, kas nonāca manās rokās.

Semjons iebāza roku sārto, ar polietilēna plēvi apvilkto paciņu kaudzē.

—  Va velns! Nekad neesmu redzējis tik daudz!

—   Izvelciet ārā vienalga kuru paciņu!

—  Vienalga kuru?

—  Jā. No virsas, no vidus… vai apakšas.

Semjons izņēma naudas paciņu.

—   Un jūs ari.

Mežujevs parakņājās somā.

—   Nu šo.

—   Vai nazis jums ir? — Asmodejs jautāja.

—   Kam vajadzīgs nazis! — Praporščika stiprie pirksti viegli pārplēsa polietilēnu. Tīras rozā lapiņas izkaisījās pa gultu.

—  Tagad otru!

Arī nākamā paciņā bija «lelle».

—  Tā, lūk! — Asmodejs sarausa papīrus somā, bet somu pabāza zem gultas.

Viņam rokā palika četras naudaszīmes.

—  Tādā veidā es sagrabināju apģērbam un personiskajiem izdevumiem.

—   Bet kur tad miljards? — Grigorjevs skaļi norija siekalas.

—  Velns to zina! Skaidrs ir viens — īstu miljardu man neviens nedotu. Bet tagad iznāk, ka ļoti skaisti apmānījuši un pievākuši naudiņu!

—   Kas? — jau normālā tonī noprasīja Mežujevs.

—   Kāds no tiem zirnekļiem. Un ne jau no zemākā ranga. Bet bandu uzrīdījuši man. Tāpēc jau gribu laisties prom no šejienes…

Mežujevs ieklausījās, kas notiek uz ielas.

—   Atbrauca. Vajadzēs ziņot par visu. Lieta ir nopietna. Jūtu, ka mums noģērēs ādu no pakaļas.

No priekštelpas atskanēja valdonīgā un diezgan dusmīgā Dronova balss.

Deviņpadsmitā nodala

Valerijs Antonovičs Verļinovs pamodās, kā parasti, ap septiņiem. Reizēm viņš atvēra acis pusseptiņos, reizēm — bez piecām septiņos, šodien elektroniskais tablo izgaismoja nulle seši četrdesmit piecas.

Vingri izlēcis no gultas, viņš izgāja uz plašās iestiklo- tās lodžijas, atvēra logu, padrebinādamies izstaipīja locekļus un ķērās pie svaru bumbām.

Septiņos viņš iegāja dušā, noskuvās ar japāņu skuvekli National, kas viņam kalpoja gandrīz piecpadsmit gadus un prasījās pēc nomainīšanas, ierīvēja seju ar dārgu losjonu un, uzmetis plecos rītasvārkus, devās uz virtuvi.

Plašais trīsistabu dzīvoklis bija iekārtots ja ari ne askētiski, tad katrā zinā bez ģenerālim piedienīga šika. Visas mēbeles, ledusskapi un televizoru Verļinovs bija pircis pirms daudziem gadiem un, tā kā mēbeles bija nevainojamas, neredzēja iemeslu tās mainīt. Viņš vispār bija konservatīvs cilvēks, kas pierod pie apģērba, apstākļiem, apkārtējiem cilvēkiem, un necieta straujas pārmaiņas tuvējā mikropasaulē.

Viņa dzīvokļa vienīgā atšķirība no tūkstošiem līdzīgo bija bruņotie stikli logos un lodžijā un audioekranizēšanas sistēma. Dienesta stāvokļa izmantošanu ģimenes drošībai ģenerālis uzskatīja par attaisnojamu.

Viņu jau gaidīja eiropeiskas brokastis: divas mīksti novārītas olas, grauzdiņi, sviests, medus, kafija. Sieva vārīja sardeles mazdēlam, jo meita bija apprecējusies otrreiz un dzīvoja pie vīra: drošības nolūkā Verļinovs nevarēja pieļaut, ka ģimenē dzīvo svešs cilvēks.

Kad viņš dzēra pēdējās kafijas lāses, virtuvē ieskrēja Borja, nošmaukstināja vectēvu uz vaiga un iekārtojās uz pretējā krēsla.

—   Vectēv, vai tas puika nopelna daudz?

—   Kāds puika?

—   Nu tas, kuru rāda televizorā. Viņš mazgā mašīnas un pēc tam kopā ar vectēvu iet uz banku, kas domāta solīdiem klientiem. Tātad viņš ir solīds klients?

—   Par šo palaidnieku rakstīja avīzēs, — sarunā iejaucās sieva. — Pametis skolu, palaidņojas, logiem stiklus dauzījis… Kāds tur solīdums? Huligāns, nekas vairāk!

—   Bet vai es esmu solīds klients?

—  Tagad tu vēl esi mazs pauika, — Verļinovs atteica. — Labi mācies, tad no tevis būs kāds labums.

—  Vectēv, vai jūs ar vecmammu nopirkāt akcijas? —

Borja jautāja, locīdams iekšā sardeli un uzdzerdams tomātu sulu.

—   Kādēļ?

—   Kļūsi bagāts! Vai tad tu neredzēji? Tās visi pērk un priecājas…

—  Vai atceries, kā lapsa Alise un runcis Bazilio mācīja, lai Buratīno iestāda zemē zelta monētas?

Borja gremodams pamāja.

—   Un kas iznāca?

—  Viņu piemānīja. Tie taču bija blēži.

—   Šeit ir tas pats.

—  Jā-ā-ā? — Zēns iepleta acis. — Tātad televizorā rāda blēžus?

Vecmāmiņa noglaudīja Borjam galvu.

—  Tagad blēžu papilnam. Visur savairojušies.

Verlinovs ar salveti noslaucīja lūpas un piecēlās.

—   Drīz mēs viņiem piežmiegsim asti!

Viņš apgāja apkārt galdam, piespieda sev Borjas pakausi un mirkli uzkavējās, sajuzdams, kā bērna siltie bioimpulsi dzīvinoši ieplūst viņa enerģētiskajos kanālos, kas piesērējuši ar aizdomīgumu, nežēlību un tiem nosē- dumiem, kas nenovēršami veidojas, pastāvīgi nostājoties pret ļaunumu, un nav nekas cits kā tieši tāds pats ļaunums.

Kabinetā ģenerālis uzvilka tumšpelēku uzvalku, gaišzilu kreklu un apsēja zilu kaklasaiti, kā parasti, pie bikšu siksnas kreisajā pusē piestiprināja mīkstu zamšādas maksti un ar izkoptu žestu ielika tajā elegantu, modernu mauzeru. Tas pirms dažiem gadiem pēc licences bija izgatavots Itālijā, un to uzdāvināja Pirmās galvenās pārvaldes Romas rezidents.

Dienesta «Makarovs», tāpat kā speciāli kaujas operācijām sagatavotais «Stečkins» atradās seifā dienesta kabinetā, un tos Verlinovs nēsāja vēl retāk nekā ģenerāļa formu.

Septiņi un četrdesmit piecas minūtes. Vajadzēja doties uz mājas izeju un braukt uz darbu; šis brauciens ģenerālim nebūt nebija tik parasta lieta kā miljoniem maskaviešu, tāpēc ka tieši šajā ceļa posmā viņu varēja nogalināt.

Māja piederēja PSRS VDK Otrajai galvenajai pārvaldei un tika apsargāta, taču, ņemot vērā pašreizējo terorisma līmeni, tam nebija lielas nozīmes. Tāpēc noteiktajā laikā miesassargs liftā uzbrauca līdz pēdējam — sešpadsmitajam stāvam un kājām kāpa lejā, bet šoferis, tieši otrādi, kājām kāpa augšā. Vini satikās septītajā stāvā un piezvanīja ar norunāto signālu.

Ieskatījies actiņā, kas bija ierīkota leģētā tērauda durvīs, ģenerālis iznāca un kājām nokāpa lejā. Trīs apsardzes vīri uzmanīja apkārtējo teritoriju, kamēr viņš kāpa mašīnā un apsēdās uz pakaļējā sēdekļa bruņotā volgā ar forsētu motoru. Šoferis ieņēma savu vietu, miesassargs ielēca blakus, un mašīna izkustējās no vietas, tai sekoja otra volga. Dažreiz šī pavadone izrāvās priekšā, un, tā kā ārēji abas mašīnas neatšķīrās, tadv nebija iespējams noteikt, kurā brauca ģenerālis. Šāds vienkāršs drošības pasākums divas reizes mazināja iespēju veiksmīgi izdarīt slepkavību.

Drošības paņēmieni bija izstrādāti sen, kad draudus radīja ārējais ienaidnieks, kas nodomājis novākt padomju pretizlūkošanas dienesta galvu. Tā kā tāda iespēja bija tīri teorētiska un visā pastāvēšanas laikā ne reizi nebija mēģinājuma to darīt, apsardzes viltīgais paņēmiens pārvērtās par goda ceremoniālu.

Pēdējos gados situācija mainījās. Maskavas ielas un ceļus, tāpat kā visā Krievijā, pārplūdināja atklāti bandīti, kas ar nopirktām tiesībām brauca zagtās mašīnās, kuras turklāt pilnum pilnas ar ieročiem.

Un saskriešanās iespēja aci pret aci ar piedzērušu šoferi, kas izlec no pretējās joslas ar savu ārzemju markas automašīnu, vai ari iespējamā automāta kārta no «merša», kuru tu esi apdzinis pie luksofora, — šādas varbūtības bija tik lielas, ka apsardze vairāk orientējās uz tām nekā uz CIP iesūtīto teroristu draudiem.

Atlaidies pret mīksto sēdekļa atzveltni, ģenerālis, kā vienmēr, domāja par darbu. Nakts notikumi konspiratīvajā dzīvoklī viņu tā satrauca, ka vēl pirms nedēļas viņš būtu atteicies izmantot aģentu ar tā apšaubāmajiem stāstiem par papīru paciņām, kas iesmērētas naudas vietā, un ar ļoti konkrētām nepatikšanām. Bet tagad ir par vēlu atkāpties, un šis velna Asmodejs ir pakļauts visādai apsardzei un aizsargāšanai kā svarīgas operācijas galvenais posms. Vajadzēs pārvietot viņu uz citu dzīvokli un nodrošināt tam pastāvīgu fizisku aizsegu.

Bet cik nekaunīgi šie jaunie gangsteri! Gatavi sagraut varenāko resoru, ar kura nosaukumu vien agrākajos laikos pietiktu, lai viņi piečurātu bikses! Un, lai gan laiki mainījušies un arī agrākās varenības vairs nav, uz ko viņi cer? Trieciengrupa satrieks lupatu lēveros jebkuru viņu «karaspēku»!

Sirds dziļumos ģenerālim vēl bija kāda nepatīkama sajūta, un padomājis viņš saprata, ka tās ir nogulsnes, ko atstājusi saruna ar mazdēlu. Bērnus un pusaudžus mērķtiecīgi taisīja par stulbeņiem. Ari vecākās paaudzes, visu tautu kopumā uzskatīja par idiotiem. Caurām dienām un naktīm brašuļi ar blēdīgiem purniem aicina līdzpilsoņus uzticēt savu naudu viņiem pavairošanai. Meistarīgi veidoti klipi rāda ceļu, kā tikt pie bagātības, veselības un spēka: pīpējiet cigaretes, rijiet «snikerus», košļājiet gumiju — un ar jums viss būs okei! Simtiem dažādu fondu, akciju sabiedrību un banku ar apskaužamu pārliecību un neatlaidību aicina pirkt absolūti nelikvīdas akcijas. Padomju cilvēkam, kurš pieradis, ka viņu aicina piedalīties tikai tāpēc, lai apkrāptu, sola pasakainus ienākumus, kurus iespējams gūt ātri un, galvenais, nepakustinot ne pirkstiņa. Kā? Sīkums, dodiet tikai mums savu naudiņu!

Pats dīvainākais, ka vienkāršais cilvēks, gadu desmitiem ar smadzeņu skalošanu pieradināts uzticēties oficioziem, nav spējīgs pārkārtoties un, redzēdams ekrānā kāda afērista izdarības, uzskata to par valsts pārstāvi, un paklausīgi nes tam savus sūri grūti pelnītos tūkstošus, bet valsts ne pirksta nepakustina, lai neļautu nelietim tos piesavināt. Kur, kādā līmenī ir saslēgušās valsts ierēdņu un visāda veida afēristu intereses pret vidusmēra krievu interesēm?

Verļinovam pašam personīgi maz kas bija vajadzīgs — ģenerāļa alga un ieņemamais stāvoklis bija pilnīgi pietiekams, lai iegādātos visu nepieciešamo. Taču viņš gribēja, lai Borja un simtiem tūkstošu viņa vienaudžu dzīvotu nevis greizo spoguļu karaļvalstī starp ākstiem, blēžiem un bandītiem, bet normālā, pareizā pasaulē. Tieši tas arvien vairāk viņu pārliecināja, ka nepieciešams pieņemt galīgo lēmumu, kurš jau sen bija nobriedis.

Šādās pārdomās iegrimis, Verļinovs gandrīz aizmirsa par galveno. Šodien atklātībā parādās Skābā raksts.

—   Pieturiet krustojumā pie kioska! — viņš pavēlēja.

Šoferis samazināja ātrumu. Miesassargs pielika pie mutes mikrofonu:

—   Plānots apstāties pie kioska…

Verļinovs pats izkāpa no mašīnas un piegāja pie metāla būdas. Neapmierinātie apsardzes vīri ieslēdza viņu ciešā lokā, bažīgi lūkodamies apkārt. Viņi necieta, ka tiek pārkāpts kustības grafiks.

Ģenerālis nopirka divas čaukstošas, pēc tipogrāfijas krāsas smaržojošas avīzes un bez steigas atgriezās pie mašīnas.

Rakstam vajadzēja būt iespiestam ceturtajā lappusē, apakšā. Tā ari bija. Uzkrītoša rubrika «Avīze veic izmeklēšanu», trekniem burtiem virsraksts: «Ziepes pazemes karam», solīds, daudz solīdāks nekā institūta štatu sarakstā tipogrāfiski iespiests paraksts: «A. Kaimakovs, sociologs». Maziem salikuma burtiem redakcijas komentārs, militāro ekspertu domas. Bumba! Verļinovs brīnījās tikai par vienu: Aizsardzības ministrija un GIP nebija likušas nekādus šķēršļus iespiešanai, kaut gan nevarēja būt, ka nebija laikus saņēmušas informāciju par tā saturu.

Ģenerālis nospieda pogu, un biezais stikls atdalīja viņu no šofera un miesassarga. Viņš paņēma radiotelefonu un uzgrieza numuru.

—   Sveicināti, te Verļinovs. Vai laikrakstu jau lasījāt? Izlasiet, ir viens ļoti interesants raksts: «Ziepes pazemes karam». Jā, jā. ^Pietiek divām parlamentārām izmeklēšanām. Parīt? Kāpēc gaidīt? Ak tā… labi… līdz turpmākajam.

Ģenerāļa volga iebrauca norobežotajā vienpadsmitās daļas štāba mītnes teritorijā.

Tai pašā rītā kādā no valdības vasarnīcām sapulcējās astoņi cilvēki, kuru sejas bija labi pazīstamas vadošajās aprindās, kas nogrimušas Savienības aizmirstības Letā. Viņi piederēja pie grūstošā režīma kodola, ko veidoja PSRS partijas nomenklatūras un VDK atbildīgo darbinieku simbioze. Periodiska pārgrupēšana bija viņus pārvietojusi no kabinetiem Dzeržinska laukumā uz apartamentiem Vecajā laukumā — un otrādi. Un, kaut PSKP CK un PSRS VDK vairs neeksistēja, viņiem vēl bija personiskās mašīnas, vasarnīcas, apsardze, kundzisks izskats un iespējas. Iespējas pat paplašinājās, tāpēc ka agrāk bija prasība ievērot spēles noteikumus un zināmos apstākļos varēja sākties izjautāšana, bieži vien diezgan stingra. Turpretī tagad visi ierobežojumi un barjeras bija nojauktas un valsts īpašumu vairs neizmantoja kā savu personisko, tagad to bija nomainījusi atklāta un gandrīz neslēpta valsts mantas pārvēršana savējā.

—   Ilgāk atlikt vairs nedrīkst, citi mūs apsteigs, — iesāka liels, drukns vīrs ar uzblīdušu seju. — Esmu izzondējis šo jautājumu visos līmeņos un varu gandrīz droši teikt, ka mūs gaida pilnīga sapratne.

—  Gandrīz? — Bumbai līdzīgs resnītis ar spīdīgu, pliku pauri pastiepa uz priekšu tuklu pirkstiņu. — Kāpēc «gandrīz»?

—  Tāpēc, ka mūsu muļķītis daudzos ir radījis aktīvu nepatiku. Viņi negrib saistīties ar tik odiozu figūru.

—  Bet vai tad nav skaidrs, ka viņš ir tikai marionete! — Bumbveidīgais pagrozīja izplestos pirkstus.

—  Tas nav tik viennozīmīgi, — garais iebilda. — Pastāv uzskats, ka, uzkāpis tronī, viņš sāks pats savu spēli.

—   Nieki, — iejaucās drukns tumšmatis, kas profilā izskatījās pēc plēsīga putna. — Ar viņa apšaubāmo nacionalitāti…

—  Tieši nacionalitāte nav apšaubāma. — Apaļais Rausis skaļi iesmējās. — Bet, ja ebrejs ir izdevīgs antisemītiem, viņi uzskata to par krievu!

—   Khe, khe, — delikāti nokrekšķējās mazs, akurāts cilvēks ar brillēm smalkos, apzeltītos rāmjos, un visi bijīgi apklusa. — Vakar viņš bija pie manis. Un es neticu, ka viņš mēģinās pārraut nabas saiti. Viņš vienkārši nezina, kas viņam darāms. Toties ir ar mieru kļūt par cīņas karogu un ir pārliecināts par uzvaru.

—  Vēl mazliet nogaidīsim. Par to degvīnu Vasilijs Aleksandrovičs ģeniāli izdomāja.

—   Par kādu degvīnu? — tumšmatis brīnījās.

—  Tu toreiz biji Parīzē. Drīz būs pārdošanā degvīns, kas nosaukts vina vārdā. Uz etiķetes portrets. Un cena zemāka par «Stoļičnaju». Tā ir visefektīvākā, valdzinošākā propaganda.

—   Runājot par degvīnu… — Garais atvēra portfeli un izvilka pudeli «Smirnovskaja».

Cilvēks acenēs noraidoši pakratīja galvu.

—  Man ir tikšanās prezidenta administrācijā. Varbūt aizvedīs pie paša.

—   Nu, kas tur liels… — Garais ielēja degvīnu saliekamā glāzē, izdzēra un dziļi caur degunu ievilka elpu.

—   Labs gan! Kam vēl?

Vairāk gribētāju nebija. Viņš uzskrūvēja korķi, ar knakški salika glāzi un visu paslēpa portfelī.

—   'tātad es caur saviem cilvēkiem Domē ierosinu jautājumu par pirmstermiņa vēlēšanām. Pareizi? Aptuvenais laiks — šī gada rudens. Varbūt ziema. Kas vēl?

—   Man ir vēl viens jautajums, — resnītis ierunājās. Apspriede turpinājās.

* * *

Rezo Mentešašvili bija sliktā noskaņojumā. Kā likās, pirmoreiz mūžā viņš neorientējās situācijā un pieļāva nopietnu kļūdu. Maskavas kopiena bija neapmierināta ar viņa pēdējo izvēli. Bija runas par vispārēju saietu, lai sadotu viņam pa ausīm.

Aiz visa tā slēpjas Krusttēvs un Antarktīda. Un, protams, Ilknis. Kā izrādījās, Pūķis ir tukša vieta: kad jautājums bija nostādīts krasi, noskaidrojās, ka autoritātes viņam nav. Daudzi tieši tā arī teica: «Kas ir Pūķis? Es tādu zagli nepazīstu!»

Bet Krusttēvs ar Antarktīdu pa visu bijušo Savienību palaiduši «vēstules», un viņiem noticēja, tā tik skaties, ka tiešām sasauks lielo sapulci. Uknis izsūtījis vēsti pa zonām, tur viņam liels svars, jau tagad klīst runas, ka Brijļainais iepinies.

Ar Ilkni šodien jātiek galā. Iešņāptais viņu izvilinās ārā, un Pūķis ielaidīs lodi galvā. Vēl nesen Rezo uzskatīja, ka tā būs labi: viņš pats rokas nesmērēs, un par vienu nopietnu pretinieku mazāk. Tagad viņš sāka šaubīties, vai nezāģē zaru, uz kura pats sēž. iin vairs nešķita, ka novākt Ilkni būtu pareizi un derīgi.

Rezo nopūtās. Viņš stāvēja pie viesnīcas Aeroflot luksusnumura loga; iepretī, metrus trīssimt atstatu, pacēlās tāds pats dienesta ēkas stikla četrstūris. «Gladiatori» dzīvoja blakus numurā, viens no tiem pastāvīgi atradās kopā ar Rezo vai koridorā pie luksusnumura durvīm.

Piesardzība nekad nav lieka, it sevišķi pašlaik. Nesen pie viņa griezās čečeni; tiem bija paredzēta izskaidrošanās ar maskaviešiem — kaut ko nebija varējuši sadalīt kādā kazino mājā. Viņi lūdza brāļu kaukāziešu palīdzību. Rezo uzskatīja, ,ka labāk palikt neitrāliem, lai nesarežģītu jau tāpat nemierīgo situāciju. Tautieši it kā piekrita, bet tagad sāk izrādīt lielu neapmierinātību. It kā viņš tāpēc atteicies, ka čečeni atbalsta abhāziešus, cīnās viņu pusē. Bet šeit, Maskavā, ir savas darīšanas, savs sadalījums, tautieši kopā ar čečeniem viltotus avizo atjauno, saņem no viņiem ieročus, iegulda naudu naftā un benzīnā, bet viņš, kā izrādās, gribējis izjaukt tik brīnišķīgu un izdevīgu draudzību!

Un dzimtajā Gruzijā, uzzinot, kā viņš atrisinājis Ilkņa strīdu ar Sirmo, arī nebūs apmierināti, jo Uknis ar naudu palīdzējis tautai, atbalstījis svētajā karā, tāpēc pelnījis tādu pašu palīdzību un atbalstu.

Tagad iznāk, ka zagļu autoritāte ir sašķobījusies, tautieši kā šeit, tā tur, mājās, nav apmierināti, bet vai cilvēks var dzīvot bez saknēm? Nē, nevar! Ja čečeni tagad sadomātu viņu novākt, kas aizstāvētu? Tie divi aiz sienas pret organizāciju nenostāsies. Kas vēl? Sirmais? Viņam ir pašam savas problēmas. Turklāt izrādījies, ka viņš nav pats galvenais: apsolīja viņam, Rezo, atvērt banku, bet kaut kas sagāja grīstē, acīmredzot neatļāva.

Šie baņķieri negrib saistīties ar zagļiem, viņi draudzējas ar jaunajiem, kas nav sasmērējušies ar cietumu.

Patiesību sakot, viņš jau bija nolēmis ņemt pēdu uz Maskavu, tur, dzimtenē, nebija vairs nekāda dzīve — neatzina ne likumus, ne noteikumus, ne autoritātes. Visi apkārušies ar automātiem, granātām, klīst pa ciemiem, pilsētām, ceļiem — katrs pats sev autoritāte.

Tad viņš arī nolēma pārvākties, bet iznāca tā: vecās saknes kļuvušas vājas, bet jaunās izlaist nevar. Tātad izkaltušas? Nē, jāatgriežas pie savām saknēm!

Rezo piegāja pie telefona, uzgrieza numuru.

Klausuli pacēla adjutants. Mentešašvili stādījās priekšā un palūdza saimnieku pie telefona.

Dienesta ēkas astotajā stāvā, remontējamā slēgtā kabinetā, sēdēja snaiperis, novietojis uz atbalsta dīvainu ieroci ar resnu stobru un spēcīgu optisko tēmēkli, un ieskatījās pretējā nama luksusnumurā. Mērķis bija izplūdis, neskaidrs, gluži kā zivs neapgaismotā akvārijā.

Mērķi var sasniegt arī tā, tomēr īstas pārliecības par panākumiem nav, un profesionālis nestrādā uz labu laimi. Tātad jānogaida.

—   Hallo! — Ilknis rēca.

—  Te Rezo, — Briļļainais atkārtoja.

Ilknis piesardzīgi klusēja.

—   Vai Iešnāptais tevi šodien kaut kur sauca?

—   Nu?

—  Aiz viņa stāv Pūķis. Viņi grib tevi nožmiegt. Un aizbildināsies ar nozudušo kopkasi.

Ilknis kaut ko nenoteiktu nomurmināja.

—   Es zinu, daudzi no tavējiem ir pagalam, — Rezo līdzjūtīgi teica. — Aizsūtīšu tev savus «gladiatorus». Tūlīt to izdarīšu. Pūķis tevi traucē, bet Iešņāptais ar viņu ir uz vienu roku. Lai brauc prom, bez viņiem būs labāk. Vai saprati? Lai brauc! Mani ļaudis pavadīs, tieši šodien. Saprati?

—   Sapratu, — pēc brītiņa Ilknis atbildēja.

Balss skanēja dobji un nedroši. Tas bija neparasti, bet Rezo to izskaidroja pēc sava prāta.

—     Nebaidies, sirds man ir tīra, bet sapulcē es tikai izskata pēc tev uzbruku. Tā vajadzēja. Pēc tam paskaidrošu. Šodien tu pārliecināsies, ka esmu tavs draugs. Rit satiksimies un parunāsim.

Briļļainais nolika klausuli un divas reizes piedauzīja pie sienas. «Gladiatori» acumirklī bija klāt. Rezo aizslēdza durvis, piestūma pie tām krēslu un piešķiebis atbalstīja pret apaļo rokturi. Ja kāds mēģinās ienākt istabā, krēsls nokritīs. No naktsskapīša viņš izņēma pielādētu TT un aizbāza aiz siksnas aizmugurē. Vairākas reizes pastaigāja pa istabu, tad iegāja tualetē pačurāt. Strūkliņa bija vāja, un viņš nodomāja, ka atkal jāiziet ārstēšanās kurss.

Nomazgājis rokas, viņš atgriezās istabā, ielēja glāzi sarkanā pussausā vīna, iedzēra divus krietnus malkus. Pēc tam piegāja pie loga un, sūkdams aromātisko šķidrumu, skatījās uz ļaužu pūli, kas drūzmējās pie lidostas.

Snaiperis sakusa vienotā mehānismā ar ieroci. Tas bija jaunākais, ar klusinātāju apgādāta automāta modelis. Ar tādiem apbruņotas Iekšlietu ministrijas, Aizsardzības ministrijas, Federālā pretizlūkošanas dienesta vienības, un v visur tas vēl nebija pilnībā ieviests.

Šautene noraustījās, un trīssimt metru tālāk stāvošajam Rezo Mentešašvili pazuda galva. Deviņmilimetru patronai piemita šausmīgs graujošs spēks.

Ietrenētām kustībām snaiperis izjauca šauteni: noņēma optisko tēmēkli, magazīnu, akurāti izņēma patronu un nomontēja laidi. Tēmēkli ielika ādas futrālī un aizvilka rāvējslēdzi, speciālā apvalkā iebāza stobru, bet laidi un magazīnu vienkārši ievīkstīja palaga strēmelē. Visas detaļas paslēpa nobružātā dermatīna somā. Pameklējis atrada čaulīti, aizvēra loga rāmi un paskatījās apkārt. Viss bija pilnīgā kārtībā. Viņš novilka plānos gumijas cimdus, ar gumiju satverot rokturi, atvēra durvis un izgāja gaitenī.

Mazs cilvēciņš ar bālu, krunkainu seju, tērpies notašķītā, kritainā strādnieka kombinezonā un netīros celtnieka puszābakos. Nepiesaistījis neviena uzmanību, viņš devās pie kravas lifta un nobrauca lejā.

Eknis domāja smagu domu. Nāvei nolemtais Briļļainais it kā bija pelnījis tiesības dzīvot. Ilknim jau sen nepatika

Iešnāptais, un šodien saņemtais izsaukums izraisīja neskaidras trauksmes sajūtu, bet, ja nebūtu zvanīts, viņš ietu. Un mirtu?

Bet, ja spriedums pasludināts, tas jāizpilda. Turklāt mašīna ir iedarbināta, pasūtījums izdarīts, avanss samaksāts. Tādās lietās atpakaļceļa nav.

Nez kāpēc Briļļainais pēkšņi kļuvis tāds labiņš? Gluži vienkārši saprata, ka pārāk daudz kļūdu pieļāvis. Un mēģināja izlocīties. Bet par vēlu!

Ilknis izjuta kaut ko līdzīgu sirdsapziņas pārmetumiem. Briļļainais tomēr bija izglābis viņam dzīvību. Un nosūtījis savus cilvēkus apspiest dumpi. Tas ir, palīdzējis ieviest kārtību Ilkņa saimniecībā…

Kā būtu pareizi pēc Likuma? Tēvocis Petja bija teicis: «Zaglim labais jāatmaksā ar labu, sliktais — ar ļaunu.» Un piebildis: «Tiesa gan, labo un slikto katrs izmanās saprast pēc sava prāta…»

Varbūt piezvanīt un pārvērstā balsī īsi teikt: «Pie loga neej!»

Tā bija muļķīga doma. Ilknis to labi saprata. Tomēr viņš uzgrieza numuru, vēl nezinādams, ko darīs, ja Briļļainais pacels klausuli. Un ja Briļļainais atbildēs. Klausulē bezgalīgi atkārtojās gari signāli. Ari tā bija atbilde. Tieši tādu atbildi Ilknis ari bija gaidījis.

* * *

Pēdējos gados Tulas ieroču rūpnīca, tāpat kā citi uzņēmumi, kas ražoja ieročus, bija kļuvusi populāra.

Agrāk plānotās vairumtirdzniecības piegādes realizēja pēc desmitiem instanču apstiprinātiem grafikiem, kas iedzīvotājos neizraisīja nekādu interesi, ja nu vienīgi retumis kāds armijnieks atbrauc: steidzami nepieciešams paātrināt kravas nosūtīšanu, izpalīdziet…

Pašlaik visi piebraucamie ceļi ir pilni ar automašīnām — vieglās, furgoniņi, pikapi, mikroautobusi, kamazi… Administrācijas ēkā drūzmējas raiba publika, kuras rīcībā ir nevienam nezināmu republiku prezidentu, mazu tautiņu valdību, apgabalu un novadu administrāciju, ministriju, resoru, pusvalstisku organizāciju un privātu firmu izsniegti pieprasījumi, pieteikumi, oficiāli lūgumi.

Ieroči nepieciešami visiem, turklāt tikai un vienīgi likumīgiem, humāniem un cēliem mērķiem. Ložmetēji, triecienšautenes, rokas granātas, granātmetēji — nacionālo gvaržu un neatkarīgo armiju apbruņošanai, Dragu- nova snaiperšautenes, vītņstobru «aļņi», «leopardi», «tīģeri», «lāči» — lielo meža dzīvnieku nonāvēšanai, Makarova pistoles — valsts un privātajiem apsardzes darbiniekiem ietekmīgu amatvīru un bagātu personu aizstāvībai, šiem pašiem vīriem un personām — pašaizsardzībai, gludstobru bises — sīku dzīvo radību medībām un sīku ļautiņu aizsargāšanai.

Nokārtojuši vīzas, parakstus, ar apmaksu saistītās formalitātes, laimes lutekļi krauj savus pirkumus volgās, mersedesos, ņivās un nisanos, piebāž pilnus furgonus, mikroautobusus un kamazus. Stobri izklīst pa asiņojošos gabalos saplosīto valsti.

Ieroču bums, kā to varēja gaidīt, radīja ēnu tirgu. No rūpīgi sargātās teritorijas, iebāztus peldbiksēs, azotē, kabatās, zābakos, aiz bikšu atlokiem, krūšturos, somās, portfeļos, burkās ar boršču un kompotu, atkritumos, viltus benzīnbākās, kravas kastēs ar dubulto dibenu, personisko vieglo automašīnu sēdekļos, nesa un veda ārā uzgrūdatsperes un kaujas atsperes, stobrus, izsviedējus, belzeņus, šauteņu gaiļus, mēlītes aizsargskavas, sprūdus, padevējus, rāmjus, rokturus, nolaižamās mēlītes, aizslē- gus — vārdu sakot, visu ražotnes nomenklatūru, ko pagrīdes darbnīcās samontēja un pārvērta par lietošanai derīgiem izstrādājumiem.

Ja kādam atsevišķam klientam vai grupējumam nebija pietiekamu sakaru, iespēju un naudas, lai iegūtu kāroto atļauju, nepieciešamo ieroču daudzumu tie varēja iegādāties bez jebkādām formalitātēm un par pieņemamu cenu, kas vēlāk vairākkārt pieauga — proporcionāli attālumam no rūpnīcas un kārtējo starpnieku skaitam.

Nelegālā tirdzniecība ir bīstama abām pusēm — pircējs preces vietā var dabūt pa galvu un atdot naudu par velti; pastāv iespēja, ka analoģiski aptin ap pirkstu ari pārdevēju. Tāpēc ar šo biznesu nodarbojas vienīgi nopietni cilvēki, kuriem ir izstrādāta vairākkārtēju nodrošinājumu un garantiju sistēma.

Tomēr šāvieni atskan vai katru dienu, un vietējie operatīvie darbinieki tik tikko spēj iegrāmatot kārtējos līķus.

' Uz Tulu komandētajam kriminālmeklēšanas priekšniekam Kotovam to visu pastāstīja vecākais opers, kas kūrēja rūpnīcu.

Pieņemamā telpa bija stāvgrūdām pilna, taču vietējais operatīvais darbinieks kā ledlauzis, kas uzgūlis plānam krasta ledum, viegli pāršķēla pūli.

Pie milzīga pulēta direktora galda stāvēja resns, nevīžīgs, dienvidnieciska izskata plikpaurains vīrs, kura seju rotāja divu dienu bārdas rugāji.

—   Interesanti — kādiem gan nolūkiem tik mazai republikai ievajadzējies piecsimt SKS? — vaicāja direktors, kura rūpīgi izgludinātā žakete, svaigais krekls un ideāli sasietais kaklasaites mezgls krasi kontrastēja ar apmeklētāja ārējo izskatu.

—   Medībām! — plikpauris dedzīgi iesaucās. — Pie mums ir gan kalnu auni, gan mežacūkas un lāči… Mednieku daudz. Prezidents lūdz, Iekšlietu ministrija aizliek labu vārdu! Visi papīri ir kārtībā! Un vispār…

Viņš pagriezās pret ienācējiem un īgni saviebās.

—Visus dokumentus savācām, prezidents parakstīja, ministrs, viss, kā pēc likuma pienākas, — pircējs lūdzoši iebubinājās. Viņa roka veica divdomīgas kustības te kabineta saimnieka, te kabatas virzienā.

Direktors gurdi nopūtās, parakstījās un aizslidināja dokumentus pa gludo galda virsmu. Plikpauris tos satvēra un neatvadoties izmetās no kabineta.

—  Un tā no rīta līdz vakaram, — direktors operām sacīja. — Uz piecsimt tūkstošiem iedzīvotāju piecsimt karabīnes. Ko gan viņi ar tām iesāks? Pārdos Aizkaukāza republikās, un lieta darīta!

Viņš noņēma masīvās brilles un pamasēja virsdeguni.

—   Kas tad šoreiz?

Operatīvais darbinieks stādīja priekšā Kotovu.

—   No Maskavas? — kabineta saimnieks pārjautāja. — Atkal triecienšautenes?

—   Speciālās pistoles ar klusinātāju. Trīs gabalas vienā reizē. Ar rūpnīcas numuriem.

—   Tas vēl neko nenozīmē, — direktors nevērīgi teica. — Viņi tagad arī pašsaliktos marķē. Lai labāk izskatītos. Taču…

Viņš apklusa un domīgi pagrauza briļļu kājiņu.

—   No tā ceha neko nenes ārā. Neko! Tur bez visa pārējā ir arī slepenības režīms… Par cehu pat rūpnīcā maz kas zina!

Direktors mirkli domāja, apsverot dažādus variantus. Tad noteikti atkārtoja:

—  Tas nav iespējams! Ne izstrādājumi, ne ari paš- saliktie ieroči no turienes nenāk!

—  Jo labāk. Tad mēs palūkosim uz vietas.

Iestājās neveikla pauze.

—   Ziniet, — direktors novērsa skatienu, — tam ir nepieciešama īpaša atļauja. Speciālie izstrādājumi ir slepeni…

Kotovs pasmīnēja.

—   Šie slepenie specizstrādājumi guļ manā seifā. Bet pirms tam tos lietoja bandīti un — ņemiet vērā — bez jebkādas atļaujas. Ar tiem ir nogalināti ap desmit mūsu līdzpilsoņu. Mēģiniet uz mirkli iedomāties, ka tie tomēr ir nozagti no īpaši slepena režīma ceha, kuru nedrīkst apmeklēt pat milicijas majors…

Viņš bija izvēlējies pārliecinošus argumentus.

Speciālajā cehā izgatavoja īpašus ieročus. Izlūka nažus, kas šāva ar beztrokšņa patronām, nažus «matadors», kas izsvieda abpusēji griezīgus asmeņus, sadzīves priekšmetos paslēptas nāvējošas ierīces, daudzlādiņu «šautriņas», triecienšautenes un pistoles, ko varēja izmantot šaušanai zem ūdens, vairākus beztrokšņa pistoļu paveidus.

Kotovu neinteresēja divu un četru stobru MSP, kompaktās PSS ar neproporcionāli platiem stobriem, tāpēc viņš interesējās vienīgi par «Makarova-īpašā» ražošanas iecirkni. Šī specizstrādājuma rokturis un puse no aizslēga ne ar ko neatšķīrās no parastā, visiem labi zināmajā pistolē izmantotā varianta, taču aizslēga otra puse bija izveidota nekustīga cilindra veidā, kura galā atradās izgriezumi klusinātāja pielikšanai un bloķējošais sprūds.

—  Vai pagājušajā gadā ir bijuši daudzi komplektējošo daļu iztrūkuma gadījumi? — majors pavadoņiem vaicāja.

—   Neviena paša, — iecirkņa meistars pārliecināti atbildēja. Speciālā ceha priekšnieks piekrītoši pamāja.

Ne pārliecība, ne arī apstiprinājums neko nenozīmēja, taču trīskāršā kontroles josla, metālmeklētāji un pilnīgā pārģērbšanās pie izejas liecināja, ka šeit ir darīts viss, lai maksimāli apgrūtinātu valsts mantas tīkotāju ieceres.

No plakanas mapītes Kotovs izvilka lapiņu ar numuriem, kurus eksperti bija atjaunojuši uz bandītu ieročiem.

—   Kas saņēma šos izstrādājumus?

—  To ir ļoti viegli noskaidrot. Mums ir speciāls žurnāls. Iesim pie manis.

Ceha priekšnieka kabinetā patiešām atradās žurnāls, kurā bija atzīmēta visu ražoto specizstrādājumu izsniegšana saņēmējiem.

—  Vienu mirkli… Lūk! — Meistara pirksts apstājās pie vajadzīgā ieraksta. — Viena izstrādājumu partija tūkstoš deviņi simti deviņdesmitā gada februāri izsniegta PSRS Aizsardzības ministrijai.

—   Mūsu pasūtītāju skaits ir ļoti ierobežots, — ceha priekšnieks paskaidroja. — VDK, iekšlietu un aizsardzības ministrija. Vienīgi centrālie aparāti. Ar atsevišķām iestādēm un apakšvienībām mums nav darīšanu. Sadale notiek tieši resorā.

Kotovs brīdi domāja.

—  Man nepieciešama uzziņa: kas, kādu pilnvaru uzrādot, ir saņēmis izstrādājumus. Kas parakstījis pilnvaru. Kādus dokumentus uzrādīja saņēmējs.

—  Tas nebūs grūti izdarāms. Mums ir ļoti stingra uzskaite.

Patiešām, jau pēc pusotras stundas majors Kotovs saņēma oficiālu uzziņu. Piecdesmit trīs astoņu dažādu veidu speciālizstrādājumus, to skaitā ari «Makarovus-īpa- šos», kas gulēja viņa seifā, tūkstoš deviņi simti deviņdesmitā gada piecpadsmitajā februārī, uzrādot PSRS Aizsardzības ministrijas izsniegtu pilnvaru ar numuru 1205, ko bija parakstījis ģenerālleitnants Timoškins, bija saņēmis leitnants Ivančenko. Leitnants Ivančenko uzrādīja PSRS Aizsardzības ministrijas mantu un tehniskās komplektācijas centrālās noliktavas vecākā bruņojuma inspektora dienesta apliecību ar numuru 972.

Atgriezies Maskavā, Kotovs nosūtīja oficiālu pieprasījumu Krievijas Aizsardzības ministrijai. Viņš lūdza noskaidrot, kāda ir bijusi specizstrādājumu tālākā virzība. Saņemtā atbilde varēja laupīt ticību saviem spēkiem: sakarā ar PSRS Aizsardzības ministrijas likvidēšanu un attiecīgo dokumentu nozaudēšanu Krievijas Federācijas Aizsardzības ministrija nespēja apgaismot kriminālmeklēšanu interesējošo jautājumu.

— Kuņas bērni, — Kotovs komentēja situāciju. — Tie paši cilvēki, sēž tajos pašos kabinetos, rokas tajos pašos arhīvos, taču apgaismot jautājumu, saprotiet, šie nespēj.

Būtībā majors Kotovs labprāt uzspļautu šim, kā arī visiem citiem jautājumiem, kas bija saistīti ar dienestu. Kaut arī viņš bija izmeklēšanas fanātiķis, kaut ari viņam patika iet pa tik tikko redzamām pēdām, savienot pavedienus, kas rēgojas no dažādu dzīves situāciju kamoliem, izsekot, vajāt un beigās notriekt no kājām pašu viltīgāko, izveicīgāko un bīstamāko medījumu pasaulē, taču nodarboties ar to, ko tagad viņam nācās veikt kriminālmeklēšanas dienestā, Kotovam bija pretīgi.

Viņš nekad nebija romantizējis savu profesiju un uzskatīja sevi par dzinējsuni, kurš kalpo valstij. Un, ja nu tā, tad tas nozīmē, ka viņa darbs ir noskaidrot, atmaskot un aizturēt noziedznieku, bet saimnieka darbs — viņu atbalstīt, pabarot un, ja rodas nepieciešamība, — aizstāvēt. Galvenajos vilcienos tas tā ari bija: alga — resns nekļūsi, taču badā nenomirsi, tika saņemtas prēmijas, zvaigznītes uz uzplečiem — lūk, līdz pat majoram bija uzkalpojies… Piecpadsmit gadus gaidīja dzīvokļa saņemšanu, beidzot ari tika pie kārotā mitekļa; kaut ari otrā pasaules malā, toties savs. Ari pats dienests Kotovu apmierināja: vara, autoritāte, spēks un pastāvīga interese par dzīvi, asums, azarts, risks…

Vienīgi pēdējā laikā bija iedibinājusies savāda kārtība: tu viņu, maitasgabalu, dzen, dzen, panāc, nogāz, nazi vai stobru atņem, ieķeries rīklē, bet saimnieks — blākš pa purnu: un tagad — laid vaļā! Lūk, darbarūķis lien pāri dzimtās rūpnīcas sētai — kas viņam tur azotē? Vienu mirklīti, dārgie draugi, vesels ešelons pēc viltotiem dokumentiem ir aiztraucies zilajās tālēs — lūk, kur sēž īstie plēsoņas! Tā nav tava darīšana, šis jau ir pārlīdis pāri, kamp viņu — un ar visu likuma bardzību! Vai arī sievu piekāvis, salauzis degunu, izmežģījis atslēgas kaulu — veikli šo kamerā! Kāpēc tā, lūk, reketieri, vesela banda, parakstījušies par dzīvesvietas nemainīšanu un staigā brīvībā, laupītāju grupa atbrīvota pret drošības naudu, izvarotāju izlaiduši! To izlēma tiesa, prokurors, ne mums viņu lietas apspriest, šiem labāk redzams. Ko nozīmē «labāk redzams», ja lielie zvēri atrodas brīvībā, bet zonas ir piebāztas pilnas ar visādiem sīkaļām un kraupainiem krančiem! Vai tad tas ir pareizi?! Un atkal — tā nav jūsu darīšana, pagaidām vēl nav labu likumu, likumdevēji par tiem vēl lauza galvu, politiķi, bet tev nav nekādas nepieciešamības piestūķēt galvu ar liekām pārdomām: uz ko norādīs — kod, uz ko norādīs — neaiztiec!

Nu nē, nekas neiznāks, darbojieties paši, bez manis! Veči ar raksturu iet prom, citi pielāgojas: nepārtraukti zib acu priekšā, rej, izliekas… Un nekas, viss kārtībā. Atnāk jaunie, un viņiem liekas, ka tā arī vajag… Tas ir jo īpaši pretīgi. Kaut gan, protams, vēl pretīgāk ir tad, kad sāk kalpot tiem, kuri jāžņaudz, un saķer netīru roku pasviestus cukurkauliņus…

Starp citu, ienākumu vairāk, riska mazāk, tāpēc gadījumā, ja salēksies ar lielajām zivīm pa īstam, neviens to pat lāgā nepamanīs, it kā tā būtu tava personīga darīšana: pats putru savārīji, pats ari izstreb… Bet tas, ka tu to savārīji kā valsts varas pārstāvis un streb kā pilsonis Kotovs, šo varu neinteresē, kaut arī ir skaidrs: citi skatās, liek aiz auss, izdara secinājumus un jau rīt darbā vairs neizrādīs nepieciešamo centību, bet bez viņu centības ari pašai varai būs beigas. Taču, šķiet, tai ir pilnīgi vienalga, tā, izskatās, par nākotni nedomā.

Bet Kotovam jādomā arī par nākotni, kā nekā divi bērni, gribas arī iedzert un iekrāt vecumdienām — tāpēc ka par izglītību tagad ir jāmaksā, par dzīvokli jāmaksā, ārstiem jāmaksā, par visu un visur jāatver maks.

Bet šajā suņa dienestā pie bagātības netiksi, vari nopelnīt vienīgi lodi vai naža dūrienu, ja vien, protams, necentīsies labi uzvesties un neņemsi cukurkauliņus no rokām, kuras klāj asinis…

Viss, pietiek! Izdiena ir, ari piemērotu darbiņu piedāvā: aicina strādāt privātā detektīvfirmā, tur dienas laikā var nopelnīt vairāk nekā šeit veselā mēnesī.

Tāpēc — kā nu militāristi atbildēja, tā arī atbildēja! Vai viņam vairāk par citiem vajag?

Tomēr izmeklētāja instinkts, kas viņā bija izveidojies daudzu gadu laikā, neļāva pamest pēdas. Kotovs pats sevi nolamāja, sazinājās ar Arkadjevu no Galvenās pārvaldes un noteiktajā laikā bija klāt.

Specdienesti, bet agrāk mums jau vienīgi VDK ari bija, vienmēr distancējās no milicijas, uzskatīja sevi par eliti, aristokrātiem. Gan lietas, sak, viņiem ir svarīgākas, gan darbs smalkāks, gan rezultāti valstiski nozīmīgāki. Kaut gan, ja neskaita izlūkošanu un pretizlūkošanu, visas pārējās galvenās pārvaldes, kantori, dienesti un nodaļas nodarbojās praktiski ar tām pašām lietām kā OBtiSS vai kriminālmeklēšana, metodes reizēm bija pat krietni prastākas, bet par rezultātiem nav vērts pat runāt: tiesās nenonāca gandrīz neviena lieta, strādāja papīrgrozam.

Kad cilvēki rakņājas vienos un tajos pašos mēslos, rokas laiku pa laikam saduras; tad jāpajautā, jāprecizē, kura pirksti un ko tur, bet tas nozīmē, ka bez savstarpējas sadarbības iztikt grūti. Taču, ja jau Komiteja stāv augstāk, tad ikviens viņu opers var brīvi ienākt jebkurā rajona nodaļā vai pārvaldē, uzdot jautājumus un bez problēmām saņemt atbildes. Bet otrādi — tik vienkārši nesanāks. Šādos gadījumos jautājumus var uzdot vienīgi ar centrālā aparāta «kontaktvirsnieka» starpniecību. Ari atbildes varēja saņemt vienīgi ar viņa palīdzību — tika darīts viss, lai novērstu informācijas noplūdi.

Kriminālmeklēšanas galvenajā pārvaldē šāds starpnieks

bija Arkadjevs. Ilggadēju kontaktu laikā ar «kaimiņiem» — tā milicijā dēvēja čekistus — viņš bija iemantojis VDK darbinieka ārieni un manieres: respektablums, uzsvērta pieklājība, valdonīgs cienīgums.

Uzklausījis kriminālmeklēšanas priekšnieku, viņš nogrozīja galvu.

—   Neviens par šo jautājumu neko neteiks. Simtprocentīgi! Viņi par savām iekšējām nebūšanām stāsta vēl mazāk nekā citi. Taču ar kaut ko es jums varu palīdzēt.

Arkadjevs vēlreiz pārlasīja ieroču rūpnīcas uzziņu.

—  Ģenerālleitnants Timoškins deviņdesmitajā gadā bija ģenerālštāba Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieks.

—  Ahā, — Kotovs pamāja.

—   Ieroču kustībai centrālajā noliktavā spētu izsekot vienīgi militārā pretizlūkošana. Vai arī kara prokuratūra. Taču viņi tam klāt neķersies, varat man ticēt. Labākajā gadījumā jūs saņemsiet vēl vienu formālu atbildi.

—   Skaidrs. Bet vai jūs varat kaut ko noskaidrot par leitnantu Ivančenko no centrālās noliktavas? Biogrāfiskas ziņas, adresi?

Arkadjevs mirkli apsvēra.

—   Domāju, ka varam pamēģināt. Atsevišķus cilvēkus atdod ar lielāku prieku nekā resora noslēpumus. Bet viņš taču neko neteiks.

'—Bet ja pareizi pajautā? — Kotovs pasmaidīja un piemiedza aci.

Ilgais laiks, ko Arkadjevs bija pavadījis, izpildot «kontaktvirsnieka» pienākumus, nebija viņā iznīdējis izmeklētāja garu. Viņš uzsmaidīja Kotovam.

—   Uzraksti pieprasījumu: «Sakarā ar aizdomām par speciālo ieroču, kas izmantoti noziedzīgā darbībā, zādzību, lūdzu noskaidrot…» Un tā tālāk. Pacentīšos visu nokārtot pēc iespējas ātrāk. Mēģināšu pat noskaidrot viņa vājības.

Šoreiz aci piemiedza Arkadjevs. Izmeklētāji lieliski saprata viens otru. Panākt, lai cilvēks izdara to, ko tu vēlies, vieglāk ir tad, kad tu izmanto viņa vājības. Bet tās ir ikvienam.

Ātrās reaģēšanas grupas komandiera Kabanova vājība bija nepārvarama iedzeršanas kāre. Šajā gadījumā maziskajam netikumam bija pat zināms attaisnojums. Kad tu dienu no dienas sastopies ar nažiem, šautenēm ar apgrieztiem stobriem, pistolēm un triecienšautenēm, cīnies, šauj un izvairies no lodēm, nervi pārvēršas par stingri uzvilktām un nepārtraukti vibrējošām stīgām. Šī vibrācija pārņem visu ķermeni: sīki klab zobi, dreb rokas, raustās plakstiņi un lūpas, un pats galvenais — nepārtraukta iekšēja spriedze un augsta, gandrīz uz ultraskaņas robežas džinkstoņa galvā. Un nepārtraukti gribas atskatīties: vai aiz muguras kāds nestāv, nemēģina piezagties, uzmest cilpu ap kaklu?

Pret šo kaiti tabletes vēl nav izdomātas, labākajā gadījumā ārsti izraksta seduksenu vai baldriāna sakni — labuma maz un visu mūžu jau šādus līdzekļus nelietosi… Psiholoģiskā atslodze, hipnoze, profila maiņa, saudzējošs dienesta režīms — to visu varēja sastapt vienīgi pavēlēs un metodiskajās rekomendācijās, nevis reālajā dzīvē. Bet kā tad tu pāriesi citā darbā, kādu gan saudzējošu režīmu izdomāsi, ja neko citu neproti, kā vien stundām gaidīt piesmēķētā dežūrtelpā vai mašīnā, pēc signāla pielēkt kjās, skriet, panākt, piezagties klāt, lēkt, rāpties pa ugunsdzēsēju kāpnēm, izsist durvis, sadragāt stiklus un atkal: aci pret aci ar satrakotu bandītu, dūri pret dūri, stobru pret stobru. Atkal griba pret gribu, nervi pret nerviem, spēks pret spēku.

Tu viņu nogāz, šo aizved uz kameru, slimnīcu vai krematoriju, bet tevi jau gaida nākamais un vēl viens, un atkal, un vēlreiz… Viņu ir daudz un ar katru mēnesi kļūst arvien vairāk un vairāk. Viņu ir daudz — bet tu esi viens.

Tāpēc pēc darba tu ielej simt gramus: hop! — un iekšās ielīst siltums, atslābinies, un tā stīga vairs netrīs un muskuļi vairs neraustās. Labi! Var dzīvot.

Vienīgi pēc tam ar simt gramiem vairs nav līdzēts, vajag vēl, pēc tam atkal… Būtībā šis ceļš mums ir labi zināms.

Kaut ari Kabanova dzeršanai bija attaisnojošs motīvs, sekas bija tikpat pretīgas kā jebkuram prastam pļēguram. Kad seržants Percovs — aizdomīgs un glums tips — pēc maiņas ierosināja «ieņemt pa vienai», Kabanovs piekrita bez īpaša prieka — vienīgi tāpēc, lai kaut nedaudz atbrīvotos no nepārtrauktā sasprindzinājuma. Ar vienu pudeli, kā parasti, nebija līdzēts, viņi paņēma vēl — galu galā kopā strādā, kolēģi, dara vienu darbu. Tad uzradās Percova draugs; Kabanovam nepazīstami cilvēki nepatika, taču šis bija labs puisis, sportists, arī seržants par viņu galvoja. Trijatā viņi krietni pielakās… Gan par dzīvi runāja, gan sūdzējās par likteni, gan apskāvās, gan samutējās. Sportistu ieinteresēja grupas darbs, Kabanovs pastāstīja par to, kā pagājušajā nedēļā tik tikko nedabūja lodi vēderā, kā armēņu teroristus sagūstīja, — daudz ko pastāstīja, lai šis zina, kā tu jūties menta ādā… Nākamajā dienā mēģināja atsaukt atmiņā — vai nav pateicis ko lieku, taču nekas tāds prātā nenāca. Viņš sevi mierināja ar domu, ka pats nekādus noslēpumus nezina. Taču uz Percovu sāka skatīties ar vēl lielāku nepatiku nekā parasti.

Bet Gena Sisojevs šefam ziņoja, ka Ilkņa māju bija apciemojuši čekisti, vienu no viņiem saucot Vasiļjevs.

—  Tagad skaidrs, naudu savāca šie, — Sirmais rezumēja. — Un ari bomžu mums piespēlēja. Un kas viņš par bomžu, acīmredzot vienkārši bija nomaskējies… Tas Vasiļjevs jāņem pie rīkles.

—   Kur tad šo Maskavā meklēt? — Sisojevs prātīgi iebilda.

—   Izsauksim specu, viņš mums sniegs konsultāciju. Par divsimt «zaļajiem» visu dabūsim zināt.

Izrādījās, ka specs ir apgabala pārvaldes majors ar uzblīdušu blēža seju un nekaunīgi izvalbītām acīm. Noklausījies uzdevumu, viņš pašūpoja galvu.

—  Adrešu galdā — bezcerīgi; viņu kadru daļā nav nozīmes bāzties.

—  Sameklē kādu čekistu, tādam būs vienkāršāk noskaidrot, — Sirmais ieteica.

Lieļsejainais majors pasmīnēja.

—     Šiem tur ir zināmas grūtības. Tur viens otram nepārtraukti seko: te telefonus noklausās, te ārējā novērošana iesaistās… Katrs ir zem ķepas, tāpēc visi no visa baidās, kontaktos neiesaistās.

—   Neiesaistās, tu saki? — Sirmais pārjautāja un saviebās.

—   Parasti ne, — majors atkārtoja.

Viņš bridi prātoja.

—   Ir viena iespēja…

—  Tā jau ir cita runa. — Sirmais atzinīgi uzsita majoram uz pleca.

—  Ari pie mums nav iespējams iegūt ne adresi, ne telefonu. Bet poliklīnikā katram ir kartīte, tajā ir gan adrese, gan ģimenes locekļi, gan telefons. Starp citu, kaut ari pie ieejas stāv sargs, ieiet var pavisam brīvi. Varu ieteikt kādus desmit paņēmienus.

—   Pietiks ar vienu, — Sisojevs caur zobiem novilka.

* * *

PSRS VDK poliklīnikai nekad nav bijis izkārtnes, tāpēc reorganizāciju laikā, kas satricināja komiteju, neko nevajadzēja mainīt, jo vairāk tāpēc, ka aprūpējamais kontingents palika tas pats pat tad, kad kāds dienests atdalījās un kļuva patstāvīgs.

Sisojevs apstādināja Audi simt metru attālumā no kāpņu telpas masīvajām durvīm, kuru stiklotās ailas aizklāja kārtīgi aizkariņi. Saviebies viņš ar nazi iešņāpa pirkstā, aptina brūci ar kabatlakatu un straujā solī devās uz ieeju. Iebāzis apsēju kabatā, viņš atvēra durvis.

Atvaļinātais visnieks, kas pildīja sarga pienākumus, piecēlās no krēsla, taču asiņojošais pirksts viņu apstulbināja: ko darīt? Ieeja atļauta vienīgi darbiniekiem, uzrādot dienesta apliecību, un viņu ģimenes locekļiem — ar īpašām caurlaidēm. Asiņojošā roka nebija nekāda caurlaide, taču grūst ārā ievainoto, kurš redz šur un tur zibošus baltus uzsvārčus, šķita neērti. Sargs ātri pacēla iekšējā telefona klausuli un uzgrieza vadītāja numuru.

—     Neatliekamo palīdzību sniegt vestibilā, tālāk nelaist, — vadītājs deva rīkojumu. — Vajadzības gadījumā izsaukt «ātros».

Gena, pat nesagaidījis atjauju, piegāja pie reģistratūras, parādīja brūci jaunai sanitārei, kas stāvēja aiz barjeras.

—   Tūlīt, — viņa iepīkstējās un izvilka no galda dzīlēm vati un marles pikuci. — Kur ir jods?

No augšas jau kāpa lejā medmāsa, kura turēja rokā somiņu ar visu nepieciešamo.

Pēc dažām minūtēm iegriezums bija apstrādāts un apsaitēts. Nepateikuši ne vārda, medmāsa aizgāja. Jauniņās sanitāres skatienā bija jaušama līdzjūtība.

'— Kā tas jums tā gadījās?

—   Mašīnai riteni mainīju. — Gena apburoši pasmaidīja. — Kā jūs sauc?

Turpmākais noritēja pēc izstrādātā plāna: vakarā viņš sanitāri aizveda uz mājām, nākamajā dienā viņi sēdēja pie galdiņa restorānā, pēc tam gulēja gultā. Tā kā Gena meklēja armijas biedru, kurš, iespējams, strādā VDK sistēmā, meitene atrada Vasiļjeva medicīnisko karti, norakstīja adresi un telefonu un atdeva jauniegūtajam draugam.

Gena nekavējoties piezvanīja.

—  Vasiļjevs būs nedēļas beigās, — dienestā atbildēja.

—  Viņš ir komandējumā, — sieva paskaidroja.

Divdesmita nodala

—   Vai jūs zināt, kad es galīgi pārliecinājos par to, ka jūs neesat saistīts ar VDK? — Smaidīja vienīgi Smita acis, un lūpu kaktiņi viegli ietrīsējās. Kad uzzināju, ka jūs esat sēdējis cietumā! VDK savus cilvēkus neļauj iesēdināt.

—   Ko jums tā VDK neliek mieru? — Asmodejs nevērīgi pajautāja. Viņš domāja par to, ka viņiem nevajadzēja iznīcināt kartīti, kas glabājās pilsētas Iekšlietu daļas informācijas centrā. Ja CIP nolems pārbaudīt viņu vēl vienu reizi un izmantos šo kanālu, tad oficiālu zinu trūkums par viņa sodāmību radīs nopietnas aizdomas.

—  Vēl viens pierādījums ir tas, ka mums neviens neseko.

Jau veselu stundu Smits viņu vadāja gar Maskavas upi; vini nonāca līdz Kropotkina krastmalai, un acīmredzot kāds vērīgi kontrolēja situāciju, pārraidot izlūkam nepieciešamo informāciju. Vai arī otrādi — nepārraidot trauksmes signālu.

—  Turklāt es pārbaudīju, vai jums nav līdzi kādas raidošas vai citādas elektroniskas ierīces…

Asmodejam pārskrēja tirpas pār muguru. Labajā rokā viņš turēja no Mežujeva saņemto diplomātu, kurā bija iebūvēts diktofons. Ieraudzījis savu slimnīcā iepazīto draugu, viņš nekavējoties nospieda maskēto pogu, kas ieslēdza ieraksta režīmu. Katrs viņu dialoga vārds tika fiksēts uz ļoti plānas magnetizētas stieples.

—   Rezultāts negatīvs…

No padusēm tecēja sviedri, sviedru tērcītes plūda gar mugurkaulu, krekls bija pielipis pie lāpstiņām. Mežuje- vam bija taisnība. Pārnēsājamās kontrolierīces fiksē vienīgi aktīvās elektroniskās iekārtas, tāpēc šādos gadījumos nekad netika izmantoti radiomikrofoni, raidītāji un tamlīdzīgas lietiņas.

—   Mani mulsina vienīgi piecsimt deviņdesmit gramus smags metāla priekšmets, kas atrodas jūsu ķermeņa kreisajā pusē, visticamāk, zem paduses, — Roberts Smits turpināja. — Parasti šajā vietā atrodas ierocis; spriežot pēc izmēriem, tā varētu būt maza kalibra pistole: seši trīsdesmit pieci vai septiņi sešdesmit pieci.

—  Nu, lūk, ari jūs varat kļūdīties, Robert! — Asmo- dejs piespieda sevi pasmaidīt. — Astoņi milimetri!

Viņš izvilka no kabatas atļauju.

Izlūks rūpīgi izpētīja dokumentu.

—  Tas ir labi, ka varas iestādes atļāvušas pašaizsardzību. Maskavā ir visai nemierīgi. Drausmīgais atgadījums, par kuru jūs stāstījāt, tam ir labs apliecinājums.

Smits atdeva dokumentu.

—  Došu jums padomu — īpaši nepaļaujieties uz gāzes pistoli. Tā var palīdzēt pret sīku huligānu, nevis aizsargāt no bandīta. Jūsu vietā es izvēlētos četrpadsmit patronu trīsdesmit astotā kalibra Smith and Wesson. Pēc jūsu standarta — deviņi milimetri. Tā sver tikai par trīssimt gramiem vairāk nekā šī mantiņa. — Amerikānis nevērīgi iebikstīja Asmodejam kreisajā sānā. — Taču efekts — nesalīdzināms.

—  Jūs labi pārzināt ieročus.

—  Jā, man tāda ir.

—   Seit?

—   Nē, mājās. Kāpēc jūs tik vērīgi skataties?

—  Tātad no mums diviem kļūdījies ir viens.

—   Kādā nozīmē?

—  Jūs domājāt, ka es strādāju VDK, es uzskatīju jūs par CIP darbinieku. Jūs pārliecinājāties par savu kļūdu un minējāt argumentus, kas apstiprina manas aizdomas.

Viņi lēni soļoja pretim vieglam, pavasara aromāta piesātinātam vējiņam, un brīdī, kad Asmodejs apstājās, Smits paspēra vēl dažus soļus uz priekšu. Viņa garā, neaizpogātā mēteļa malas uzplandīja, uz sekundes desmitdaļu atsedzot rūtainu oderi.

—   Kāpēc jūs to izdarījāt? — Asmodejs uzrunāja saspringto muguru. — Kāpēc jūs man ļāvāt saprast, ka esat izlūks? Jūs nebaidāties būt tik atklāts?

Smits pagriezās. Viņš bija galvas tiesu garāks par Asmodeju, kalsnējs un smaidīgs. Taču šajā brīdī viņš izskatījās pilnīgi nopietns.

—  Vaļsirdība ir uzticības ķīla, — Smits klusi sacīja. Un pasmaidīja. — Ziniet, Viktor, izlūks nekad neatzīsies, ka viņš ir izlūks. Ir, protams, īpaši gadījumi: adatas zem nagiem, strāvas trieciens sēkliniekos, nātrija pentonāls vai skopolamins… Par to visu es zinu vienīgi kā žurnālists. Esmu rakstījis par CIP, starp citu, arī par VDK Tāpēc faktūru es pārzinu.

Ja runā par bailēm… Ir iestājies atldātības laikmets, informācijas apmaiņas brīvības ēra. Brīvība nonāvē bailes. Bez tam — jūs nezināt valsts noslēpumus. Par ko mani var apsūdzēt? Par kādiem grēkiem pret mani var rasties aizdomas?

—  Tātad jūs esat apkāries ar radiokontroles ierīcēm un supermoderniem metāldetektoriem ne jau baiļu dēļ, bet vienīgi parastas žurnālista ziņkāres dzīts?

—   Dieva dēļ, iztiksim bez spiegu terminoloģijas. — Smits pasmaidīja. — Pie mums tās ir plaša patēriņa preces, var nopirkt katrā kvartālā. Bet piesardzība nepieciešama ne tikai spiegiem. Par iejaukšanos personīgajā dzīvē, difamāciju no manis var piedzīt milzīgas summas. Pašlaik Krievijā ir modē celt prasības par neskaitāmiem miljoniem!

—  Jās esat nolēmis iejaukties kāda cilvēka personīgajā dzīvē? Šeit, Maskavā?

Smits padevīgi nolieca galvu.

—  Jā. Un gribu lūgt jūsu palīdzību.

—   Interesanti.

—   Iesim kaut kur paēst. Tur arī parunāsim.

Asmodejs bija izsalcis, taču tajā pašā mirklī viņš

iedomājās par diplomātu: vai viņam izdosies to pienācīgi novietot? Mežujevs bija teicis, ka mikrofons ir ļoti jutīgs un «ķer» balsis - pusotra metra rādiusā. Un tomēr… Ja nu nāksies to nolikt zem galda…

—   Piedodiet, Robert, kaut ari jūs pārliecinājāties, ka man neseko, taču neesmu drošs, ka neseko jums. Agrāk pie mums ļoti patika izsekot ārzemniekus. Jums jāpiekrīt, ka manā stāvoklī nebūtu vēlams bojāt attiecības ar varas iestādēm.

«Priekšzīmīgs čekas darbinieks,» viņš ironiski nosprieda. «Gribas rit, taču darbs pirmajā vietā.» Un patiešām — viņš izturējās tā, it kā saņemtais uzdevums būtu izspiedis no viņa dzīves visas pārējās rūpes un problēmas. Taču tas bija izskaidrojams ne jau ar to, ka viņš pēkšņi būtu apzinājies savu sabiedrisko un dienesta pienākumu. Vienkārši šajā brīdī Asmodeja un Kļačkina mērķi sakrita.

Smits viņu izbrīnīti uzlūkoja.

—  Ja jau' mūs ir pamanījuši, tad pusdienas jums nesagādās papildu nepatikšanas. Ja nav… Protams, jāņem vērā tas, ka mēs varam uzdurties slēpnim. Taču šāda iespēja līdzinās nullei. Kā gan VDK varēja zināt, ka mēs ieiesim tieši šajā kafejnīcā?

Viņš paņēma Asmodeju zem elkoņa un vadīja uz nelielu paviljonu, ko greznoja spilgta izkārtne un svešā valodā aprakstītas vitrīnas.

Viena no daudzajām vietām, kurā otršķirīgus produktus, viltotus liķierus, pašdarinātu degvīnu un konjaku, kontrabandas cigaretes, apdullinošu mūziku pārvērta par naudu, kas noteikti tika apmainīta pret dolāriem un stiprināja īpašnieka materiālās labklājības pamatu, īpašnieka, kurā vakardienas trijnieku karaļa aizskarto patmīlību saldināja viņa paša vārds, kas rotāja iestādījuma izkārtni.

Šo vietu sauca «Picas bārs Aleksandrs». Bez picas simpātiska, visai vulgāra meiča iznēsāja ari visai smalkas uzkodas: ikrus, marinētas sēnītes, olīvas ar pipariem.

Smits un Kļačkins apsēdās pie loga, un Asmodejs nolika diplomātu uz palodzes. Viņš bija priecīgs, ka šajā jautājumā neradās liekas problēmas.

Maltītes laikā vini pārrunāja vispārīgas tēmas: apsprieda dzīves dārdzību Krievijā un citās valstīs, politiskās un ekonomiskās perspektīvas, Maskavas kriminogēno situāciju.

—  Jā, gandrīz aizmirsu… —No dārgas ādas mapes Smits izvilka divas spilgtas kārbiņas. - Preparāts, kas stimulē šūnu iekšējos apmaiņas procesus aknās. Iesaku no visas sirds. Mums abiem jādomā par veselību.

—   Paldies. Par to ari iedzersim. Slimnīcā mums šāda iespēja bija liegta.

Viņi salēja atlikušo degvīnu glāzēs. Plakano, blašķei līdzīgo pudeli greznoja sarkana etiķete — Smirnoff. Asmodejs apmierināts konstatēja, ka degvīns ir īsts.

—  Vai jūs cītīgi lasāt avīzes? — Smits painteresējās, tiklīdz atnesa kafiju.

—   Drīzāk nē nekā jā. — Asmodejs iemalkoja melno karsto šķidrumu, kam nebija ne garšas, ne ari smaržas.

Amerikānis lēni atvēra mapi.

«Jādomā, ari viņam tur ir diktafons,» Kļačkins nosprieda.

—   Pievērsiet uzmanību diviem rakstiem. — Smits nolika uz galda avīzes. — Lūk, šim «Kur pazudušas ziepes?» — Viņš ar pirkstu norādīja. — Un «Ziepes pazemes karam».

—   Šķiet, jūs nopietni interesējaties par ziepēm, — Asmodejs nomurmināja un ķērās pie lasīšanas.

Roberts Smits nesteidzīgi malkoja draņķīgo kafiju un neuzkrītoši vēroja savu sarunu biedru. Glucfi skūts, smaržo pēc laba odekolona, ģērbies nebūt ne sliktā, ja spriež pēc šejienes mērauklas, uzvalkā. Izglītots, komunikabls, labprāt kontaktējas. Visnotaļ noderīgs cilvēks. Ja vien viņš nedarbojas VDK uzdevumā. Tāpat kā visi vina ko- lējp, ari Smits uzmanīgi sekoja pārmainām Krievijas pretizlūkošanas organizatoriskajās struktūrās un zināja par nosaukumu maiņām, taču tās apzīmēšanai viņš izmantoja vienīgi to abreviatūru, ko pasaulē pazina jau gadu desmitus.

Līdz šim vasām pārbaudēm bija negatīvs rezultāts, taču tas vēl neko nenozīmēja. Izlūkošanā vienmēr tiek pieņemts ļaunākais. Balstoties uz šo principu, Smits nevarēja izslēgt, ka Krievijas pilsonis Kļačkins izpilda varas iestāžu dotu uzdevumu un uz palodzes demonstratīvi noliktajā diplomātā atrodas ierakstoša ierīce. Kaut ari tik rupji un primitīvi, saprotams, neviens nestrādā. Bet no otras puses —jo vienkāršāk, jo drošāk. Tu taču nelūgsi savu biedru, kura labvēlību esi paspējis iemantot: «Atver čemodānu, pārbaudīsim, kas tur atrodas.» Pēc tāda gājiena, pie velna, nevar būt ne runas par psiholoģisku kontaktu un savstarpēju uzticību. Turklāt, ja šāda ierīce tur atrodas, to tik viegli nevarētu atklāt: kaut kāda plāksnīte ar mikroshēmām, kas iešūta apdares materiālā, — nāktos likt lietā šķēres, lai sagrieztu ādas imitāciju smalkos gabalos.

Smits iztukšoja tasīti un nopūtās. Un vispār — ja jau VDK viņu uzmana, tad ierakstu var veikt jebkurā brīdī. Ieies caur virtuves durvīm, pavēlēs viesmīlei — krievu tauta šādās lietās ir ļoti disciplinēta —, un viņa iebāzīs magnetofonu priekšautā vai ari uz blakus galdiņa stāvošajā salvešu traukā ieliks mikrofonu. Izlūks vērīgi aplūkoja viesmīles priekšauta kabatu. Viņa šo skatienu saprata pēc sava prāta un tikko jaušami pasmaidīja.

—  Vēl divas kafijas un cigaretes!

Tagad amerikānis viņu apskatīja no aizmugures, šoreiz citādi: vīriešu parastais vidukļa, gurnu un kāju vērtējums. Smits zināja, ka patoloģisks aizdomīgums un vajāšanas mānija ir izlūku profesionāla slimība. Ļoti svarīga ir māka pārslēgties. Ja tas neizdodas — jāiet pensijā, pretējā gadījumā līdz pat mūža beigām nāksies apmeklēt psihiatriskās dziednīcas. Vai arī tev tiks piespriests mūža ieslodzījums. Krievijā pagaidām superilgi cietumsodi vēl nebija ieviesti, taču desmit, piecpadsmit gadi Krievijas cietumā — tas nez vai būtu maigāks sods.

Smits vēlreiz nopūtās.

Viņam nekas nedraud. Viņš nesaņem slepenas ziņas, nemēģina apdraudēt tās valsts aizsardzības spējas, kurā uzturas. Tas, par ko viņš nolēmis lūgt, ierakstīts pat desmit lentēs, nevar tikt izmantots par pamatu, lai viņu apsūdzētu spiegošanā. Bet vēlāk, laika gaitā, slimnīcas biedra īstā seja noteikti atklāsies.

— Te būs kafija, — viesmīle atklāti koķetēja, taču Smits viņai nepievērsa ne mazāko uzmanību.

«Pats sevi baidu, pats sevi mierinu,» izlūks nodomāja. «Operatīvais darbs būs jāpamet.»

Viņš sen jau bija nolēmis apmainīt «lauku» pret CIP reģionālā sektora vadītāja ērto kabinetu. Āfrika, Mongolija, Krievija… Viņš labi pārzināja šo vietu vietējos apstākļus, rezidentūras, aģentu tīklus. Lēmums bija nobriedis. Taču…

Lai skaisti aizietu un ar pagodinājumiem ieņemtu vietu Lenglijā, pašās beigās vajadzēja sasniegt labu rezultātu. Zemestrīces Losandželosā un Sanfrancisko bija devušas vielu ne tikai bulvāru presei. Senāta izlūkošanas un nacionālās drošības komiteja izskatīja jautājumu par «Maskavas roku» un deva attiecīgu rīkojumu Centrālajai izlūkošanas pārvaldei. Speciālajam īpašu uzdevumu aģentam Robertam Smitam vajadzēja vai nu apstiprināt, vai ari apgāzt aizdomas par padomju specdienestu saistību ar šīm katastrofām.

Turklāt panākumus varēja gūt vienīgi pozitīva rezultāta gadījumā. Neviens nepaturēs prātā cilvēku, kurš paziņos: «Džentlmeņi, Maskavai ar šīm zemestrīcēm nav nekāda sakara! Un kāpēc viņiem tas būtu nepieciešams? Kaut ko tādu varēja izdomāt vienīgi pilnīgs idiots, kuru vēl no aukstā kara laikiem moka paranoja.»

Cita lieta — varonis, kas atmaskojis neģēlīgas intrigas. Vai vismaz apstiprinājis to pastāvēšanas iespēju, kaut arī nav spējis iegūt galīgus un neapgāžamus pierādījumus.

Un, kad lieta skar dziļi apslēptus noslēpumus, gandrīz vienmēr pierādījumu vietā varēja iztikt ar iespēju, jo sevišķi tad, kad tās pastāvēšanas varbūtība bija pietiekami liela. Iespēju vērtējums ir atstāts to darbinieku ziņā, kuri ir ieguvuši informāciju.

Pat ja tie gudrinieki no Izlūkošanas uzraudzības padomes apšaubīs aģenta secinājumus — kas tur liels? Uz «aukstumu» viņi paši nedosies, un nav neviena cilvēka, ko varētu turp aizsūtīt. Pēdējā instance būs virsnieks, kurš ir atgriezies no turienes; izsauks un sarīkos nopratināšanu jautājumu krustugunīs. Bet Roberts Smits zināja, ko un kā atbildēt.

—   Interesanti. — Asmodejs nolika avīzes malā. — Un kāds man ar to visu ir sakars?

Izlūks vērīgi skatījās uz pretim sēdošo cilvēku. No viņa bija lielā mērā atkarīgs, vai speciālais aģents Roberts Smits gūs panākumus. Iespējams, ka pat pilnīgi.

—   Pašlaik Krievijā ir ne mazums sensāciju. — Smits rūpīgi salocīja avīzes un ielika tās mapē. — Vienu dienu ziņo par sazvērestību pret prezidentu, citu — par valstsvīru miljoniem Šveices bankās…

Asmodejs dzēra atdzisušo kafiju un klausījās. Mežujevs viņam nebija teicis, par ko tieši runās Roberts Smits. Asmodejs bija pārliecināts, ka Mežujevs to nemaz arī nezina.

—   Es nevēlos līst politikā un skandālos. Toties «pazemes kara» iespēja lasītājus neatstās vienaldzīgus. Pat ja rakstos minētie fakti ir tikai puslīdz patiesi. Vai ari patiesība tajos ir vienīgi kāda ceturtā daļa. Vai ari tajos vispār nav ne kripatas patiesības! Vārdu sakot, tā ir droša tēma un es vēlos tai ķerties klāt…

Asmodejs klusējot gaidīja turpinājumu.

—   Es vēlos, lai jūs uzņemtos reportiera pienākumus.

Krievu avīžnieki to sauc par «ārštata reportieri» vai «honorāru reportieri». Es jums maksāju honorāru, jūs man palīdzat vākt materiālus rakstam.

—   Man būs jāfotografē slepenie kara objekti?

—   Pasarg' Dievs! Jūs satiksieties ar sociologu Kai- makovu un palūgsiet, lai viņš jūs iepazīstina ar savāktajiem materiāliem. Noskaidrosiet uzvārdu bijušajam karavīram, kuru viņš apzīmēja ar burtu «B». Pajautāsiet, kas netika publicēts. Mēģināsiet noskaidrot viņa informācijas avotus. Varbūt ir kādi dokumenti, vienā vietā viņš dod šādu mājienu. Par sadarbību samaksāsiet tik, cik viņš prasīs.

Viss ir pilnīgi likumīgi un legāli.

—   Kā es pamatošu savu interesi par viņa rakstiem?

—  Jums jāpiekrīt, ka jums to izdarīt vieglāk nekā man. Pateiksiet, ka rakstāt rakstu vai disertāciju vai esat pacifists un vēlaties atmaskot militāristus. Man nāktos divas diennaktis pierādīt, ka es neesmu CIP aģents. Un pastāv visai lielas iespējas, ka viņš man nenoticēs.

Asmodejs izlikās, ka pārdomā teikto. Smits nolika uz galdauta šauru aploksni.

—  Avanss. Divi tūkstoši dolāru.

Asmodejs viņu uzlūkoja.

—   Izlocīsim kājas? Šeit ir briesmīgi piesmēķēts.

Aploksni viņš nevērīgi iebāza kabatā.

«Pareizi saka: nauda nāk pie naudas,» viņš nodomāja, piecēlās un satvēra diplomātu.

Mežujevs bija sacījis, ka lentes pietiks divām ar pusi stundām. Laiks gāja uz beigām. Asmodejs nospieda maskēto aparatūras izslēgšanas pogu. Tā bija loģiski motivēta rīcība, un aizdomām nevajadzēja rasties. Taču nekas nenotika — ieraksts turpinājās. Maskētā poga veica divas funkcijas: tā izslēdza Asmodeja modrību un fiksēja brīdi, kurā Asmodejs vēlējās pārtraukt ierakstu.

—   Labi, Robert, — Asmodejs sacīja, tiklīdz viņi bija izgājuši uz ielas. — Esmu ar mieru jums palīdzēt un pat uzskatīšu to par parastu reportiera darbu. Taču man ir nepieciešams kāds pakalpojums, krietni būtiskāks nekā nauda.

—   Labprāt palīdzēšu.

Smits izjuta patiesu gandarījumu. Kad aģents izrāda ieinteresētību, parasti viņš strādā ar sirdi un dvēseli.

—   Izbraukšana uz ASV bez muitas kontroles. Piemēram, caur Baltijas valstīm. Pēc ierašanās — ASV pilsonība. Jūsu avīze spēs to nokārtot?

Smits jautri iesmējās.

—  Jums ir laba humora izjūta, Viktor. Domāju, ka mēs spēsim to nokārtot. Mūsu avīzei ir ļoti liela ietekme.

Smits turpināja smieties. Viņš juta atvieglojumu: ja jau aģents risina savas personīgās, ādas glābšanas problēmas, turot rokās aizdomīgu diplomātu, — tas nozīmē, ka tajā nav nekāda integrālo mikroshēmu magnetofona. Katrs izlūks zina: šīm mantiņām ir ļoti liels resurss un tās nav iespējams izslēgt.

* * *

Vienā eksemplārā nodrukātajai sarunas kopijai bija vairākas atzīmes. Mežujevs, kas bija lasījis pirmais, interesantākās vietas atzīmēja ar zīmuli. Lappušu malās Dronovs ar melnu tinti bija uzrakstījis savas rezolūcijas. Pašlaik Verļinovs ar zaļu pastu tām pievienoja savējās.

Pretī dialogam par gāzes pistoli Dronovs bija uzrakstījis: «Konfiscēt, velns lai parauj!» Verļinovs papildināja: «Neaizvainojot A., izskaidrot, ka, ejot uz operācijām, to labāk neņemt līdzi.»

Smita vārdus par diviem avīžrakstiem pavadīja viena melna un divas zaļas izsaukuma zīmes.

Asmodejam doto uzdevumu Dronovs bija novērtējis ar lielu pluszīmi, bet Verļinovs uzrakstīja: «Izteikt atzinību izstrādes iniciatoram.»

Un, beidzot, visu, kas sekoja pēc ieraksta režīma atslēgšanas imitācijas, pavadīja melna līnija un nervoza frāze: «Izstrādāt pretdarbības pasākumus. Maita!» Zaļā rezolūcija izskatījās krietni lakoniskāka: «B. Mežujev! Lūdzu aprunāties.»

Nolicis dokumentu malā, Verļinovs iegrima pārdomās. Viņa cilvēks valdībā ziņoja, ka jaunais Federālā pretizlūkošanas dienesta vadītājs nedomā samierināties ar vienpadsmitās daļas autonomiju. Un pašreizējais politisko spēku samērs nez vai ļaus pretoties viņa ieceru īstenošanai.

Godbijīgi pieklauvējis, kabinetā ienāca sekretariāta priekšnieks. Seja liecināja, ka viņš atnesis ne īpaši labas ziņas.

—   Fakss uz jūsu vārda, — nodūris acis, viņš ziņoja. — «Trīs dienu laikā sagatavot likvidētās bijušās PSRS VDK vienpadsmitās daļas darbinieku atestācijas dokumentus. Sakarā ar iecerēto nodaļas reorganizāciju iesniegt materiālus finansu un saimnieciskās darbības revīzijai, ko veiks Krievijas Federācijas FPD finansu un plānu pārvalde. Sagatavot operatīvās lietas un materiālus; to pārbaudi veiks KF FPD vadības izveidota komisija. Paraksts: Federālā pretizlūkošanas dienesta direktors…»

«Tās ir beigas!» Verļinovs nodomāja, taču skaļi sacīja:

—  Cik reižu viņi nav centušies piespiest mūs pie zemes, vai atceraties? Es ari neatceros. Kā strādājām, tā strādāsim! Pamatojumu prezidentam es sagatavošu personīgi!

Ģenerāļa sejā neietrīcējās ne vaibsts, balss bija noteikta un stingra kā vienmēr. Sekretariāta priekšnieks devās projām ar mierīgu sirdi, un pēc pusstundas viss personālsastāvs uzzināja, ka draudīgā depeša ir tikai kārtējais mēģinājums pievākt daļu, mēģinājums, kurš, tāpat kā visi iepriekšējie, bija lemts neveiksmei.

* * *

Kad Valsts dome sāka apspriest jautājumus, kas darba kārtībā bija atzīmēti kā «Dažādi», līdz tribīnei izlauzās deputāts Česnokovs, ko pazina kā savaldīgu centris- tu. Šajā brīdī viņš bija uzbudināts un nervozi kratīja avīzes.

— Pilnīga uzraudzības trūkuma apstākļos kara resors veic drausmīgus eksperimentus, izraisot mākslīgas zemestrīces! Žurnālisti un sociologi ir veikuši speciālus pētījumus un minējuši pārliecinošus faktus! Ir liecinieki, dokumenti, ekspertu atzinumi. Trūkst tikai viena: varas iestāžu reakcijas! Divas pamatotas publikācijas nav piesaistījušas uzmanību! Es ierosinu nodibināt speciālu komisiju, kasv izmeklēs šeit minētos faktus!

Pēc Česnokova uzstājās vēl četri deputāti. Vini visi bija lasījuši rakstus «Kur pazudušas ziepes?» un «Žiepes pazemes karam», klausījušies ārzemju radiostaciju raidījumus un šķita ļoti norūpējušies, tāpēc pieprasīja parlamenta izmeklēšanu.

Parasti parlamenta izmeklēšanas ideju atbalsta visi deputāti neatkarīgi no to politiskās nokrāsas. Iebilst vienīgi tie, kurus varētu skart šādas izmeklēšanas.

Priekšteču rūgtās pieredzes mācīts, spīkers izrādīja gudrību un ierosināja uzklausīt Aizsardzības ministrijas pārstāvju domas.

Apstākļu nejaušas sakritības dēļ zālē atradās aizsardzības ministra vietnieks, kuram nekavējoties deva vārdu.

Klātesošajiem par lielu brīnumu, ģenerālpulkvedis sacīja, ka kara resors ir ieinteresēts, lai tiktu uzturēta armijas neaptraipītā reputācija un taptu atmaskoti ienaidnieku apmelojumi, tāpēc v pilnīgi atbalsta parlamenta komisijas radīšanas ideju. Šī komisija tad arī spēs noskaidrot objektīvo patiesību.

Nobalsoja gandrīz vienbalsīgi, pret bija tikai četri deputāti, kuri vienmēr balsoja pret, šādā veidā demonstrējot savu patstāvību un savdabību.

* * *

Kad Verļinovam piezvanīja un ziņoja, ka komisija ir nodibināta, viņa reakcija bija visai atturīga.

— Ja pārbaude ieilgs, no tās vairs nebūs nekādas jēgas, — ģenerālis sausi noteica, nolika klausuli un turpināja izskatīt operatīvās nodaļas izstrādāto noziedzīgo grupējumu likvidācijas plānu. Nelaiķi Ļepjoškins un Med- vedevs bija nosaukuši četrdesmit divus aktīvus noziedzniekus, kuriem bija nopietna ietekme kriminālajā pasaulē, un vairākus desmitus krietni mazāku figūru, kuras tomēr pastrādājušas smagus noziegumus. Turklāt viņi bija «sagaismojuši» astoņus netiklības perēkļus, četras spēļu zāles un sešas vietas, kurās slēpās meklējamas personas.

Operatīvā nodaļa bija aprēķinājusi, ka operācijas veikšanai nepieciešamas divdesmit kaujas grupas pa trim cilvēkiem katrā, piecpadsmit vieglās mašīnas, divas segtas smagās mašīnas un četri mikroautobusi.

Aizturēto uzņemšanai un šķirošanai bija nepieciešami desmit darbinieki un piecas trīsdesmit kvadrātmetru lielas telpas.

Vēl bija vajadzīgas četras dokumentēšanas grupas — pa diviem cilvēkiem katrā, kuras būtu apgādātas ar pietiekamu «patiesības seruma» daudzumu, rezerves kaujas grupas, kas izbrauktu «uz karstām pēdām», konvojs un aizturēto apsardze.

Gadījumā, ja noziedznieku likvidācija notiktu pašu spēkiem, vajadzētu radīt trīs izpildītāju grupas; nododot aizturētos tradicionālajiem tiesību sargājošajiem orgāniem, šāda nepieciešamība atkrita. Analītiķi bija izskaitļojuši, ka pirmais variants ir krietni efektīvāks. Pretējā gadījumā astoņdesmit procenti aizturēto jau pēc trim diennaktīm nonāks brīvībā, vēl sešpadsmit procenti — pēc desmit. Būtībā šādā gadījumā operācija nav nekādas nozīmes.

Pirmais variants solīja smago noziegumu izdarīšanas līmeņa pazemināšanos par deviņdesmit pieciem procentiem. Tas būtiski mainītu kriminogēno situāciju. Pateicīgajiem iedzīvotājiem nekas cits neatiiktu, kā tikai nobalsot par tiem, kas prot ieviest kārtību.

Verlinovs atspiedās pret krēsla atzveltni un aizvēra acis. Pašlaik vienpadsmitajai daļai bija pienākuši grūti laiki, pretiniekam nedrīkst dot ne mazāko iemeslu. Tāpēc Maskavas attīrīšanu no noziedzīgajiem elementiem nāksies atlikt līdz pārejas valdības darbības sākumam. Šo brīdi bija nepieciešams maksimāli tuvināt, tāpēc vajadzēja forsēt «Atšifrēšanu», kuras svarīgākais elements bija vakar sāktā operācija «Smiltis».

Verļinovs paņēma valdības augstfrekvences sakaru telefona aparāta klausuli un savienojās ar Turkmēnijas nacionālās drošības ministru.

—   Salam-aleikum, dārgais! — ministrs priecīgi iesaucās. Taču labvēlīgais tonis Verļinovu nesavaldzināja. Pirms četriem pieciem gadiem, kad VDK bija vissavienības monolīts, — tad jā… Bet tagad gatavība palīdzēt varēja pilnīgi neko nenozīmēt.

—   Tavus cilvēkus sagaidījām pie Uzbekijas robežas, visu nokārtojām kā pienākas…

Vieta, kas bija izvēlēta operācijas veikšanai, atradās Turkmēnijas dienvidaustrumos, trīsstūri starp Uzbekiju un Afganistānu. Taisnā līnijā no Ašhabadas līdz tai bija septiņi simti divpadsmit kilometru, no Taškentas — četrsimt deviņdesmit, no Dušanbes — divsimt sešdesmit. Tāpēc lidmašīna, kas veda tehniku un operācijas «Smiltis» realizācijas grupu, nolaidās Dušanbes lidostā.

Tomēr republiku suverenitāte nesekmēja netraucētu pārvietošanos pat pa īsāko ceļu. Ģenerālis Verļinovs bija iedarbinājis vecos sakarus Taažikijas, Uzbekijas un Turkmēnijas drošības ministrijās, taču līdz pat pēdējam brīdim viņš nebija pārliecināts, ka divsimt sešdesmit kilometrus garais cels tiks veiksmīgi pārvarēts.

Visgrūtāk klājās Tadžikijā, ko plosīja iekšējas klanu nesaskaņas. Prezidenta palīgs nacionālās drošības jautājumos un vecs paziņa — Dairs apsolīja, ka viss būs kārtībā, tomēr Verļinovs nodrošinājās, clotos solījumus pastiprinot ar motorizēto strēlnieku bataljonu, kas ielenca transportlidmašīnas izkraušanas vietu un pavadīja grupu līdz robežai.

Uzbekijā viņus satika Surhandarjas čekisti un bez starpgadījumiem izveda caur savu teritoriju.

Tagad senais paziņa — smaidīgais, ļumīgas Ašurs — apstiprināja speciālās grupas ierašanos paredzētajā vietā.

—   Paldies, — Verļinovs teica. — Esmu tavs parādnieks.

—  Kādi rēķini, dārgais, — Ašurs dedzīgi sacīja — Brauc ciemos, aunu kausim, plovu taisīsim, viss kā pienākas…

Austrumos pieņemts smaidīt.

Uz Tadžikijas zemes viesus sagaidīja Dairs — kalsnējs, akurātā eiropiešu uzvalkā ģērbies cilvēks, kurš, vērojot izkraušanu, nepārtraukti smaidīja. Viņš prata nekļūdīgi noteikt militāro kravu nomenklatūru — pat tad, ja tās bija iesaiņotas kastēs, brezenta pārvalkos vai pārklātas ar maskēšanas tīklu.

Vakarā pie bagātīga dastarhana viņš ēda balto plovu ar zirņiem un jēra gaļu, smaidot cilāja degvīna glāzes, veltot godbijīgus vārdus savam maltītes biedram — bārdainam, spēcīgam, nacionālā tērpā ģērbtam cilvēkam ar vēja appūstu, iedegušu seju.

—   Daudz ložmetēju, — tostu starplaikos viņš lietišķi ziņoja. — Vairāk par desmit. Snaiperšautenes,' Stinger, kaut kāda caurule, kas atgādina granātmetēju… Div- desmitpatronu pistoles, granātas… Ar brezentu pārklāta mašīna, kastē atrodas kaut kas nesaprotams, urbšanas iekārta — ari nomaskēta…

Smaidot Dairs uzsauca kārtējo tostu — šoreiz par uzvaru, par Tadžikijas atbrīvošanu.

—   Ģenerālis, kas man zvanīja, VDK ir liels vīrs. Vadījis slepenus militārus projektus. Un šurp viņš savus cilvēkus atsūtīja ne jau bez nolūka. Kaut ko perina uz robežas…

Smaidīgā Daira maltītes biedrs bija viens no Tadžikijas Islama atbrīvošanas kustības vadītājiem.

Kustība apvienoja opozīcijas kaujiniekus, kas bija palikuši republikas teritorijā, un Afganistānā palikušās bruņotās vienības. Tā uzturēja ciešus sakarus ar ģenerāļa Dustuma modžahediem.

Pašreizējās valdības gāšanas gadījumā pie dastarhana sēdošais cilvēks jaunajā valdībā kļūtu par vienu no centrālajām figūrām. Bet pašlaik viņš pārlika prātā materiālos, militāros un politiskos labumus, ko varēja atnest uzbrukums neticīgajiem, kas tik pārdroši bija iekļuvuši viņa teritorijā.

Un smaidīja Dairam pretī.

Divdesmit pirmā nodaļa

Ziņa par jauniem cilvēkiem tuksnesī izplatās visai ātri. Saīds, kas bija atbildīgais par kontaktiem ar vietējiem iedzīvotājiem, visiem interesentiem dzimtajā valodā labprāt stāstīja, ka ekspedīcija meklē ūdeni. Šāds paskaidrojums ir ļoti ticams un viegli tiek pieņemts par patiesību: tur, kur cieš no slāpēm, svēti tic brīnumam — no smiltīm plūstošai vērtīgā šķidruma strūklai. Viss, kas saglabā cerību, tiek pieņemts bez īpašas prātošanas.

Vienīgi turkmēņu čekisti nez vai noticēja leģendai, it sevišķi pēc tam, kad pirms kravu izsaiņošanas Vasiļjevs uzstāja, lai viņi atgriežas pilsētā, pateicīgi apliecinot, ka viņu palīdzība vairs nav nepieciešama.

Ja vien tuvākās apdzīvotās vietas — Mukri ciemata — iedzīvotājs pienāktu pie «ūdens meklētāju» nometnes, viņš nodomātu, ka tiek uzņemta filma: urbšanas iekārta ar uzrakstiem svešā valodā, noplucis dodžs ar Kalifornijas numuru, divi cilvēki — garš rudmatains eiropietis un aziāts, kas bija tērpušies neparastos ietērpos: spilgti oranžās ķiverēs un zilos puskombinezonos, — notiekošā centrālās personas, jo tieši ap viņiem rosījās vai nu režisora asistenti, vai operatori. Filmas uzņemšanas versijā neiederējās vienīgi tas, ka nebija redzama neviena kinokamera, kā arī liela apsardzes vienība, kas skaita ziņā gandrīz divas reizes pārsniedza pamatgrupas lielumu.

Maskēšanās speckomplektos «Tuksnesis - 92» tērptie kaujinieki nometni bija ielenkuši no visām pusēm un kontrolēja visas pieejas. Viņus pašus nevarēja pamanīt pat no desmit metru attāluma, taču aborigēniem nebija ne mazāko iespēju ieraudzīt pie urbšanas iekārtas notiekošo.

—   Arī tas neder. — Bogosovs gurdi atrāvās no spīdoša cilindriņa, kura okulārs imitēja videokameras skatu meklētāju. — Kadrā ir saksauli, tos nu nekādi nesajauksi ar kreozata krūmājiem.

—  Tos var izcirst, — Vasiļjevs sacīja. Mugurā viņam bija gaišs, tuksnesim paredzēts maskēšanās tērps, galvu sedza cepure ar platām malām un korķa starpliku, kurā bija caurumi ventilācijai. Melnas brilles, seja bija jau paspējusi iedegt. Pistoli viņš nēsāja slēpti, zem kombinezona, kabatu virs ceļa bija nostiepis granātas smagums.

Bogosovs nogrozīja galvu.

—  Vēl tur ir visai raksturīgs reljefs.

Inscenēšanas speciālista uzdevums bija nepieļauj lai

kadrā nokļūst kaut viena identificējoša pazīme. Ēnas krišanas leņķis, zīmīgs barhans vai takīrs, nejauši pazibējusi kobra varēja nodot patieso darbības laiku un vietu.

Tāpēc Bogosovs strādāja ļoti pedantiski. Vēl pirms izlidošanas viņš rudo «ģeologu» bija nomocījis ar jautājumiem par dodža pazīmēm un raksturīgajām īpatnībām, par riepu tipu, apģērbu, laika apstākļiem, kas bija raksturīgi tai sezonai. Jau divas dienas inscenētājs nespēja piemeklēt nevainojamu kompozīciju.

Bijušais nelegālis sāka nervozēt un mainīja iecienīto dzērienu. Visu ceļu, kā arī pirmajā dienā viņš bija dzēris vienīgi tēju.

—  Urbšanas iekārtu pārvietosim septiņus metrus pa labi un filmēsim no šejienes, tad būs normāli, — iesaucās Bogosova palīgs. Bogosovs devās pie viņa, lai ar savu okulāru aprobētu jauno punktu.

«Ivans Petrovičs Ivanovs» iegāja teltī, no ledusskapja, ko darbināja akumulatori, izvilka pudeli, plastmasas glāzē iešļāca šķidrumu un ātri izdzēra. Verļinova hipnotizētājs dažu dienu laikā viņu bija savedis kārtībā, viņš bija mierīgi izturējis lidojumu un diennakts ceļojumu cauri trīs republiku teritorijām. Pēkšņi viņu atkal pārņēma neskaidrs baiļu un dvēseles pārdzīvojumu vilnis. Viņš zināja: pie tā vainojama atgriešanās tur, kur atgriezties nedrīkst. Jo tas, kas citiem šķita inscenējuma laukums, viņam nozīmēja atgriešanos pagātnē.

Tā bija viņa mašīna, kas atradās netālu no urbšanas iekārtas. Šo numuru viņš saņēma Kalifornijas štata ceļu policijā. Un šīs smiltis visapkārt bija Mohaves smiltis. Taču, ja šī mašīna speciāli padarīta līdzīga un numurs meistarīgi izgatavots VDK laboratorijā, ja aiz telts sienas ir nevis Mohave, bet gan rūpīgi piemeklēts nostūris zemeslodes pretējā pusē, tad kas ir viņš pats?

Dažu minūšu laikā degvīns bija paspējis sasilt un kārtējās porcijas iedzeršanai bija vajadzīga zināma piepūle. Vēl lielāka piepūle bija nepieciešama tam, lai noturētu to iekšienē.

Kas ir viņš pats? Kas ir cilvēks, kurš stāv divdesmit pēdu attālumā un smaida v nezin kam? Jo Čens taču ir miris. Viņš pats nogalināja Cenu. Kaut arī bez nodoma — lietas būtību tas nemaina. Čens nebija Centra kadru darbinieks, un tas nozīmē, ka vina dzīvību pat nevarēja salīdzināt ar majora Sviridova dzīvību.

Viņš nobrīnījās, ka vēl atceras savu uzvārdu. Desmit gadu ilgajā klejojumu laikā pa Lielā Baseina tuksnešiem viņš bija pieradis pie cita vārda un šeit minēja vienīgi to.

Nē, Čenu viņš brīdināja! Čens atgriezās pats, acīmredzot cerēja paspēt… Tas nozīmē, ka viņa rokas nav slacītas ar biedra asinīm… Viņš nogalināja vienīgi to puisi, kurš bija atnācis pēc viņu dzīvībām. Pašaizsardzība. Parasta pašaizsardzība. Notikums ar Čenu — nelaimes gadījums. Jā.

Viņš izdzēra degvīnu. Tagad tas bija kļuvis karsts un noturēt iekšās viņš to nespēja. Viņam izdevās vienīgi izskriet ārā no telts. Ar piedurkni noslaucījis muti, viņš atskatījās. Divi «Alfas» kaulu lauzēji skatījās ar neslēptu nicinājumu.

—   Pazinu es tādu varoni, — alfietis savam biedram uzsvērti skaļi teica. — Par savu slaucamo govi viņš bija padarījis tuvāko bāru, kur dzēra no rīta līdz vakaram. Un vienlaikus slauca pieniņu — baumas un tenkas, ko pārraidīja uz Centru kā aģentūras informāciju.

—  To jūs sakāt par mani? — Viņš piegāja viņiem cieši klāt un pamāja ar pirkstu.

—   Mana slaucamā govs bija Nevadas atompoligons, — viņš gandrīz čukstus paziņoja. — Bet pieninš — deite- rija bumba ar lāzera uzkurbulēšanu. Skaidrs? Vienīgi — paši saprotat…

Viņš pielika pirkstu pie lūpām.

—   Gribat iedzert? Starp citu, vai jūs nezināt: ja cilvēku sarauj gabalos, vai viņš spēj atdzīvoties? Kaut gan — no kurienes lai tas jums būtu zināms!

Bezcerīgi atmetis ar roku, viņš devās pie ķīnieša.

—  Tu taču esi īsts Čens! Atceries, ko es teicu: tūlīt uzsprāgs, paej tālāk? Es to pateicu! Kāpēc tu atgriezies? Kāpēc?

Viņš ieķērās miklajā kreklā, ķīnietis neapmierināti izrāvās un pagāja sāņus.

—   Džek, draudziņ! — Vasiļjevs apskāva viņa plecus.

—    Karstums tevi būs ļoti nogurdinājis, tev vajag kaut nedaudz atpūsties. Un vairāk ne piles…

Džeks-Ivanovs-Sviridovs mēģināja protestēt.

—  Jā, ne piles! — Vasiļjevs noteikti atkārtoja un vilka viņu un telts pusi. — Bogosovs atrada pareizu rakursu, rit beigsim. Tāpēc jābūt formā…

—  Vai zini ko? — Bijušais izlūks nervozi atskatījās.

—    Es jūtu, ka no šejienes ārā netikšu.

—   Nemuldi…

—   Priekšnojauta… Tā vēl nekad nav pievīlusi. Un kāpēc es tur paliku dzīvs? Tiklīdz kaut kas piebikstīja — ielūkojos tā puiša somā… Un tur bija bumba ar pulksteņa mehānismu! Es pārbīdīju rādītājus atpakaļ. Taču Čenu es brīdināju!

—   Izgulies, un ar tevi viss būs kārtībā.

—   Es vēl Maskavā jutu, neparko negribēju lidot, jūsu ģenerālis pierunāja… Gan man beigas, gan visiem…

Vasiļjevs viņu ievilka teltī.

—   Pūties. I)aži arī velnus redz…

Urbšanas iekārtu un dodžu pārklāja ar brezentu. Vasiļjevs samazināja posteņu skaitu. Tagad apsardzi nodrošināja četri snaiperi, kuri savas tālas sniedzamības šautenes bija notēmējuši uz visām debess pusēm, un divi au- tomātisti.

Pārējie sapulcējās zem milzīga brezenta pārsega, kur jauns puisis — vienīgais aktīvā karadienesta karavīrs grupā — klāja rindā sabīdītus saliekamos galdus.

—   Kas pusdienās, Vova?

—   Boršču izvārīju, — pavārs jautri attrauca. — Saīds atveda svaigus plāceņus. Otrajā, piedodiet, būs konservi. Nepietika degvielas, kad saksaulu gādāju, neaprēķināju… Toties ir kompots!

Trīsdesmit divas karotes piesita pie alumīnija bļodiņām.

Ja neskaita sardzē stāvošos, ēdienreizē nepiedalījās divi cilvēki — Džeks bija iegrimis nāves miegā teltī, alfiešu desmitnieka vecākais bija devies uz trīsdesmit kilometrus attālo robežapsardzības posteni.

Robežu sargāja jaukts krievu - turkmēņu karaspēks. Virsnieki — pārsvarā krievi, karavīri — vietējie.

Robežapsardzības posteņa komandiera vietnieks arī bija krievs.

—   Voroņenkovs. — Roku pastiepa patukls, četrdesmit gadus vecs vīrs ar ķieģeļkrāsas seju — kā turkmēnim. — Vakar man ziņoja: ieradusies vesela armija, ar ieročiem, — viņš smaidot stāstīja. — Zvanu uz apgabalu — neviens neko nezina. Nacionālās drošības ministrijā — ir informēti. Maskavieši, sak, ūdeni meklē. Par to ūdeni es gan nenoticēju, taču nomierinājos: kā nekā savējie…

Izdzēris kopā ar tautieti pudeli degvīna, desmitnieka vadītājs pēc divām stundām atgriezās nometnē.

—   Robeža ir mierīga, — viņš Vasiļjevam pārstāstīja iegūto informāciju. — Tajā pusē atrodas vairākas tadžiku bēgļu nometnes — simt septiņdesmit kilometrus tuvāk uz austrumiem. Šeit viņi nelien, kontrabandisti parādās reti, kaujās parasti neiesaistās. Postenī ir tikai trīsdesmit karavīru, mazāk nekā mums… Viņš iedeva savu frekvenci, aicinājuma signālu — ja kas, tā sacīt, izsauciet — palīdzēsim.

—  Gan jau būs labi, — Vasiļjevs noteica. — Rīt beigsim — un uz mājām.

Nekad nedrīkst skaļi piesaukt riskanta pasākuma veiksmīgu iznākumu, un, ja tas ari tiek darīts, noteikti jāpieklauvē pie koka. Vasiļjevs zīmēm neticēja, turklāt koka pa rokai nebija. Iespējams, ka tieši tāpēc viss tā ari notika.

* * *

Taču var gadīties, ka detonatora lomu nospēlēja politiskā situācija blakusesošās Afganistānas teritorijā. Nometnēs, kurās atradās bēgļi no Tadžikijas vai «opozīcija», kā vini paši sevi dēvēja, kaut ari patiesībā bija zaudējušā Bobo Sangaka klana nelikumīgie bruņotie formējumi, ar katru dienu mazinājās morālais gars.

Cerības uz ātru uzvaru un varas sagrābšanu nebija piepildījušās, tie nebija viņi, kas tvarstīja ienaidniekus un pārgrieza tiem rīkli, tieši otrādi — ienaidnieki triumfēja, bet pašiem nācās tupēt uz svešas — sarkanbrūnas un akmeņainas zemes, ko klāja kropli zilganu telšu plankumi.

Arī robežu nebija izdevies iznīcināt, jo nodevēji vienojās ar neticīgajiem un no varenās Krievijas uz robežapsardzības posteņiem atkal sāka plūst jauni spēki, ieroči un tehnika. Helikopteri, BTR, vieglā artilērija… Katrs uzbrukums tagad prasīja lielus upurus, taču turpināt sēdēt trūcīgajās, zemē līdz pusei ieraktajās nometnēs nozīmēja, ka pēc kāda laika kaujas gars varētu izdzist pavisam.

Turklāt ģenerālis Dustums, kurš kontrolē Afganistānas ziemeļu daļu, izsaka neapmierinātību, ka viņa teritorijā ir koncentrētas lielas bruņotas vienības. Viņš būs pacietīgs tik ilgi, kamēr vien pastāvēs iespēja, ka bēgļi savā zemē atgriezīsies kā uzvarētāji, saglabājot siltas jūtas pret kaimiņu, kas viņiem bija devis patvērumu.

Taču, tiklīdz cerība izzudīs, viņi pārvērtīsies par neregulāru militāru spēku, kas destabilizē situāciju Dus- tuma kontrolētajos apgabalos.

Tāpēc Tadžikijas Islama atbrīvošanas kustības štābs nolēma izmantot izdevīgu gadījumu, lai veiktu operāciju Turkmēnijas pierobežas zonā. Krievijas grupa iemiesoja ienaidnieka tēlu tik labi, ka labāk nemaz nevarēja iedomāties, turklāt tā spiegošanas nolūkā bija nekautrīgi iebrukuši svētajās islama zemēs. Sagrābjot dokumentus, tehniku, gūstekņus, varēja uzpūst lielu skandālu… Turklāt trofejas, ieroči… Un pats galvenais: apjukušie, sanīkušie kaujinieki atkal izjutīs uzvaras garšu un tiks sapurinātas visas opozīcijas nometnes — baumas izplatās ātri. Lai nostiprinātu draudzību ar modžahediem, operācijā vajadzēja iesaistīt kādu no lauka komandieriem.

«Krievijas Federācijas Federālā pretizlūkošaanas dienesta direktoram.

Krievijas Drošības ministrijas reorganizācija par Federālo pretizlūkošanas dienestu ir krasi samazinājusi to jautājumu loku, ko risina FPD. Uzdevumi, ar kuriem nodarbojas vienpadsmitā daļa, neietilpst FPD kompetencē.

Sakarā ar darbības specifiku vienpadsmitā daļa PSRS VDK sistēmā faktiski bija patstāvīga struktūrvienība. Šī patstāvība ir saglabājusies arr pašlaik, tā izpaužas mērķfinansējumā un materiāli tehniskajā apgādē.

Krievijas prezidentam un KF valdībai mēs esam sagatavojuši un iesnieguši pamatojumu par patstāvīgas iestādes tiesiskā statusa piešķiršanu vienpadsmitajai daļai un tās reorganizāciju par KF Iekšējās kontroles ministriju.

Pamatojoties uz iepriekš teikto, Jūsu norādījumi par vienpadsmitās daļas darbinieku atestāciju, operatīvās un finansu darbības pārbaudi ir nepieņemami un nevar tikt izpildīti.

Valsts drošības ģenerālmajors Verļinovs»

Viņš parakstījās ar melnu tinti. Plašais paraksts izskatījās solīdi. Vēl iespaidīgāks tas liktos tad, ja to pavadītu cits drukāts teksts — piemēram: «Krievijas iekšējās kontroles ministrs Verļinovs». Vai «Premjerministrs Verļinovs». Vai…

Verļinovs iedeva dokumentu sekretariāta priekšniekam.

—   Nosūtīt nekavējoties!

—   Klausos!

—   Kā ar tām divām vēstulēm?

—  Nogādātas vakar vakarā. Premjerministram iedevām tieši rokās, otru — prezidenta pirmajam palīgam.

—   Labi, varat iet!

—  Tieši tā! — Sirmais apakšpulkvedis, kā vienmēr, strikti apgriezās apkārt.

Verļinovs piecēlās un pārstaigāja kabinetu.

Tātad dumpis ir sākts. Dumpīgais kuģis ir izgājis no ķīļu līnijas, pacēlis savu karogu un izteicis savas prasības.

Kaut arī tās bija pamatotas un pārdomātas, bet ierosinājumi — loģiski un noderīgi, būtu labi, ja dumpiniekiem bez taisnības un pareizības uz klāja atrastos ari spēcīga artilērija. Liels kalibrs darbojas krietni efektīvāk un pārliecinošāk nekā paši nekļūdīgākie un pareizākie argumenti.

Ģenerālis nospieda selektora taustiņu.

—   Mašīnu pie ieejas!

Nokļuvis bruņotajā salonā, viņš precizēja maršrutu:

—   Uz institūtu!

Verļinovs nekad iepriekš nestāstīja par saviem plāniem, jo labi zināja, kāda ir pārmērīgas informētības cena — pat ja darīšana ir vienīgi ar saviem tuvākajiem biedriem.

Bijušais tēmas «Nobīde» vadītājs Daņilovs pildīja institūta priekšnieka pienākumus. Turklāt viņš joprojām kūrēja pazemes pētījumus.

—   Iesim, apskatīsim saimniecību, — draudzīgi sarokojies ar zinātnieku, ģenerālis sacīja. — Kas ir visefektīvākais un reālākais?

—   Šķiet, ka mentālā nodaļa. — Durvīs Daņilovs palaida vienpadsmitās daļas vadītāju pa priekšu.

Viņi sāka iet pa garu gaiteni, kas veda uz laboratoriju korpusu. Gaiteņa vidū Daņilovs piebilda:

—   Un «Nobīde» arī ir praktiski pabeigta.

«Teicama intuīcija,» ģenerālis nodomāja.

Dažu gadu laikā Daņilovs bija strauji pavirzījies uz augšu: no ierindas izstrādātāja, kaut ari talantīga, līdz faktiskam spēcīga, ar plašām finansu iespējām un unikālu, kaut ari specifisku jautājumu risināšanai radīta institūta vadītājam. Viņš saņēma dzīvokli, dienesta vasarnīcu, viņam pavērās iespēja nopirkt mašīnu par saprātīgu cenu, taču viņš bija atteicies no šāda pirkuma un izmantoja vienīgi «personālo».

Viņš bija gudrs cilvēks un saprata, ka par izvirzīšanos darbā viņam jāpateicas Verļinovam. Pēc mēneša bijušais institūta priekšnieks, kurš pašlaik atradās slimnīcā, aizies pensijā un viņš kļūs par pilntiesīgu institūta vadītāju un varēs atbrīvoties no nenoteiktā piemetinājuma «v. i.».

Tas nozīmēja, ka viņu intereses sakrita.

Un tomēr Verļinovs nebija simtprocentīgi pārliecināts, ka iecerētā saruna būs veiksmīga.

Mentālo pētījumu laboratorijā aiz bieza stikla dabiskā lielumā bija samontēta stratēģisko raķešu palaišanas pults, ko izmantoja NATO valstu bruņotajos spēkos.

—   Parādīsim abus variantus, — Daņilovs teica laboratorijas priekšniekam — mazam, tumsnējam cilvēciņam, kas atgādināja krauķi.

—   Distance? — viņš lakoniski jautāja.

—   Nav svarīgi. Tacu ne tiešās redzamības robežās.

«Krauķis» pateica dažus vārdus mazā raidītājā.

—   Pirmais variants — nesankcionēta palaišana, — viņš ģenerālim paskaidroja. — Iesim tuvāk pie stikla.

Verļinovs skatījās uz pulti. Iegailējās zila lampiņa, tad vēl viena un vēl… Tērauda virsmu noklāja neskaitāmas daudzkrāsainas uguntiņas. īpašu iespaidu tas neatstāja. Taču tad, kad izkustējās un sāka lēni virzīties sāņus drošības aizsegs, radās brīnuma sajūta: šķita, ka operatora krēslā sēž kāds neredzams radījums un ar piepūli atsedz palaišanas pogu. Ar klikški pārslēdzās neliela svira, tad vēl viena. Rādītājs uz graduētās skalas sasvērās pa labi.

—  Vēl divas operācijas, — laboratoriias priekšnieks saspringti sacīja. Viņš bija manāmi satraukts.

Neredzamais operators ar grūtībām pagrieza kontroles atslēgu.

—   Skatieties uz pogu, — Daņilovs teica.

Lielā, sarkanā poga lēni iegrima tērauda padziļinājumā. Iedžinkstējās zvans.

—  Viņiem ir sirēna — tā ir vienīgā atkāpe…

Virs pults iegailējās uzraksts angļu valodā.

«Palaišana veikta,» Verļinovs neviļus pārtulkoja.

Ugunis nodzisa. Baltā uzsvārcī tērpts laborants pārbīdīja visas sviras sākuma stāvoklī un apsēdās operatora krēslā.

—   Otrais variants — palaišanas izjaukšana. — «Krauķis» vēlreiz pieliecās pie raidītāja.

Laborants ieslēdza pulti. Tagad lampiņas iedegās pēc pārslēgu klikšķiem un pogu nospiešanas. Pēkšņi daudzkrāsainās uguntiņas nodzisa. Uzliesmoja avārijas tablo.

—   Bojājumi barošanas tīklā, — Verļinovs pārtulkoja.

—  Tagad viņš pāries uz dublējošo sistēmu…

Uguntiņas vēlreiz izkrāsoja tērauda virsmu. Taču tagad

bija iesprūdis drošības aizsegs un nedarbojās viens pārslēgs.

—   Kontroles laiks ir bezcerīgi pārtērēts. Tas var izrādīties pietiekami. Ja ne, — laboratorijas priekšnieks saberzēja rokas, — jautājumu mēs spējam atrisināt radikāli.

Laborants ņēmās ap nepaklausīgo pārslēgu, taču nespēja to pieveikt un iedarbināja rezerves ķēdi. Taču kontroles atslēga neglābjami iesprūda un to neizdevās izkustināt no vietas. Sajā brīdī no pults parādījās dūmu strūkliņa, uzplaiksnīja avārijas situācijas tablo.

—   Rezerves sistēmu drošības resursi ir izsmelti. Palaišana nav iespējama.

—  Iespaidīgi, to nevar noliegt. Kāda ir maksimālā distance? — Verļinovs painteresējās.

—   Kilometra rādiusā efektivitāte ir deviņdesmit pieci procenti, tālāk efektivitāte samazinās proporcionāli attālumam. Ar diviem trim induktoriem var strādāt septiņu, desmit kilometru attālumā…

—   Mēs esam ieplānojuši spēcīgāku induktoru meklēšanu, esošo induktoru mentālās jaudas palielināšanas metodiku izstrādi, — Daņilovs iejaucās.

—   Nu ko, labi… Parādiet man viņu.

—  Induktoru?

Verļinovs pamāja.

Pēc dažām minūtēm viņu priekšā stāvēja visparastākais cilvēks, viņā nebija nekā ievērības vērta. Cilvēks bija tērpies apvalkātā uzvalkā, kājās sen netīrīti zābaki.

Viņš acīm redzami mulsa priekšniecības klātbūtnē un jutās neērti.

—  Parādiet to tuvumā! — No tuvākā galdiņa ģenerālis paņēma sērkociņu kastīti un pasvieda to gaisā.

Induktors pacēla galvu. Kastīte spēji, kā sitiena iespaidā, mainīja trajektoriju un aizlidoja uz lielās telpas pretējo pusi.

—   Bet lodi?

Cilvēks nogrozīja galvu.

—   Nē. Esmu atvirzījis nazi, granātu.

Ģenerālis izstiepa plaukstu.

—   Pamēģiniet kaut ko izdarīt…

Tajā pašā brīdī viņš atrāva roku atpakaļ. Viņam bija licies, ka roka tūlīt tiks norauta.

Induktors tikko jaušami pasmaidīja.

—  Vai tā arī ir iedarbība?

—  Jā, pati vienkāršākā. Varu radīt apdegumu, fiziskas sāpes, strāvas triecienu…

Beiguši institūta apgaitu, viņi atgriezās priekšnieka kabinetā. Verļinovs pajautāja:

—  Vai jūs esat mēģinājuši izstrādāt mazāk globālas operācijas par starpkontinentālo raķešu palaišanu? Teiksim, no piecdesmit metru attāluma atvērt gāzes krānu, braucošā mašīnā noraut bremžu caurulīti, iegremdēt ūdenī cilvēku, kas mazgājas vannā?

Danilovs noplātīja rokas.

—   Lieta tā, ka induktors cilvēkam nespēj nodarīt tiešu ļaunumu. Gāzes krāns — to varētu mēģināt… Pārējie varianti ir izslēgti.

—   Labi. Vai esat dzirdējis, ka mūsu daļu grib likvidēt? — Verļinovs pēkšņi pajautāja.

—   Bija tādas baumas. Cik pamatotas — nezinu.

—  Atnāca pieprasījums par darbinieku atestāciju, operatīvās un finansu darbības pārbaudi.

—   Pat tā…

—   Es atteicu. Iesniedzu vadībai pamatojumus, ierosinājumus, darbības programmu. Vai tu zini, kā tagad lemj šādus jautājumus?

Pirmo reizi Verļinovs uzrunāja padoto uz «tu».

Danilovs pamāja, taču neko neteica.

—  Tagad visu nosaka spēks. Ja tev tā nav, neviens ar tevi nerēķināsies. Taču spēks ir mums — «Nobīde»!

Danilovs nereaģēja.

—   briest kataklizma — ne jau mūsu daļa ir svarīgākais — visa valsts brūk kopā. Būs liels kautiņš!

Ja ari zinātnieks nojauta, ko Verļinovs domā, viņš to neizrādīja.

—     Mēs varam mainīt situāciju, tam ir visi nepieciešamie priekšnosacījumi, ir izstrādāti attiecīgi politiskie plāni… Taču nepieciešams arī spēka variants. Tāpēc…

Verļinovs vērīgi palūkojās padotajam acīs.

—   Operācija «Nobīde» jāsagatavo pilsētā X.

—   Pilsētā?! Izslēgts! Apbūves blīvums, daudzstāvu mājas… Tūkstošiem upuru…

—   Neviens netaisās to realizēt! Taču, ja tu izvirzi ultimātu, tam jābūt balstītam uz trumpjiem, nevis blefu!

Daņilovs iegrima domās. Viņš zināja — ja lielgabalu pielādē, no tā agri vai vēlu nāksies izšaut. Taču viņš saprata, kā tiek vērtēts atteikums tik delikātam piedāvājumam. Kas nav ar mums — tas ir pret mums. Jābūt pilnīgai skaidrībai — ar ko tu esi kopā principā. Un, ņemot vērā to, ka baltos cimdos neviens vairs nestrādā…

—  Vai koordinātu tīkls jums ir līdzi? — viņš beidzot pajautāja.

* * *

—   «Iekšējās kontroles ministrijas pamatfunkcija būs augstāko varas un pārvaldes orgānu personu korupcijas, dienesta stāvokļa un sadarbības ar organizēto noziedzību faktu noskaidrošana, kā ari profilaktisku, izskaušanas un sodīšanas pasākumu veikšana attiecībā pret vainīgajām personām.

Iekšējās kontroles ministrijas izveidošanas pamatojumā, izejot no kura tiks veikti speciāli operatīvie meklēšanas pasākumi, ir šādi fakti:

1.    KF valdības, kārtību sargājošo nozaru ministriju darbība ir neapmierinoša visos līmeņos, turklāt augstākstāvošās instances neveic tām uzticētās kontroles un korektējošās funkcijas, tādējādi sekmējot situācijas pasliktināšanos.

2.   Kontroles trūkumu un pasivitāti ir izraisījuši šādi iemesli:

a) valsts ierēdņu personiskās intereses prevalē pār dienesta pienākumiem, kuru aizstāvēšanu viņiem nosaka ieņemamais amats…»

321

Dokumenta kopiju lasīja cienīgs kungs ar labi koptu

11 364

saimnieka seju, ko labi pazina gan Krievijā, gan aiz tās robežām. Viņš noņēma brilles, novērsās no teksta un labsirdīgi noskatīja auditoriju, kas sastāvēja no visai populāriem augstākā ranga ierēdņiem un politiķiem. Ērtajā ārzemju viesu uzņemšanai paredzētajā zālē bija sapulcējušies desmit cilvēki. Tas, ka viņi bija pametuši savus darbus un uzmanīgi klausījās, nozīmēja vienu: dokumentam tiek piešķirta ļoti liela nozīme.

—  Tā vien liekas, ka rakstīts par tevi, Arhipič, — viņš izsmējīgi sacīja. — Cik triljonus tu rauj no valsts kases tai «lauksaimniecībai»?

Intonācijā bija skaidri jaušamas pēdiņas.

—  Vai tad es sev? Tauta jābaro…

—  Vismaz šeit nepūt pīlītes. Tauta gan ir pabarota, turklāt bez tavas palīdzības. Bet tu rūpējies vienīgi par sevi un savu ierēdnīšu svītu. Ja tev izdosies izsist ievedmuitas — tad gan tautai patiešām vairs nebūs ko rit. Bet tu ar saviem liekēžiem atkal sāksi sadalīt, atkal dzīvosi kā niere taukos! Tā?

Balss vairs nebija labsirdīga un izsmējīga, tā bija kļuvusi stingra un prasīga.

—   Ne velna tā nebūs! Jūs kārs pie visiem stabiem! Un mūs kopā ar jums!

Iestājās saspringts klusums.

—   Lasām tālāk. — Brilles atgriezās vietā.

—   «b) atbildīgu amatpersonu, ko uztur noziedzīgas organizācijas, tieša materiāla ieinteresētība…»

«Saimnieks» vēlreiz pārtrauca lasīšanu.

—   Un par ko tas ir teikts?

Zāle piesardzīgi klusēja.

—   Kas viņam šodien lēcies? — sirmais Arhipičs aizvainoti čukstus vaicāja savam kaimiņam, šis gribēja atbil-dēt, taču jau pēc sekundes viņam tas vairs nebija ne prātā.

—  Vai tas nav par Ivanu Pavloviču? Runā, ka par importa automašīnu ievedmuitu Toljati grupējums ir atdevis piecsimt tūkstošus dolāru. Bet tirdzniecības firmas no cenu lēciena pusgadu desmit procentus atskaitīja. Ko?!

—  Nezinu, neesmu dzirdējis, — drūmi atteica sirmgalvja kaimiņš — liels, izskatīgs vīrs ar garenu, kalsnēju seju.

—  Bet tauta dzird! Tai arī ir jāstrebj jūsu ekonomiskās politikas ievārītā putra.

Cienīgais kungs pievērsās dokumenta tekstam.

—   «c) ierēdņu pamatmasas nekompetence, kūtrums un negodīgums… — nepārtraucot lasīšanu, viņš norādīja uz klātesošajiem, it kā attiecinot to uz visiem klausītājiem. — Lūk, kas tiek ierosināts: jāpārbauda augstākā pārvaldes ešelona ierēdņu ienākumi un izdevumi, atbrīvojot no amata visus, kuru finansiālais stāvoklis rada aizdomas, vielaikus ierosinot krimināllietas, ko izmeklētu Iekšējās kontroles ministrija. Izmeklēšanas laikā izmantot melu detektorus, «patiesības serumu», izmeklēšana veicama mēneša laikā, lietas nododamas Iekšējās kontroles ministrijas Speciālajam tribunālam. Spriedumu izpildi plaši atspoguļot masu saziņas līdzekļos. Vēl… Pilnīga īpašuma konfiskācija… Par kontiem ārzemju bankās — nāvessods… Pēc augšējā varas un pārvaldes ešelona tīrīšanas pabeigšanas jaunie vadītāji veic analoģiskus pasākumus zemākstāvošajos orgānos — līdz pat apakšējiem posmiem. Ņemot vērā operācijas sākuma posma augsto vispārpreventīvo efektu, iespējams sagaidīt korumpētās sistēmas lavīnveida sabrukumu un tās pašattīrišanos…»

Cilvēks ar saimnieka seju nolika dokumenta kopiju malā.

—  Svarīgāko es nolasīju, tur vēl ir detaļas, taču tas nav būtiskākais.

—  Cik tālu šie priekšlikumi ir tikuši? — zālē atskanēja drūms jautājums.

—  Gandrīz līdz pašai augšai. — Cilvēks, kas bija lasījis dokumentu, tikko jaušami pasmaidīja. — Gandrīz. Domāju, ka mūsu cilvēki nepieļaus to nokļūšanu līdz adresātiem. Kaut gan…

Izlutinātā seja kļuva nopietna.

—   Iespējams, ka viņi ir nodrošinājušies. Pastāv dublējošie kanāli… Galu galā — ir taču avīzes…

—  Pēc «pīles» par sazvērestību viņi darbojas piesardzī- gāk, — tā pati balss sacīja.

—  Jūs zināt, ka tā nebija «pīle». Un avīzes mums daudz ko sabojāja. Tāpat kā bojājat jūs — ar savu alkatību, savtīgumu, nesavaldību.

Cilvēks, kurš bija lasījis Verļinova priekšlikumus, piecēlās no dzijā krēsla un paspēra pāris soju šurp un turp, lai izlocītu Kājas.

—   Ja jau jūs ticat iecerētā panākumiem, tad kāpēc gan jākampj tādi kumosi, ka žokļus var izmežģīt? Vai jūs baidāties, ka rīt priekš jums vairs nekā nebūs? Šķiet, ka tā…

Viņš apstājās pie zema pulēta galdiņa.

—  Taču, ja mūsu rītdiena nepienāks, tad tos gabalus, ko esat paspējuši sagrābt, atņems! Izraus kopā ar zarnām!

Viņš paņēma kopiju un pavicināja to gaisā.

—   Šeit viss ir pareizi un lietderīgi aprakstīts. Arī pasākumi ieteikti jēdzīgi. Esiet gatavi saņemt savu «patiesības seruma» devu! To tā arī sauc, Mihail Petrovič? Un tiešām tas veicina patiesības noskaidrošanu?

—  Tā dēvē speciālus psihotropos preparātus, kas atraisa mēli. Skopolamīns, nātrija pentonāls… Gandrīz simtprocentīga garantija.

Tumšmatains vīrietis ar rūpīgi izšķirtu celiņu izvilka no kabatas portmoneju, izzvejoja no tās tumšu ampulu, ko parādīja klātesošajiem, profesionāli pieturot to ar diviem pirkstiem pie pamatnes un smailā snīpīša.

—   Labi, ka jūs to zināt. — Ivans Pavlovičs bija sadusmots. — Bet kāpēc jūs neko nezinājāt par šī dokumenta gatavošanu?

—   Netaisnīgi, — kungs ar izlutināto un labi kopto seju zemā balsī iebilda. — Kopiju mēs saņēmām tieši ar Mihaila Petroviča palīdzību.

Tumšmatis mierīgi ielika ampulu atpakaļ portmonejā, bet portmoneju ieslidināja kabatā.

—   Ko darīsim? — Arhipičs, kuru apvainoja pirmo, pajautāja. — Ir taču jāizstrādā pretpasākumi, kas deza- vuēs bīstamo dokumentu.

—   «Pretpasākumi», «dezavuēs», — cienīgais kungs izmēdīja. — Ja mēs spēsim ātri paņemt varu savās rokās, šie dokumenti nebūs ne plika graša vērti!

—  Turklāt krietni lielāka efektivitāte ir cīņai ar tiem, kas tos raksta, nevis ar papīriem. — Tumšmatis joprojām bija nesatricināmi mierīgs. Viņš pārlaida ar roku pār celiņu. — Ne jau pirmo reizi mes runājam par ģenerāli Verf inovu, viņš ir bīstams jau ar to vien, ka ir gudrs, pareizi visu uzrakstījis, un galvenais — principā viņš ir par citu kabinetu, un es nebrīnīšos, ja viņš pats vēlēsies to izveidot…

—  Vai arī ir jau izveidojis, — «saimnieks» norūpējies izmeta. — Kaut kādas baumas jau klīst, taču ļoti neskaidras, viņš labi konspirējas!

—  Ivans Pavlovičs solīja šo jautājumu nokārtot. — Mihails Petrovičs pagriezās pret garsejaino. — Taču viņš nevis lielās ar panākumiem, bet apvaino mani šķietamās neveiksmēs.

Viņu skatieni satikās. Bija skaidrs, ka šie cilvēki viens otru neieredz.

—   Es griezos pie trim speciālistiem, kuriem šāds uzdevums būtu pa spēkam. — Ivana Pavloviča balsī atkal ieskanējās dusmas. — Tiklīdz viņi uzzināja, par ko ir runa, — kategoriski atteicās. Baidās.

—  Tas tāpēc, ka jums bija darīšana ar bandītiem. — Tumšmatis pasmaidīja. — Viņi ir pieraduši šaut uz neaizsargātiem baņķieriem. Un nevēlas riskēt. Nepieciešams profesionālis, kurš augstu vērtē savu darbu.

—  Tad ejiet un atrodiet šādu profesionāli! — Dusmas Ivana Pavloviča balsī nebija mazinājušās.

Mihaila Petroviča smaids kļuva vēl platāks.

—   Esmu jau atradis!

Šajā ēnu kabinetā viņš ieņēma valsts drošības ministra amatu un labi tika galā ar uzticētajiem pienākumiem.

* * *

Kaimakovs dzēra saldo slavas indi. Uz galda gulēja čaukstošas avīzes ar viņa otro rakstu, daži darbabiedri jau bija apsveikuši ar spilgto publikāciju sēriju, daudzi, tieši otrādi, cītīgi izlikās, ka nekas nav noticis, — tā bija droša cītīgi slēptas skaudības pazīme. Runāja, ka direktors rūpīgi izlasīja aprakstus, kaut ko atzīmēja ar sarkanu zīmuli. Bijušos laikos viņš deva principiālu novērtējumu katram sienasavīzes numuram, taču publikācija centrālajā presē bija pavisam cita lieta, turklāt laiki ari vairs nebija tie paši… Vārdu sakot, Kaimakova žurnālistis- kie eksperimenti priekšniecības vērtējumu neguva. Iespējams, ka pagaidām.

Pusdienas pārtraukumā Kaimakovs uzvilka mēteli un izgāja gaitenī.

—  Vai tu jau aizej?

Likās, ka Verķa bija speciāli gaidījusi pie durvīm. Jaunais adītais kostīms cieši ieskāva viņas apaļumus.

—  Vai nevēlies noņemt stresu?

Ja nezinātu, kas slēpjas aiz šī jautājuma, varētu nodomāt, ka tiek runāts par masāžas seansu vai psiholoģiskās atslodzes procedūru.

—   Pašlaik ne, — Kaimakovs sausi atteica. — Varbūt vēlāk…

—   Uz kurieni tu iesi?

Verķa paņēma viņu zem elkoņa un iekārtojās līdzās.

—   Uz kafejnīcu.

—   Zini ko, es apģērbšos un iešu kopā ar tevi. Un kad atgriezīsimies…

Kaimakovs atbrīvoja roku.

—   Mani gaida, piedod.

—  Jā-ā, — viņa vīlusies novilka. — Labi. Būšu savā kabinetā.

«Vīna, neviens cits tas nevar būt,» kāpjot lejā pa kāpnēm, kaimakovs domāja. Viņam nekad nebūtu ienācis prātā, ka Verķa varētu izrādīties «kurmis». Un, ja viņas dzīvoklī nebūtu pazudusi kastete un īlens, viņš joprojām dzīvotu pilnīgā neziņā.

«Labi strādā, maitas!» viņš klusībā nolamājās un pasmīnēja — viņš bija patapinājis Vovčika leksikonu.

Kaimakovs nogāja trīs kvartālus, iegriezās necilā universālveikalā, pa dienesta eju netraucēti iekļuva administrācijas nodalījumā un pieklauvēja pie durvīm, ko rotāja uzraksts «Prečzinis».

—   Ienāciet!

Morkovins sēdēja uz galda malas, Sidorovs — uz palodzes.

—  Aizcērtiet slēdzeni!

Detektīvs izvilka no mapes vairākas mašīnraksta lapas.

—   Mūsu atskaite par izmeklēšanas rezultātiem.

—   Nu… kas tur ir?

Likās, ka Kaimakovs baidās pieskarties pie atskaites, un lapiņas nogūla viņa priekšā uz galda.

—  Vai neesat interesējies, kur pašlaik atrodas jūsu kāpņu laukuma kaimiņi? — Morkovins negaidīti pajautāja.

—  Vispār jau ne…

—   Simonjanu laulātais pāris ar atlaidi ieguva ceļazīmi uz sanatoriju, Jegorovu ievietoja Centrālajā kardioloģijas institūtā uz izmeklēšanu. Pievērsiet uzmanību — to visu viņi centās panākt jau daudzus gadus — un pēkšņi tik negaidīti laimējās, turklāt vienlaikus!

—   Nu un tad? — Kaimakovs pastulbi jautāja.

—  Nekas īpašs. — Detektīvs paraustīja plecus. — Sienā aiz veļas skapīša ir uzstādīta raidoša ierīce, vēl viena iemontēta telefona aparātā. Strādā dažādās frekvencēs, turklāt otrā frekvence atrodas tuvu vilnim, kādā darbojas «blakts», kas bija mētelī.

Kaimakovs tik tikko atkal nepajautāja: «Nu un tad?» — taču pēdējā brīdī novaldījās.

—  Tas nozīmē, ka «blaktis» uzstādīja vismaz divi dažādi dienesti, — Morkovins atbildēja uz neuzdoto jautājumu.

—   Kurš tad ir otrs? — Kaimakovs izklaidīgi pavaicāja.

—   Un kurš ir pirmais? — Klusumu pārtrauca Sido- rovs. Viņš pasmaidīja, un šis smaids Kaimakovā radīja aktīvu nepatiku.

—   Uz grīdas tika atklātas asiņu pēdas, — Morkovins turpināja. — Pie galda lielākas — otrās grupas, pie durvīm mazākas — ceturtā. Asinis ir rūpīgi izberztas.

Kaimakovam pavērās mute.

—  Tas nebiju es…

—   Pirkstu nospiedumi uz kastetes pieder Galvenās izlūkošanas pārvaldes virsniekam, kurš nesen nenoskaidrotos apstākļos gājis bojā. Visur par bojāejas apstākļiem tika runāts ļoti nepārliecinoši. Nesen vēl viens GIP virsnieks ir guvis vieglu ievainojumu — un arī neskaidros apstākļos. Viņam ir ceturtās grupas asinis. Pats — nogalinātā labākais draugs.

—   Bet kā… Kā jūs to visu uzzinājāt? Sevišķi par GIP? Tā ir šausmīgi slepena organizācija, es lasīju grāmatu…

—   Kad mēs izmeklējam kādu lietu, mēs uzzinām visu, kas mūs interesē, — Morkovins teica. — Un tagad klausieties secinājumus. Kā jau mums likās, jūs atrodaties lielas un sarežģītas operācijas centrā. Šo operāciju veic GIP un vēl kāds cits speciālais dienests. Ar jums manipulē, izmantojot jūs saviem nolūkiem. Speciālajā žargonā jūs esat «aklais aģents». Šajā brīdī mūsu uzdevums ir noskaidrot otru pusi un atminēt visu kombināciju.

—  Vispirms jānoskaidro, kas ir «kurmis», — Sidorovs iestarpināja.

—  Tā ir… meitene. Nosova. Neviens cits tas nevarētu būt.

—   Kā jums vispār radās doma nodarboties ar ziepēm?

Morkovina izskats neliecināja, ka viņš piekrīt Kaima-

kova pārliecībai.

—  Pilnīgi nejauši. Sākām runāt ar Dimku Levinu, viņš iedeva žurnāla izgriezumu, ieteica pāris avīžu, pēc tam es ieskatījos statistikas krājumos…

—  Jūs uzreiz nolēmāt par to rakstīt?

—  Vispār jau nē… Vienkārši bija interesanti. Tad mēs ar Dimku iedzērām kādu malku un šis sacīja: «Iespied avīzē, man tur paziņa strādā, palīdzēs.» Un iepazīstināja ar Jurkinu.

—  Un otru rakstu?

—   Otru…

Kaimakovs apklusa, cenšoties atcerēties notikumu secību.

—   Kad tā visa padarīšana ap mani sagriezās, es Levinam pažēlojos un viņš ieteica: pastāsti avīzē visu, ko zini. Viņš pat virsrakstu izdomāja: «Ziepes pazemes karam».

Detektīvi daudznozīmīgi saskatījās.

—   Galva Dimkam strādā…

Kaimakovs aprāvās.

—  Tā nekas.

—   Kas varēja paņemt kasteti un īlenu no jūsu kabineta? Cik cilvēkiem ir atslēgas?

—   Četriem. Taču tajā dienā divu nebija. Es un Dimka…

Morkovins nogaidoši skatījās un piekrītoši māja ar

galvu, gluži kā stimulējot klienta domāšanas procesu.

—   Nu nē… Tas nevar būt… Sakritība…

—   Mūsu darbā sakritībām netic.

Kaimakovs pretojās vienīgi inerces pēc. Pēkšņi viņš visu bija sapratis: visu notikumu, kas viņu ierāva šajā sasodītajā virpulī, dzinējspēks bija vecais draugs Dimka Levins. Protams, pavisam nejauši…

—   Mēs draudzējāmies tik ilgus gadus…

Kuņģī radās pretīgi smeldzošs tukšums, pieri pārklāja sviedri. Tā svīda Levins, kad viņš stāstīja par slepkavības mēģinājumu.

—  Var gadīties, ka jūsu draugs ari ir «aklais aģents» — nodod komandas, nezinot, kas tām sekos.

—   Sekoja jau vienīgi tīrie nieki: gribēja nogalināt mani, taču nogalināju es pats, tad manā dzīvoklī kādu nogalināja manā vietā… Tiesa kas tiesa, viņš juta līdzi un pārdzīvoja…

—   Neuztraucieties, — Morkovins ikdienišķi teica. — Tā bieži gadās.

Viņš pasniedza nelielu lapiņu.

—   Nokārtosim finansu jautājumus. Tā ir atskaite par padarīto darbu. Tā veikšanai katram no mums bija nepieciešamas desmit stundas. Cena — tūkstoš dolāru. Parakstieties šeit. Tā elektroniskā mantiņa, ko mēs savācām, ļauj mums strādāt simt stundu, protams, parastajā režīmā, ja nerodas īpaši sarežģījumi. Paliek deviņdesmit stundu, domāju, ka mēs pagūsim novest lietu līdz galam. Turklāt jūsu dzīvoklī drošības labad atrodas vēl divas «blaktis».

Kaimakovs parakstījās.

—  Tagad klausieties, kas jādara tālāk…

* * *

Pa ceļam uz darbu Kaimakovs nopirka pudeli ar pašu lētāko liķieri. Pirmo reizi mūžā alkohols viņam bija nepieciešams nevis iedzeršanai, bet gan kā līdzeklis aģentūras operācijas veikšanai.

Levins bija kabinetā.

—  Verķa teica: tu ar kompāniju esot aiztesies uz kafū- zi? — Viņš pamirkšķināja.

«Maita,» Kaimakovs nodomāja un ari pamirkšķināja.

—  Vai nāksi par otro? — Kaimakovs parādīja pudeli. — Mēs ar Verķu tūlīt iedzersim.

—   Kāpēc par otro? — Dimka pajautāja. Un tajā pašā mirklī iesmējās. Sapratu, sapratu. Vispār es jau gribēju iet projām, taču ja jau tāda lieta…

—  Tad gaidi. Es pieklauvēšu pie sienas.

Vārdi, skatieni, žesti — visam bija citāds zemteksts nekā parasti. īstie nodomi tika maskēti ar šķietamiem, bet apkārtējie tieši tos uzskatīja par patiesiem, kaimakovs juta noslēpuma aso garšu — noslēpuma, kas bija zināms vienīgi viņam. Tieši šī sajūta jebkuras sistēmas operatīvos darbiniekus attur no pāriešanas mierīgākā un tikpat labi atalgotā darbā.

Verķa lieliem malkiem dzēra indīgi zaļo šķidrumu, smēķēja cigareti pēc cigaretes, mala dažādus niekus.

Parasti Kaimakovs mocījās, gaidot bridi, kad pudele būs tukša un viņš, nepārkāpjot džentlmena kodeksu, varēs nolaist viņai biksītes. Tāpēc viņš bija iecienījis krietni ātrāko «skaicfro» variantu. Taču tādos gadījumos Verķa tēloja tikumīgu sievieti un grupveida seksam nepiekrita.

Sajā brīdī viņš nejuta ierasto nepacietības pilno niknumu. Izskaidrojums bija vienkāršs — šoreiz Verķa bija nevis mērķis, bet gan līdzeklis — tāds pats kā pudele ar draņķīgo liķieri.

Uzticētajā aģentūras operācijā Kaimakovam vajadzēja panākt to, lai Levins atstāj savu darba vietu bez mēteļa mugurā un ar drošu garantiju, ka tuvāko piecu, desmit minūšu laikā viņam neradīsies doma atgriezties.

Zaļais šķidrums pudelē noplaka jau pāri pusei. Verķa nospieda kārtējo izsmēķi, piecēlās, piegāja viņam no aizmugures un, izelpojot karstu, tabakas un alkohola piesātinātu dvašu, noskūpstīja viņu uz kakla zem kreisās auss. Tad, šūpodamās gurnos, piegāja pie durvīm un ierasti aizkrampēja durvis.

«Cik reižu viņa to ir darījusi?» Kaimakovs nodomāja, nekonkretizējot — vai šī doma attiecas uz krampi vai arī saistās ar to, kas sekos tālāk.

Sekoja orālais variants, turklāt Verķa nevis apsēdās uz krēsla kā tad, ja būtu skaidrā, bet, nesaudzējot zeķu- bikses, nometās uz ceļiem. Tā bija droša pazīme: piela- kusies pamatīgi.

Kaimakovs turpināja veikt operāciju, pārliecinoties, ka operatīvajā darbā ir arī patīkami brīži.

Kad aģentūras operācijas pirmais etaps bija beidzies, Verķa līdz pusei iztukšoja glāzi, aizsmēķēja un klusā balsī sacīja:

—   Pasauc Dimku…

—  Tūlīt. — Kaimakovs pieklauvēja pie sienas. — Varbūt šis nedzird? Aiziešu viņam pakaļ.

Gaitenī viņš uzskrēja virsū Levinam.

—   Nu kā?' — Levins bija acīm redzami uzbudināts.

—   Strādāsi lejā, — ielaižot veco draugu statistikas sektorā, Kaimakovs paziņoja. Nogaidījis, līdz aizkrīt krampis, viņš steidzīgi devās uz savu kabinetu un aizslēdza durvis no iekšpuses.

Levina mētelis atradās skapī, Kaimakovs veikli — it kā būtu to darījis neskaitāmas reizes — piestiprināja aiz apkakles mikrofonu — raidītāju, to pašu, kas vēl nesen patvērās zem viņa paša apkakles. Vienīgi šajā reizē tas bija noskaņots uz citu vilni.

Ātri apskatīja kabatas, pārmeklēja drauga rakstāmgaldu, taču neko neatrada. Viņš izvilka mazo žurnālista diktofonu, ko bija iedevis Morkovins, noslēpa to savā galdā, atstājot atvilktni nedaudz pavērtu. Ierīci iedarbināja balss, tas ļāva ekonomēt lenti.

Viņš palūkojās pulkstenī: septiņas minūtes, drīz viss būs galā.

Kaimakovs apsēdās pie telefona aparāta, noņēma klausuli, uzgrieza vieninieku — lai pazustu signāls, pielika klausuli pie auss. Sajauca matus, notēloja satraukumu: izvalbīja acis, pavēra muti.

Atcerējies atvēra durvis un steigšus atgriezās vietā. Kustība pastiprināja mizanscēnas ekspresiju un palielināja ticamību: tiklīdz Levins ienāca, smaids viņa sejā izgaisa.

—   Kas noticis?

Kaimakovs strauji nometa klausuli.

—  Viss, man pietiks!

Viņš pielēca kājās un drudžaini pārstaigāja kabinetu.

—  Teica, ka tagad es tiešām lauzīšot kaklu! Uzspridzinās vai nošaus, taču dzīvotājs nebūšu!

Dimka Levins atslīdēja krēslā. Viņa pieri acumirklī pārklāja sviedri.

—   Ko tagad darīt?

—   Ko, ko! Iešu uz prokuratūru, avīzi, teikšu — visu izdomāju! Nē, nevis izdomāju… Teikšu — piespieda!

Kaimakovs pēkšņi apstājās un vērīgi paskatījās uz kolēģi.

Tas sarāvās.

—  Tu taču mani visā tajā iepini!

Kaimakovs apsūdzoši izstiepa pirkstu.

—   Kāpēc es? — kolēģis iepīkstējās.

—  Tāpēc! — Kaimakovs neatkāpās. Morkovins bija teicis: «Izsitiet viņu no līdzsvara, piespiediet krist panikā.»

—   Kas man piespēlēja skaitļus par tām sasodītajām ziepēm? Un kas izdomāja par rakstu? Ar Jurkinu iepazīstināja?

—  Tad es esmu grēkāzis? — Levins pretīgi spiedzošā balsī iepīkstējās. — Es pie visa esmu vainīgs?

Viņš ļoti baidījās no atbildības un slimīgi uztvēra jebkuru pret sevi vērstu apvainojumu.

—   Protams, tu! Tu esi vainīgs!

Kaimakovs saķēra vēderu.

—  Bet mani lai nošauj… Tā sabiedēja, ka iekšas streiko!

Viņš izskrēja ārā.

Aizvēris durvis, Levins metās pie telefona, steidzīgi uzgrieza numuru.

—   Hallo, sveiki, man Valentīnu Sergejeviču, — viņš nobēra. — Steidzami! Šeit Malvīne…

Pie institūta stāvošajā mašīnā sēdēja Morkovins ar pārinieku. Viņi vēlreiz saskatījās.

—  Valentīn Sergejevič, viss pagalam! — uztvērējā ska nēja. — Saška grib paziņot, ka es viņu samācīju… Prokuratūrai, avīzē… Saprotiet, es būšu grēkāzis! Jā, jā, labi. Kā tad es neuztraukšos… Sapratu, tūlīt atbraukšu…

Pēc dažām minūtēm Malvīne gluži kā lode izšāvās uz ielas un aiztraucās uz visiem jau labi zināmo konspiratīvo dzīvokli. «Insek» detektīvi nenolaida no viņa acis un devās Levinam pa pēdām.

—  Tātad, — majors Mežujevs instruēja aģentu, — paniku pārtraukt. Tev nekas nedraud, viņam arī. Lai tu par to pārliecinātos…

Pretizlūkošanas dienesta virsnieks uzgrieza numuru.

—   Skābajam atjaunot diennakts apsardzi. Nē, nav beigta… Vēl viens etaps. Viss ir saskaņots.

Viņš nolika klausuli.

—   Dzirdēji? Nomierini viņu un mēģini pārliecināt, lai nekur neiet un nesniedz nekādus paziņojumus. Noskaidro, ko viņš grib, mēs visu izpildīsim. Viņš jāpatur pavadā vēl nedēļu. Tikai nedēļu…

Morkovins un Sidorovs instruktāžā klausījās ļoti uzmanīgi.

Kad Malvīne izvēlās no konspiratīvā dzīvokļa uz ielas, detektīvi viņam nesekoja, bet palika pie ieejas durvīm. Morkovins sagatavoja fotoaparātu ar teleobjektīvu. Ku- rējošais virsnieks aiziet piecpadsmit, divdesmit minūtes pēc aģenta. Tā kā nebija zināms, kā viņš izskatās, tika nolemts fotografēt visus atbilstoša vecuma vīriešus. Izrādījās, ka uzdevums nav nemaz tik grūts. Iznāca divas sievietes, meitenīte, pusaudzis, večuks, kura gaitā nevarēja saskatīt militāru stāju. Tieši pēc piecpadsmit minūtēm parādījās plecīgs, četrdesmit gadus vecs cilvēks ar kareivisku soli un tipisku drošībnieka seju. Viņš profesionāli pārbaudījās, divas reizes palūkojās uz aizdomīgo mašīnu. Sajā brīdī noklikšķēja aiz aizkariņiem paslēptā fotoaparāta slēdzis.

Cilvēks nogāja vienu kvartālu, laiku pa laikam pagriežoties pret veikalu skatlogiem. Tad iesēdās autobusā un ilgi raudzījās caur aizmugurējo stiklu. Mašīna neizkustējās nov vietas, un viņš tai vairs nepievērsa uzmanību.

—  Šodien pat jāuztaisa fotogrāfijas un jānoskaidro personība. — Sidorovs ieslēdza pārnesumu. — Braukšu uz hospitāli, jārij caurule.

—   Kas tur ko skaidrot, — Morkovins laiski atbildēja.

— Tas ir majors Mežujevs no vienpadsmitās daļas. Es viņus pazīstu kā raibus suņus. Uzskata sevi par eliti, valsts valstī. Viņu priekšnieks nepakļāvās ne Čebrikovam, ne ari Krjučkovam. Laidies un rij to cauruli, bet pēc tam parušinies savā kantori: ko viņi ar vienpadsmito daļu nav sadalījuši?

Divdesmit otra nodala

Spožo zvaigžņu un lielā, baltā mēness blāvā gaisma lija pār līdzenu smilšainu virsmu, ko izvagoja vulkānisko pelnu līkumotās reljefa līnijas. Dienā sakarsušās smiltis atdzisa, brāzmainais vējš, kas pūta no Soltonsi ezera puses, šūpoja augšupejošās siltā gaisa strāvas, zvaigznes mirgoja.

Tuksnesī ritēja ierastā nakts dzīve. Meklējot ēsmu, visapkārt mudžēja grauzēji — somainās peles, ķengur- žurkas, antilopsusliki. Medījumu meklēja arī lielāki radījumi — laiku pa laikam bija dzirdama izmisīga pīkstoņa un drudžaina stīvēšanās — tas liecināja, ka nakts čūskas izklupiens ir bijis veiksmīgs. Kaut kur kauca koijots, inclesķirzakas un iguānas medija dažādus zirnekļus. Ar draudīgu sausu tarkšķi par savu tuvošanos brīdināja klaburčūska. Zem sadegušā dodža vraka savu midzeni bija iekārtojis tuksneša āpsis.

Zemeslodes otrā pusē Panasonic videokameras skatu meklētājā atspoguļojās Mohaves tuksnesis dienas laikā, pilnīgi vesels doažs un rudais ģeologs kopā ar savu palīgu ķīnieti, kurus vecais Džošua, šerifs Edltoņs, NDA un FIB aģenti jau sen uzskatīja par mirušiem. Šķita, ka laika rats ir pagriezies atpakaļ: nav bijis ne sprādziena, ne ari ugunsgrēka, urbšanas iekārta čakli skrūvēja zemes dzīlēs kārtējo aptverošo cauruli, rudais smaidīja uz statīva nostiprinātās kameras priekšā un sauca biedru, lai iemūžinātos kopā. Taču ķīnietis rakņājās dzinējā un tikai atmeta ar roku.

Rudais paskatījās zem kājām, par kaut ko ieinteresējās un sāka rušināt smiltis. Fr-r-r! No alas izšāvās indesķirzaka un pazuda no kadra, acumirklī nonākot Karakuma tuksnesī, kur viņai nāksies pavadīt mūža nogali.

Mohaves faunas spilgtākā pārstāvja liktenis bija krietni skumjāks. Rudais piegāja pie kameras, ar vēderu aizsegdams objektīvu. Videoieraksts pārtrūka. Pēc mirkļa kamera atsāka filmēšanu, tagad tā strādāja citā režīmā: automātisko uzņemšanu no statīva nomainīja lēkājoši, saraustīti kadri, ko filmēja visai neizveicīgs operators, kas kameru turēja rokās. Bija skaidrs, ka operators ir rudais, jo filmēšanas objekts bija ķīnietis, ko kameras acs bija pārsteigusi nodarbē, kuru viņš nevēlējās afišēt.

Melno, dzeltenvēderaino, sarkanu apļu ieskauto karalisko čūsku nav iespējams sajaukt ar kādu citu rāpuli. Kamera notvēra brīdi, kad ķīnietis ar strauju saulē mirdzoša naža asmens vēzienu nocirta čūskai galvu un, turot ar abām rokām konvulsiju pārņemto ķermeni, virzīja asiņu strūklu pavērtajā mutē. Pamanījis, ka viņu filmē, ķīnietis aizgriezās un paskrēja sāņus. Kamera tika izslēgta.

Cena dublieris vēma, raustījās kā agonijā un skaloja muti ar degvīnu. Tad viņš iedzēra vairākus lielus malkus un, lamādamies ar pretīgiem vārdiem, apsēdās smiltīs.

—   Nu re, nekā īpaša, — Bogosovs mundri sacīja. — Mazliet nepatīkami, taču var turēt!

—   Pamēģini pats to izturēt!

Dublieris centās savaldīt kārtējo kuņģa spazmu, taču nesekmīgi.

Bogosovs taktiski nogaidīja.

—   Pagaidām apsedz, lai nesakalst. — Viņš asistentam norādīja uz čūskas ķermeni, kas joprojām lēni kustējās.

Dublieris pacēla notriepto seju.

—   Kāpēc?!

Inscenēšanas speciālists nesteidzās.

—  Vēl tikai viens kadrs, nebaidies, pavisam nevainīgs… It kā viņš tevi ir pārsteidzis: tu esi uzšķērdis čūsku, uzkaisījis tai sāli.

Ķīnieša vēders reaģēja zibenīgi, un viņš iespieda seju smiltīs.

—   Un viss! Tiklīdz ieraudzīsi objektīvu, aizgriezies un skrien projām!

—   Es labāk nošaušos! Pietiek! Es viņai vairs ne- pieskaršos!

Šķietamais Cens ar degvīnu noberza seju un devās pie teltīm.

—  Ja pietiek, tad pietiek! — Bogosovs negribīgi piekāpās. — Tagad paskatīsimies ierakstu…

—   Normāli, — viņš pēc dažām minūtēm paziņoja un atdeva kaseti Vasiļjevam.

—  Nav kur piesieties! Iespējamas nelielas atšķirības detaļās, taču neviens to nepateiks. Liecinieku vairs nav.

Inscenēšanas speciālists kļūdījās. Zemeslodes pretējā pusē dziļā, veselīgā miegā gulēja vecais Džošua. Viņš joprojām atcerējās, ka dodžam bija ieliektas kreisās durvis, ko vēlāk iztaisnoja un pārkrāsoja, turklāt durvju krāsa visai manāmi atšķīrās no virsbūves krāsas. Un rudais tējas cienītājs svēra vismaz par desmit mārciņām vairāk. Un galvu čūskām ķīnietis nocirta pavisam citādi.

Pēc visiem noteikumiem Džošua noteikti vajadzēja «noslaucīt». Taču deviņdesmit otrajā gadā Ārējās izlūkošanas dienestam vairs nebija attiecīgas apakšvienības. Palīdzību nācās meklēt pie kolēģiem no GIP. Fiziskās iedarbības apakšnodaļas darbinieks Karls izskaitļoja, ka iebraukušais komersants, kurš apmetās provinciālajā Lonpainas viesnīcā, ir NDA cilvēks. Tieši viņš savam aģentam iedeva bumbu ar pulksteņa mehānismu un pavēlēja likvidēt krievu spiegus, pret kuriem nebija pietiekamu pierādījumu, lai viņus varētu arestēt. Nelaimes gadījums lieliski atrisinātu so problēmu…

Taču aģents neatgriezās un komersants traģiski gāja bojā. Karls kādu laiku novēroja veci-liecinieku, tas it kā neko nezināja, lietas būtību tas nemainīja, «noslaucīšanas» pamatā ir nevis tas, ko liecinieks zina, bet gan tas, ko viņš varētu zināt. Taču vecis savos klejojumos nekad nešķīrās no īsas divstobrenes un suņa. Turklāt rīkojumu deva cits resors… Karls nospļāvās un nolēma velti neriskēt.

Vasiļjevs parakstījās par kasetes saņemšanu un ielika to krūšu kabatā.

—   Vienu gan es nespēju saprast: kam tas viss vajadzīgs? — alfiešu desmitnieka vecākais pajautāja. — Tādi izdevumi par desmit minūšu garu kino… Karpenko pavēlēja, ja nepieciešams — mirt par šo lenti… Kāpēc?

Vasiļjevs paraustīja plecus.

—   Es arī nesaprotu: kāpēc Karpenko jūs komandē? Viņš jau sen ir atstādināts.

—   Lai nu paliek. Ko darīsim ar mašīnām?

—  Zini, pamēģināsim «kameni». Krietni labāka nekā plastiks.

—   Labi.

Dodžu un transportēšanas stāvoklī nostādīto urbšanas iekārtu aizgādāja līdz stāvam barhanam, kas atradās piecsimt metru attālumā. Bogosovs atnesa čūskas galvu un ķermeni, nosvieda uz priekšējā sēdekļa, tad noskrūvēja Kalifornijas reģistrācijas numurus, nolika tos uz termīta sveces un aizdedzināja degauklu. Vienpadsmitās daļas speciālajā laboratorijā meistarīgi izgatavotie dublikāti dzirksteļojošajā baltajā liesmā acumirklī pārvērtās par izkusušā metāla pilieniem, ko nebija ne mazākās iespējas identificēt. Divi inscenēšanas speciālista palīgi stiepa uz clodžu visu to, kas bija palīdzējis Karakumā atveidot Mohaves tuksnesi.

Tikmēr Vasiļjevs no telts, kurā atradās ieroču noliktava, iznesa īsu, resnu, ar diviem pistoles rokturiem aprīkotu «kamenes» cauruli un simtdivdesmitcentimetrīgo plazmas «šāviena» cilindru.

No sardzes brīvie kareivji atdzīvojās.

Alfieši plazmas ugunsmetēju bija redzējuši darbībā, vienpadsmitās daļas darbinieki, atskaitot Vasiļjevu, bija vienīgi dzirdējuši par to.

—   Dod, es izšaušu…

—   Nē, es!

—  Tad velkam lozes!

Bezdarbībā nonīkušie vīri strīdējās kā bērni.

Beidzot jautājums tika nokārtots. Viens no praporšči- kiem nometās uz ceļa, uzcēla pielādēto «kameni» plecā un pieplaka pie optiskā tēmēkļa.

Atskanēja dārdoņa, reaktīvā strūkla izsita cilindra aizmugurējās daļas slēgripu, un no «kamenes» caurules izlidoja ugunīga bumba, kas ļoti atgādināja lodveida zibeni. Bumba aiztraucās uz mērķi pa visai augstu trajektoriju, tad nolaidās zemāk un trāpīja nepareizi nokrāsoto priekšējo kreiso durvju pašā vidū.

Vasiļjevs skatījās binoklī. Viņš redzēja, ka durvis pazūd, liesmas pārņem kabīnes iekšieni un izlaužas ārā. Pārējiem skatītājiem tas bija vienkāršs sprādziens. Saplosīto metālu ieskāva mežonīgas uguns mēles un biezi, melni dūmu mutuļi.

—   Skaisti. — Praporščiks, kurš bija izšāvis, smaidot atvienoja no «kamenes» tukšo cilindru. — Un tagad vēlreiz, pa urbšanas iekārtu…

—   Pietiks, — Vasiļjevs noskaldīja. — Palikuši tikai seši lādiņi. Kas saglabājies — iznīcināt ar plastiku un termīta svecēm. Ari čaulu ugunī.

—   Ko mēs iesāksim ar tiem lādiņiem, — praporščiks neapmierināti noburkšķēja. — Sālīsim, vai…

—  Tikai lieka krava,' ko stiept atpakaļ, — pieviltie skatītāji viņam piebalsoja.

* * *

Islama atbrīvošanas kustības vienību vadīja Guļams Haidarovs, modžahedus — lauka komandieris Pahadirs. Ja kāds no «čonoviešiem», kas karoja šeit trīsdesmitajos gados, ieraudzītu kolonnu, viņš, ilgi neprātojot, dotu signālu: «Basmači! Apmēram simt zobenu!» Tiesa, kolonnas priekšgalā līdzās zirgiem brauca četri visurgājēji, bet zobenus un pagājušā gadsimta beigās ražotās šautenes bija nomainījuši «kalašņikovi», karabīnes M-16, ložmetēji un granātmetēji. Taču tās bija vienīgās atšķirības: apģērbs, ārējais izskats un bruņoto cilvēku sejas pilnībā atbilda basmaču bandu neaizmirstamajam tēlam, un idejas, kas virzīja šos vīrus, no attāluma jau tāpat nav uztveramas, ari kaujā tās sevi nekādi neizrāda.

Slēpti pietuvojušies robežai, basmači kilometra attālumā no tās apmetās uz atpūtu. Pahadirs saviem cilvēkiem deva rīkojumu doties izlūkos, kā ari sameklēt ērtāko robežpārejas vietu.

—   Iesim pāri, tiklīdz satumsis. — Biezs, dzeltens nags iebikstīja kartē. — Sedzējgrupa novērsis robežsargu uzmanību, vini pašlaik īpaši necenšas. Smiltis ir blīvas, stundas laikā tūsim uz vietas. Tur ir trīsdesmit četrdesmit cilvēku, ātri tiksim galā.

—   Protams. — Haidarovs pamāja. — Ne ar tādiem vien divdesmit minūtēs esam nokārtojuši rēķinus.

Gaisā uzvirmoja kairinošs plova aromāts.

* * *

Kādreiz Alekseju Pļesko nomāca mazais augums. Viņš valkāja kurpes ar augstiem papēžiem, kas padarīja viņu par sešiem septiņiem centimetriem garāku, un mierināja sevi ar domu, ka šo mazo viltību neviens nemana. Taču reiz viņš šajā sakarā izdzirdēja ironisku joku un tad saprata: papēži nenovērš fizisko trūkumu, toties padara viegli ievainojamu morālā plāksnē.

Pakāpeniski komplekss gandrīz izzuda. Lielā mērā to sekmēja darbs: kad tu dažādās zemeslodes vietās «noslauki» vienu cilvēku pēc otra neatkarīgi no ieņemamā amata, stāvokļa sabiedrībā, bagātības, tad varenības sajūta kompensē nelielo augumu. Turklāt necilā āriene palīdz izvairīties no aizdomām un ļauj veiksmīgi pazust pēc kārtējās akcijas veikšanas.

Viņš nevainojami pārvaldīja septiņas valodas, bija apguvis visus iedarbības veidus un instrumentus, vienmēr precīzi plānoja operācijas — vēl ne reizi viņam nebija misējies.

Izvirzoties dienestā, viņš vairs nepiedalījās iedarbības operācijās un veica vienīgi organizējošās un kontroles funkcijas.

Taču asā, ne ar ko nesalīdzināmā likteņu valdnieka sajūta, kas rodas tad, kad tu pārgriez svešas dzīvības pavedienu, viņam bija nepieciešama kā narkotiska viela. Tieši šīs sajūtas un nevis naudas dēļ viņš piekrita izpildīt pirmo pasūtījumu. Arī turpmāk Pļesko vadīja interese un mednieka azarts un nebūt ne alkatība.

Pieaugušajai meitai viņš nopirka dzīvokli, paliekot ar sievu blokmājas divistabu dzīvoklī, uzbūvēja māju mātei, kura vadīja savas dienas Tveras apgabalā, pavisam nesen veco zaporožecu apmainīja pret VAZ-2107. Viņa ģimenē nevienam nebija tieksmes pēc jauniem apģērbiem un dārgām izpriecām; japāņu televizoru vai atpūtas Kanāriju salās reklāmas Pļesko nesaistīja.

Biezās simtdolāru naudaszīmju paciņas, kas atradās ar izolācijas lenti apņemtā apavu kārbā, bezmērķīgi atdusējās skapjaugšā. Un tomēr bagātība stiprināja pašapziņu un lāva nedomāt par nākotni. Atšķirībā no daudziem Pļesko kolēģiem viņam nenācās prātot par izdzīvošanas iespējām pēc dienesta gaitu beigšanas, par to, kur iegūt papildu «uzturdevu» pie divsimt tūkstošu lielās pensijas. Turklāt ne dzīvokli, ne ari mašīnu viņš nekad nebūtu spējis iegādāties par savu algu, kas tik tikko ļāva savilkt galus kopā.

Nodarboties ar to, ar ko viņš nodarbojās, Pļesko nebaidījās. Bīstamas bija vienīgi nejaušības: sprādziens lādiņa uzstādīšanas brīdī, apņēmīgs, turklāt vēl bruņots milicis, kas atrodas akcijas veikšanas vietas tuvumā, ātra apsardzes reakcijai…

Šādu nejaušību iespēja ir ļoti niecīga, «pasūtījumu» atklāšanas procents praktiski līdzinās nullei, bez tam, ja tavs «jumts» ir GIP un neskaitāmi piesegšanas dokumenti, tad var sapūst pīlītes jebkuram iecirkņa pilnvarotajam, operām vai patruļdienesta milicim, kas mēģinās tev piesieties notikuma vietā vai atkāpšanās laikā. Un, ja atgadās kas nopietnāks, virsnieka statuss garantē lietas nodošanu armijas izmeklētājam. Pļesko zināja: lai arī ko runā par militārās justīcijas neatkarību, gan kara prokurori, gan izmeklētāji un tiesneši valkā armijas formu, atrodas Aizsardzības ministrijas pakļautībā un pavēles izpilda krietni vien rūpīgāk un precīzāk nekā kaut kādus tur civilos likumus. Un tik specifiskas apakšvienības priekšnieks zina tādas lietas, ka labāk viņu neaiztikt… Var, protams, organizēt nelaimes gadījumu, taču maz ticams, ka viņa padotie visu izdarīs kā nākas, turklāt ne tāpēc, ka šie ļoti mīlētu savu šefu, bet gan aiz bailēm radīt precedentu: «Šodien — tu, bet rit — es…»

Savos spriedumos Pļesko nekļūdījās, taču viņš neņēma vērā milicijas majoru Kotovu un valsts drošības ģenerāli

Verļinovu. Par pirmo viņš nebija pat dzirdējis, par ģenerāli kaut ari zināja, taču Verļinova naidu pret nodevējiem nekādi nesaistīja ar savu personu.

Saņemot kārtējo pasūtījumu, pēkšņi tika pieminēts tieši Verļinovs.

—   Tas ir grūts uzdevums, ne katram šāds darbs ir pa spēkam. — Melnmatains cilvēks ar taisni izšķirtu celiņu lietišķi atvēra košļājamās gumijas paciņu. — Turklāt šim jautājumam ir liela politiska nozīme, fcirms dažiem gadiem jūs, visticamāk, saņemtu oficiālu rīkojumu un darbu veiktu par savu algu. Diemžēl… Viss mainījies! Tagad uzdevums ir neoficiāls, kaut arī nāk no valdības aprindām. Samaksa — divdesmit tūkstoši dolāru. Jūs esat izvēlēts kā oficiāla persona un augstas klases speciālists.

Pļesko klusēja.

Savā darbā viņš baidījās vienīgi no tā, ka viņu var novākt pasūtītāji. Kā garantija pret šādu iespēju kalpoja divi apstākļi: vecākā GIP virsnieka likvidācija noteikti radītu lielu troksni, kājās tiktu sacelta kriminālmeklēšana, pretizlūkošana, armijas speciālās vienības. Un otrais: šāda līmeņa profesionāli novākt ir grūti, viņš spēj noteikt algotu slepkavu un noteikti būs nopietniem cilvēkiem atstājis ziņas par tām personām, kuras varētu būt ieinteresētas viņa nāvē.

Lieta ir pavisam citāda, ja pasūtījums nāk no augstākajām aprindām. Izmantotu instrumentu iznīcina — tāds ir noslēpuma saglabāšanas obligāts nosacījums…

Taču atteikties ir vēl bīstamāk.

—   Pakošļājiet! — Cilvēks ar celiņā izšķirtajiem matiem pastiepa košļājamās gumijas plāksnīti. — Jūs nekad neesat smēķējis, toties es nesen atmetu. Gumija ir mans vienīgais glābiņš. Ņemiet, ņemiet, zobiem tas ir derīgi. Neesat mēģinājis?

—  Piecdesmit procenti uzreiz, — atbildes vietā Pļesko sacīja.

* * *

Laupīšanu, zādzību, izvarošanu un slepkavību nomocītais majors Kotovs necieta telefona zvanus, taču šo viņš bija gaidījis jau ilgi, tāpēc gandrīz vai nopriecājās.

—   Arkadjevs no Galvenās pārvaldes. — Klausulē atskanēja valdonīga balss. — Atradu to tavu leitnantu. Vienīgi tagad viņš jau ir kapteinis. Tā… Kapteinis Ivančen- ko, Aizsardzības ministrijas Centrālās mantu un materiāli tehniskās komplektācijas noliktavas vieglā un speciālā bruņojuma grupas priekšnieks…

Arkadjevs lasīja pierakstus, papildinot tos ar savām piezīmēm.

—   Darbs kaulus nelauž, izdevīgs, pa dienesta kāpnēm virzās labi, tas nozīmē, ka ir atbalsts… Pieraksti adresi: Molodcova četrdesmit četri, dzīvoklis piecpadsmit. Tas ir Medvedkovā. Pierakstīts no deviņdesmit otrā gada. Māk darboties… Turklāt vēl armijnieks… Nespēju iedomāties, kā tu viņam tiksi klāt…

—   Gan jau spēšu, — pierakstot informāciju, Kotovs norūca. — Paldies par palīdzību.

Noziegumu atklāšanas metodes ir vecas kā pasaule. Pati vienkāršākā un efektīvākā — izsekošana. Tā kā Koto- vam nebija nekāda pamata, lai ārējās novērošanas dienestam dotu oficiālu uzdevumu, izsekošanu uzticēja diviem ārštata darbiniekiem. Pēc trim dienām novērojamā dienas režīms bija noskaidrots: ap astoņiem viņš ierodas noliktavā, divpadsmitos vai vienos dodas uz pilsētu, līdz trijiem četriem kārto savas darīšanas, tad atkal atgriežas darbā. Ap sešiem kapteinis beidz strādāt un ar jaunākā modeļa ķiršsarkanu moskviču brauc uz mājām pie sievas un bērniem.

Turpmāk pusdienas pārtraukumos Ivančenko novēroja Kotovs pats vai arī opers, kuram kriminālmeklēšanas priekšnieks uzticējās.

Radās iespaids, ka vieglā un speciālā bruņojuma grupas priekšnieks ir nepieciešams daudziem cilvēkiem. Turklāt Ivančenko pat nepieļāva domu, ka tiek izsekots, un ļāva sevi fotografēt dažādos rakursos.

Divas reizes nedēļā viņš sāka ievērot konspirāciju; Kotovam tas izraisīja greizu smīnu. Ķiršsarkanais moskvičs piestāja klusā šķērsielā, uz aizmugurējā sēdekļa apsēdās skaista, jaunavīga blondīne vidējos gados. Pēc divdesmit minūtēm mašīna nobremzēja pie nesen uzbūvētas div- padsmitstāvu mājas, dāma izkāpa un garlaikoti pastaigājās šurpu un turpu — kamēr Ivančenko aizslēdza mašīnas durvis, uzkāpa sestajā stāvā un iegāja divdesmit pirmajā dzīvoklī. Pēc dažām minūtēm tā paša dzīvokļa durvis vēra arī blondīne. Pēc pusotras divām stundām viņi pa vienam iznāca un kapteinis veda dāmu atpakaļ.

Ivančenko iepriekšējos kontaktus Kotovs vienīgi fiksēja, taču šo viņš rūpīgi izpētīja. Kad noskaidrojās, ka dāma ir mantu un materiāli tehniskās komplektācijas centrālās noliktavas priekšnieka vietnieka sieva, kriminālmeklēšanas priekšnieks saprata, ka laiku nav tērējis velti.

* *

Maza auguma, neizskatīgs, saburzītā apģērbā tērpies cilvēciņš ar savītušu seju lēni gāja pa ielu, vienaldzīgi lūkodamies apkārt. Aiz vienaldzības slēpās rūpīgi maskēta interese: braucamās daļas un trotuāra platums, pie mājas esošā zāliena izmēri, apsardzes posteņu izvietojums, attālums līdz citām ēkām, to augstums.

Kad pie mājas piebrauca ģenerāļa Verļinova mašīnas, garāmgājējs palēnināja soli un pat pagāja puskvartālu atpakaļ, lai pavērotu ģenerāļa iznākšanas procedūru^

Pļesko vēl nebija izlēmis, kādu metodi izvēlēties. Šajā reizē no viņa netika prasīti teatrāli efekti, pilnīgi derēja dabiska nāve, nelaimes gadījums, katastrofa. Situācijā iederētos arī terora akts.

Pārdomājot sarežģīto uzdevumu, mazais cilvēciņš nepamanīja, ka pats ir kļuvis par izpētes objektu. Slepenais pārvietojamais apsardzes postenis viņu bija ievērojis pārējo garāmgājēju masā un sāka pavadīt un novērot. Majoram likās, ka viņš nav pamanīts, tāpēc pārbaudījās formāli un negribīgi, ieraduma pēc. Profesionāļus šādā pārbaudē fiksēt grūti.

Nākamajā dienā Verļinovs no ārējās drošības nodaļas saņēma raportu, fotogrāfiju un biogrāfisku uzziņu, kura, kaut ari visai nepilnīga, nekādi neatbilda fotogrāfijā redzamajai ikdienišķajai sejai.

Verļinovs bija pārāk pieredzējis un tālredzīgs cilvēks, lai neņemtu vērā drošības dienesta secinājumus un domātu, ka likvidāciju speciālista pastaiga pie viņa mājas ir nejauša.

Secinājums bija šāds: «Izlūkošanas apgaita, lai sagatavotu atentātu.»

Ģenerālis ilgi nenovērsa skatienu no fotogrāfijas un saspringti kaut ko domāja.

* * *

Mohaves tuksneša stūrītis Karakumā vairs neeksistēja. Izkusušā metāla gabali bija ierakti dziļi smiltīs barhana pakājē; kad barhans pavirzīsies uz priekšu, apbedījums kļūs praktiski nesasniedzams.

Vienīgais liecinieks — indesķirzaka — neko nespēs pastāstīt, vienīgi radīs izbrīnu cilvēkā, kurš labi pazīst Karakuma faunu.

Džeks, kā parasti, bija pilns kā zābaks, šodien viņš dzēra kopā ar Čena dublieri.

—  Vai tiešām tu esi dzīvs? — Džeks prašņāja un ar piepūli kratīja pirkstu. — Es taču tevi brīdināju! Atzīsties: brīdināju?

—   Esmu dzīvs, — dublieris atbildēja, žagodamies un ar riebumu ieklausīdamies organisma dzīlēs notiekošajā. — Tu mani brīdināji. Taču par ko — nezinu.

Saruna bija ļoti saturīga.

Divas smagās mašīnas — visurgājēji — jau bija piekrautas: rīta agrumā grupai vajadzēja doties ceļā.

Neizjaukta palika vienīgi telts, kurā bija iekārtota ieroču noliktava: Vasiļjevs bija pavēlējis, lai bruņojumu iekrauj tieši pirms izbraukšanas, alfiešu desmitnieka vecākais pilnībā atbalstīja šādu lēmumu.

Viņi skatījās uz ieroču un munīcijas grēdām un domāja vienu un to pašu.

—   Kāpēc tu stiepi to reaktīvo vesti?

Desmitnieka komandieris norādīja uz sapārotiem tērauda baloniem ar reaktīvo sprauslu atvariem un izvirzītiem elkoņu balstiem, uz kuriem bija izvietotas vadības sviras.

Kapteinis paraustīja plecus.

— Tā paša iemesla dēļ, kāpēc arī visu pārējo.

Nometnē valdīja pacilāta gaisotne: darbs galā! Kaut arī lielākā daļa ekspedīcijas dalībnieku paveiktā nozīmi neizprata, jautrību tas nemazināja. Sprakšķēja ugunskuri, Saīds Mukri ciemā bija nopircis divus aunus, un visi nepacietīgi gaidīja brīdi, kad viņš atzīs, ka gaļa ir izce- pusies.

Nesagaidījuši šašliku, vīri sāka iedzert. Alfieši, kas līdz šim bija turējušies savrup, sajaucās ar vienpadsmitās daļas darbiniekiem. Dienasgaismu ieraudzīja ģitāra.

Zemeslode veica pusapgriezienu, pārnesot Mohaves tuksnesi uz gaišo pusi, bet Karakumu — zem lielām zvaigznēm un milzīga mēness, kas šajā brīdī bija nevis bāls, bet gan koši sarkans un solīja spēcīgu vēju un nepatīkamus notikumus.

Ielenkuma loks ap nometni bija kļuvis retāks, posteņos atradās vairs tikai astoņi cilvēki, kas bija nomaskējušies ne mazāk rūpīgi kā dienā. Viņi bija apgādāti ar uztvērējiem apsardzes sistēmai, kuras datori bija ierakti apkārt nometnei pussimt metru attālumā no posteņiem.

Aizmugurē dega ugunskuri, biedri cepa gaļu, dzēra vodku, dziedāja dziesmas.

Slepeno mācību liesmās un zalvēs, Kur dārdoņa tāda, ka Dievs kļūtu greizs, Vīriņi spectērpos, ķiverēm galvā Noteiktā laikā brīnumus veic. Un galvenais čekists ģenerāļiem Sacīs slikti maskētā lepnumā: Te, ziniet, nav vietas sūdabrāļiem, Te strādā apakšvienība «A».

Pār smiltāju mūzika un vārdi aizskan tālu, tos izdzirdēja sardzesvīri, un alfieši pasmaidīja: tā bija droša zīme, ka Vaļka Kostorezovs sasniedzis kondīciju.

Kabulas sardze nespēj mūs nogāzt, Nav šķērslis mums žogs, kas no pils vēl šķir. Un tomēr… mēs mācīti antiteroram, Bet tas, ko te darām, terors vien ir.

Desmitnieka komandieris saviebās. Dziesmu deviņdesmit pirmajā gadā bija sacerējis leitnants Šatrovs, bet pašā «Alfā» pret to izturējās dažādi.

No tālrādes programmas padzīsim mūdžus, Jebkurā spēlē mums laimests lemts. Un taisnība zampoļitam — mēs dūži, Bet tikai no piedurknes dūzis šis ņemts.

No tuksneša nometnei klāt lavījās Pahadira izlūki. Viņi bija četri — gaišos, tuksneša toņu maskēšanās tērpos, izkrāsotām sejām. Zobos viņi turēja nažus, rokās — granātas, bet automāti bija nostiprināti uz muguras. Nu jau viņi varēja sadzirdēt Vaļkas Kostorezova ģitāras akordus un čērkstošo baritonu.

Mēs izpildām pavēli katru gods godam. Kas iedomā Pretoties — tūdaļ mirst. Un tomēr — mēs mācīti antiteroram, Bet tas, ko mēs darām, terors vien ir.

—  Tu tik padomā, — sacīja desmitnieka komandieris, pēcv pusglāzes šņabja uzkozdams kūpošu gaļas gabalu. — Šie sāka Jurkam Šatrovam braukt virsū par nomelnošanu un bezmaz vai kaitīgu propagandu — stulbums, taču par vienības patriotu viņu gan nevarēja saukt. Nu ko, iedzersim…

Kapteinis Kostorezovs dziedāja par to, pirmo, Baltā nama aplenkumu, un Vasiļjevs atcerējās Jakimova stāstīto.

Lai dzīvā ķēdē cilvēkus šaujam? Un atbildam: «Tūdaļ mēs pašus jūs tā!» Un pirmoreiz ielaisties kaunpilnā kaujā Atsakās apakšvienība «A».

—  Viņu tik un tā atlaida, — desmitnieka komandieris melanholiski paskaidroja. — Atrada iemeslu — un sveiki.

Skaistā pasaka pasaulē izplatījās

Cilvēku glupajās valodās.

Bet būtībā priekšnieki noraustījās,

Tas netika pavēlēts vienībai «A».

Tak mēs jau nu satriekt un samīcīt protam,

To sajēdz pie mums pat pēdīgais vīrs.

Jā, jā, mēs mācīti antiteroram,

Bet kurš gan pasacīs — kā tad tas ir?

Modžahedi bija jau tik tuvu, ka skaidri dzirdēja visus dziesmas vārdus, kaut ari tos nesaprata un jēgā neiedziļinājās. Svarīgākais — pretinieks ir uz vietas, neko nenojauš un līksmojas pirms nāves.

Pamatspēki atradās kilometra attālumā un gaidīja signālu. Šim nolūkam izlūkiem bija maza japāņu rācija.-

Farhads un Salahutdīns gandrīz vienlaikus nokļuva virs smiltīs ieraktās signālstieples. Sardzes uztvērējos iedegās neona lampiņa, un posteņi tika informēti, ka apsardzes perimetru ir pārkāpis vismaz četrdesmit kilogramu smags radījums. Pēc mirkļa iegailējās otra lampiņa, kas vēstīja, ka radījumi ir divi.

Vasiļjeva kabatā ieskanējās zumers. Izvilcis plakanu kārbiņu, viņš ieraudzīja degošās lampiņas un parādīja tās pāriniekam. No miniatūra skaļruņa atskanēja piesmakuši balss:

—   Es palikšu, bet jūs ejiet atpakaļ aiz barhana, sazinieties ar vienību un pasakiet komandierim, ka viss kārtībā. Lai izvirzās un ielenc nometni.

Salahutdīns runāja farsi valodā, Afganistānas kara veterāni saprot pamatdialektus vai vismaz nojauš teiktā jēgu. Apsardzes sistēmas datori pārraidīja uz uztvērējiem ātrus čukstus, un Vasiļļeva seja pārvērtās.

—  Trauksme! Atri pie ieročiem, ieņemt aizsardzības pozīcijas! Šos dabūt ciet!

Trīs ēnas līda atpakaļ, taču Salahutdīns nolēma virzīties uz priekšu, lai varētu redzēt pretinieku. Viņš rāpās tieši virsū praporščikam Ogņevam no vienpadsmitās daļas. Praporščika eksistenci Salahutdīns atklāja tikai tajā mirklī, kad spēcīgas rokas sažņaudza viņa kaklu. Labi, ka no mutes rēgojās kinžala kaula spals: tālu nevajadzēja sniegties, un mēness gaismā mirdzošais asmens ierasti aizšāvās pēc tumšajām, reibinoši smaržojošajām neticīgā asinīm. Taču veldzēt slāpes tam neizdevās: pāršķēla tukšumu un izlidoja no acumirklī sastingušā kaula. Toties izdevās atbrīvoties no satvēriena, un Salahutdīns rēcot metās uz ienaidnieku.

Divi stiegraini augumi vārtījās smiltīs, cenšoties viens otram iesist; modžahedam rokā bija granāta, kuru viņš izmantoja kā kasteti, Ogņevs centās izvairīties, aizsedzās ar apakšdelmu un nožēloja, ka viņam nav naža, ka uzreiz nebija izšāvis, ka vispār atrodas seit, zem svešām zvaigznēm, tālu no Maskavas dzīvokļa un siltās, maigās sievas. Bet trenētais ķermenis darbojās neatkarīgi no apziņas, izpildot visu nepieciešamo. Beidzot modžaheda roka nokļuva satvērienā; nokrakšķēja un salūza elkoņa locītava. Praporščiks uzgūlās viņam virsū, iespieda modžaheda seju smiltīs un palūkojās apkārt. Biezā Āzijas nakts bija necaurredzama, vējš slāpēja ikvienu svešu skaņu.

Apakšā kaut kas spalgi noklikšķēja. Ar brīvo roku Salahutdīns bija sagrābis granātu un ar zobiem izrāvis drošinātājtapu. Līdz sprādzienam atlika četras sekundes. Ogņevs ar īsu sitienu salauza saspringto kaklu un uzsvieda ļengano ķermeni uz šķautņainā «citroniņa». Pats atlēca sāņus, divreiz apvēlās apkārt un izstiepies iespieda seju smiltīs. Atskanēja slāpēts sprādziena troksnis, uzplaiksnīja uguns, aizsvilpa šķembas. Garām! Ogņevs piecēlās un sāka mehāniski nopurināt smiltis no apģērba. Kājas izteikti drebēja.

Tālumā uzliesmoja divi zemstobra starmeši, kas izrāva no tumsas bēgošas figūras.

—   Stāt, velns parāvis! Stāt!

Viens no bēgošajiem pacēla roku.

—  Ak tu maita!

Ietarkšķējās «kalašņikovi». Spožie gaismas stari bezmērķīgi šaudījās, iezīmējot līkloču joslas barhana līganajā nogāzē, nogranda spēcīga granātas eksplozija.

Acumirklī tika paņemti visi ieroči, kas atradās teltī. Apsardzes vienība darbojās noteikti un aukstasinīgi, kaut ari varēja manīt, ka kareivjus ir pārņēmis krietns sasprindzinājums un satraukums. Labi turējās Bogosovs un viņa asistenti, Čena dublieris acumirklī atskurba un palūdza «kalašņikovu», Džeks satvēra galvu ar rokām un kā veca skaņuplate atkārtoja vienu un to pašu frāzi:

—  Tā jau es domāju. Tā jau es domāju. Tā jau es domāju…

Visjaunākais ekspedīcijas dalībnieks — pavārs Vova — apjucis šaudījās šurp un turp, viņa greizi uzkārtā trie- cienšautene sitās pret krūtīm.

—   Četri, visi gatavi, — ziņoja viens no kareivjiem, kas bija devies pārķert modžahedus. — Dokumentu nav. Ieroči un, lūk…

Viņš pastiepa nelielu melnu kārbiņu ar lokanu antenu.

Vasiļjevs ieslēdza rāciju, atskanēja vervelēšana, kuru viņš nespēja saprast.

—  Saīdu pie manis!

Ap nometni izvērsās aizsardzības loks, kas kāri lūkojās tumsā ar divpadsmit rokas un diviem balsta ložmetēju stobriem. Snaiperi savām šautenēm piestiprināja infrasarkano staru tēmēkļus. Kostorezovs stiepa «kameni» un tās šāviņus, savas vietas ieņēma strēlnieki.

—   Tulko! — Vasiļjevs pielika rāciju pie tikko atskrē- jušā Saīda auss. Saīds ieklausījās.

—  Salahutdīn, atbildi Pahadiram. Kas tas par troksni? Gaidu atbildi!

—  Ja atbildi, tad atbildi! — Vasiļjevs sacīja. — Raidi: «Jūs esat uzbrukuši Krievijas karabāzei. Nekavējoties pārtrauciet kara darbību un…»

Viņš apklusa, nezinādams, ko pieprasīt no neredzamā pretinieka.

—   Un padodieties! — Saīds pabeidza.

Skaļrunī atskanēja izmeklēti krievu lamuvārdi, tad neredzamais pretinieks atkal sāka runāt farsi valodā.

—   Ko viņš saka?

—   Ka visus iznīcinās, uzšķērdīs vēderu un novilks ādu, dzīvus sadedzinās, jēlus apēdīs, — brīdi vilcinājies, Saīds pārtulkoja.

—   Iedodman!

Paņēmis rāciju, Vasiļjevs universālajā, visiem labi saprotamajā valodā paskaidroja, ko viņš domā par Pahadiru un viņa tuvākajiem radiniekiem, kāda ir viņa attieksme pret Pahadira plāniem.

Pēc tam kapteinis sazinājās ar robežapsardzes posteni.

—  Mums šeit ir kauja, — Voroņenkovs atbildēja. — Nevaram palīdzēt. Pieprasīju papildspēkus, kad ieradīsies — nezinu.

Posteņa komandiera vietnieks izslēdza rāciju.

Šajā mirklī atskanēja asinis stindzinoša gaudošana, ar kuru Vidusāzijas basmači un afgāņu dušmaņi pirms kaujas paralizē pretinieka gribu. Viņi bija jau pavisam tuvu un savilka ciešāk ielenkuma loku.

Divdesmit treša nodaļa

Pildot Morkovina instrukcijas, Kaimakovs ļāva sevi nomierināt.

—   Es taču neesmu vainīgs, ka tā sanāca, — Levins žēli taisnojās. — Gribēju kā labāk!

—   Skaidrs, skaidrs, — Kaimakovs miermīlīgi noteica. — Es taču tev uzklupu tikai tāpēc, ka pats biju pārbijies kā diegs.

Durvju spraugā parādījās Verkas galva.

—   Zēni, ejam dzert tēju! — Viņa bija piedzērusies, vaigos kvēloja neveselīgs sārtums. — Varam braukt pie manis… Ko jūs tādi sapīkuši?

—   Ej, Veriņ, mēs tūlīt. — Kaimakovs pēc iespējas maigāk pasmaidīja.

—   Neapmierināmā mauka, — tiklīdz viņa aizvēra durvis, Levins noburkšķēja. — Iesi?

«Kur tu liki manu paku, maita?» Kaimakovs jau gribēja vaicāt. Viņš ar grūtībām novaldījās un noliedzoši nogrozīja galvu.

—   Nē, jālaiž uz mājām. Turklāt nav nekādas patikas.

* * *

Kad Skābais slāja no metro uz mājām, viņš gāja garām nesen sašautajam šašliku ēstūzim. Stikli jau bija ielikti, apetīti raisošais aromāts liecināja, ka iestādījums funkcionē. Pie ieejas stāvēja spēcīgs, bārdas rugājiem apaudzis armēnis, kas vērīgi noskatīja katru apmeklētāju. Lūk, viņš apturēja jaunu, ādas mētelī ģērbtu cilvēku, kas bija izkāpis no balta Audi-200.

—   Paēst vai darīšanās?

—   Pie Arsena, — Gena Sisojevs īsi atteica. — Es strādāju pie Sirmā.

—   Kas man par daļu, pie kā tu strādā. Pie sirmā, rudā vai plikpaurainā… Svarīgi, lai būtu kārtība!

Apsargs ātri aptaustīja ādas mēteļa kabatas un paduses.

—   Citādi nāk te bandīti, šauj, slepkavo… Godīgiem cilvēkiem nav nekāda glābiņa… — pārmeklēdams Genu, viņš murmināja. — Taču mēs savu tautieti neļausim apcelt. Ej iekšā!

Gena neko nesaprata. Šašliku pārdotava atradās viņu teritorijā un viņu kontrolē, Gena šeit vienmēr bija ieradies kā saimnieks, un Arsens bez maksas cienāja ar labākajiem gaļas gabaliem un par visu vari centās iebāzt kabatā naudu — neņemot vērā, ka viņš regulāri maksāja noteikto summu. Bet tagad… Radās iespaids, ka Gena ir nokļuvis svešā ietekmes zonā.

—   Sveiks, Arsen!

—   Laba diena, dārgais, — Arsens atturīgi atņēma sveicienu. Viņa sejā vairs nebija manāms ierastais priekpilnais smaids. — Uztaisīt porciju? Nieka pieci tūkstoši.

—   Klausies uzmanīgi, — Sisojevs iesāka, taču acumirklī aizmirsa par ierasto draudīgo toni: no palīgtelpas viņu vēsi uzlūkoja varens kaukāzietis. — Mūsu cilvēkus piekāva. Trīs tavā mājā, kāpņu telpā, divus tepat netālu, tavi tautieši. Ko tu par to zini?

Arsens paraustīja plecus.

—   Neko nezinu. Kā jūsējie šeit šaudījās, to gan redzēju…

Meklējot atbalstu, viņš pagriezās un nekavējoties to ari ieguva.

—  Tagad katru dienu slepkavo, domā, ka tā vajag, — iejaucās kaukāzietis ar vēso skatienu. — Bet, kad viņus pašus nožmiedz, — nepatīk! Bet citādi nemēdz būt… Un nebūs! Mēs, tautieši, pratīsim viens otru aizstāvēt!

—  Ko tu te muldi! — Gena iekarsa. — Kam pieder šī teritorija? Un kas tu esi?

—  Šī ir mūsu drauga Ilkņa teritorija, — kaukāzietis pacietīgi skaidroja. — Viņš mums atļāva novietot galdus ziedu tirdzniecībai. Par naudu, protams; saimniekam noteikti jāmaksā. Esmu Vartans. Kas tu tāds?

Gena pagriezās un, izsmējīgu skatienu pavadīts, izgāja uz ielas.

«Šī vieta ir zudusi,» viņš nodomāja. «Un tas ir tikai sākums…»

Uz audi motora pārsega ar ogli bija uzrakstīts nepieklājīgs vārds. Gena nolamājās un spēcīgi aizcirta mašīnas durvis.

Beidzis vērot šašliku pārdotavā notiekošo, Kaimakovs devās tālāk. Klajumā trīs noplukuši žūpas no lielas pudeles lēja vīnu netīrās glāzēs. Simt metrus tālāk stāvēja izmeklēti ģērbts cilvēks ar sarkanu neļķu pušķi rokā.

—   Ei, tu! — Viens no skrandaiņiem pamāja ar roku. — Nāc šu!

«Kaut jūs nosprāgtu,» Skābais nodomāja un turpināja iet. «Ne soli nevar mierīgi paspert!»

lienu bija nozadzis Levins, skrūvgriezi vai āmuru viņš tā arī nebija ielicis diplomātā, Vovčika sagādātā pistole nepielādēta gulēja mājās. Bijušais bezpajumtnieks bija solījis nopirkt patronas Rīgas tirgū. Labi, ja viņš to būtu jau izdarījis un šaušanai sagatavota pistole atrastos pa rokai…

—   Ko es teicu!

Žūpas šķērsoja Kaimakovam ceļu, izvērsās, cenšoties viņu ielenkt.

Kaimakovs paskatījās apkārt. Tuvumā nebija nevienas dzīvas dvēseles. Ne brašo omoniešu, ne apņēmīgu patruļdienesta miliču, ne dežūrdienesta miliča, ne kārtības sarga, ne vienkārša garāmgājēja, kas alktu sniegt palīdzību. Notikumu attīstību vēroja vienīgi frants ar ziediem.

Kaimakovs pirmajam plencim iebelza pa celi un metās bēgt.

—   Maukuris!

Atskanēja soļu dipoņa, spēcīgs trieciens mugurā nogāza viņu no kājām. Iedžinkstējās plīstošs stikls.

—  Tūliņ es šitam sagraizīšu purnu…

Robotais pudeles kakliņš jau tuvojās sejai, kad atskanēja šāviens. Tad vēl viens un vēl viens! Kakliņš pazuda.

—   Celieties, ātri! — Kāda roka saķēra mēteļa apkakli un palīdzēja uzslieties kājās. Tas bija tas pats švīts, vienīgi ziedu vietā viņš rokā turēja pistoli.

Viens no uzbrucējiem gulēja zemē, abi pārējie berzēja acis un aizgūtnēm klepoja. Kaimakovs sajuta asu smaku, no acīm izspiedās asaras.

—   Laižamies! — Glābējs viņu vilka sev līdzi. — Ne- berzējiet acis, ātrāk pāries.

—   Es tevi, smerdeli, uz iesma uzsēdināšu! — aizmugurē atskanēja. — Tūlīt panākšu un uzsēdināšu!

Noskrējuši divsimt metrus, viņi atskatījās. Uzbrucēji, šķiet, lēnām atguvās un patiešām grasījās dzīties pakaļ.

Kaimakovam sūrstēja acis, sevišķi kreisā.

—   Sasodīts, es ari sarijos, — svešinieks sacīja. — Rīkli grauž un degunu… Vajadzētu izskalot ar sodu… Paskatieties, vai šie neskrien pakaļ!

—   Liekas, ka ne. Es dzīvoju tepat netālu, iesim pie manis.

—  Tas būtu pats prātīgākais, — glābējs pamāja.

Kad vakarā ieradās Morkovins, Kaimakovs viņam pastāstīja par atgadījumu.

—  Taču tā ir nejaušība, — Skābais nobeidza vēstījumu. — Parasti plenči, huligāni…

—  Ja? Un jūsu glābējs?

—   Lielisks puisis! Vitja Kļačkins. Ne par ko četrus gadus nosēdējis… Drošsirdīgs!

Viņi sēdēja virtuvē, durvis, kas veda uz istabu, bija aizvērtas. Kaimakovs atgrieza krānu, lai plūstošā ūdens troksnis noslāpētu sarunu.

—   Labi, ka viņš bija tuvumā ar visu savu gāzes pistoli.

—   Par ko jūs runājāt?

—   Parasta mēles kulstīšana. Kā jau pēc kautiņa… Visādas muļķības. Turklāt vēl iedzērām… Tad viņš stāstīja par zonu — šausmu lietas…

—   Kad norunājāt satikšanos?

—   Rīt pēc darba…

Kaimakovs aprāvās.

—   Kā… Kāpēc jūs domājat, ka mēs sarunājām tikties?

—  Tāpēc, ka es zinu šo variantu.

—   Bet…

—   Pats vienkāršākais. Kontaktu nodibināšanas instrukcijas septītais punkts. Devīze: «Labākais veids, kā iegūt cilvēka uzticību, — izglāb viņu.» Domāts nepieredzējušiem, neaizsargātiem un jūtelīgiem cilvēkiem. Pastāv krietni izsmalcinātāki iepazīšanās veidi…

—   Nevienam nevar ticēt… — Kaimakovs satriekts nočukstēja. — Tik jauks puisis. Patiešām esmu viņam ļoti pateicīgs.

—   Sī varianta nolūks ir izraisīt siltas jūtas un patiesu pateicību pret glābēju. Turklāt netiek pamanīti dažādi negludumi operācijas plānā. Jūs, piemēram, nepavaicājāt, ko viņš tur darīja.

—   Gaidīja meiteni! Ar puķu pušķi. Vakar esot iepazinies metro.

—   lieliski. Un kāpēc tad šī neuzradās? Kāpēc viņš pēc savas brīnišķīgās uzvaras neturpināja šo gaidīt? Pilnīgi aizmirsis par satikšanos, viņš nomet puķu pušķi un dodas pie nepazīstama cilvēka dzert šņabi un stāstīt pasakas par zonu! Jums tas neliekas savādi?

—   Labs puisis, — Kaimakovs bēdīgi atkārtoja.

—   Nenoliegšu. Patiešām var izrādīties, ka viņš ir jauks cilvēks. Iespējams, ka viņš jums neko ļaunu nenodarīs. Viņam vienkārši jāizpilda uzdevums. Kaut ko pastāstīt vai' — tieši otrādi — uzzināt, ar kādu iepazīstināt. Cita lieta — nav izslēgti blakusefekti. Piemēram, jūs pakļūsiet zem tramvaja vai noindēsieties ar gāzi…

—   Ko tad man darīt?

—   Uzvedieties dabiski, uzturiet kontaktus un ziņojiet par visiem viņa mērķiem. Bet mēs viņu rīt pavērosim — kas šis par putnu.

* * *

Par veikto operāciju Asmodejs saņēma Mežujeva un Grigorjeva uzslavu.

—  Tas Skābais ir brašs puisis — tā iemauca manam cilvēkam pa celi, ka gandrīz salauza kāju, — Semjons

stāstīja. — Nācās trīsdesmit tūkstošus piemaksāt, lai neņem ļaunā.

—   Bet Viktors ir malacis, blieza kā ķinītī, — majors sacīja.

—  Starp citu, dod to mantiņu, — Semjons izstiepa roku, — jāpārlādē.

Viņi sēdēja citā konspiratīvajā dzīvokli, kas no pirmā atšķīrās vienīgi ar atrašanās vietu: plānojums un iekārtojums sakrita gandrīz visās detaļās.

Semjons izņēma «Valtera» aptveri.

—   Palikušas divas gāzes patronas, vai ne?

—  Jā, — Asmodejs pamāja. Viņš speciāli bija izvilcis vienu neizmantoto patronu, Iju Semjona aritmētika atbilstu īstenībai.

—  Tā arī ir. — Semjons palūkojās uz aptveres caurumiņiem. — Tagad iedod divas gāzes un divas tukšpat- ronas.

Kad Asmodejs atnesa prasīto, praporščiks pamācoši teica:

—  Skaties un mācies, kamēr esmu dzīvs. Vispirms šīs — dzeltenās, tad divas zaļās. Tagad iebīdām patronu stobrā…

Viņš atvilka aizslēgu un pasniedza pistoli ar rokturi pa priekšu.

—  Jautājumi ir?

Bija manāms, ka viņam patīk mācīt. Taču Metālists to darīja krietni uzskatāmāk.

—  Valentīn Sergejevič, ziņojiet Dronovam, ka gāzes pistole izmantota operācijas veikšanai, — Semjons ieteicās. — Citādi viņš domā, ka mēs atbalstām visādas muļķības…

Mežujevs pamāja.

—   Noteikti ziņošu.

Un pagriezās pret Asmodeju.

—   Kad esi nolēmis apstrādāt Smitu?

—  Tad, kad būsim labāk sapazinušies. Pēc dienām divām. Paklausieties tālāk par to Kaimakovu…

Asmodejs jutās kā pirmatklājējs. Viņš pats bija noskaidrojis izstrādes objekta adresi, izpētījis maršrutu līdz viņa mājai, pretizlūkošanas darbinieki vienīgi noorganizēja iepazīšanās operāciju.

Tagad viņš aizrautīgi klāstīja par Skābā ieradumiem, viņa izturēšanos, aprakstīja dzīvokļa iekārtojumu, pārstāstīja sarunu, ko viņi risināja iedzeršanas laikā.

Mežujevs un Grigorjevs to visu labi zināja. Izdaudzinātā saruna bija jau ierakstīta audiokasetē. Taču nav pedagoģiski atklāt savu informētību un mēģināt izvairīties no dialoga: aģentam ir jāizrunājas.

Tāpēc viņi uzmanīgi klausījās Asmodeja stāstu, uzdeva jautājumus un slavēja par operatīvo meistarību. Tas sekmē psiholoģiskā kontakta nostiprināšanos.

* * *

Kapteinis Ivančenko, kā jau tas virsniekam pienākas, cīnījās ne pa jokam. Saķeršanās bija nopietna, ar kliedzieniem, stenēšanu un asinīm. Spēcīgas rokas viņu bija sagrābušas ciešā satvērienā, kājas laiku pa laikam uzlidoja gaisā — šādi «tiltiņā» stāvošs cīkstonis cenšas nosviest savu pretinieku.

Kapteinis turējās. Viņš iespieda blondo galvu spilvenā, lai nesaņemtu vēl vienu dziļu kodienu, un ar spēcīgiem grūdieniem centās novērst mēģinājumus uzsviest sevi gaisā. Gan viņa, gan Ļubašas gludo, spēcīgo augumu klāja sviedri, abi smagi elsa — gluži kā pēc piecu kilometru krosa, taču kapteinis zināja, ka spēs izturēt šo lielisko maratonskrējienu, kura veikšanai bija nepieciešams sakopot visus fiziskos un garīgos spēkus.

Enerģijas un uzmanības koncentrācija bija tik liela, ka Ivančenko pirmajā brīdī pat nereaģēja, kad ar acs kaktiņu pamanīja kaut kādu kustību istabā; pat tad, kad viņš pagrieza galvu un ieraudzīja neskūtu skrandainu vīreli, kas bija saņēmis abās rokās viņa mundieri un Ļubas mantas, Ivančenko nepārtrauca savu nodarbi un, inerces dzīts, kā hipnotizēts veica vēl vismaz desmit frikcijas, kas tomēr kļuva arvien vājākas un vājākas.

Vienīgi tad, kad zaglis izskrēja no istabas, kapteinis atvienojās, sarāva satvērienu un acumirklī tika nosviests uz grīdas. Viņš nekavējoties pielēca kājās. Lēnām atgūstoties, centās izdomāt, ko lai šādā situācijā iesāk. Galva bija tukša. Ļuba turpināja raustīties un stenēt. Viņš zināja: apmēram piecas minūtes viņa nespēs pateikt ne vārda.

Toties saruna atskanēja priekšnamā, un divi miliči ieveda pinkainu vīreli, kurš visai slābani mēģināja izrauties.

—  Tūlīt palūkosim, ko tu šeit esi pastrādājis…

Majors aprāvās un palūkojās apkārt. Logi bez aizkariem, tukša istaba ar platu tahtu un diviem krēsliem. Vidū stāvēja Ivančenko — tērpies vienīgi zaļās formas zeķēs. Varoni viņš neatgādināja, pat iespaidīgais vīrietības apliecinājums, kas vēl pirms sekundes bija gatavs darbam, nokarājās kā sažuvusi pāksts.

—  Tā-ā, — majors novilka. — Kurš no jums viņu nogalināja?

Sastingušais Ivančenko saprata, ka tiek runāts par Ļubu. Viņa gulēja uz tahtas ar aizvērtām acīm un šajā brīdī patiešām atgādināja līķi. Ivančenko gribēja viņu apsegt, taču istabā nekā piemērota nebija; pēc vairākām bezjēdzīgām kustībām viņš pacēla no grīdas saņurcītas melnas zeķubikses, tās izlīdzināja un uzklāja uz draudzenes lieliskā auguma. Zeķubikšu augšējā daļa, kā jau tam vajadzēja būt, apsedza gurnus, bet pašķirtās zeķes aizklāja krūtis.

Aizmugurē atskanēja dobjš sitiens.

—  Tu nositi, ko?

Sitiens trāpīja plecā, taču vīrelis saliecās, saķēra vēderu un nokrita uz ceļiem.

—   Es nē, mūžam brīvi neredzēt! — viņš nogārdza. — Iegāju kaut ko nočiept, patiešām, atslēdziņas takšu visas vienādas… Bet viņš šo žņaudz! Kāpēc man ar «slapjo» jāsmērējas? Pagriezos un taisījos mukt, bet te gadījāties jūs…

—  Tas nozīmē, ka tu?! — Majors devās pie Ivančenko.

Bezizejas situācijā, iedomājoties paredzamo kaunu, karjeras krahu, ģimenes dzīves sabrukumu, kails cilvēks jūtas pilnīgi nevarīgs.

—  Esmu Krievijas armijas kapteinis, — Ivančenko izspieda un spēji atkāpās.

—   Kāpēc ne pulkvedis? — Majors paspēra vēl vienu soli. — Es esmu kriminālmeklēšanas priekšnieks majors Kotovs, mugurā man ir forma, kabatā apliecība. Mums piezvanīja kaimiņi: aiz sienas kliedz un sten kāda sieviete. Sieviete ir beigta, liecinieks norāda uz tevi. Nu!

Ļuba sakustējās, atvēra acis, ātri apsēdās, pievilka ceļus pie krūtīm un aizsedzās ar zeķubiksēm.

—   Viņa ir dzīva, lūk… — Ivančenko bija pazemots, iebiedēts un morāli salauzts. Vēlāk viņš lādēja liktenīgo nejaušību, taču situāciju radīja nevis nejaušība, bet gan majora Kotova operatīvais aprēķins. Majors bija ņēmis vērā visu — pat kapteiņa un viņa priekšnieka sievas kopošanās ilgumu.

—   Bet šitais mums nozaga apģērbu, — Ivančenko paziņoja un norādīja uz bārdas rugājiem apaugušo vīreli.

—  Tak neņēmu es nekādas drēbes, — vīrelis iesaucās. — Simt gadus man tās nav vajadzīgas…

—   Gan jau izsviedis, — otrs milicis ieminējās. — Vai nu pa logu, vai ari iemetis atkritumvadā. Varbūt noslīcinājis mucā ar kaļķiem…

Ivančenko satvēra galvu un iestenējās. Ļuba sāka raudāt.

—   Sameklē kādas drēbes, — majors pavēlēja.

Vecākais leitnants no priekšnama atnesa Lubas mēteli

un Ivančenko šineli.

—   Skat, patiešām kapteinis! — Majors neslēpa izbrīnu. — Nu ko, iesim uz virtuvi, ja jau tādas tās lietas…

Pēc stundas, ielicis parakstītās paskaidrojumu lapas mapītē, Kotovs atgriezās istabā. Ļuba sēdēja iepriekšējā pozā, taču tagad viņa bija ietinusies mētelī. Zem mēteļa malām vīdēja bezpalīdzīgas kailas kājas.

—   Ei, tu, — majors uzrunāja pinkaino vīreli. — Piecas minūtes — un lai mantas būtu klāt. Citādi — no balkona ar galvu pa priekšu.

Vecākā leitnanta pavadībā vīrelis izgāja, un pēc mirkļa drēbes bija klāt.

—  Pārbaudiet, vai nekas nav pazudis, — Kotovs ieteica un, saņēmis apstiprinošu atbildi, atvadījās.

Miliči aizgāja, aizvedot sev līdzi pinkaino vīreli. Ivan- čenko un Ļuba palūkojās viens uz otru.

—  Viss ir labs, kas labi beidzas, — vina noteica un pasmaidīja. — Bet mēs vēl nebeidzām… Vēlreiz, no tās pašas vietas?

Ivančenko vienmēr bija apbrīnojis viņas vitālo enerģiju, taču viņam pat prātā nevarēja ienākt, ka tā ir tik neizsmeļama.

Drūmi nogrozījis galvu, viņš klusējot apģērbās.

* * *

Necilajā istabiņā, kas atradās aģentūras «Insek» otrajā stāvā, Morkovins ar pārinieku apsprieda izmeklēšanas gaitu.

—   No mūsējiem neko daudz neuzzināju, — Sergejevs- Sidorovs stāstīja. — Izprašņāt nav pieņemts, turklāt visi zina, ka es tinu makšķeres… Tātad — sākumā viņu gribēja likvidēt, taču šodien Karls un Francs saņēma pavēli viņu sargāt. Ar viņa rakstiem ir saistīts kaut kāds politisks skandāls Domē. Tas ari viss…

Sergejevs bridi klusēja.

—  Ak jā, pats interesantākais! Vai zini, no kā sargā mūsu draugu? No vienpadsmitās daļas! Bet līdz šim vienpadsmitā šo sargāja no mūsējiem!

—  Tas nozīmē, ka mašīna sākusi griezties pretējā virzienā…

Detektīvi bija jau beiguši sarunu, kad ieradās Kotovs.

—  Tad nu gan jums šeit kārtība — ja tu nebūtu pasūtījis caurlaidi, mani neielaistu…

—  Jaunas attiecības, privātīpašums, — Morkovins sacīja. — Direktors aizņemts, nāksies pusstundu uzgaidīt. Es ar viņu runāju, iebildumu nav. Vari uzskatīt, ka viss iet kā smērēts. Saruna — tā ir formalitāte, visa informācija par tevi jau ir savākta. Rīt pat iesniedz raportu!

—   Nedēļu nāksies pagaidīt, jāpabeidz viena lieta…

Kotovs pagriezās pret Sergejevu.

—   Starp citu, man ir viens jautājums. Vai tu tādu Pļesko pazīsti?

—   Nu un? — Sergejevs neapmierināti noburkšķēja.

—   Sūdos līdz ausīm. Bandītiem pārdod ieročus. Man nepieciešama viņa adrese.

—   Griezies kadru daļā.

—   Civilajiem viņi ne velna nedos, pats zini. Bet lieta steidzama. Ir aizdomas, ka tieši viņš izpilda snaipera pasūtījumus.

Morkovins sarāvās. Nesen viņš bija apciemojis kolēģus un zināja, ka iekšējās drošības nodaļa meklē ar noziedzniekiem saistītu snaiperi — kāda specdienesta virsnieku.

—   Vai tas jūsu… Pļesko — patiešām ir snaiperis? — viņš drūmi klusējošajam gipietim pajautāja.

—   Un kāds vēl! Meistars visās lietās…

—   Un ko tu, murmuli, klusē? — Morkovins iekaisa.

—   Ja jau viss sakrīt? Kas tev jautā — kaut kāds vazaņķis? Kriminālmeklēšanas priekšnieks, tāds pats majors kā tu pats! Rīt kopā strādāsiet, viens otru piesegsiet! Ko te lekties? Dienestā dabūji ar kāju pa pakaļu? Dabūji! Kādu vēl patriotu tu te tēlo?

—   Šeit lieta vienkārša, — Kotovs samierinoši noteica.

—    Ja sēdēsim un gaidīsim, viņš atkal kādu nožmiegs. Nezinām tikai — kuru?

—   Labi, noskaidrošu, — Sergejevs novilka.

—   Nu, lūk, — Morkovins apmierināts sacīja. — Pēc sarunas iedzersim un atslābināsimies. Līdz kaklam jau šis rūpes un darbs!

Taču, sagaidījis piemērotu brīdi, viņš izgāja pie otra telefona aparāta un uzgrieza iekšējās drošības nodaļas bijušo dienesta biedru numuru.

—   GIP operatīvajā nodaļā ir majors Pļesko, — nosaucis savu vārdu, viņš paziņoja. — Vai tik viņš nav tas jūsu snaiperis?

—   Paldies, Miša, pārbaudīsim, — kolēģis atbildēja.

Pārbaude apliecināja, ka pēdējo gadu skaļāko «snaiperu» slepkavību laikā majors Pļesko nav bijis sastopams ne darbā, ne ari mājās. Kur viņš atradās, neizdevās noskaidrot.

Verjinovs saņēma detalizētu uzziņu. Pēc piecpadsmit minūtēm pulkvedim Dronovam tika dota kaujas pavēle.

*  *

Mašīna izkustējās no vietas, un zem aizmugurējā riteņa paliktā adata caurdūra kameru. Gaiss sāka lēni izplūst no riepas. Tā nebija parasta adatiņa, bet no spec- komplekta «Apstādināšana», un tās diametrs bija precīzi aprēķināts: dūruma sekām vajadzēja izpausties pēc septiņām — desmit minūtēm.

Tā arī notika. Mašīna zaudēja ātrumu, Pļesko nolamājās un piestūrēja pie trotuāra. Viņš nekad neapstājās bez īpašas nepieciešamības, un viņam ļoti nepatika piespiedu apstāšanās, taču riteņa maiņa ir tik ierasta lieta, ka autovadītājos parasti nerada aizdomas. Operācijas plāns balstījās tieši uz šo ikdienišķumu.

—   Nerausties, Pļesko! — Aizmugurē atskanēja valdonīga balss, un majors, kas bija noliecies pie domkrata, sastinga.

—   Mēs zinām, kas tu esi, man ir narkotizators, — tā pati balss mierīgi brīdināja.

Pļesko piecēlās. Balss piederēja Semjonam Grigorje- vam. Līdzās stāvēja vēl divi puiši, kuru sejas izteiksme nešaubīgi apliecināja, ka viņi ir profesionāļi.

Aleksejs Pļesko prata daudz, taču visas viņa iemaņas un spējas nederēja pret tiem, kas viņu labi pazina un bija īpaši gatavi aizturēšanai. Turklāt viņš neatradās Argentīnā, viņam nebija rezerves pases un pastāvīga «loga» uz robežas.

—   Riteni paši nomainīsiet? — Pļesko aukstasinīgi pavaicāja. — Mašīnu aizgādājiet uz stāvvietu pie mājas.

—   Izdarīsim, — Semjons apliecināja un atvēra melnās volgas durtiņas.

—   Pie kā brauksim? — puscejā PJesko painteresējās.

—   Pie ģenerāļa Verļinova. Esi dzirdējis?

«Velns!» Pļesko bija dzirdējis par Verļinova neparasto tālredzību, par viņa fenomenālajām spējām paredzēt notikumu attīstību un apsteigt pretinieku par pāris gājieniem. Tagad viņam nāksies pašam par to visu pārliecināties.

Kaut ari fiziskās iedarbības apakšnodaļas priekšnieks pirms tikšanās ar Verļinovu centās sakopot visus savus spēkus un gribu, viņam tas nenoderēja. Verļinovs pat ne- grasījās runāt ar izpildītāju. Viņam vajadzēja uzzināt tā cilvēka vārdu, kas bija devis pavēli.

Un viņš to uzzināja. Majors saņēma pusotru nātrija pentonāla devu, viņa stāstījumu ierakstīja magnetofona lentē. Atsevišķā lentē fiksēja atskaiti par pasūtījuma slepkavībām. dtro lenti nokopēja un kopā ar aizturēto aizveda pie kriminālmeklēšanas priekšnieka Kotova. Pirms Pļesko tika iesēdināts mašīnā, Grigorjevs savāca viņa GIP apliecību un piesegšanas dokumentus. To vietā kabatā tika ielikts apliecības dublikāts ar skaidri manāmām viltojuma pazīmēm.

Kotovs sēdēja savā kabinetā, kad piezvanīja Arkadjevs.

—  Tūlīt tev atvedīs Pļesko, viņš visā ir atzinies. Apliecība draņķim ir viltota, personības noskaidrošanai būs nepieciešamas trīs dienas. Paspēsi?

—   Paspēšu, — Kotovs pamāja.

Viņš patiešām paspēja. Gribasspēku zaudējušais Pļesko nopratināšanā atkārtoja savas liecības, pēc tam viņa dzīvoklī tika veikta kratīšana, kuras laikā atrada simt divdesmit tūkstošus dolāru. Tā kā GIP darbinieka apliecība bija viltota, līdz personības noskaidrošanai viņš palika kriminālmeklēšanas jurisdikcijā. Kotovu ļoti interesēja viss, kas bija saistīts ar speciālo ieroču nonākšanu bandītu rokās.

* * *

Mihails Petrovičs mājās atgriezās vēlu. Sieva bija devusies uz vasarnīcu, nākamajā rītā viņš bija nolēmis to apciemot. Plašais trisistabu dzīvoklis šķita tukšs, pati no sevis čīkstēja parketa grīda — likās, ka visapkārt klejo šī dzīvokļa iepriekšējo iemītnieku — nomenklatūras darbinieku — ēnas. Šeit dzīvojušie cilvēki jau sen bija aizgājuši nebūtībā.

Taču Mihails Petrovičs nekad nebija bijis īpaši jūtīgs. Turklāt māja tika apsargāta. Sardzē stāvēja gan Galvenās apsardzes pārvaldes darbinieki, gan viņa cilvēki. Drošības ministram pienākas personiska apsardze. Un nav nekādas nozīmes tam, ka tas ir ēnu kabinets, — vienkārši apsardze ir nevis oficiāla, bet gan ēnu, kas nebūt nemazina tās efektivitāti.

Viņš iegāja vannā, rūpīgi saķemmēja biezos, melnos matus, kuros nebija manāms neviens sirms pavediens, izšķīra ideālu celiņu.

Viņš izskatīja dokumentus — gan tos, kuri attiecās uz oficiāli ieņemamo amatu, gan tos, kas bija saistīti ar darbību ēnā. Izpildāmp uzdevumu kontroles bloknotā ierakstīja: «Verļinovs». Šo uzvārdu divas reizes pasvītroja, ievilka jautājuma zīmi. Izpildītājs līdz šim vēl nebija ziņojis par likvidācijas termiņu, šādu nekārtību nevarēja pieļaut.

Tad viņš atlaidās mīkstajā gultā, sūca konjaku un spaidīja distances vadības pults pogas. Satelītantena nodrošināja plašu programmu izvēli — vienīgā nelaime, ka nebija tulkojuma, jo viņam nebija nekādu spēju valodu apguvē. Tomēr dzīvē tas nebija traucējis.

Pēkšņi viņam iešāvās prātā, ka tad, kad iecerētais būs izdevies, visus valdības vīru dzīvokļus varētu nodrošināt ar sinhrono tulkojumu. Ideja iepatikās. Pieskāries izslēgšanas pogai, viņš iegrima snaudā. Virtuvē kaut kas iečīkstējās, taču Mihails Petrovičs nekad nepievērsa uzmanību nepazīstamām skaņām.

Čīkstēja krāns, kas atradās gāzes plīts priekšpusē. Krāns griezās lēni un negribīgi, šķita, ka kāds no bijušajiem dzīvokļa saimniekiem ar nevarīgu roku pūlas atgriezt gāzi. Krāns padevās ar grūtībām, griežoties burtiski pa milimetram, taču beidzot tas nostājās pret atzīmi «atvērts».

Cepeškrāsns krāns pagriezās krietni vieglāk, sākumā gāze plūda visai vāji, tad tā iešņācās ar pilnu spēku.

Ņemot vērā dzīvokļa kubatūru un telpu, pirmkārt jau guļamistabas izvietojumu, gāzei tās vajadzēja piepildīt piecdesmit minūšu līdz pusotras stundas laikā. Tieši pēc pusotrām stundām «Maskavas gāzes» avārijas dienestā atskanēja telefona zvans, kas informēja par gāzes noplūdi vienā no prestižas mūsdienu nomenklatūras mājas dzīvokļiem.

Avārijas brigāde ieradās ātri, durvis nācās uzlauzt, gāzmaskās tērptie vīri iegāja iekšā, aizvēra krānus un atrāva vaļā logus. Ielūkojušies guļamistabā, viņi nekavējoties izsauca miliciju. Aina bija pilnīgi skaidra. Neskaidrs bija tikai viens jautājums: kas izsauca avārijas dienestu? Mājai bija biezas sienas un pamatīgi starpstāvu pārklājumi, tāpēc blakusdzīvokļos gāzes smaku nevarēja sajust. Taču — galu galā šai neskaidrībai nebija nekādas īpašas nozīmes…

* * *

— Nē, tā tās lietas neies! — saimnieks bargi sacīja. — Tiek zaudēta nauda, cilvēki, teritorija. Kam vajadzīgs šāds darbs?

Sirmais stāvēja gandrīz miera stājā, baidīdamies pat pakustēties. Gena Sisojevs vai kāds cits vīrs no Dienvidrietumu grupējuma savu šefu pat nebūtu spējuši pazīt. Pazemots, bāls, muguru klāja auksti sviedri. Nav brīnums — viņš stāvēja bedres malā.

Patiesībā nekādas bedres, protams, nebija, bija viena no Ivana Pavloviča vasarnīcām — turklāt nekļuva skaidrs, vai tā ir dienesta vai arī personīgā. Tās ne ar ko neatšķīrās viena no otras, pat bruņotā apsardze ievēroja tās pašas sardzes maiņas skaitliskos normatīvus un dienesta pildīšanas taktikas nosacījumus.

Taču, stāvēdams uz biezā paklāja, kas sedza ozolkoka parketu, Sirmais skaidri juta miklas zemes smaržu un nāves salto elpu, kas lika notrīsēt katrai organisma šūnai. Viņš pārāk labi zināja, kā parasti beidzas šādas sarunas.

—   Neveiksmju josla, — viņš lūdzoši izspieda. — Katram gadās…

—   Gadās, — saimnieks piekrita un pārlaida roku pār gludi skūto, kalsno seju. Tā bija nedaudz izstiepta, un pirms daudziem gadiem savas sejas dēļ viņš bija ieguvis iesauku Zirgs. Pēdējos divdesmit gadus šī iesauka eksistēja vienīgi informētu cilvēku domās, bet tie, kas kādreiz to bija izrunājuši skaļi, jau sen atdusējās miklajā zemē, kuras vēso pieskārienu tik skaidri juta Sirmais. — Gadās, — saimnieks atkārtoja un pasmīnēja. — Bet tās gan ir tavas problēmas.

Viņš piecēlās, pārstaigāja istabu, parušināja ogles kamīnā, tad atkal pagriezās pret Sirmo.

—  Dzirdēju, ka zagļi tev mācas virsū, armēņi? — viņš nelabvēlīgi ieminējās. — Varbūt laiks visam mest mieru?

No nevainīgā vārda «miers» dvesa nāve.

—  Tie ir sīkumi. Viss atgriezīsies vecajās sliedēs. Ja vien jūs man noticēsiet…

—   Noticēšu, kāpēc lai neticētu. — Ivans Pavlovičs piegāja pie bāra un piepildīja divas augstas glāzes.

—  Vai sauso vīnu gribi?

Sirmais paņēma glāzi, pacēla to pie lūpām, taču iedzert nespēja.

—   Es visiem ticu. Taču ja mani piemuļķo…

—  Tas nav manā dabā…

—   Zinu. Tāpēc jau mēs sarunājamies. Pretējā gadījumā…

Saimnieks nodemonstrēja izteiksmīgu žestu.

—  Pie lietas — par pazudušo kasi tagad atbildu es — ar visu savu autoritāti un visiem darījumiem. Šajā brīdī tu šo naudu esi parādā man personīgi. Personīgi, saprati?

Sirmais klusējot pamāja. Viņš apzinājās, ka šajā reizē izdosies palikt dzīvam. Taču par nākotni viņš nevarēja būt tik drošs.

Istabā ienāca slaiks, lieliskā uzvalkā tērpies jauneklis. Rokā viņš turēja radiotelefona klausuli.

—   Ivan Pavlovič! Jūs. Pats…

Garenajā sejā pavīdēja raižu ēna.

—   Klausos. Nē, neesmu informēts. Lūk, kā? Kas?

Dīvaini… Es ne visai ticu nejaušībām. Viņš bija piedzēries? Nu, lūk… Tieši tā, sapratu!

Saimnieks atdeva klausuli, un jauneklis izgāja.

—   Šai reizei pietiks. Mums ir bēdas — pēkšņi miris kolēģis. Noindējies ar gāzi. Vai tu pārbaudi krānus pirms gulētiešanas?

Jautājumā skaidri jautās slēpts mājiens.

—   Cik ilgā laikā tiksi galā?

—   Divās nedēļās, — Sirmais uz labu laimi sacīja.

—   Un ne dienu ilgāk!

Sirmais vēl nebija atguvies, kad viņš izgāja uz priežu ieskautās stigas un ierasti ieslīdēja mājīgajās, ar ādu apdarinātajās mersedesa dzīlēs. Mašīna acumirklī uzņēma ātrumu.

—   Nu kā, šef? — aizmugurē atskanēja Genas Sisojeva balss.

—   Dzīvosim — redzēsim, — Sirmais drūmi attrauca.

Pēkšņi viņš pajautāja:

—   Kas viņam to visu pastāstīja? Par armēņiem, Ilkni?

Sirmais strauji pagriezās pret referentu.

—   Kas, es tev prasu?

Gena izbīlī atsprāga atpakaļ.

—   Nomierinieties, šef! Es neko nezinu.

Mersedess izdrāzās no vasarnīcu rajona, iesēdies

amortizatoros, nobremzēja pie maģistrāles un pie pirmās izdevības iespraucās mašīnu plūsmā, kas traucās Maskavas virzienā.

Pēc stundas šo pašu ceļu mēroja Ivana Pavloviča volvo. Pirms maģistrāles šoferis gribēja nobremzēt, taču pedālis iegrima, neieslēdzot bremžu sistēmu. Volvo pilnā ātrumā ietriecās kamazā, ielidoja grāvī un aizdegās.

—   Avārija četrdesmitajā kilometrā, — pēc pusstundas VAI inspektors ziņoja pa rāciju. — Trīs līķi. Iespējamais avārijas cēlonis — bremžu šļūtenes plīsums.

* * *

—   lieliski tiekat galā, malacis, — Verļinovs uzslavēja. — Svarīgākais — jācenšas abstrahēties, nepievēršot uzmanību konkrētām detaļām. Turklāt sabiedrības attīrīšana no dažādiem izdzimteņiem nenoliedzami ir svētīgs darbs.

—   Nerunāsim par to, — induktors klusi palūdza. — Es joprojām nespēju pierast…

—   Labi, — ģenerālis acumirklī piekrita. — Tūlīt jūs aizvedīs uz manu vasarnīcu. Padzīvosiet, kamēr izremontēs dzīvokli. Pēc tam visu, kā nākas, atzīmēsim. Vai sieva priecājas?

—  Nespēj noticēt. — Induktors tikko jaušami pasmaidīja. Verļinovs nosprieda, ka tā ir laba zīme.

* * *

Cienīgais kungs ar izlutināta saimnieka seju nervozi staigāja pa kabinetu. Divi nelaimes gadījumi pēc kārtas nevarēja būt nejauši! Kāds bija spoži organizējis divu tuvāko līdzgaitnieku nāvi. Bet kurš tas varētu būt?

Viņš rūpīgi pārlika prātā pēdējā laika notikumus. Vai tiešām? Jā, šaubu nevarēja būt. Gan Ivans Pavlovičs, gan Mihails Petrovičs gribēja likvidēt Verļinovu. Bet ģenerālis vienmēr spēja aizsteigties priekšā. Tātad tas nav mīts…

Viņš sāka domāt par savu likteni. Ja jau Verļinovs ir izrēķinājies ar atsevišķām personām, no kuru puses draudēja tiešas briesmas, tad viņu pašu liks mierā. Taču, ja ģenerālis ķēries pie ēnu kabineta, tad tiks iznīcinātas visas nozīmīgās figūras, turklāt galvenā — pirmām kārtām.

Skapī atradās neskaitāmas ādas mapes, dārgas piezīmju grāmatiņas, skaistas pildspalvas. To visu pasniedz prezentācijās, simpozijos, konferencēs, ko kabineta saimnieks apmeklēja vai katru dienu.

Vienā no pildspalvām nedzirdami ieslēdzās iebūvētā ierīce — infraskaņas depresators. Kabinetu piepildīja staipīgi šausmu viļņi.

Kungs acumirklī zaudēja cienīgumu un saķēra kaklu; acis izspiedās no orbītām. Visu viņa būtni pārņēma skumjas, nolemtība un bailes. Atrasties starp dzīvajiem fiziski vairs nebija iespējams, izeja bija tikai viena…

Pie valdības ēkas stāvošais patruļdienesta milicis izdzirdēja stiklu šķindu un, pacēlis galvu, ieraudzīja, ka no astoņpadsmitā stāva krīt kāds cilvēks. Augstums bija iespaidīgs, lidojums turpinājās visai ilgi, taču noslēdzās kā parasti. Ar dobju būkšķi pret asfaltu beidza pastāvēt viena no ēnu valdībām, kurai, šķiet, bija vislielākās iespējas sasniegt izvēlēto mērķi.

* * *

Zem zemes nakts valda vienmēr. Garš, konusveidīgs agregāts, kura diametrs bija metrs un piecdesmit centimetri, septiņdesmit metru dziļumā lēni virzījās pa lejupejošu trajektoriju. Jaudīgā frēze viegli samala kaļķakmeni un smilšakmeni, visā agregāta garumā izvietotās Arhi- mēda skrūves spirāles virzīja to uz priekšu, vienlaikus iespiežot samaltos iežus izveidotā tuneļa sienās. Kustības trajektorija šķērsoja iniciēšanas punktu, kas atradās simt desmit metrus zem zemes.

* * *

Zemeslode griezās, vienus apgabalus pārnesot saulainajā pusē, citus — noslēpjot ēnā. Karakuma apgabals, kurā nesen tika modelēts Mohaves tuksnesis, neatlaidīgi tuvojās līnijai, kas atdalīja nakti no dienas. Nelielo zemes kvadrātu izgaismoja uzliesmojumi, šaudīgas uguns mēles, zaļas un sarkanas trasējošo ložu līnijas.

Nakts kaujā uzvar tas, kurš spējis pārsteigt pretinieku nesagatavotu. Taču ekspedīcijas dalībnieki bija gatavi visām nejaušībām, tāpēc apšaude turpinājās jau ceturto stundu. SVD infrasarkano staru tēmēkļi snaiperiem palīdzēja atklāt mērķus, «kamene» bija sadedzinājusi divus visurgājējus, bet četrpadsmit ložmetēju stobri bija jau krietni izretinājuši uzbrucēju rindas.

Tomēr skaitliskais pārspēks kļuva aivien jūtamāks, un, ja apsardzes vienība nebūtu speciāli sagatavota šādām kaujas operācijām, viss jau sen būtu beidzies. Cīņas pirmajās minūtēs tika nogalināts pavārs Vova un Čena dublieris. Joprojām neatskurbušais Džeks satvēra smiltīs gulošo «kalašņikovu» un sāka šaut ar īsām, precīzām kārtām.

Modžahedi un Islama atbrīvošanas kustības kaujinieki nometni bija iespieduši ciešās spīlēs. Aplenkuma loks, par spīti krietnajiem zaudējumiem, savilkās aivien ciešāk.

—   Ko šie grib? — pārlādējot sakarsušo triecienšauteni, Vasijjevs pajautāja.

—   Es nezinu. — Alfiešu desmitnieka vecākais nospļāvās. — Taču tā nav nejauša grupa. Viņiem vajag tieši mūs. Iespējams, ka galvenais mērķis ir kasete…

Vasiļjevs domāja tāpat. Informācijas noplūde iespējama vienmēr, turklāt visnegaidītākajā ķēdes posmā. Un ja šie uzbrucēji vēlas iegūt kaseti… Tas izskaidroja mērķtiecīgo apņēmību, kāda nav raksturīga ne kontrabandistiem, ne arī nacionālistiskajiem formējumiem. Šādā gadījumā viņi neatkāpsies…

Desmitnieka vecākais izšāva no zemstobra granātmetēja, steigšus ielādēja nākamo granātu.

—   Ņem vesti un laidies prom! — viņš pēkšņi sacīja. — Tiksi pēc iespējas augstāk un ieslēgsi pašglābēju. Vējš labs, virziens piemērots. Sacelsi troksni, atsūtīsi papildspēkus, ari kaseti nogādāsi. Citādi visi nosprāgsim, un ne gailis pakaļ nedziedās.

Vasiļjevs apzinājās, ka tā ir vienīgā izeja, taču izmantot reaktīvo vesti nesteidzās. Viņu atturēja ne jau grāvējfilmu varoņa bravūra — viens stobrs neko neizšķir, un lēciens ar vesti, kam seko karāšanās balonā, ari ir visai sarežģīta operācija — nav zināms, kas šādā situācijā riskē vairāk — tas, kurš lido, vai tas, kurš paliek.

Kreisajā flangā atskanēja šaušalīgi bļāvieni.

—   Izlauzušies, maitas!

Desmitnieka vecākais sagrāba vairākas granātas un metās uz pārrāvuma vietu. Viņam sekoja divi «Alfas» kaujinieki.

Grum! Grum! Grum! — nodārdēja granātu eksplozijas, un necilvēciskie bļāvieni acumirklī apklusa. Kļuva dzirdams tuvcīņas troksnis.

Vasiļjevs gribēja doties palīgā, taču alfieši jau nāca atpakaļ. Degošās kravas mašīnas šaudīgajās liesmās varēja saskatīt, ka desmitnieka vecāko klāj svešas asinis.

—  Ātri! Uzausīs — sašaus! Turi!

Viņš noņēma koka kasti, kurā atradās «stečkins», un aplika siksnu kapteinim ap kaklu.

—   Lai iet. Pārņem komandēšanu!

Vasiļjevs sāka ierasti gatavoties lēcienam. Triecien- šauteņu kārtas, sprādzieni, lamas un kliedzieni — visas skaņas, kas pavadīja šo bezjēdzīgo jucekli, atkāpās malā — domās viņš jau atradās citur. Vasiļjevs nometa bruņuvesti, ātri aptaustīja apģērbu — nekas nenokarājās, iebāza azotē «stečkinu», kārbu ar siksnu aizsvieda sāņus, pārbaudīja krūšu kabatu, kurā atradās videokasete. '

Reaktīvā veste stāvēja pie tukšās telts — bijušās ieroču noliktavas. Vasiļjevs izvilka no brezenta somas četrstūraino pašglābēja kārbu, aplika platās uzkares sistēmas siksnas, noklikšķināja aizslēgus. Atbilstoši instrukcijai kārba atradās krūšu vidū. Tad viņš pacēla smagos tērauda balonus — tā, lai ar porainu gumiju apvilktais sēdeklis nokļūtu starp kājām, aizsprādzēja vēl vienu siksnu. Baloni uzgūla pleciem, kapteinis uzlika rokas uz elkoņu balstiem, satvēra vadības sviras, atvirzīja drošinātāju un, gluži kā lecot ūdenī no augsta tilta, nospieda palaišanas pogu.

Aiz muguras atskanēja dārdoņa, uguns strūkla atsitās pret zemi, baloni uzšāvās gaisā, sēdeklis, elkoņu balsti un siksna aizrāva tiem līdzi kapteini Vasiļjevu.

Vasiļjevs jutās tā, it kā būtu izšauts no lielgabala. Reaktīvā strūkla grūž ar drausmīgu spēku, sajūta ir tāda, ka iekšas teju, teju pārtrūks, nav iespējams saprast, kur augša, kur apakša.

Dzinējs strādā astoņdesmit piecas sekundes, šajā laikā divsimt metru augstumā iespējams nolidot sešus kilometrus. Ja pacelšanās notiek vertikāli, iespējams sasniegt pat divarpus — trīs kilometru augstumu; taču tā neviens nerīkojas: vesti izmanto šķēršļu pārvarēšanai un negaidītiem uzbrukuma lēcieniem.

Slīpi uzlidojis ziemeļaustrumu virzienā, Vasiļjevs pat negrasījās pāriet uz horizontālu trajektoriju.

Uz brīdi abas puses pārtrauca uguni un skatījās, kā spožais zibens ieurbjas debesīs. Basmači nodomāja, ka tā ir kāda nāvi nesoša raķete, divos iecirkņos izcēlās panika un kaujinieki metās bēgt. Taču, tā kā nekas nenotika, apšaude atsākās ar jaunu spēku.

Visapkārt valdīja tumsa, kaujas trokšņi bija palikuši tālu lejā. Bez tam dzinēja troksnis noslāpē jebkuru citu skaņuv

— Četrdesmit astoņi, četrdesmit deviņi, piecdesmit, — Vasiļjevs skaitīja sekundes. Pie horizonta līnijas parādījās attālas ugunis.

«Guzāra vai Karši,» kapteinis nodomāja. «Jālaiž uz turieni.»

Taču šai iecerei nebija lemts īstenoties. Pēkšņi apdullinošo dārdoņu nomainīja pilnīgs klusums. Inerces dzītā veste joprojām traucās augšup, taču darboties vajadzēja pēc iespējas ātrāk. Vasiļjevs nospieda slēga pogu, parāvis vadības sviras, nosvieda balonus, nospieda pašglābēja palaišanas pogu un atgāza galvu, lai balona audums neietriektos sejā. Viņš bija saglabājis nepieciešamās iemaņas un nepalaida garām vajadzīgo mirkli: brīdī, kad inerces spēks izgaisa, balons jau bija piepildīts tiktāl, ka spēja noturēt ķermeņa svaru. Tāpēc Vasiļjevam nenācās piedzīvot nepatīkamo kritienu tukšumā un sāpīgo uzkares sistēmas uzrāvienu.

Tagad nāksies karāties siksnās tik ilgi, kamēr parādīsies piemērota nolaišanās vieta vai arī mainīsies vēja virziens.

Pēkšņi Vasiļjevam iešāvās prātā, ka tieši šādā veidā Džeks aizbēga no vietas, kurā tika uzspridzināta urbšanas iekārta. Viņš aptaustīja krūšu kabatu. Kasete bija vesela.

Šūpodamies uzkares sistēmas siksnās, kapteinis slīdēja divu kilometru augstumā virs zemes. Vējš viņu līgani nesa ziemeļaustrumu virzienā. Horizonts kļuva arvien gaišāks.

Divdesmit ceturta nodaļa

—   Lūk, tas, ko jūs lūdzāt. — Roberts Smits pastiepa ASV Centrālās bankas kredītkartes plastmasas kvadrātiņu. — Protams, nācās atbildēt uz dažiem jautājumiem — šāda summa skaidrā naudā… Taču es visu nokārtoju.

—   Paldies. Es zināju, ka šādu jautājumu spēj nokārtot vienīgi žurnālists. — Asmodejs pasmaidīja.

—   Par iebraukšanas vīzu mēs parunāsim vēlāk. — Ari Smita sejā parādījās smaids. — Saistībām jābūt abpusējām… Un neskatieties tik vērīgi uz kredītkarti, to nav iespējams viltot. Ieejiet jebkurā bankas filiālē un pārbaudiet. Kā sokas mūsu draugam?

—   Izturas dabiski, man uzticas. Viņam piezvanīja kaut kāds tips un piedāvāja satikties. Vēlas iedot papildmateriālus. Saka, esot ļoti interesanti… Aicināja līdzi.

Smits satrūkās.

—   Kur un kad?

—   Septiņos. Puškina krastmalā, pie Krimas tilta.

—  Labi. Ļoti labi. — Izlūks uzmundrinoši uzsita Asmo- dejam uz pleca.

—   Pievērsiet uzmanību, lūk, kam…

Tajā pašā laikā, kad CIP virsnieks instruēja pilsoni Kļačkinu, PSRS VDK vienpadsmitā daļa izstrādāja videokasetes nodošanas operāciju.

Videomonitora ekrānā smaidošais Džeks šķobīja seju, Čens darbojās pie urbšanas iekārtas. Dodža Kalifornijas reģistrācijas numurs un specifiskā ainava liecināja, ka darbība notiek vienā no Lielā Baseina tuksnešiem. Pēc nākamajiem kadriem viss nostājās savā vietā: karaliskā čūska dzīvo vienīgi Mohaves tuksnesī. Čens bija pazīstams kā svaigu čūsku asinu un siltgaļas cienītājs, tas vienkāršoja atpazīšanu. Dubliera reakcija uz savdabīgo produktu pārtrauktajā kadrā nebija ietilpusi.

—  Vēlreiz! — Verļinovs deva zīmi.

Ar specreisu atgādātā videolente atkal pieskārās videomagnetofona galviņām. Lai uzņemtu šo filmu, nācās ziedot divdesmit miljonus rubļu, piecsimt tūkstošus dolāru un astoņas dzīvības. Majors Vasiļjevs, kurš sēdēja kabineta stūrī, bija necilvēcīgi noguris. Trīs stundu laikā ar pašglābēja balonu viņš bija nolidojis septiņdesmit kilometrus, no Surhandaijas apgabala nacionālās drošības pārvaldes pa speciālo sakaru līniju, kas bija saglabājusies vēl no vienotās Sistēmas laikiem, sazinājās ar Verļinovu, tad uz trim stundām iegrima sāpīgā, smagā miegā, kas nedod atpūtu. Verļinovs sacēla kājās trīs Vidusāzijas republiku drošības iestādes un Krievijas karaspēka daļas, kas bija dislocētas šajās republikās.

Ap astoņiem no rīta nometne jau bija debloķēta. Akcijas dalībnieki stāstīja, ka modžahediem nebija ne mazākās iespējas gūt virsroku; brīdī, kad ieradās papildspēki, divas trešdaļas uzbrucēju bija jau nogalināti vai ievainoti.

Vasiļjevs to vēl nezināja, jo tādā pašā aizmirstībā viņš pavadīja divpadsmit stundas milzīga bruņutransportiera tērauda vēderā, kur viņš bija vienīgais pasažieris un videokasete — vienīgā farava.

Kaujas iznākumu — astoņi nogalinātie un divpadsmit ievainotie — viņš uzzināja jau daļā. Vasiļjevs nosprieda, ka atbrīvotāju optimismam nav pamata: ja papildspēki ierastos stundu, pusotru vēlāk, dušmaņi būtu iznīcinājuši visus līdz pēdējam vīram.

Vasiļjevs pūlējās atsaukt atmiņā alfiešu desmitnieka komandiera vārdu, taču nav iespējams atcerēties to, ko tu nezini: viņi biedrojās bezpersoniski. Pat ja Vasiļjevs ari zinātu desmitnieka vecākā vārdu, no tā nebūtu nekāda labuma: saraksti vēl nebija saņemti. Pilnīgi drošs viņš bija tikai par vienu — Džeks ir gājis bojā. Parasti šādas priekšnojautas piepildās.

Monitorā atkal bija redzami kadri, ko bija filmējis acīm redzami neprofesionāls operators. Tie bija uzņemti — ja vien varēja ticēt taimerim — tūkstoš deviņi simti deviņdesmit pirmā gada sešpadsmitajā jūlijā pulksten sešpadsmitos un piecpadsmit minūtēs. CIP analītiķi viegli konstatēs, ka krievu spiegi ir veikuši nesankcionētus urbšanas darbus iniciēšanas punkta rajonā. Šajā Mohaves tuksneša sektorā iniciēšanas punkts bija tikai četrdesmit metru dziļumā. Tas bija saistīts ar izpausmes punktu, kas atradās Sanandreas lūzumā. Šis lūzums pletās no Losandželosas līdz pat Sanfrancisko un apdraudēja abu pilsētu seismisko drošību. Kā teica senie romieši: «Gudrajam pietiks.»

Ieraksts beidzās.

—   Ļoti labi, — Verļinovs sacīja. — Tātad šo lenti uzņēma Džeks, lai nomierinātu savu ģimeni. Es, tā teikt, esmu sveiks un vesels. Savdabīgs videosveiciens — ierasta lieta nelegāliem, kuri ilgi uzturas «aukstumā».

—   Ļoti būtiski ir mācēt to pareizi nodot. Visam jāizskatās dabiski. Izstāstiet savu plānu.

Mežujevs atklepojās.

—   Leģenda ir šāda. Kapteinis Rezcovs tēlo par dzeršanu no darba padzītu Džeka dienesta biedru un viņa senu draugu. Aizkaitināts par vadībasv rīcību, viņš nolemj atmaskot VDK un ASV intrigas. Šādas rīcības pamatā ir arī tas apstāklis, ka Džeks vairs nav starp dzīvajiem. Viņš uzskata, ka šādi izpilda savu pienākumu, turklāt ir iespēja atriebt savu draugu. Viņš iegūst kaseti, ko vēl deviņdesmit pirmajā gadā Džeks atsūtījis savai ģimenei. Tai pievieno Džeka atskaiti. Lai nodotu dokumentus atklātībā, Rezcovs sazinās ar pazīstamo sociologu Kaima- kovu, kurš publicējis skandalozu rakstu par pazemes karu.

—  Vai tas liksies ticami? — Ģenerālis saviebās.

—   Nodošanas brīdī Rezcovs tiek nogalināts, — Mežujevs turpināja. — Tas ievērojami palielinās ticamību.

—   Liekas gan… Un kas viņu nogalinās?

Kājās pielēca cilvēks ar saplacinātu boksera degunu.

—  Vecākais praporščiks Grigorjevs! — viņš noskaldīja. — Es nogalināšu!

—  Jums tas izdosies pārliecinoši, — Verļinovs piekrita.

—   Kasetes nodošanas brīdī klāt ir ari Asmodejs, — Mežujevs stāstīja. — Viņš iegūst kaseti un atdod to Robertam Smitam. Asmodejs uzskata, ka Smits vēros nodošanas operāciju, tas nozīmē, ka ticamība būs īpaši liela.

—   Nu ko, plāns nav peļams, — Verļinovs domīgi novilka. — Rūpīgi jāizstrādā katra detaļa. Parasti iegāž sīkumi. Kur ir atskaite?

Mežujevs nolika uz galda papīra lapu. Visi ārējie atribūti bija savā vietā — spiedogs «Pilnīgi slepeni», diagonāla sarkana līnija. Tipisks neiegāju ziņojumu noformējums.

«Laika posmā no tūkstoš deviņi simti deviņdesmit pirmā gada desmitāy līdz divdesmit pirmajam jūlijam es kopā ar palīgaģentu Čenu veicu urbšanas darbus Mohaves tuksnesī. Koordinātas: trīsdesmit pieci grādi ziemeļu platuma, simt piecpadsmit grādi rietumu garuma. Atbilstoši operācijas «Nobīde» plānam sasniegts četrdesmit metru dziļums un novietots aprēķinātās jaudas fugasa lādiņš. Urbums aizrakts, urbšanas pēdas iznīcinātas. Iniciācija iespējama jebkurā brīdī. Džeks. 25.07.91.»

—   Labi. — Verļinovs nolika ziņojumu malā. — Par «Nobīdi» viņi noteikti ir dzirdējuši, tāpēc argumentācija liekas ticama. Plānu apstiprinu.

Operācijas «Nodošana» plāna augšējā labajā stūrī Verļinovs ar melnu tinti uzvilka savu plašo parakstu.

—  Atgādinu, nepieciešams rūpīgi izstrādāt katru detaļu.

Pie detaļu izstrādes ķērās trīs cilvēki: Mežujevs, Rez- covs un Grigorjevs.

—   Šķiet, ka pats liktenis lēmis man iesaistīties šajā operācijā, — Rezcovs sacīja. — Man viņam vajadzēja iedot citus dokumentus, taču ieradās tas censonis un jautājums tika noņemts no dienas kārtības. Un tagad atkal!

—   Liktenis ir liktenis, — Grigorjevs nosmīkņāja, atsedzot zelta zobu. — Iebliezīšu tev divas vai trīs reizes, visas — krūtīs.

—  Vai paņemt aizsargvesti ar krāsu imitācijas starp- kārtu?

—   Kāpēc jāsarežģī? Šaušu ar tukšpatronām. — Gri- gorjevs iebāza roku kabatā un izvilka trīs Makarova pistoles patronas, kurām ložu vietā bija plastmasas sfēras. — Lieta tiks nokārtota ātri: šāvieni, tu krīti, visi bēg projām. Neviens pat nepārbaudīs. Vienīgi pacenties nokrist dabiski.

—  Nav jau pirmā reize. Pielūko, ne tuvāk par diviem metriem! Citādi apsvilināsi seju…

—  Viss būs kārtībā!

—  Vai pārējie operācijas dalībnieki zina par imitāciju?

—   Nē. Ne Skābais, ne Asmodejs neko nezina.

—   Starp citu, — Mežujevs ieteicās. — Uz operācijas laiku jāsavāc Asmodeja gāzes pistole. Drošs paliek drošs.

—   Savākšu. — Semjons pamāja.

—   Un tagad aplūkosim katru posmu atsevišķi: pienākšana, nodošana, atkāpšanās…

* * *

Morkovins arī instruēja Kaimakovu — un arī tikpat rūpīgi.

—  Tavs uzdevums ir vienkāršs: tev japaliek dzīvam un veselam. Dari to, ko šie vēlas, taču atceries: tev ir savas intereses, viņiem savas. Un tās nesakrīt. Tāpēc, ja kaut ko var nedarīt vai izdarīt ačgārni — tas tev ir izdevīgi. Tu mazāk riskēsi. Ņem vērā, ka «aklo» aģentu bieži vien izslēdz no spēles. Uz visiem laikiem. Saproti?

Kaimakovs nodrebēja un aptaustīja pakausi.

—   Kā nu nesaprast…

* * *

Vovčiks turēja vārdu un nopirka patronas. Neliela kartona kārbiņa ar smagām dzeltenām zīlēm. Viena rinda bija tukša.

— Astoņi tūkstoši gabalā, maitas! — viņš satraukti skaidroja. — Paņēmu divpadsmit — nebija naudas. Jau tā nāksies vienam vecim metināt durvis…

Kaimakovs iepildīja aptverē patronas, iebīdīja vienu patrontelpā. Materiālo daļu viņšv bija apguvis institūta kara katedrā sešu mēnešu laikā. Šāvis tikai vienu reizi — piecas patronas: divas mēģinājuma, trīs ieskaites. Nez vai viņš bija sagatavots tam, lai iesaistītos pamatīgā apšaudē. Taču ieroča svars vairoja pašapziņu. Pagrozījis pistoli rokās, viņš to aizbāza aiz siksnas, palēcās. Var izkrist. Savilka jostu ciešāk. Tagad turas labi, taču nav iespējams apsēsties. Pamēģināja novietot pistoli pie viena sāna, tad pie otra. Beidzot viss bija kārtībā. Normāli, un arī izvilkt ērti.

Kaimakovam uzmācās nelāgas priekšnojautas, viņš nervozēja, rokas uzkrītoši drebēja. Savāds zvans, savāda saraustīta saruna. Kļačkins deva mājienu, ka vajag iet, un piedāvāja sevi par pavadoni. Morkovins ari ieteica aiziet: sak, lieta kļūs skaidrāka. Ieteikt jau viegli. Un viegli «noskaidrot lietu», ja ar galvu un iekšām riskē kāds cits. Un ja nu nezināmais scenārijs viņam atvēl līķa lomu?

—   Iedzersim? — Vovčiks saprotoši ieminējās. — Man vēl ir.

—   Stiep šurp, — Kaimakovs atviegloti sacīja.

Pēc pirmās porcijas bailes ja ne gluži atkāpās, tad vismaz paslēpās kādā attālākā sirds nostūrī.

—   Vai tu zini, kādas man ir spilgtākās bērnības atmiņas? — Vovčiks piemiedza acis. — Kopā ar draugu aizbēgu no bērnunama — un uz ziemeļiem. Preču vilciens, uz jumtiem, kā pagadās… Draugs teica, ka viņam tur ir radinieki…

Vovčiks salēja glāzēs atlikušo degvīnu.

—   Kādā ceļa posmā starp divām stacijām pieķērāmies pie vagona rokturiem, stāvam uz pakāpieniem, bet iekšā netiekam. Neko darīt, nospriedām, ka nokāpsim tuvākajā starpstacijā. Taču tas bija kurjervilciens, neapstājas, brauc un brauc, ātrums tāds, ka nolēkt nav iespējams. Sals, vējš, kājas un rokas sastingušas, kā par nelaimi, gribas noliet, taču nav urīna… Un pēkšņi es sajutu… — Vovčika sejā parādījās plats smaids, — … ābolu smaržu. Spēcīgu, tik svaigu… No kurienes? Domāt īpaši nav laika, prātā kas cits, tūlīt nokritīšu — un beigta balle, urīnpūslis plīst pušu… Vārdu sakot, sāku raudāt, man bija deviņi gadi, Vovkam — vārdabrālim — laikam trīspadsmit. Viņš mierina: «Pacieties, pacieties, tūlīt apstāsies, jau samazina ātrumu.» Bet ātrums joprojām tas pats… Es nezinu, cik ilgi tas vilkās, taču patiešām — apstājāmies pie sarkanās gaismas. Vispirms es nolēju, tad kopā ar Vovku ielīdu suņu kastē, tur divatā labi: vēja nav, guli kā kungs, sildies pie drauga sāniem…

Bet vilciens sāk braukt. Atvērām vāku — aizņemts — maiss, milzīgs maiss ar āboliem, lūk, no kurienes tā smarža. Ko darīt? Izmest pie visiem velniem un braukt tālāk vai palikt ar maisu?

Vilciens brauc, sākumā lēni, mēs mēģinām izvilkt maisu, smags. Vovka aizķērās aiz gulšņa, nokrita… «Velc!» viņš kliedz. «Nepamet!» Pēkšņi atveras durvis un parādās pavadonis — viņš šos ābolus ved no dienvidiem, bet te zēniņi grib tos nocelt deguna priekšā… Lamājas, vicina kāju, taču nespēj trāpīt, bet nolēkt baidās.

Ieķēros maisā ar rokām un zobiem, velku, bet pats jūtu, ka kājas netiek līdzi, ātrums palielinās, bet pavadonis vicina krāsns kruķi, pa plecu trāpīja… Es paklupu, velkos pa gulšņiem, tomēr maisu nelaižu vaļā… Un izvilku.

Tādas tās lietas…

Vovčiks atmeta ar roku.

—   Bijām izsalkuši… Pieēdāmies ābolus — caureja mocīja veselu nedēļu. Nolēmām atgriezties siltumā. Vovka saka: «Varbūt man nemaz nav tur nekādu radu, nosalsim — un viss.»

Un zini, es joprojām skaidri atceros: aukstums, rokas un kājas nosalušas, ledains vējš, kas kož līdz kaulam, apčurājies — un svaigu ābolu smarža salā.

Ak dzīve, dzīvīte! Dzer ārā!

Vovčiks notrausa asaru. Ar viņu tas gadījās ļoti reti.

—  Tu jau ari esi tāds kā bezpajumtnieks. Vecāki agri aizgāja, izcieties. Un tagad šitie maitas. Nebaidies, Vovčiks vienmēr piesegs. Ja piespiedīs pie sienas — negaidi: šauj, spied mēlīti cik jaudas, kamēr ir patronas, tad laidies lapās. Stroķi vislabāk iemest ūdenī — lai nepaliktu pirkstu nospiedumi, vai ari kanalizācijā — lūkas ir visur…

Kaimakovs palūkojās pulkstenī un sāka posties.

Maskavas otrā malā operācijai gatavojās Semjons Gri- gorjevs un kapteinis Rezcovs. Videokasete un Džeka atskaite tika ielikta biezā aploksnē, ko krusteniski pārlīmēja ar izolācijas lenti.

—   Derēs. — Rezcovs ielika kaseti nobružātā portfelī.

—  Varu tevi aizvest, — Semjons ieminējās.

Sarkans devītais žigulis aizgādāja kapteini līdz Krimas

valnim.

—   Laiks vēl ir, brauc ar trolejbusu vai ej kājām. Laimīgi!

Semjons uzsita kolēģim uz pleca.

—   Neapsvilini man purnu, — Rezcovs norūpējies sacīja.

Norunatajā vietā Semjonu gaidīja Asmodejs.

—   Kur jūs satiekaties? — praporščiks vaicāja.

—   Pie Kultūras parka.

—   Es tevi izsēdināšu uz Zubovskas. Bet tagad klausies…

Pēdējā laikā viņi bija sadraudzējušies, vairākas reizes bija kopīgi atpūtušies Iročkas un Natašas sabiedrībā, starp viņiem pat izveidojās savstarpējas simpātijas.

Tiklīdz mašīna apstājās, Semjons pastiepa roku.

—Atdod savu mantiņu, noņem maksti!

Asmodejs atvirzījās.

—   Kāpēc?

—   Priekšniecības pavēle. Operācijā jāizslēdz visas nejaušības. Un ja nu pie metro tev piesiesies milicija?

—   Man taču ir atļauja…

Semjons paraustīja plecus.

—   Ko var zināt… Gadīsies lopi — gribēs paņemt sev vai arī aizvedīs uz iecirkni. Un visas pūles vējā. Ņem nost!

Asmodejs nesteidzās.

—   Laiks iet! — Semjons satvēra viņu aiz pleciem, piespieda pie sevis un ieslidināja roku zem mēteļa.

—   Pagriezies, man ir neērti…

Asmodejs mēģināja izrauties, taču nesekmīgi.

Praporščiks izvilka pistoli.

—   Ieliec to šeit! — Aģents atvēra mantu nodalījumu. — Un neaiztiec! Atgriezīšos — tūdaļ savākšu.

Grigorjevs paklausīja. Atbrīvojies no plecu maksts, Asmodejs to ielika turpat un aizcirta vāku. Ja vien viņš varētu, tad aizslēgtu mantu nodalījumu un atslēgu paņemtu līdzi.

—   Netielējies, nekur nepazudīs! — Semjons iesmējās un ar tādu pašu rokas kustību kā nesen Rezcovs uzsita Asmodejam uz pleca. — Zini ko, vakarā pasauksim meičas un atpūtīsimies kā nākas.

—   Labi. — Asmodeja smaids bija nedaudz samocīts.

—  Vēlu veiksmi!

Semjona mašīna strauji uzņēma ātrumu.

* * *

Satikšanās notika tieši septiņos. Bija satumsis. Skābais un Asmodejs stāvēja krastmalā zem otrās laternas un, atbalstījušies pret margām, lūkojās tumšajā ūdenī. Rokā viņiem gailēja cigaretes. Rezcovs atnāca no Krimas tilta puses, viņi mirkli runāja, tad sāka iet gar upi. Kreisajā pusē šalca Gorkija parka kailie koki. Garām pagāja vientuļš pastaigu cienītājs un puisis ar meiteni. Krastmalā nebija nevienas dzīvas dvēseles.

Semjons ar tālskati vēroja trijotni. Drīz būs viņa iznā- ciens. Viņš izvilka no kabatas tukšpatronas un pastiepās pēc pistoles, kas bija padusē. Visa viņa būtne pretojās tam, ko vajadzēja darīt. Izdzīvošanas garantija ir māka acumirklī izšaut uz pretinieku. Ielādējot pistolē trīs tukšpatronas, viņš zaudēja šo iespēju.

Semjons iesvilpās. Galvā bija iešāvusies spoža ideja.

Viņš iebēra tukšpatronas kabatā un atvēra mantu nodalījumu. Imitācijai labi noderēs ari Asmodeja rotaļlieta. Vēl nesen tā bija veikusi līdzīgu funkciju.

Skābais, Asmodejs un Rezcovs tuvojās. Kapteinis izteiksmīgi žestikulēja.

Semjons paņēma «valteru». Pavisam nesen viņš to pašrocīgi bija pielādējis, pirmās bija tukšpatronas, viena no tām jau bija iebīdīta patrontelpā. Maz ticams, ka As- modejs kaut ko būtu aizticis… Praporščiks nedaudz atvilka aizslēgu un ieraudzīja, ka izvilcēja aizķēris izvelk no patrontelpas mirdzošu misiņa cilindru. Viss kārtībā. Atspere liegi novietoja aizslēgu vietā.

Rezcovs atvēra portfeli. Ir laiks. Grigorjevs pagrieza aizdedzes atslēgu. Nodošana bija notikusi. Paku paņēma Skābais. Asmodejs zināja, ka viņam tā ir jāiegūst. Līdzko sāksies jandāliņš, viņš to izmantos. Ja vien neapstulbs no pārsteiguma… Praporščiks nolaida sānu stiklu.

Rezcovs pavadoņiem paspieda roku un ātri devās mašīnas virzienā. Skābais un Asmodejs sāka iet atpakaļ. Grigorjevs nospieda gāzes pedāli. Dzinējam kaucot, uzņēma ātrumu un spēji nobremzēja. Skābais un Asmodejs pagriezās.

Līdz Rezcovam bija divarpus metru — kā viņš bija lūdzis. Semjons izbāza roku, kurā turēja pistoli. Kapteinis pamirkšķināja. Grigorjevs divas reizes nospieda mēlīti.

Un pasaule apgriezās ar kājām gaisā.

Sajust starpību starp astoņu milimetru gāzes patronu un septiņu komats sešdesmit piecu milimetru kaujas patronu vai apjaust liekus četrdesmit gramus — ložu svaru — praktiski nav iespējams. Taču šaušana visu noliek savā vietā.

Atsitiena grūdieni un acīm redzamie sitieni Rezcova krūtīs, kas viņu atsvieda pret nožogojumu, līdz absurdam dabiskā nogalināta cilvēka poza baismā kārtā pārvērta pasauli ap Semjonu Grigorjevu.

«Nolikuši pa sitienam,» — tāda bija pirmā doma, kas iešāvās prātā. Viņš pats bija veicis neskaitāmas operatīvās kombinācijas un zināja, kā pilsonis, kas neko nenojauš, pēkšņi izdara to, par ko nekad nav domājis, kas acumirkli un uz visiem laikiem maina ierasto dzīves ritumu.

Šajā brīdī kāds baisms plāns varēja viņam atvēlēt bandinif.ka lomu. Nogalinātais biedrs gluži kā salauzta lelle gulēja uz mitrā, netīrā asfalta. Krastmala saslējās pretī; ar kreiso roku viņš ieķērās stūrē, labo pacēla pie acīm. Labajā rokā bija sažņaugta gāzes pistole, kuru kāda ļauna iegriba bija pārvērtusi par nāvējošu ieroci.

Dzeltenie laternu plankumi kļuva arvien lielāki, tie griezās visapkārt. Dzin, dzin… Priekšējā stiklā parādījās apaļi caurumi, ko ieskāva biezs apļveida un radiālu plaisu tīkls. Skābais ar abām rokām — kā filmā — no piecu metru attāluma tēmēja uz viņa mašīnu.

Reālās briesmas ieslēdza Semjonā Grigorjevā vienpadsmitās daļas kaujas mašīnas refleksus. Krastmala nogūla vietā, viņš piedeva gāzi, cenšoties notriekt pretinieku, pirms tas pagūs izšaut vēl vienu reizi. Taču trešais caurums parādījās tieši priekšā un lode trāpīja precīzi starp acīm.

Kaimakovs turpināja šaut uz mašīnu, kas bija ietriekusies ceļa apmalē. Paka mētājās zemē. Asmodejs instinktīvi to pacēla un metās bēgt. Parka nožogojumā viņš pamanīja spraugu un nekavējoties tajā ienira.

—   Kas noticis? — aiz nožogojuma stāvošais cilvēks apjucis jautāja. Asmodejs viņu pagrūda malā un pa kūstošajām kupenām-sāka spraukties cauri krūmiem.

Kad aizslēgs nostājās galējā stāvoklī, Skābais iemeta pistoli ūdenī un sāka skriet uz tilta pusi. Pretī traucās melna volga ar ieslēgtiem lukturiem. Sasodīts! Viņš spēji nogriezās. Volga apstājās, atvērās durtiņas.

—   Lec iekšā, ātri!

«Morkovins,» Kaimakovs nodomāja un novēlās uz sēdekļa. Volga uzņēma ātrumu. «Insek» detektīva vietā līdzās sēdēja liels vīrietis ar īsi apcirptiem matiem un nekustīgu, akmens skulptūrai līdzīgu seju.

—   Militārais izlūkdienests, — viņš stādījās priekšā. — Mans vārds ir Karls, bet tas ir Francis.

Cilvēks, kas sēdēja pie stūres, bija viņam līdzīgs kā dvīņubrālis.

—   Mums ir uzdevums jūs sargāt…

Vēl nesen Karls gribēja Kaimakovu nogalināt, bija izdarījis visu, lai to paveiktu, un domāja, ka ir sasniedzis mērķi. Pavēle visu mainīja. Iepriekšējo uzdevumu viņš vairs neatcerējās un bija gatavs darīt visu, lai Kaimakovu aizsargātu.

Morkovins un Sergejevs atradās folksvāgenā, kas sekoja volgai.

—   Kas mūs ir apsteidzis? — Morkovins turējās Francim astē.

—  Tie ir mūsējie, — Sergejevs kā vienmēr negribīgi sacīja. — Viņiem ir pavēle apsargāt, un šie tad arī sargā.

Cilvēks, kas bija stāvējis aiz parka žoga, uzmanīgi izgāja krastmalā. CIP rezidents Maskavā savos dokumentos viņam bija piešķīris pseidonīmu Kazanova. Civilajā dzīvē viņu sauca par Vadiku Kirsanovu, bet viesnīcas Slavjanskaja valūtas bāra pastāvīgie apmeklētāji viņu pazina kā Skaistulīti.

Kazanova piesardzīgi pagāja garām sacaurumotajai mašīnai, apskatīja Rezcova līķi un lēni devās tālāk. Pa ceļam viņš piezvanīja no telefona automāta.

—   Atnāca divi, tad vēl viens. Aprunājās, tas pēdējais iedeva paku. Šajā brīdī viņu nošāva no mašīnas… Sarkans devītais žigulis bez numura… Pilnīgi skaidrs, ka viņš ir beigts, no krūtīm iztecēja vesela asiņu peļķe… Nē, viņu nošāva viens no palikušajiem. Šāva kādas desmit reizes, visu mašīnu sadragāja… Pats redzēju, biju tuvumā, tad piegāju klāt… Divi līķi, pilnīgi noteikti…

Beidzis ziņojumu, Skaistulītis steidzās uz mājām — deviņos bija sarunāta tikšanās ar jaunu kaķenīti. Un viņš paspēja.

* * *

Asmodejs drebēja pie visām miesām.

«Kā šie laiž, maitas, savējos gāž no kātiem,» viņš nervozi domāja. «Un tikai tāpēc, lai amerikānis noticētu… Un ko viņi nolēmuši darīt ar mani?»

Viņš piezvanīja Smitam.

—  Viss kārtībā, varat braukt. — Viņš nosauca adresi. — Pa ceļam paņemiet labu dzeramo, lai es nenosprāgtu…

Tad Asmodejs uzgrieza Mežujeva numuru.

—   Kāpēc Semjons nav rādījies? — majors satraukti jautāja. — Kā gāja?

—   Lieliski, kaut jūs visi nosprāgtu, — Asmodejs stostījās. — Paka ir pie manis, drīz atbrauks draugs. Bet Semjonu nošāva. Un to otru ari. Maitas jūs esat, lūk, kas.

Viņš nometa klausuli.

Amerikānis atnesa vodku, viskiju un konjaku. Viņš nepacietīgi atvēra paku un, kamēr Asmodejs dzēra visas dziras pēc kārtas, izlasīja dokumentu. Vienu reizi, divas, trīs…

Ar visu ilgo pieredzi un dzelžaino pašsavaldīšanos viņš juta priekpilnu uzbudinājumu. Rokās bija nokļuvis tas, ko viņš meklēja.

Pa ausu galam viņš bija dzirdējis par informācijas noplūdi, kas bija saistīta ar deiterija bumbu. Ar šo lietu nodarbojās NDA taču viņi neko nebija panākuši: krievu spiegus sagūstīt neizdevās, tika zaudēts viens virsnieks. Ar aizdomās turētajiem atgadījās kaut kāds savāds notikums. Vai nu tas bija nelaimes gadījums, vai ari likvidācija… Taču dokumentālu pierādījumu nebija.

Un — lūk, tie! Turklāt šie puiši nodarbojās ne tikai ar bumbu… CIP bija informācija par operāciju «Nobīde», un, ja tiks lūgta ģeologu palīdzība, būs iespējams noskaidrot, ko viņi gatavoja Mohaves tuksnesī. Nav izslēgts, ka loks noslēgsies.

Izlūks nedrīkst pakļauties jūtām. īpaši bīstams ir prieks — tas notrulina piesardzību. Iekrišana, kā likums, notiek vienā gadījumā: saņemot slepenu informāciju. Tieši tā kalpo par pamatu, lai izsūtītu no valsts darbinieku, kuram ir diplomātiskā imunitāte, vai arī iebāztu cietumā kādu spiegu žurnālistu.

Smits noslaucīja pirkstu nospiedumus no kasetes un dokumenta, iesaiņoja tos pakā.

Pievienojies Asmodejam, iedzēra degvīnu, sīki izprašņāja par notikušo.

Inscenējums bija izslēgts. Deviņdesmit ceturtajā gadā nogalināt divus cilvēkus Maskavas centrā varēja atļauties vienīgi bandīti, nevis kāds no specdienestiem.

—  Ziniet ko, Viktor, lai paka paliek pie jums, — Smits teica. — Rīt mēs satiksimies pilsētā, jūs man to atdosiet, bet es jums iedošu jūsu dokumentus. Valdības ielūgumu un iebraukšanas vīzu. Izlidot varēsim kopā, vakarā.

—   Piekrītu, — Asmodejs pamāja.

Tiklīdz amerikānis aizgāja, viņš piezvanīja Iročkai. Ja viņai netika dots speciāls uzdevums, meitene neizrādīja entuziasmu un pieprasīja materiālu atlīdzību. Sākumā viņa aizbildinājās ar sliktu garastāvokli, tad galvassāpēm, beidzot — ar sieviešu kaiti.

—   Es tev sagatavoju dāvanu, — Asmodejs samtainā balsī kārdināja. Doma par to, ka nakti nāksies pavadīt vienam, likās neizturama. Bet Ira viņā izraisīja neizskaidrojami spēcīgas jūtas. — Ļoti dāsnu dāvanu.

—   Labi, vienīgi tevis dēļ, — viņa piekrita.

—   Ko tad tu — laidies prom? — Sergejs neapmierināti jautāja.

Iročka bija nometusies četrrāpus, bet viņš bija iekārtojies aizmugurē un, turoties pie gurniem, gaidīja sarunas beigas, lēni šūpojoties uz priekšu un atpakaļ.

—  Jā, darīšanas. — Meitene atdeva klausuli Sašam, kurš bija sastindzis uz ceļiem tieši pie viņas sejas un gaidīja ar lielāku nepacietību, jo atšķirībā no sava biedra nespēja veikt nekādas darbības, kamēr viņa pļāpāja. — Tāpēc tagad ātri…

Tad viņa iespurdza dušā un lietišķi — gluži kā karavīrs — apģērbās.

—   Vai zaļie viņam ir? — gultā laiski guļošais Sergejs jautāja.

—   Šķiet, ka nav. Bet vispār — viņš ir bagāts Buratīno. Vienmēr dod jaunus piecdesmittūkstošniekus.

—   Izpurini no viņa visu, kamēr šis gulēs, — Saša ieteica. — Un kas tur liels? Rītvakar aizlidosim un kad vēl atgriezīsimies…

Kompānija bija nolēmusi apmeklēt Turciju, un viņiem bija visai grandiozi plāni.

Iročkai iešāvās prātā Mežujevs un Semjons. Šie sameklēs visur… Taču uz ārzemēm tāda nieka dēļ nebrauks, bet kad viņa atgriezīsies… Tad jau manīs. Iročkai nepatika plānot nākotni, un viņa arī nemācēja to darīt.

—  Var mēģināt…

Vīna graciozi pārstaigāja istabu un paņēma no plaukta videokaseti.

—  Tas nozīmē, ka nepieciešams viņu kārtīgi atslābināt…

—  Tu tur pārāk necenties, esmu greizsirdīgs, — Sergejs ieminējās.

* * *

Vienpadsmitajā daļā valdīja neticama jezga.

—   Kā tas gadījās? — Verļinova seja bija sarkana un kliedza viņš tā, kā piepampa vēnas uz kakla. Neviens no darbiniekiem viņu vēl nebija redzējis šādā stāvoklī.

Mežujevs atkal sāka pārstāstīt brigādes, kura kontrolēja kasetes nodošanas operāciju, atskaiti, taču ģenerālis neklausījās.

—   Kā tas gadījās?! Kāpēc Rezcovs ir nogalināts?! Kur Skābais dabūjis ieroci?! Jūs visi esat galīgi jukuši? Kas tā sagatavo operāciju?

—   Galamērķis ir sasniegts, — godbijīgi, bet tajā pašā laikā stingri sacīja Dronovs. — Turklāt krietni pieaugusi nodošanas ticamība. Amerikāņiem tur bija aģents, viņš ziņoja, ka divi ir nogalināti…

—  Varbūt visu daļu apšaut, lai šie ticētu vēl vairāk! — Verļinovs trieca dūri galdā. — Visiem palikt uz vietas! Gatavība numur viens!

Palicis vienatnē, viņš iedzēra divas seduksena tabletes. Sirds dauzījās kā traka, sāpošā galva liecināja, ka asinsspiediens ir krietni paaugstinājies.

Šādas neveiksmes vienmēr nozīmēja nepatikšanas, taču tagad, kad viss ir likts uz vienas kārts: vai nu — vai…

Ģenerālis nospieda pogu.

Uz sliekšņa sastinga izdarīgais sekretariāta priekšnieks.

—  Atnesiet operācijas «Nodošana» plānu! — Verļinovs pavēlēja.

—     Klausos! — Sirmais apakšpulkvedis bija precizitātes

iemiesojums. Vienpadsmitās daļas priekšnieks augstu vērtēja šo īpašību.

Pēc stundas atlidos lidmašīna ar Karakuma ekspedīcijas paliekām. Un ar astoņiem zārkiem. Nepieciešams oficiāli norakstīt zaudējumus, tiem var pievienot arī Grigorjevu un Rezcovu. Versija: modžahedu uzbrukums uz Tadžikijas un Afganistānas robežas. Tur atrodas mūsu karaspēks, un specgrupas atrašanos iespējams viegli noslēpt.

Verļinovs pacēla valdības sakaru telefona klausuli un uzgrieza numuru. Vienu, otru, trešo… Agrāk spectelefona klausuli pacēla tā saimnieks personīgi. Bet tagad pa diviem atbildēja referenti, pavaicāja uzvārdu un nesavienoja. Viens bijušais draugs un aizbildnis izrādījās aizņemts, otra it kā nebija kabinetā. Trešais abonents atbildēja, taču saruna bija īsa un sausa: valdība, tā teikt, ar šādiem jautājumiem vairs nenodarbojas. Jāievēro likuma burts un viss jāatrisina resora ietvaros. Speciāli lēmumi un nelikumīgas sankcijas vairs nepastāv.

—   Ejiet jūs visi…

Verļinovs nolika klausuli un noslaucīja miklo pieri. Nelāga situācija. Viņš labi pazina varas gaiteņus, tāpēc saprata: sācis pūst pavisam cits vējš. Attieksme ir mainījusies. Pagaidām nav skaidrs — vai tikai pret viņu personīgi vai ari pret visu daļu.

—  Atļausiet?

Sekretariāta priekšnieks ienesa operācijas «Nodošana» plānu. Augšējā stūri vīdēja plašais Verļinova paraksts. Par izgāšanos atbild priekšnieks, kas apstiprinājis nederīgu dokumentu. Detaļās neviens neiedziļināsies.

Verļinovs iegāja atpūtas istabā, saburzīja kompromitējošo lapiņu, uzšķīla šķiltavas, liesma ātri aprija papīru, tagad vajadzēja saberzt pelnus, nolaist ūdeni un nomazgāt rokas.

Pirmām kārtām — pavēle par specvienības komandējumu uz Tadžikiju. Specvienībai vajadzēja veikt nepieciešamos pasākumus, lai nodrošinātu Krievijas armijas garnizonu drošību pierobežas rajonos. Vienības sarakstā vajadzēja ierakstīt kapteini Rezcovu un vecāko praporščiku Grigorjevu. Vienošanās ar Krievijas divīzijas komandējošo sastāvu. Dzīvu palikušo cilvēku instruēšana. Svinīgas bēres, apbalvojumi kritušajiem, apbalvojumi un labākā ārstēšana ievainotajiem, materiālā palīdzība…

Vienmērīgā domu gaita pārtrūka. Tikko jaušamais nemiers pārvērtās par skaidru jautājumu: kāpēc sekretariāta priekšnieks bija projām tik ilgi?

Verļinovs nospieda iekšējā telefona taustiņu.

—   Pie kā bija operācijas «Nobīde» plāns?

—   Pie apakšpulkveža Dronova.

—   Kad viņš to paņēma?

—   Pirms stundas. Bija nepieciešams kaut ko precizēt…

Ģenerālis sarāvās krēslā — gluži kā snaipera sašauts

pašglābēja balons. Tagad sagaidāms kritiens.

Nodrošinās ne tikai viņš pats, bet ari viņa padotie. Dronovam vislabākā garantija bija viņa cilvēku veiktās operācijas plāna kopija, ko bija apstiprinājis vienpadsmitās daļas priekšnieks.

—   Kāpēc jūs atdevāt plānu? — Ģenerāļa balss bija pilnīgi mierīga, tajā nebija ne miņas no viņa patiesajām izjūtām. — Kāpēc nepavaicājāt man?

—  Operāciju taču izstrādāja viņu nodaļa, — apakšpulkvedis izbrīnīti taisnojās. — īpašu norādījumu nebija…

—   Kādi īpaši norādījumi jums, maukuriem, vēl ir nepieciešami? — Verļinovs klusi un baismi jautāja. — Operācijas rezultātā gājuši bojā darbinieki, tas nozīmē, ka plāns kļūst par stingri kontrolējamu dokumentu, tā izmantošanas režīms tiek ierobežots… Labi… Ejiet uz kadru daļu. Izdiena jums ir, varēsiet noformēt pensiju. Pietiks bikses deldēt un nodarboties ar dažādām muļķībām…

—   Bet es…

Verļinovs neklausījās, viņš nospieda citu taustiņu un deva rīkojumu savam vietniekam, kurš pārzināja daļas kadru jautājumus. Šādos gadījumos ģenerālis rīkojās ātri, nežēlīgi un nekad nemainīja pieņemto lēmumu…

Asmodejs sagaidīja Iročku ar platu smaidu, noskūpstīja viņas sārto, veselīgo vaigu, galanti palīdzēja novilkt kažoku. Meiča bija tērpusies puscaurspīdīgā sarkanā mežģīņu blūzītē, kājās melnas zeķubikses un gari, šauri sarkani zābaki ar augstu papēdi.

—   Man trūkst vārdu! — Asmodejs iepleta acis. — Ej vien iekšā, zābakus nevelc nost.

Graciozi šūpodamās gurnos, meitene iegāja istabā. Viegli iereibušais Asmodejs kāri skatījās uz slaiko augumu.

«Varbūt paņemt viņu līdzi,» prātā iešāvās pēkšņa doma, kas bija radusies pārlieka jutekliskuma un alkohola iespaidā. «Divatā būs jautrāk, drošāk un vispār…»

Taču skaidrā prāta paliekas pateica priekšā, ka ar tīrīgumu un seksuālu vingrojumu labu izpildi nepietiek, lai iepazīstinātu ar plānu, no kura atkarīga viņa dzīvība.

—   Kur ir dāvana? — Iročka kaprīzi palūkojās visapkārt.

Asmodejs nolika uz galda iepriekš sagatavotas piecas naudaszīmes.

—  Tu nu gan esi šausmīgi devīgs! — Meitene sašķobīja ar bālu lūpukrāsu noklātās lūpas.

—   Es gan tev atnesu kaut ko tādu…

No nelielas sarkanas somiņas, kas bija pārmesta pāri plecam, viņa izvilka kartona kārbu.

—   Vai zini, cik maksā šī kasete? Vismaz miljonu. Dolāros. Es tur tādus numurus taisu… Taču — ja jau tu esi skopulis…

Vīna ielika kaseti somiņā. » *

—   Es aizeju…

—   Nē, nē, nē! — Asmodejs metās uz guļamistabu, no pagultes izvilka somu. Tajā bez rozīgām, biezām «leļļu» paciņām bija ari vairāki desmiti naudaszīmju. Viņš paņēma desmit un nolika somu vietā.

Iročka, kas caur spraugu aizkaros vēroja guļamistabā notiekošo, nedzirdami pakāpās atpakaļ.

—     Lūk, piedeva! — Asmodejs atvilka melnās zeķubik- ses un ielika tajās desmit piecdesmit tūkstošu papīri- šus.

—  Tu esi tik mīļš! — Tievās rokas apvijās ap kaklu, karstais, lokanais ķermenis piekļāvās cieši klāt, garā kāja uzgula viduklim.

So numuru Iročka izpildīja tik prasmīgi, ka Asmodejs nenoturējās un noskūpstīja viņu uz lūpām, kaut arī parasti centās to nedarīt.

Kad viņš pamodās, Iročka jau bija aizgājusi. Uz trimo spoguļa ar lūpukrāsu bija uzzīmēts uzbudināts vīrieša dzimumloceklis. Uz galdiņa gulēja zīmīte.

«Mans dārgais! Katrs no mums izpildīja savus pienākumus, es — pat vairāk, nekā bijām vienojušies. Vairs netiksimies. Piedod, ja kaut kas nebija tā kā vajag. Piemiņai atstāju nelielu dāvanu. Visu labu.»

Paraksta nebija.

—   Ko tad vairāk šī paveica? — Asmodejs centās atcerēties, taču nespēja.

Lūk, ari suvenīrs: kasete, kurā bija redzams, kā Iročka veselas četrdesmit minūtes aizrautīgi nodarbojas ar seksu vienlaikus ar diviem puišiem.

Paklausot nojautai, Klačkins ielūkojās somā un konstatēja, ka «lelles» ir pazudušas. Kreklā ietītā granāta nebija aiztikta.

—   No ko, Iriša, lai tev veicas…

Asmodejs piezvanīja Mežujevam.

—  Vakar viņš atstāja paku, šodien savāks.

—   Kur?

—   Man jāpiezvana.

—   Skaidrs.

Asmodejs saprata, ka telefonu noklausās, patiesībā viņš to nojauta jau agrāk.

—   Man ir nepieciešama sievas adrese un pase ar izbraukšanas vīzu uz ASV. Vēlams, jau šodien.

—   Mums ir krietns sastrēgums, pats saproti. Ne agrāk kā pēc divām trim dienām.

«Grib vēl paturēt uz āķa,» Asmodejs nodomāja. «Iespējams, ka būšu viņiem vēl nepieciešams…»

Viņš piezvanīja Smitam un norunāja satikšanās vietu, gandrīz fiziski juzdams, ka katrs vārds tiek ierakstīts magnetofona lentē.

Pēkšņi Asmodejs nosvīda. Prātā iešāvās kāda doma. Un ja nu viņu nogrābs brīdī, kad amerikānim tiek atdota paka? Ārzemju spiega un sava — pašmāju nodevēja atmaskošana ir labs pretizlūkošanas darba rādītājs, tas liks aizmirst dažādus negadījumus.

Jā, tā vien šķiet, ka lieta tā ari beigsies… Viņš bija nospēlējis savu lomu svešā spēlē. Bandinieka lomu. Un visvieglāk ziedot tieši bandinieku.

Kļačkins, viņš ari Farts, viņš arī Advokāts, viņš ari Tarakāns, viņš ari Asmodejs un Pavadonis, kaut arī par CIP rezidentūras piešķirto pseidonīmu neko nezināja, sakopoja savas daudzpusīgās dabas pieredzi un iegrima sarežģītās un samezglotās pārdomās par to, kā neskartam izkļūt no svešas spēles, kas notiek pēc viņam nezināmiem noteikumiem.

Galu galā viņš izdomāja.

Pulksten divos un trīsdesmit kādā no veco Arbata māju caurstaigājamām kāpņu telpām Asmodejs pretimnākošajam cilvēkam atdeva paku, pretī saņemot spīdīga papīra aploksni. Viņi pat neapstājās un nesamazināja kustības ātrumu. Profesionāļu valodā šādu operāciju sauc par «momentu». Roberts Smits bija acīm redzami saspringts, Asmodejs — tieši otrādi — pilnīgi mierīgs. Viņš bija gatavs tam, ka pagalmā, aiz atkritumu tvertnēm, viņam izgriezīs rokas, taču nekas nenotika.

Asmodejs atviegloti uzelpoja un beidza eksistēt. Tajā pašā mirklī pazuda arī Pavadonis. No šaurā, caurstaigājamā pagalmiņa iznāca Viktors Kļačkins, kurš tikko bija piemānījis uzreiz divus specdienestus.

Ko darīt! Kad tu spēlē pēc svešiem noteikumiem, nākas meklēt garantijas. Par to, ka viņš amerikānim iedeva Iročkas atvadu zīmīti, neliek cietumā uz piecpadsmit gadiem — kā par pilnīgi slepenu ziņojumu. Tiesa, Robertu Smitu izbrīnīs nedaudz frivolais zīmītes zemteksts, iespējams, ka viņš uzskatīs, ka «kaut kas nav tā kā vajag», un nepiedos, pat ar visu «nelielo dāvanu» ne. Kaut arī, ja var ticēt Iročkai, «suvenīra» vērtība ir ne mazāk par miljonu — dolāros.

Kļačkins gāja pa Farta un Asmodeja maršrutiem, un šajos maršrutos viņu jau gaidīja.

* * *

GIP operatīvās nodaļas pelēkā volga apstājās pie Kai- makova mājas.

—   Lūk, telefona numuri. — Karls pasniedza baltu papīra kvadrātiņu. — Ja mūsu tobrīd nav, piezvaniet dežurantam un nododiet visu nepieciešamo informāciju.

Francis tikmēr ienira kāpņu telpā. Pēc mirkļa viņš bija atpakaļ.

—   Viss ir tīrs, — viņš bez jebkādas saistības ar iepriekšteikto paziņoja. — Nomazgājiet rokas ar spirtu. Tad parafīna tests, kurā iespējams atklāt šāviena produktu pēdas, būs negatīvs.

Volga izkustējās no vietas.

—   Nu kā?

No tumsas iznira Vovčiks, rokā viņš turēja dermatīna somu.

—   Es tevi jau sen gaidu. Gadījumā, ja kas…

Viņš uzsita pa somu un acumirklī iebāza tajā roku: viņus izgaismoja mašīnas lukturi, līdzās nobremzēja folks- vāgens.

—   Nevajag, — ieraudzījis Morkovinu, Kaimakovs sacīja.

Detektīvi kopā ar Kaimakovu devās uz dzīvokli. Kaimakovs jau gribēja apmeklētājus vest uz virtuvi un atgriezt ūdens krānu, taču Morkovins pakratīja galvu.

Morkovins un Sergejevs iegāja istabā, izvilka no telefona mikrofonu, tad atbīdīja skapi un izvilka ari sienā paslēpto «blakti». Kad aparāti bija ielikti metāla kārbiņās, Morkovins uzelpoja.

—   Kur jūs dabūjāt ieroci?

—   Pēc apšaudes atradām pagalmā, — Kaimakovs čukstus atbildēja.

—  Varat runāt normāli. — Morkovins palūkojās uz Sergejevu. — Ko teiksi?

—   Es nebiju ne tur, ne ari šeit.

—   Zinu. Kāda ir lietas būtība? Sergejevs mirkli domāja.

—  Jebkurā operatīvajā izstrādē slepkavība ir izslēgta, iespējams vienīgi inscenējums.

—  Viņš to nošāva, — Kaimakovs smalkā balsī sacīja.

—    Es biju tuvumā.

—  Viens no diviem, — Sergejevs ietiepīgi turpināja.

—    Vai nu tā nav slepkavība, vai ari tā nav izstrāde.

—   Ir ari trešais variants, — Morkovins lēni noteica.

—     Operācija vairs nepakļāvās kontrolei. Taču jebkurā gadījumā…

Viņš apklusa un palūkojās uz Kaimakovu.

—   Kāpēc jūs noņēmāt mikrofonus? — Kaimakovs nervozi jautāja.

—  Jebkurā gadījumā iestāsies «noslaucīšanas» stadija. Tiek likvidēti lietiskie pierādījumi un… Vai jums ir vieta, kur var pārnakšņot?

Šādas vietas Kaimakovam bija divas. Verkas Nosovas un Vovčika dzīvoklis. Taču pie Veras vieta varēja būt ari aizņemta.

—  Un kas būs rit, parīt? Es taču nevaru visu mūžu sēdēt svešos dzīvokļos.

—   Galvenais ir pārdzīvot tuvāko nakti. Steigā, juceklī var tikt pieņemti paši asākie lēmumi. Bet rīt var sapulcēt žurnālistus, uzaicināt advokātu. Vārdu sakot, atmosfēra kļūs mierīgāka…

Kaimakovs, mirkli padomājis, piezvanīja Verkai. Ja jau ir jāslēpjas, tad labāk to darīt pēc iespējas tālāk no mājām. Laimīgā kārtā viņa bija viena.

—   Nu, vai iepatikās? — Meitene apmierināti iesmējās.

—    Brauc vien šurp.

Folksvāgens izvizināja Kaimakovu cauri Maskavai, un privātdetektīvi pavadīja viņu līdz pat Verkas dzīvokļa durvīm.

—  Mēs piebrauksim rīt ap astoņiem. Bez mums ārā neejiet, — Morkovins atvadoties piekodināja.

Vasiļjevs tuvojās savai mājai, jau iepriekš priecādamies par karstu vannu, vakariņām ar glāzi degvīna un ciešu, nomierinošu miegu. Aizvadītajās dienās viņš bija nokrities svarā, zem acīm bija parādījušies maisiņi, žokļa labajā pusē vīdēja dzeltens zemādas asinsizplūdums — viņš bija saņēmis sitienu ar triecienšautenes laidi.

Viņš jau zināja, kas tieši bija gājis bojā. Vakar atlidoja lidmašīna, un viņš to sagaidīja. No transporta lidaparāta uzpūstā vēdera pirmais izlēca alfiešu desmitnieka vecākais. Viņi apskāvās.

—   Paklau, kā tevi sauc?

—  Jura. — Rupjajā, gluži kā no apdedzināta māla veidotajā sejā parādījās smaids — likās, kāds, kurš sēdēja desmitnieka komandiera iekšienē, ir pacēlis līdz šim cieši pieguļošo aizsargmasku.

—   Un tevi?

—   Boriss.

No lidmašīnas izkāpa dzīvi palikušie un viegli ievainotie ekspedīcijas dalībnieki, tad iznesa sešas nestuves. Džeku, Cena dublieri, Bogosovu un viņa asistentus, divus šoferus un pavāru Vovu Vasiļjevs neieraudzīja un šajā brīdī visu saprata. Kaujā, kā likums, bojā aiziet vismazāk sagatavotie cilvēki.

Iegrimis pārdomās, majors atvēra kāpņu telpas durvis un devās pie lifta. No divām pusēm viņam piesteidzās klāt spēcīgi puiši, katrs no viņiem turēja rokā pistoli. Trešais turēja viņu uz grauda, atrazdamies drošā attālumā un kontrolēdams katru kustību.

—   Stāvi mierīgs, jāparunā, — teica Gena Sisojevs, kurš vadīja majora sagūstīšanu.

Vasiļjevs sastinga. Nejaušībām viņš neticēja, bet pēc parastiem laupītājiem šie puiši neizskatījās.

—   Mēs esam no Dienvidrietumu grupējuma. Tu biji Vasjas Zontikova dzīvoklī, vai ne?

Majors klusēja. Uzbrukums, kas saistīts ar viņa dienestu, turklāt paša mājā. Un uzbrucēji ir nevis ārvalstu diversanti, bet gan parasti bandīti. Vienpadsmitās daļas praksē nekā tamlīdzīga vēl nebija bijis.

—  Tātad naudu vajadzēs atdot. Kaut ari jūs esat no solīdas firmas — vienalga. Tā ir nolēmuši pašā augšā, pretējā gadījumā mēs nebūtu atnākuši. Pašā augšā. Trīs dienas laika, pusotra arbūza galdā. Procenti — cilvēciski.

—   Uz mieta negribi pasēdēt? — Vasiļjevs mierīgi painteresējās. — Šķiet, ka tu esi šiziķis.

—  Trīs dienas, — Sisojevs atkārtoja. — Gan jau zināsiet, uz kurieni aiznest. Mūs visi pazīst — mēs neslēpjamies. Un svešu neprasām — vienīgi savu.

Vasiļjevs nopūtās. «Noslaucīt» visus trīs uz vietas. Neizdosies… Toties vēlāk…

—   Tuv vismaz apjēdz, ko dari? — majors skumīgi jautāja. Šķita, ka viņš uzrunā līķi.

—  Tu pats neko neapjēdz. Vai zini, ko pateica tur augšā? Ka jūs esat atšķēlušies un pārstāvat vienīgi paši sevi. Bet jūsu Verļinovs jau sen visiem ir apnicis.

Pēdējā frāze Vasiļjevu satrieca līdz sirds dziļumiem. Tāpēc ka bandīts nevarēja, nekādi nevarēja zināt to, ko viņš tikko pateica. Viņš nevarēja zināt ne priekšnieka uzvārdu, ne par daļas patstāvību un augstāko sfēru neapmierinātību ar ģenerāli. Un, ja jau viņš visu to zina, tad patiešām ir saistīts ar augstākajiem ešeloniem.

Aizcirtās durvis. Vasiļjevs stāvēja vestibilā un kratīja galvu — gluži kā pēc spēcīga sitiena. Būtībā viņš ari bija saņēmis šādu sitienu.

Divdesmit piektā nodaļa

Akciju sabiedrības «Apdrošināšana» vadītāja kabinetā atradās apmeklētājs. Apmeklētājs bija tik nozīmīgs, ka miesassargiem nācās pamest biroja telpas — līdz šim tas nebija noticis ne reizi. Aplūkojis vairākas nelielas fotogrāfijas un kāda dokumenta kopiju, Sirmais kļuva tik nervozs, ka nespēja nosēdēt uz vietas — lieta prasīja neatliekamu un noteiktu rīcību, kaut arī viņš vēl nespēja iedomāties — kādu.

Sirmais atvēra seifu un pasniedza apmeklētājam naudu no sava personīgā fonda.

—  Vēl mēs kādā bankā noformēsim bezprocentu aizdevumu un paši to atdosim. — Sirmais centās neizrādīt satraukumu. — Uzturēsim sakarus, šeit būs mani telefona numuri.

Apmeklētājs paņēma solīdas vizītkartes taisnstūri, kuru greznoja zelta maliņa.

—   Pagaidām man nezvaniet, — viņš teica. — Bet es izmantošu telefona automātu. Taču pa telefonu — nekā konkrēta.

Apmeklētājs piecēlās. Sirmiem matiem, civilā uzvalkā, viņš izskatījās vecāks par saviem gadiem un vairāk atgādināja pensionāru, nevis valsts drošības apakšpulkvedi.

Ilggadējais vienpadsmitās daļas sekretariāta priekšnieks vienmēr bija ilgojies iegūt māju Piemaskavā. Verļi- novs daudziem būvēja mājas, taču šajā gadījumā uz viņu nevarēja cerēt. Tāpēc atvaļinātais apakšpulkvedis paļāvās vienīgi uz sevi.

Palicis viens, Sirmais piezvanīja saviem niknākajiem ienaidniekiem — Krusttēvam, Antarktīdam, Ilknim. Pirmo reizi visā cīņas laikā zagļiem un «jaunajiem» tika organizēta sanāksme, kuras mērķis bija nevis savstarpēju pretenziju izskatīšana, bet gan cīņa pret kopēju ienaidnieku.

* * *

Verlinovam likās, ka nepatikšanas ir sasniegušas visaugstāko pakāpi, taču viņš kļūdījās. Zvans pa aizsargāto līniju vinu burtiski satrieca. Ģenerālis tikai klausījās un vārā balsī uzdeva dažus jautājumus, klusi pateicās informatoram, kurš kritiskā brīdī bija saglabājis uzticību. Viņš labi zināja, ka tas notiek visai reti.

Domas pievērsās elegantajam mauzerim, kas karājās pie jostas, un atpūtas istabai, taču rikošetā atsprāga pret dzīvokli, pie sievas un bērniem, pārtrūkstot un nepieņemot galīga lēmuma apveidus.

Pa ekranēto sakaru līniju viņš sazinājās ar institūta direktoru.

—   Cik laika vēl nepieciešams?

—  Maz, — Daņilovs atbildēja. — Divas trīs dienas. Mēs būtu paspējuši ātrāk, taču tur bija granīta ieži…

Verlinova rīcībā bija ne vairāk par diennakti.

—   Darbus pārtraukt, — ģenerālis pavēlēja. — Šahtu iekonservēt, ieeju tajā uzspridzināt. Nekavējoties man atgādājiet mērķu karti un koordinātu tīklu.

Roka sataustīja pistoles maksti. Nē, to nedrīkst darīt. Ar mirušajiem nerēķinās, no viņiem nebaidās, tas nozīmē, ka ģimene paliks neaizsargāta. Turklāt mirušie nevar atgriezties kaujas laukā un gūt uzvaru.

Vajadzēja rīkoties. Diennakts — tas ir daudz, taču darīšanu arī bija ne mazums.

Verļinovs deva rīkojumus datoru grupas priekšniekam, apmeklēja speciālā bruņojuma un aprīkojuma noliktavu, aizsūtīja vairākus šifrētus ziņojumus, parakstīja pavēles par apbalvošanu un materiālo palīdzību kritušo ģimenēm, parūpējās par bēru organizēšanu.

Verļinovs izsauca Dronovu un Mežujevu. Ģenerālis ziņojumus noklausījās, nepaceldams skatienu no galda virsas un juzdams mežonīgu niknumu pret šīm niecībām, stulbajiem idiotiem, kuri bija izgāzuši drošu pasākumu.

—   Kur ir Asmodejs? — nepaceldams acis no galda, ģenerālis jautāja.

Dronovs klusēja. Mežujevs neveikli sakustējās krēslā.

—   Dzīvoklī viņa nav: telefons neatbild. Taču tikšanās ar Smitu ir notikusi, kasete tika nodota… Mēs viņu turam pavadā — viņš gaida pasi ar izbraukšanas vīzu un sievas adresi. Tas nozīmē, ka nekur nespruks.

Verļinovs pacēla galvu, un baismās acis ar palielinātajām zīlītēm ģenerāļa padotajos radīja satraukumu. Dronovs saprata, ka ģenerālis zina, ka viņš ir nokopējis dokumentu. Mežujevs gluži vienkārši sajuta nāves briesmas. Viņš nekļūdījās — Verļinovs tikai ar milzīgām pūlēm valdījās, lai viņu nenošautu uz vietas.

— Nekavējoties pārbaudīt dzīvokli, — ģenerālis caur zobiem novilka. Mežujevs gluži kā vēja nests pazuda no kabineta.

Aiztraucies uz konspiratīvo dzīvokli, majors uz trimo spoguļa atklāja Irinas eleganto zīmējumu, zem tā gulēja sainis, kurā atradās Smitam paredzētie dokumenti. Uz saiņa Asmodejs bija nokopējis zīmējumu, tas bija uzzīmēts ar pildspalvu un ne tik profesionāli. Taču tā jēga bija nepārprotama.

* * *

«īpaši svarīgi.

Jūras nodaļas priekšniekam, valsts drošības apakšpulkvedim Sušņakovam.

Pavēlu sagatavot un realizēt kaujas operāciju pēc tipveida plāna «Pāreja». Operācijas veikšanai tūkstoš deviņi simti deviņdesmit ceturtā gada četrpadsmitajā aprīlī pulksten deviņpadsmitos un trīsdesmit minūtēs zemūdeni nesēju, uz kuras klāja atrodas SZ, vieglais akvalangs un buksējošais skuteris, novietot kvadrātā S-ll starp Spalvas bāku un klinti. Laika posmā no divdesmitiem līdz trijiem uzņemt uz klāja cilvēku, kuram ir manis izsniegtas pilnvaras. Turpmāk rīkoties pēc šā cilvēka norādījumiem.

Papildnorādījumi: 1. Zemūdenes atrašanās vietu apzīmēt ar mirgojošu baltu un nepārtrauktu zaļu gaismas signālu. Sliktas redzamības gadījumā vizuālos signālus dublēt ar radiosignāliem.

2. Rajona robežapsardzes priekšnieku brīdināt par zemūdenes iziešanu neitrālajos ūdeņos laika posmā no divdesmitiem līdz trijiem.

Vienpadsmitās daļas priekšnieks ģenerālmajors Verļinovs.»

Otrā ranga kapteiņa formā tērpies valsts drošības apakšpulkvedis Sušņakovs vairākas reizes pārlasīja telegrammu, tacl to sadedzināja — šādu rīcību noteica pielietotais šifrs.

Tipveida plāns «Pāreja» nozīmēja aģenta nogādāšanu citas valsts teritorijā, un pēdējos desmit gadus to nebija izmantojusi ne jūras nodaļa, ne ari vienpadsmitā daļa kopumā.

Liela auguma, kalsnējs — kā jau visi kaujas nirēji —, Sušņakovs norūpējies palūkojās uz hronometru. Bāze atradās Hersonesas zemesraga Meldru līcī, netālu no Sevastopoles; no divām zemūdenēm nesējām reidā bija tikai viena, un viņš skaitļoja etapus: uzpildīt degvielu, iekraut aprīkojumu, pārbaudīt supermazās zemūdenes tehnisko stāvokli, veikt reglamentā paredzētos darbus, apliekt zemesragu un sasniegt kvadrātu S-ll, kas atradās pie Novorosijskas. Laika bija līdz ar nagiem.

Sušņakovs ieslēdza iekšējo sakaru sistēmu un deva nepieciešamos rīkojumus.

* * *

Līdz dienas beigām Verļinovs satikās ar domubiedriem, īsi pastāstīja par notikušo un rezumēja:

—   GIP mūs ir apspēlējuši. Manu idiotu dēļ. Par jums neviens nezina, bet es aizeju. Uz kādu laiku…

Ģenerāļi klusēja.

—   Man nepieciešams helikopters. Rīt divpadsmitos Krasnodarā, — Verļinovs sacīja, nevienu īpaši neuzrunājot.

Viņš labi pazina dzīvi un nebrīnītos, ja klātesošajiem pēkšņi rastos steidzamas darīšanas un viņi izklīstu, atstājot Verlinovu aci pret aci ar viņa problēmām.

—   Helikopters būs, — Čerkasovs teica. — Kas vēl nepieciešams?

Verļinovs paraustīja plecus.

—   Gaidīt. Domāju, ka situācija mainīsies. Un visai drīz. Vienīgi…

Viņš vērīgi uzlūkoja katru.

—   Lai ar manu ģimeni viss būtu kārtībā. Izkontrolējiet… Es, jāatzīst, esmu sagatavojis vienu psiholoģisku jociņu… Un tomēr…

—  Tiks darīts, — Karpenko pamāja.

—  Varu piešķirt cilvēkus apsardzei, — Borisovs apstiprināja.

—  Ja vien tas būs nepieciešams… Nu ko, atvadīsimies.

* * *

Bēres sākās desmitos, šajā pašā laikā tika atklāta Valsts domes sēde. Speciālās izmeklēšanas komisijas ziņojums darba kārtībā bija iekļauts kā trešais izskatāmais jautājums.

Bēru ceremonija bija visai pieticīga. Zemes iecirknis bija iedalīts kapsētas malā; vienpadsmitās daļas darbinieki, pat civilās drēbēs tērpušies, atšķīrās no kritušo karavīru tuviniekiem un draugiem. Verļinovs parādes formā teica atvadu runu. Viņš vienmēr bija labi runājis, taču šajā reizē pārspēja pats sevi — asaras izspiedās pat daudz pieredzējušo un nebūt ne sentimentālo vīru acīs.

Desmit zārkus vienlaikus nolaida miklajā zemē, atskanēja zalve. Tika plānots vienots memoriālais komplekss, ģenerālis bija jau apstiprinājis projektu un uzrakstu: «Varoņiem, kuri krituši kaujā par Dzimteni». Ari izdevumu tāme bija jau parakstīta.

Mežujevs stāvēja aizmugurē un, klausoties izmisīgajās raudās un zemes būkšķos pret koku, domāja: šie desmit zārki taču ir cena par to kaseti, kura, greznota ar nepieklājīgu zīmējumu, gulēja viņa seifā. Šī drausmīgā cena bija samaksāta velti, viņš juta savu vainu, kaut arī šī sajūta bija neskaidra un izplūdusi. Viņš redzēja Verļinova seju, un likās, ka ģenerālis viņu īpaši izceļ bēru dalībnieku vidū un mēģina caururbt ar naidīgu skatienu. Mežuje- vam sametās šķērmi.

Tiklīdz bija nograndusi komandanta vada zalve, gandrīz visi vīrieši, kas piedalījās sēru ceremonijā, izvilka zem žaketes paslēpto pistoli un tris reizes izšāva gaisā. Piemēru rādīja ģenerālis, kurš pirmais atkailināja ieroci.

Atgriezies vienpadsmitās daļas štāba mītnē, Verļinovs pabeidza neatliekamās darīšanas un tika galā ar personīgajiem papīriem. Atcerējies aprobežoto Mežujevu, mirkli domāja. Grandiozas operācijas krahs un personīgā likteņa sabrukums nevarēja palikt nesodīts. Vajadzēja tikai atrast piemērotu veidu. Un, protams, viņš to drīz vien atrada.

* * *

Pie trešā jautājuma izskatīšanas Valsts dome ķērās pēc pusdienu pārtraukuma. Deputāts ar kaulainu seju un spurainām biezām uzacīm — komisijas priekšsēdētājs — iekārtojās tribīnē, uzlika brilles ar tumšiem stikliem un labi nostādītā balsī darīja zināmu krietnā mašīnraksta lapu žūkšņa saturu:

— Speciālās izmeklēšanas sākšanas iemesls bija neskaitāmi ārzemju un mūsu preses ziņojumi, deputātu pieprasījumi un pilsoņu vēstules…

* * *

Verļinovs iesēdās dienesta mašīnā un devās uz vienpadsmitās daļas poligonu, kurā bija skrejceliņš, kas ļāva nolaisties un pacelties visiem lidmašīnu tipiem.

Miesassargi noīrētajā JAK-40 iekrāva divas brezenta somas, ģenerālis katram no viņiem cieši paspieda roku.

— Kad jūs sagaidīt, Valerij Antonovič? — apsardzes grupas vecākais pajautāja.

Verļinovs klusējot skatījās viņam acīs, un ģenerāļa skatienā bija kaut kas tāds, kas galvenajā miesassargā izraisīja neskaidru satraukumu.

—   Es paziņošu, Vitālij, — viņš beidzot sacīja. Un atklepojies atkārtoja — jau skaļāk un ar lielāku pārliecību: — Es noteikti paziņošu.

Uzkāpis uz trapa pakāpiena, ģenerālis atskatījās.

—   Esiet tuvāk pie manējiem, kamēr esmu izbraukumā. Miesassargi vēroja, kā lidmašīna paceļas, pagriežas un uzņem kursu uz ziemeļiem. Sudrabotais siluets skaidri izcēlās uz zilo debesu fona.

* * *

—   Pārbaudot bijušā obligātā karadienesta ierindnieka Boruļas presē publicētos paziņojumus, konstatēts, ka viņš saskaņā ar dokumentiem dienējis karaspēka daļā 9210, taču patiesībā atradies apakšvienībā 0087, kas bijusi pakļauta bijušās PSRS VDK vienpadsmitajai daļai…

Ziņotājs uz mirkli atrāva skatienu no papīriem un uzmeta acis deputātiem, kuri uzmanīgi klausījās. Valdības ložā aizsardzības ministra vietnieks kaut ko iečukstēja ausī nepazīstamam ģenerālim. Abi pasmaidīja.

—   Operācija «Bumerangs» veikta spīdoši, — ministra vietnieks teica. — Visus, kas tajā piedalījās, izvirziet apbalvošanai.

Ģenerālis, kuru komisijas priekšsēdētājs nepazina, bija Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšnieka vietnieks.

—   Saraksti jau sagatavoti, — viņš cienīgi paziņoja. — Taču Verļinovs ir ciets rieksts. Tagad vajadzēs izturēt pretvilni. Galvenajam lieciniekam norīkota diennakts apsardze un piešķirta pensija. Jūtas apmierināts.

—   Bet tas… sociologs vai kā viņu tur… Kurš rakstīja… Vai viņu uzrauga?

—   Protams. Jo viņš ir ciešā sasaitē ar Boruļu. Viņš… atcerējos — Kaimakovs — ir mūsu liecinieka dzelžains balsts.

Ģenerāļa pēkšņā aizbraukšana Dronovu darīja uzmanīgu. Kad viņš uzzināja par Verļinova aizlidošanu nezināmā virzienā, aizdomas vēl vairāk pastiprinājās.

Apakšpulkvedis izsauca pie sevis Mežujevu un, gaidīdams majora ierašanos, analizēja situāciju.

Operācija «Tuksnesis» un «Atdošana» ir izgāzusies, un tas apdraud «Atšifrējuma» veiksmīgu norisi. Desmit cilvēki gājuši bojā. Apšaude pie Krimas tilta iekļauta milicijas ziņu kopsavilkumā un draud ar neparedzamām sekām. Stāvoklis valdībā un visos augstākajos varas slāņos mainījies par sliktu Verļinovam. Plāna «Atdošana» likvidēšana, ko izdarīja ģenerālis, un sekretariāta priekšnieka atlaišana ir vājuma pazīmes. Tātad viņam neizdosies palikt šajā krēslā.

Tāpēc tagad jārīkojas enerģiski — jāaizpilda radušies robi, jānovērš pieļautie trūkumi. Vārdu sakot, jāapliecina sevi kā iespējamo darba turpinātāju.

—  Vai atļausiet?

Majors Mežujevs ienāca nopērta suņa izskatā.

—   Kur Asmodejs? — apakšpulkvedis bargi noprasīja.

—   Pazudis bez pēdām. Bet nekur viņš nepaliks…

—   Ko Skābais?

—   Norīkojis sev apsardzi. Privātdetektīvus no «Inse- ka». Nezinu, no kura…

Mežujevs centās turēties braši, izlikdamies, ka nav tik slikti kā liekas un situācija tiek kontrolēta.

—  Jāizdara «mērena tīrīšana», — teica Dronovs.

—  Asmodejam ir sakari ar amerikāņu spiegu…

—  Ja pieminēsim šo notikumu, viņš kaut ko tādu var sarunāt! Konspiratīvos dzīvokļus zina un ari Puškina krastmalā ir bijis…

Dronovu nevarēja saukt par operatīvā darba ģēniju, un viņš, zaudējis pašpaļāvību, apklusa. «Patiešām…» viņš dusmojās pats uz sevi.

—  Jums tātad jāatrod kas cits! Runas par miljardu taču neradās pašas no sevis! Zādzība, līdzdalība… Viņš noteikti jānoslēpj uz pāris mēnešiem, kamēr viss norims.

—   Labi. — Mežujevs piekrītoši pamāja, tomēr bez īpašas pārliecības.

—   Ar Skābo būs vienkāršāk. Viņš ir nogalinājis cilvēku. Ir lietiski pierādījumi, pats par to ziņoja. Nododiet visu, kas nepieciešams, prokuratūrai, bet es pa telefonu raudzīšu sv adabūt papildspēkus.

—  Tieši tā! — Šoreiz majors zināja, kā jārīkojas.

—   Un meklējiet Asmodeju! — Dronovs pavēlēja.

* * *

Vilciena «Rostova—Berlīne» guļamvagonā brauca respektabla izskata slaids vīrietis, kura vienīgā bagāža bija neliels ādas koferītis. Kārtīgi noskuvies un iesmaržojies ar modernu franču odekolonu, vīrietis lasīja piezīmēm izraibinātu un mazām lapiņām piebāztu Bībeli.

Pārbraucot Ukrainas robežu, viņš parādīja pasi ar Jurija Petroviča Tregubova vārdu, kurš dodas uz Vāciju ar visām nepieciešamajām vīzām. Pase neradīja ne mazākās aizdomas un arī nevarēja radīt, jo bija izgatavota labāk par īstu dokumentu — privātā ražošana atšķiras no valsts uzņēmuma masu produkcijas ar kvalitāti.

Majors Mežujevs, protams, tūdaļ pazītu Asmodeju, taču vīrietis uz šo iesauku diezin vai atsauktos. Asmodeja āda viņam zināmā dzīves posmā noderēja, bet tagad tā bez jebkādas nožēlas, pat ar atvieglojumu tika nomesta. Tāpat kā nomet netīrus Tarakāna kankarus.

Viņa pašreizējās eksistences būtību noteica iesauka Farts un Advokāts, kas bija zināma daudziem samērā nopietniem ļaudīm, kuri sagatavoja ceļu pāri robežai.

Tas, kas bija noticis ar Fartu, kļuva zināms specifiskas nodarbes personu lokam un krietni paaugstināja vina akcijas. Ne katrs pratīs iznirt no dzīves padibenēm, izraut zagļiem kopkasi, palikt dzīvs un ieguldīt kaut kur milzīgas summas, turklāt novākt tos, kas gribējuši naudu atņemt.

Ēnu bizness nemitīgi paplašina ietekmes sfēras un prasa zināmas iemaņas, spējas, redzesloku. Tregubovs brauca atklāt kādas solīdas firmas filiāli Magdeburgā. Taču negrasījās tur palikt pavisam. Viņam labāk patika Kanāda vai ASV. Tiesa, ari Eiropā ir ne mazums ASV Centrālās bankas pārstāvniecību.

vilciens tuvojās Brestai.

* * *

Kaimakovu aizturēja no rīta ceļā uz darbu. Tas norisinājās vienkārši un ikdieniški: milicijas mašīna UAZ, divi civilapģērbā un seržants formastērpā pie stūres.

—   Kriminālmeklēšana. — Vīrs civilajā apliecību nezin kāpēc vispirms parādīja Morkovinam. Tas, uzmanīgi to izpētījis, drūmi norūca:

—   Un ko tālāk?

—   Mums ir prokuratūras izmeklētāja rīkojums nogādāt Aleksandru Ivanoviču Kaimakovu…

Morkovins tikpat uzmanīgi nopētīja arī lapiņu ar tekstu, parakstu un zīmogu lejasmalā.

Kaimakovs stāvēja nomaļus, it kā runa būtu par kādu citu un otrs vīrs civilapģērbā viņu aiz elkoņa turētu tāpat vien.

—  Viss pareizi. — Morkovins nopūtās, atdodams dokumentu, un pagriezās pret savu klientu.

—  Vajadzēs vien braukt. Bet es tagad sazināšos ar mūsu juridisko daļu. Konsultācijas, advokāti — tas viss viņu ziņā.

Kaimakovs klusēdams ierausās mašīnā. Durvis, nikni noklaudzēdamas, aizcirtās.

* * *

Dokumenti, ko iesniedza Sirmais, saietā radīja sprāgstošas bumbas iespaidu. Zagļi pilnīgā klusumā apskatīja un deva tālāk cits citam mazu — deviņi reiz divpadsmit centimetru fotogrāfiju. Gandrīz visi pazina Durni, un, redzot to sēžam uz mieta, katrs acumirklī iedomājās sevi šajā situācijā.

Pēc tam sāka lasīt Verļinova plānu par Maskavas attīrīšanu no krimināliem elementiem. Tajā bija minēti zagļiem labi pazīstami vārdi, iesaukas, uzvārdi un adreses. Neviens no «jaunajiem» sarakstā nebija iekļuvis, taču visi labi saprata: pietiktu jau ar to vien, ja notvertu to pašu Genu Sisojevu, Ivanu vai vēl kādu, liktu lietā mēli atraisošu preparātu, un šis robs būtu aizpildīts.

—   Kas tās par «ārpustiesas metodēm»? — Krusttēvs jautāja. — Uzreiz mušīs nost, vai?

—  Pavisam vienkārši, — atteica Dknis. — Man tēvocis Petja stāstīja — pēc kara tā ari darījuši.

—   Ir nu gan izdomājuši! — Antarktīda rupji izlamājās.

—  Tā viņi mums pa nedēļu zarnas izlaidīs!

—   Jā, zēni. — Ilknis nopūtās, un visu skatieni pievērsās viņam. Pēc tam kad piepilsētas mežiņā tika atrasts Iešņāptais un Pūķis ar akurāti pārgrieztu rīkli, Naglrāvis ar pārējiem tūdaļ noticēja saimnieka varenībai un atgriezās viņa paspārnē. Turklāt daudzus atbrīvoja no zonām, un, izsūtīto sīkaļu aicināti, šurp brauca bēgļi no visām Krievijas malām.

Kad apglabāja Rezo, viņa «gladiatori» paši piedāvāja savus pakalpojumus Ilknim, jo tāda bija viņu saimnieka pēdējā vēlēšanās.

Vārdu sakot, Ilknis -atguva gan varu, gan autoritāti, sāka uzbrukt «jaunajiem», taču piebeigt tos traucēja kopējās briesmas. Tagad visi gaidīja, ko viņš teiks.

—   Kad mēs šaujam pār strīpu, bet ar mums apietas pēc likuma, tā ir viena lieta. Bet, ja menti pārkāpj visas robežas, tad nav vairs kur dēties, vāks.

—  Viņi to jau sākuši. — Sirmais centās runāt pēc iespējas cienīgāk.

—   Kurš pievāca kopkasi? Vai kādreiz tas pieredzēts? Sēdināt tik uz mieta bez jebkādas meklēšanas!

Arī viņu uzklausīja nepārtraucot, ko varēja uzskatīt par labu zīmi.

Ilknis klusēja, likdams saprast, ka domā.

—   Jebkurš cilvēks mirst — gan urka, gan mužiks, gan ari ments. Domāju, ka nāvi mums nav ko gaidīt. Jāgrābj šie pirmie pie rīkles…

Viņš, kā parasti, pačāpstināja lūpas, dzenājot asmeni no viena vaiga uz otru.

—   Jo šie menti nerīkojas pēc likuma. Viņi, tāpat kā mēs, pieņēmuši savu likumu. Ja viņi spēs, tad izdosies, ja nespēs — mirs… Lai mirst!

Pārējie bija vienisprātis. Pirmo reizi tika pieņemts bezprecedenta lēmums: izrēķināties ar VDK vienpadsmitās daļas darbiniekiem. Citas izejas nebija.

Kopējie draudi apvienoja zagļus un grupējumu: uz atvadām tika paspiestas rokas.

Pie izejas Sirmais satvēra Sisojevu aiz elkoņa.

—  Vai atceries? Tu Opanasam piegādāji šautenes ar klusinātājiem. Bet tas majors visu nodeva. Un puisis no noliktavas, kurš tās norakstīja, ir atzinies. Bet tavu vārdu neviens vēl nav nosaucis. Saproti?

Gena pamāja.

Aiznākamajā dienā kapteini Ivančenko nošāva pie paša mājas brīdī, kad viņš sēdās automašīnā.

Sirmā aprēķins izrādījās pareizs: Gena iemācījās izliet asinis. Grupējumam tas šobrīd bija ļoti nepieciešams.

* * *

—   …Tādējādi nepārprotami noskaidrots, ka seismisko ieroču izmēģinājumi patiešām notikuši un tos veikuši bijušās PSRS VDK vienpadsmitās daļas darbinieki…

Ziņotājs īpaši uzsvēra vārdu «bijušās».

—   Nav izslēgta šīs apakšvienības līdzdalība zemestrīcēs dažās Vidusāzijas un Aizkaukāza republikās.

Zālē izcēlās troksnis — deputāti satraukti sarunājās. Komisijas priekšsēdētājs noņēma brilles, pamasēja virsdeguni un no kristāla glāzes iemalkoja minerālūdeni. Beidzot iestājās klusums, un viņš turpināja lasīt atskaiti.

—   Konstatēts ari, ka pēc PSRS VDK reorganizācijas vienpadsmitā daļa strukturāli neiekļāvās Krievijas Drošības ministrijā vai kādā citā resorā un bez jebkāda tiesiska pamata, tātad nelikumīgi, turpināja darbību…

Zālē atkal sacēlās murdoņa, ziņotājs paaugstināja balsi.

— Juridiski neeksistējošā speciālā dienesta nelikumīgo darbību vadīja un inspirēja daļas priekšnieks — ģenerālis Verļinovs…

* * *

JAK-40 Krasnodaras lidostā piezemējās ap pulksten deviņpadsmitiem. Pie lidmašīnas, kas bija veikusi reisu no Maskavas, tūdaļ pieripoja armijas UAZ.

Kapteinis, uz kura formastērpa zīmotnēm varēja samanīt spārniņus, militāri sveicināja vienīgo pasažieri, kas parādījās uz trapa.

—   Aviācijas pulka v militārās pretizlūkošanas daļas priekšnieks kapteinis Sevcovs! Esmu jūsu rīcībā!

Kareivis, kurš vadīja automašīnu, sakrāva tajā brezenta somas. UAZ šķērsoja lidlauku un piestāja pie nelieliem asfaltētiem helikopteru laukumiņiem.

—   Lūk, jūsu lidaparāts! — Kapteinis norādīja uz helikopteru ar borta numuru 777.

«Laimīgs skaitlis,» nodomāja Verļinovs. Šobrīd viņam laime patiešām bija nepieciešama.

Bija karsts, ģenerālis atpogāja mēteli un vairākas reizes dziļi ieelpoja pavasarīgo gaisu. Muskuļos sajuta virmojam jaunu spēku, gluži kā trīsdesmitgadīgam jauneklim.

—  Vai pavēlēsiet jūs pavadīt? — kapteinis vaicāja.

—   Nevajag. Kāds ir helikoptera darbības rādiuss? Kilometru sešsimt būs?

—  Te ir rezerves bāka — deviņsimt piecdesmit.

Par maršrutu kapteinis neinteresējās.

«Čerkasovs ir malacis,» atzinīgi nodomāja Verļinovs.

«Uztur kārtību savā eparhijā…»

Pulksten deviņpadsmitos piecpadsmit helikopters pacēlās satumsušajās debesīs un uzņēma augstumu. Tikai tad Verļinovs pilotam pateica lidojuma galamērķi.

īpašās komisijas atskaiti laikus informētie GIP operatīvās daļas darbinieki klausījās no paša sākuma, jo bija pieslēgušies Valsts domes iekšējās translācijas tīklam.

—   Neroc otram bedri! — komentēja apakšpulkvedis Golubovskis un darba gaitā akcentēja situācijas audzinošo pusi. — Izdariet secinājumus: visam jānotiek stingri pēc plāna, nekādas novirzes, pat labvēlīgas, nav pieļaujamas! Ja vien viņi nebūtu norāvuši tūku ar iniciatoru un uzrīdītu to varzu mums, tagad mēs varētu uzdzīvot! Skaidrs?

—  Tieši tā, biedri apakšpulkvedi! — no visiem atsaucās vienīgi majors Sinajevs.

Vienpadsmitajā daļā atskaiti sāka klausīties, kad puse no tās jau bija nolasīta, — informācija par Domē notiekošo tika saņemta ar novēlošanos.

Izdzirdot Verļinova uzvārdu tik nelabvēlīgā kontekstā, Dronovs saprata, ka viņa secinājumi par priekšnieka turpmāko likteni bijuši pareizi.

«…Pēc ģenerāļa Verļinova pavēles vai arī ar viņa klusu piekrišanu tika veiktas darbības, kas rupji pārkāpj likumdošanu, pilsoņu tiesības un brīvību, kā arī pieļauta iejaukšanās citu dienestu kompetencē, gājuši bojā cilvēki…» varēja dzirdēt no neliela skaļruņa.

Dronovs noslaucīja plaukstas mutautiņā un uzgrieza iekšējā tālruņa numuru.

—   Sazinieties ar lidmašīnas pilotu un noskaidrojiet, kur atrodas ģenerālis. Ziņot nekavējoties!

Viņa uzmanība atkal pārslēdzās uz skaļruņa restoto muti.

«Komisija saņēmusi informāciju par to, ka ģenerāļa Verļinova padotie nolaupījuši Aizsardzības ministrijas darbinieku majoru Pļesko, par neatļautu ietekmēšanas metožu piemērošanu un majora nodošanu milicijai, tādējādi neievērojot militārpersonas statusu un kara prokuratūras jurisdikciju. Ir ari citi nopietni signāli par pārkā- purniem, ko izmeklēšanas gaitā pārbaudīs kompetentas iestādes…»

* * *

Helikopters lidoja pusotra kilometra augstumā virs kalniem, noaugušiem ar mežu. Šur tur varēja manīt blāvas uguntiņas no tūristu bāzēm, kas šajā gadalaikā stāvēja pustukšas. Dzinēja rēkoņa dobji atbalsojās desanta nodalījuma tukšumā.

«Ierosinās krimināllietu, piekārs pie lielā zvana, pasludinās par vaininieku visā…» domāja Verļinovs.

Viņš pārģērbās zviedru ūdensnecaurlaidīgā, apsildāmā tērpā ar ventilāciju; dokumentus ūdensdrošā paketē piestiprināja sev klāt. Civilapģērbu cieši satina mezglā un pārsēja ar jostu. Iekšā ielika piropatronu, aizdedzināja auklu un izsvieda. Necaurredzamajā tumsā uzzibsnīja ugunīga bumba.

Pēc tam ģenerālis uzstīvēja sev pašglābēja piekaru sistēmu, noklakšķināja slēdzējus. liekas, viss. Viņš pārbaudīja aprīkojumu. Nazis pie labā apakšstilba, labajā pusē pie jostas — divstobru zemūdens pistole, peldētāju kompass un pulkstenis uz rokas, signāllukturis uz vēdera, zem pašglābēja. Mikroraidītājs, radiopeilētājs. Ūdensnecaurlaidīgs maišelis ar mantām uz vibrējošās dzelzs grīdas. Pleznas…

Gluži kā pirms trīsdesmit gadiem, kad jaunais Verļinovs kārtoja meistarības eksāmenu zemūdens peldēšanas nodaļā. Gan toreiz, gan arī tagad viņš varēja paļauties vienīgi uz savu ķermeni, iemaņām, spēku un refleksiem. Uz palīdzību cerēt bija velti, bet toreiz vismaz neviens netraucēja. Un par izkrišanu eksāmenā nekas nopietns nedraudēja…

«Rīt no rīta ieradīsies ar orderi,» ģenerālis prātoja, «politiku diezin vai piešūs. Dienesta stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, pavēles neizpildīšana, ieroču un munīcijas zādzība…»

Visas viņa līdzpaņemtās lietas, toreiz, kad tās iepirka vienpadsmitā daļa, bija piecsimt rubļu vērtībā, taču pašlaik tam nebija nozīmes. Redz, kur viņš, ģenerālis — izlaupītājs, par ko tik ļoti patīk rakstīt avīžniekiem. Un palūk: mēs viņu sodām ar visu likuma bardzību!

Verļinovs uzlika sarunāšanās ierīci.

— Cik tālu līdz jūrai?

— Tūlīt būsim klāt, — pilots atsaucās. — Vēl kādi divdesmit pieci kilometri.

Ģenerālis atzvēlās cietajā sēdeklī.

«Briesmīgu eksperimentu un katastrofu rīkotājs!» viņš iedomājās lasām avīžu virsrakstus.

Vienpadsmitā daļa sarīkoja trīs mācību eksperimentus, kaujas pārbaudes veica militāristi. Taču tādos sīkumos neviens neiedziļināsies.

«Idiots!» viņš atcerējās Mežujevu, bet nu jau bez agrākā naidīguma.

«Varbūt iniciatoru iegāza Golubovskis? Bet vai tas nebūtu viņam par smalku?»

Tomēr tam pašlaik nebija nekādas nozīmes. Vajadzēja pārslēgties no pagātnes uz nākotni. Viņam nebija līdzi ne naudas, ne dārglietu, arī rēķinu ārzemju bankās nebija.

Samērā liela vērtība bija viņš pats — jebkura valsts labprāt nopirktu šīs zināšanas, spējas, pieredzi un specifisku profesionālo talantu. Bet izlūkošanas pasaulē kalpošana jaunam saimniekam vienmēr sākas ar vecā saimnieka noslēpumu izpaušanu. Ar visām no tā izrietošajām sekām: aģentūru tīklu iziršanu, rezidentūru atklāšanu, slēptiem vai demonstratīviem skandāliem, tiesas procesiem…

Protams, ir ne mazums veidu, kā nomierināt sirdsapziņu. Var neiegāzt cilvēkus, bet tirgoties ar tehniskas dabas noslēpumiem. Par radiokodu kodolierices uzspridzināšanai, kas 1989. gadā iebetonēts Semipalatinskas poligona simtu astotajā ejā, var dabūt krietnu summiņu. Turklāt neizdarot nekādu ļaunumu, jo kam gan vajadzīgs atomsprādziens Kazahstānas teritorijā? Taču ir nodevības loģika: tas, kurš izpļāpājis kādu noslēpumu, agri vai vēlu izpaudīs ari citus.

Verjinovs nicināja nodevējus un šādu iespēju uzreiz izslēdza.

—  Jūra, — pilots pavēstīja.

—  Turieties divu kilometru augstumā un virzieties uz austrumiem gar krasta līniju! Ātrums lai paliek iepriekšējais!

Ģenerālis uzmanīgi palūkojās lejup melnajā tumsā, kur vietumis kā mazus dzeltenus punktiņus varēja samanīt piekrastē izmētātos ciematiņus.

Drīz parādīsies Putnu līcis, kur kalni iespiedušies krasta reljefā, ļaujot jūrai ielauzties starp divām klinšu grēdām. Viena no tām spēcīgo jūras vēju ietekmē ieguvusi milzīgas spalvas formu, uz otras klints slējās bāka.

Mirkli vēlāk Verļinovs patiešām ieraudzīja spožu gaismas staru, kas aizstiepās aptuveni desmit kilometru attālumā. Vairāk neko. Rokaspulksteņa gaišā ciparnīca rādīja deviņpadsmit un piecdesmit deviņas minūtes. Ģenerālis sasprindzināja redzi.

«Ja nu Sušņakovs piepeši konsultējies ar kādu par šifrogrammu?» smadzenēs uzplaiksnīja satraucoša doma. «Vai arī viņu kaut kā atklājuši?»

Tādā gadījumā laivas nebūs, plānotais maršruts aprausies un paliks vairs tikai helikoptera degvielas resursi astoņsimt kilometriem…

Ģenerālis Verļinovs, iegrimis neziņas tumsā starp debesīm un zemi, sasprindzinādams skatienu, meklēja zemūdens signālugunis.

* * *

Prokuratūras izmeklētājs Lanskis kārtējo reizi paslavēja sevi par nekļūdīgo intuīciju, kas ļāvusi neiesaistīties bezcerīgās lietās.

Kriminālmeklēšana neatlaidīgi centās viņam iesmērēt kaut kādu Pļesko, kurš apgādājis ar ieročiem noziedzīgu grupējumu. Viņš turējās pretī, pierādīdams Kotovam, ka organizētā noziedzība ir RONAP un pilsētas prokuratūras darbalauks.

Prokurors ieturēja neitrālu pozīciju, laiks ritēja, un tā laikam bija labāk — nereti viss atrisinās pats no sevis. Tā iznāca ari šoreiz — izrādījās, ka Pjesko ir militārpersona, ap viņu izraisījās skandāls pilsētas domē. Paklīda runas, it kā aiz tā visa stāvot GIP…

«Man to nu nemaz nevajag,» apmierināti nodomāja Lanskis. Pļesko savāca kara prokuratūra, visus materiālus no Kotova paņēma, bet pašam kriminālmeklēšanas priekšniekam sados pa biksēm. Ja ari viņš tur būtu ielīdis, tāpat dabūtu savu tiesu.

Tagad vajadzēs tikt galā ar pārējiem… kaut kā daudz viņu saradies. Grupējuma apšaude ar armēņu teroristiem. Tie neslēpjas, tikai pasaka: aiz mums ir varena organizācija — Armēnijas nacionālā armija, kas mūs nepametīs un atriebsies… Un patiesi — atbrauca trīs neskuvušies, gailošām acīm, bandītu ģīmjiem… Prasīja gan pieklājīgi, taču jūtams — ja atteiksi, tev zarnas izlaidīs… Iedeva nedaudz — pavisam divus citronus, bet te jau nebija runa par naudu. Galvenais — tikt vaļā… Atbrīvoja pret parakstu sliktas veselības dēļ — vienam plaušas izgrieza, otram aizturēšanas brīdī purnu sadauzīja… Arī grupējuma vīru atbrīvoja veselības dēļ — tam kāju līdz celim bija nokapājuši. Skaidrs, ka liecību viņi nedos, nozudīs bez pēdām. Jo labāk — izmeklēšana tiks pārtraukta, un lai tad mape stāv plauktā un gaida savu laiku… Kopā ar pārtraukto lietu par kautiņu pie Zontikova dzīvokļa.

Bet Zontikovs atkal ir šeit un gaida pratināšanu ar konfrontāciju, viņu labāk nekaitināt… Lanskis palūkojās gaitenī.

—  Ienāciet, Vasilij Ivanovič, ilgi jūs neaizkavēšu… — No Ilkņa neizskatīgā stāva kabinetā uzvēdīja baisa aukstuma dvesma.

—   Cik reižu var vilkt uz šejieni…

Saimnieks bez uzaicinājuma iezvēlās krēslā. Kad ieveda Platonovu, Ilknis drūmi pavērās viņā. Bijušais iecirkņa inspektors izskatījās stipri sakrities — seja zil- ganazeltena, ap acīm tumši loki, apģērbs uz auguma gandrīz karājās. Uz sliekšņa vīrietis apstājās kā iemiets, un konvojs viņu grūstin iegrūda tālāk kabinetā.

—  Atkārtojiet savu liecību par jūsu attiecībām ar šeit klātesošo pilsoni Zontikovu, — izmeklētājs teica pēc konfrontācijai nepieciešamo formalitāšu nokārtošanas.

Platonovs, acis nodūris, klusēja. Tagad viņa seja bija miroņa bālumā. Ilknis nedaudz paliecās uz priekšu un ciešu skatienu ieurbās arestantā.

—  Atkārtojiet liecību, — Lanskis uzstāja.

—  Tas… viss… nav tiesa… — Platonovs izstomīja.

—   Un naudu no Zontikova neesat saņēmis, ne ari pakalpojumus sniedzis?

—   Nē. Nekas nav bijis. Nekas…

—   Redzams, šo iebaidījuši, — Ilknis līdzjūtīgi noteica. — Ziniet, kāda tagad visatļautība rietumos! Gadās, ka pat speckamerās dabū rokā. Pastaigas laikā var asinis nolaist, pirtī… te ne tikai tādas muļķības vien sarunāsi!

Parakstījis protokolu, Zontikovs izgāja.

Platonovs pamazām atguvās.

—  Ja kukuļņemšana nav pierādīta, mani var atbrīvot!

—   Pateici gan! — Lanskis plati pasmaidīja. — Bet pilsoņu iesniegumu nobēdzināšana, kas ir pretrunā ar dienesta interesēm? Nē, pusotra gadiņa nāksies nosēdēt. Varbūt pat divus!

Platonovs atkal saguma.

—   Man jāsēž, bet īpaši bīstamo atbrīvojat? Taisnīgi gan… Un viņa drauģeli ari droši vien izlaidīsiet…

—   Kādu drauģeli?

—   Mēs abi nupat tur lejā krātiņā sēdējām. Jums viņu piegādājām. Kaimakovs. Ilkņa labākais draugs, veselu stundu pie viņa nosēdēja…

«Re, kādas lietas…» Lanskis deva zīmi konvojam, un bijušo iecirkņa inspektoru aizveda. Liekas, viņš atkal gandrīz iekūlies bezcerīgā lietā. Viss pareizi: saskaņā ar tiesu medicīnas ekspertīzi pilsonis Vertuhovskis nogalināts ar dunci sirdī. Uz dunča asās smailes palikuši sirds muskuļa audi, uz roktura — Kaimakova pirkstu nospiedumi. Un pats Kaimakovs apgalvo, ka sadūris kādu cilvēku ar dunci, it kā nejauši… Sākumā visi tā runā! Nogalina un cer, ka izies sveikā… Taču pierādījumus neapgāzīsi! Šī lieta ir skaidra, kaut gan iesmakusi. materiālus atsūtīja no VDK, un tie tur lika saprast — sak, labāk šo apsargāt. Viņš to ari gatavojās darīt, bet Kaimakovs, izrādās — Hknim draugs! Viņš Ilkni jau vairākas reizes ir purinājis — pratināšanas, konfrontācijas… Tagad arestējuši draugu… Ko nodomās Ilknis? Tikai to, ka Lanskis viņu aplenc, taustās aizvien tuvāk. Nu nē, dārgie biedri čekisti, par savējiem riskējiet paši!

Pavēlējis atvest Kaimakovu, izmeklētājs rūpīgi nopratināja viņu, pēc tam uzrakstīja norīkojumu:

«…ņemot vērā pilsoņa Kaimakova rīcību, kas norāda, ka viņam nepieciešama apsardze, kā drošības līdzekli piemērot parakstu par dzīvesvietas neatstāšanu.» Lūk, tā jau ir labāk! Nesteigties un lietas izskatīšanas gaitā šo to pielabot. Tad viss būs kārtībā!

Tiesa, būs jāatskaitās… bet nekas — atmaskots iecirkņa inspektors ir pietiekami svarīgs guvums, un viņš to nodos tiesai kā grūta darba rezultātu.

Taču arī Platonova lietu Lanskim nācās pārtraukt apsūdzētā nāves dēļ. Bijušais iecirkņa inspektors sadris- kātā dvielī kamerā pakārās.

* * *

Dronovam paziņoja, ka ģenerāli Verļinovu Krasnodaras lidostā sagaidījuši militāristi un viņš aizbraucis kopā ar tiem.

«Uz kurieni?» apakšpulkvedis lauzīja galvu. «Varbūt tur viņu atbalsta armija? Ja spēs rast atbalstu, tad apgriezīs visu uz otru pusi… Tātad jānogaida, un tad redzēs, kā attīstīsies notikumi…»

* * *

— Tiek gatavota liela izrēķināšanās, turklāt zagļi ar grupējuma vīriem turēsies kopā, — kāds uzticams informators paziņoja RONAP pilnvarotajam operām Di- kanskim.

—  Ar ko, kur un kad?

—  Vēl nav zināms. Varbūt ar čečeniem. Kas attiecas uz vietu un laiku — par to ziņošu, kad kaut kas noskaidrosies.

Dikanskis pamāja.

Pārnācis no satikšanās vietas, viņš norīkoja novērošanu Ilknim, Sirmajam un Krusttēvam.

* * *

Tie parādījās negaidot — balti un zaļi mirgojoši punktiņi. Verļinovs nolika roku uz hronometra un, kad helikopters lidoja tiem pāri, nospieda laika atskaites pogu-

Ugunis palika aizmugurē. Sirds uztraukti dauzījās: tas brīdis bija pienācis un organisms pieprasīja nepieciešamo darbību, kurai bija gatavs. Kavēšanās taktisku apsvērumu dēļ to neinteresēja. Verļinovs aizvēra acis. Biezajā tumsā plaiksnīja uz acs - tīklenes palikušās signālugunis, kas apliecināja, ka viss notiek saskaņā ar viņa plānu. Elpojot pēc jogas metodes, viņš nomierināja nervus, un sirdsdarbība normalizējās.

—  Pagriezties atpakaļ! — viņš pavēlēja un, kad manevrs bija izdarīts, pārslēdza hronometru. Sākās laika skaitīšana pretējā secībā.

—   Brauciet līdz Novorosijskai. Ja nebūs citas komandas, atgriezties bāzē, — teica ģenerālis. — Paldies!

Verļinovs noņēma sarunāšanās ierīci, uzkabināja mantu maišeli un atvēra lūku. Telpā līdz ar pretimplūstošo spēcīgo gaisa strāvu ielauzās dzinēja rēkoņa. Ģenerālis uzvilka pleznas un peldcepuri. Helikopters virzījās taisnā līnijā. Protams, pilots nofiksēs brīdī, kad viņš izlēks. Taču veiktie piesardzības pasākumi ļauj viņam to neatzīt — sak, lidojām pusstundu virs krasta, lūka atvērta, vai tad var izsekot…

Tomēr domas par pagātni atvirzījās otrajā plānā. Ģenerālis pārslēdzās uz to, kas viņu sagaida. Pašglābējam uzticēties nevar — viens no sešiem šādiem aparātiem noteikti nedarbosies. Viņam bija lemts uzsākt tālu ceļu ar krievu ruleti, kaut gan nagans ar septiņām patronām brašajam virsniekam deva vienu iespēju vairāk.

No hronometra izvirzījies izcilnītis iedūrās plaukstā, un Verļinovs tajā pašā mirklī ar muguru pa priekšu izlēca ārā.

Uz brīdi aizsedzot zvaigznes, pavīdēja aizbraucošā helikoptera ēna, dārdoņa pārvērtās aizvien klusākā dūkoņā, no spējā kritiena bezdibenī aizrāvās elpa. Visiem spēkiem cenzdamies noturēties ar muguru lejup, ģenerālis atmeta galvu un nospieda pogu. Uz āru plaukšķēdams izlauzās smalks — dažu molekulu biezumā — ar gāzi no ķīmiskas patronas piepūšams speciāls audums. Sākumā nenotika nekas, tad pieskaru sistēmas iedarbībā ķermenis tika parauts, krišanas ātrums samazinājās, un beidzot viņš mierīgi karājās gaisā.

Izbāzis rokas caur glābšanas balona piepūstajām piedurknēm, Verļinovs ieņēma vertikālu stāvokli un palūkojās apkārt. Signālugunis — mirgojošā baltā un nekustīgi zaļā — atradās tieši zem viņa, vēja nebija, redzamība — teicama. Helikoptera borta numura trīs septītnieki bija izrādījušies veiksmīgi.

Lēni izlaižot gaisu un manevrējot, Verļinovs tuvojās jūras tumšajam spogulim. Kad līdz blāvi vizmojošajai ūdens virsmai bija atlicis pāris metru, viņš atāķēja slēdzi un gandrīz bez šļakstiena klusi iegrima ūdenī. Izniris viņš savīstīja pašglābēja audumu kamolā un peldēja pie laivas. Aukstās lāses uz sejas liecināja, ka peldsezona vēl nav iestājusies.

Pēc dažām minūtēm ģenerālis ar dūri uzsita pa kniedētu tēraudu. No augšas tūdaļ nolaidās virvju kāpnes, un vienpadsmitās daļas priekšnieks nokļuva uz dīzeļa nesējzemūdenes ar sērijas numuru U-762. Skaitļa pirmais cipars Verļinovam varēja patikt, pārējie — diezin vai.

— Apsveicu ar ierašanos!

Cilvēks, kas sagaidīja viņu, sveicienam pastiepa tulznainu roku. Verļinovs automātiski ieskatījās pulkstenī: tas rādīja divdesmit un divdesmit piecas minūtes. Pulksten divdesmit vienos un piecās minūtēs zemūdene U-762 šķērsoja Krievijas valsts robežu un iepeldēja neitrālajos ūdeņos.

Divdesmit sestā nodaļa

Nākamajā dienā vienpadsmitās daļas štāba mītnē ieradās vesela komisija. Galvenais kara prokurors, kara pretizlūkošanas priekšnieka vietnieks, FPD direktora vietnieki un kāds pusotrs desmits kara tiesas virsnieku — no kapteiņa līdz pat pulkvežiem.

Viņiem bija pavēle par dienesta telpu pārmeklēšanu un ģenerāļa Verļinova arestu. Izpildīt izdevās tikai pirmo pavēli. Ģenerāļa personiskā seifa slepenā nodalījumā tika atrasts pavēles projekts par majora Mežujeva iecelšanu daļas priekšnieka amatā apakšpulkveža Dronova vietā.

Dronovs, uzzinājis par notikušo, savilka seju drūmā grimasē. «Racis man bedri, mēsls tāds!» viņš nodomāja. «Un ar panākumiem!»

Nododams komisijai neizdevušās operācijas «Atdošana» plāna kserokopiju, Dronovs uzsvēra, ka to tieši vadījis majors Mežujevs, kurš bijis Verļinovam tuvs cilvēks.

—  Kāda velna pēc jums tāds mērglis vajadzīgs? — prokurors jautāja.

—   Lai atbrīvotu no dienesta, — FPD direktors nokomandēja. — Viss, autonomija beigusies! Ieviesīsim šeit kārtību!

Viņš padomāja un ar skatienu kavējās pie Dronova.

—  Jūs pagaidām tiekat iecelts par priekšnieka vietas izpildītāju. Pēc tam skatīsimies…

—  Tieši tā! — apakšpulkvedis aši noteica. Viņš zināja, ka bieži vien pirmais solis nosaka visus turpmākos.

Dronovs sāka savu pagaidu pienākumu izpildi ar to, ka nosūtīja visām iestādēm, kas pakļautas vienpadsmitajai daļai, telegrammu: «Atsaukt no komandējumiem, lauka izmēģinājumiem, mācībām un ekspedīcijām personālsastāvu, izdarīt tehnisko līdzekļu, bruņojuma un citu īpašumu inventarizāciju, analizēt disciplīnu uzticētajos objektos, pārbaudīt vispārējo un speciālo sistēmu uzturēšanu kārtībā. Ziņot par ārkārtējiem notikumiem, reglamenta, pavēļu un iekšējās kārtības noteikumu pārkāpumiem, kas notikuši pēdējo septiņdesmit divu stundu laikā.»

Pulksten divdesmit vienos tika izsludināta ģenerāļa Verļinova vispārēja meklēšana. Ap šo laiku zemūdene U-762 atradās pie Bosfora.

Verļinovs ar kapteini dzēra tēju, kad radists atnesa radiogrammas atšifrēto tekstu.

—   Pavēlēts atgriezties bāzē, — izlasījis ar sarkanu joslu pārvilkto lapiņu, bez pašpaļāvības teica radists.

Kapteinim bija ne vairāk par trīsdesmit pieciem gadiem, apaļa seja, apaļas acis, nošļukušas ausis. Ari uzvārds ārienei atbilstošs — Čižiks.

«Puišelis,» nodomāja Verļinovs. «Karjerai beigas, bet bija labi sācis…»

—   Kas parakstījis pavēli? — viņš nevērīgi noprasīja.

—   Otrā ranga kapteinis Sušņakovs. — Kapteiņa tonī varēja saklausīt, ka šī paraksta apspriešana ir izslēgta.

—   Nāksies man pa īstam stādīties priekšā, — Verļinovs nolika uz galda savu apliecību.

Kapteinis to izlasīja vienu reizi, otru, trešo… Salīdzināja fotogrāfiju ar pretimsēdošo personu, kas no nevienam nepazīstama Ivanova pārvērties leģendārajā vienpadsmitās daļas priekšniekā. Tad piecēlās.

—   Biedri ģenerāli, man uzticētā zemūdene..,v

—   Nekliedz, — Verļinovs viņu pārtrauca. — Šī pavēle uz mums neattiecas, gluži pretēji — tā mūs nosedz. Taču, lai tev būtu mierīgs prāts, es pārņemu komandēšanu. Dod šurp borta žurnālu!

Izdarot attiecīgu ierakstu, ģenerālis saprata, ka tas kapteini neglābs. Neviens nesāks iedziļināties juridiskos sīkumos — noraus uzplečus un iespers pa pēcpusi… Taču neko vairāk puišeļa labā viņš darīt nevarēja.

—     Sakarā ar mūsu uzdevuma īpašo nozīmi nepieciešams ievērot radioklusēšanas režīmu, — ģenerālis teica. — Uzturēt sakarus ar bāzi tuvāko diennakšu laikā aizliegts.

Vēsts par ģenerāļa Verļinova atrašanos zemūdenē zibens ātrumā kļuva zināma visai apkalpei. Uztvēra to dažādi.

—   Malacis! — jūsmīgi teica vecākais matrozis Timo- fejevs. — Pamēģini iedzīt citu ģenerāli nakts laikā ūdenī! Bet viņš — spēcīgs, stalts, ekipējums kā uzliets.

—   Pasaki man, kālab ģenerālim slepus no helikoptera jālec naktī jūrā un pa rezerves trapu jārāpjas zemūdenē? — Otrās pakāpes staršina Prokopenko bija neizpratnē. — Ģenerāli varēja atvest gliserī vai ari uzņemt piestātnē no muliņa.

—   Un kam gan ģenerālim nazis, īpaša pistole? Ar ko viņš grasās karot zem ūdens? Un vai ģenerāļi paši cīnās? Nē, te kaut kas nav kārtībā… — Mičmaņa Krutakova sejā jautās šaubas.

—   Visādi gadās, — iebilda Timofejevs.

—   Ko mēs zinām, lai varētu spriest? Tās ir slepenas lietas, priekšniecībai labāk redzams.

Secinājums izrādījās pārliecinošs, un šāda veida runas uz kādu laiku pieklusa.

* * *

Atbilžu straumē uz izplatīto cirkulāru no citām krasi atšķīrās viena — to sūtīja jūras nodaļas priekšnieks Sušņakovs.

«Ziņoju, ka pavēli atgriezties bāzē nav izpildījusi zemūdene U-762, kas ģenerāļa Verļinova uzdevumā veic operāciju «Pāreja». Sakari ar U-762 pārtrūkuši jau pirms 18 stundām.»

Dronovs pa ekranizētu līniju sazinājās ar Sušņakovu un pieprasīja papildinformāciju. Kad stāsts nonāca līdz nepazīstama cilvēka uzņemšanai zemūdenē, apakšpulkvedis neizturēja.

— Kā viņš izskatījās? Vecums, īpašas pazīmes?

—   Nezinu. Šis cilvēks uzrādīja pilnvaru, ko parakstījis ģenerālis. Ar to pietiek.

—   Es tev ādu pār acīm novilkšu par šādu pietikšanu, — Dronovs iebļāvās. — Uz tribunālu tevi! Vai zini, kas pie tevis ieradās? Pārbēdzējs, nodevējs, noziedznieks, ko meklē pa visu valsti!

Sušnakovu tomēr nebija tik viegli izsist no līdzsvara.

—   Es izpildīju pavēli un augstākstāvoša priekšnieka instrukcijas. Par to, kā zināms, nenodod tribunālam!

—  Tu man te neprāto! — apakšpulkvedis turpināja aurot, bet tad pēkšņi pārgāja uz mierīgu toni.

—   Liec noraidīt šādu tekstu…

* * *

U-762 turpināja ceļu, atrazdamās divdesmit metru zem ūdens līmeņa Egejas jūrā. Pulksten sešpadsmitos pēc vietējā laika tā nolaidās uz grunts Hiosas salas dienvidu piekrastē. Tālāk atradās simtiem mazu saliņu, kas iekļāvās Kiklādu un Dienvidsporādu arhipelāgā, tāpēc Verļi- novs deva pavēli gatavot izlaišanai visniecīgāko zemūdeni — «mazulīti».

Saules stari, izkļuvuši cauri zilgandzidrajam ūdenim, plankumveidā izgaismoja smilšaino jūras dibenu un nelielus ūdensaugus, kas līgani šūpojās. Sudraboti ziņkārīgu sardīņu pulciņi drūzmējās ap zemūdens melno korpusu, kura iekšpusē ritēja saspringts darbs.

Nepieciešamais aprīkojums tika pārkrauts «mazulītē», un ekipāžas locekļi ieņēma savas vietas. Pedantiskais Verļinovs borta žurnālā izdarīja ierakstu par komandēšanas nodošanu kapteinim, pēc tam no viņa draudzīgi atvadījās. Pēc dažām minūtēm viegls grūdiens U-762 ekipāžai vēstīja, ka «mazulīte» devusies patstāvīgā reisā.

Vēl pēc kāda brīža apaļvaidzis kapteinis, vairs neatraz- damies ģenerāļa personības hipnotizējošajā ietekmē, sajuta mulsinošu nemieru un pavēlēja sazināties ar bāzi.

«…U-762 kapteinim Čižikam. Pie jums zemūdenē atrodas no amata atbrīvotais un par vairākiem noziegumiem vispārējā meklēšanā esošais ģenerālis Verļinovs. Pavēlu nodrošināt meklējamās personas nekavējošu atgriešanos vienpadsmitās daļas bāzē. Jūras nodaļas priekšnieks apakšpulkvedis Sušņakovs.»

Kapteinis pūlējās sazināties ar aizbraukušajiem, tomēr atbildi nesaņēma — ari uz «mazulītes» tika ievērots radioklusēšanas režīms.

«Ziņoju, ka pēc ilgstoša pārtraukuma sakarus uzņēmusi U-762, kas pašlaik atrodas Egejas jūrā. Ģenerālis Verļinovs zemūdeni atstājis pirms 30 minūtēm, aizbraucot ar «mazulīti». Tās kurss nav zināms, sakaru — nekādu. Jūras nodaļas priekšnieks Sušņakovs.»

Dronovs nolamājās. Ja Verļinovu neatradīs, par grēkāzi kļūs viņš — Dronovs, kurš tam būtu pati piemērotākā figūra. Apakšpulkvedis nolamājās vēlreiz. Ja vien varētu, viņš pats skrietu, peldētu, notvertu un atvestu bijušo priekšnieku. Bet nu atlika vienīgi dot pavēles un paļauties uz to izpildītājiem.

«Jūras nodaļas priekšniekam valsts drošības apakšpulkvedim Sušņakovam. Lai novērstu jūsu pieļautās noziedzīgās nolaidības sekas, nodrošiniet Verļinova atgriešanos bāzē. Pretējā gadījumā būsiet atbrīvots no ieņemamā amata. VD daļas priekšnieka v. i. apakšpulkvedis Dronovs.»

«Zemūdenes U-762 kapteinim kapteiņleitnantam Čiži- kam. Lai novērstu pieļautas noziedzīgās nolaidības sekas, jums jānodrošina Verļinova atgriešanās bāzē. Pretējā gadījumā būsiet atbrīvots no ieņemamā amata un nodots kara tribunālam. Jūras nodaļas priekšnieks, valsts drošības apakšpulkvedis Sušņakovs.»

— Mazulīt, mazulīt, atsaucies, — simtiem reižu mikrofonā atkārtoja apaļsejainais kapteiņleitnants Čižiks. — Kru- takov… kaut tevi… atsaucies taču!

Atbildes nebija.

«Mazulīte» nu jau stundu strauji virzījās uz dienvidrietumiem. Elektriskais dzinējs spēja sasniegt ātrumu līdz četrdesmit pieciem kilometriem, un, pēc Verļinova aprēķiniem, puse ceļa bija nobraukta. Lai gan zemūaenīte nebija daudz lielāka par volgu, vadības telpā varēja brīvi izvietoties trīs ekipāžas locekļi. Tiesa, pasažierim nācās ierausties mazītiņā nolaižamā sēdeklī. Caur augšējo bru- ņustikla pussfēru pavērās lieliskas zemūdens pasaules ainavas. Laiva bija ātra, ar lielām manevrēšanas spējām, diviem miniatūriem torpēdu aparātiem, un tā spēja pārvadāt diezgan smagu kravu. Eksperimentāli akumulatori nodrošināja desmit stundu ilgu motora darbošanos, tie varēja uzlādēties arī no saules vai īpašām plāksnēm, ko nolaida dažādā dziļumā.

Tādas «mazulītes» Krievijā pavisam bija četras. Tās bija tā cilvēka auklējums, kurš neērtā pozā sēdēja uz cietā krēsla.

Priekšā parādījās ēna. Saules stari, lauzdamies caur zilgano ūdens masu, atdūrās pret zvejnieku laivas tumšo korpusu. Krutakovs pagrieza stūres ratu, un «mazulīte» izdarīja manevru, lai apbrauktu tīklus.

—  Vai torpēdaparāti uzlādēti? — Verļinovs pēkšņi ievaicājās.

—   Kādēļ? Tikai pēc pavēles… — negribīgi novilka Krutakovs.

Ģenerālis uzmeta skatienu pulkstenim un salīdzināja nobraukto attālumu ar karti.

—   Paceļamies periskopa līmenī!

Pieplacis okulāram, viņš pārliecinājās, ka atrodas paredzētajā vietā. Tieši pretī virs ūdens pacēlās divas saliņu virknes — labajā pusē garāka, kreisajā — īsāka. Turp viņam ari jādodas — uz Tinu.

Verļinovs bridi aizdomājās. Skaidras, zilas debesis, dzidra jūra ultramarīna tonī, spoža saule, daudz garām- slīdošu jahtu, satiksmes prāmji, nelielas zvejnieku laivas ar sardīņu un skumbriju lomu… Šajā mierpilnajā, draudzīgajā pasaulē negribējās ienākt kaujas nirēja smagajā, draudīgajā aprīkojumā. Ja varētu pamest visu uz velna paraušanu, atstāt peldbikses, pleznas, mantu maišeli… pat bez motorlaivas iztiktu — aizpeldētu četrdesmit minūtēs!

Bet izturības rezerve? Lieku reizi nodrošināties der vienmēr — tas bieži viņam izglābis dzīvību. Un ne tikai viņam vien.

Viņš atvadījās no ekipāžas.

—   Laimīgi, biedri ģenerālī — Timofejevs uzsmaidīja. Prokopenko klusēdams pastiepa ļengano roku, Krutakovs kaut ko drūmi nomurmināja.

Verļinovs uzvilka akvalangu un iespraucās slūžu kamerā. Nokļuvis ārpusē, viņš noņēma stiprinājuma skavas, tādējādi atlaižot vaļā pie klāja cieši piestiprināto desanta motorlaivu. Dzinējs iedarbojās uzreiz, un pusotra metra garā torpēda aizvilka horizontāli izstiepušos ķermeni cauri siltajiem, padevīgajiem ūdeņiem.

«Pēc desmit minūtēm tikšos ar Kristoforu,» ģenerālis nodomāja. Un tūlīt pat sevi izlaboja: «Ja viss būs normāli…»

—  Aiztraucās… — Krutakovs saīgušu skatienu pavadīja skuteri. — Skuju tev pakaļā! Bet mums pusotru stundu jānesas atpakaļ!

—   Man gan liekas — lāga vīrs, — Timofejevs teica. — Runā, visi puiši viņu mīlot.

—   Visi viņi labie. — Krutakovs ar traku ienaidu uzlūkoja katru, kuram dienesta pakāpe bija augstāka nekā viņam. Uz tiešajiem priekšniekiem tas tomēr neattiecās.

Mičmanis apgrieza «mazulīti», gatavodamies uzņemt kursu atpakaļceļam.

—   Ieslēdz raidītāju! Redzēs, ko mums putnēns Čižiks teiks…

Prokopenko pagrieza pogu rācijas matētajā panelī.

—… Krutakov, bomi tev žaunās, atsaucies! — kabīnē atskanēja Čižika niknā balss.

Mičmanis paķēra mikrofonu.

—   Klausos!

—   Kāpēc neatsaucies, velns tevi rāvis! Tribunāla sagribējies?!

—   Ģenerālis pavēlēja… Radioklusēšanas režīms, tāpat kā laivā… — Krutakovs tūdaļ zaudēja dūšu.

—  Tavs ģenerālis ir noziedznieks! Viņš tiek meklēts pa visu Krieviju! Mēs visi viņa dēļ stāsimies tiesas priekšā! Bet tu, redz, ļāvi viņam aizlaisties!

—   Saskaņā ar pavēli… iedevām skuteri, atvadījāmies…

—   Dzenies pakaļ un atved viņu dzīvu vai mirušu!

Dzīvu vai mirušu, saprati? Citādi visiem vāks, un tev — pirmām kārtām!

Čižiks beidza raidīt.

—   Re, vai nav pederasti?

Krutakovs tā pagrieza stūri, ka Prokopenko un Timo- fejevs no spējā grūdiena nokrita pie tērauda šķērssienas.

—   Paši apdirsās, bet mums šie jānopucē, turklāt vēl esam vainīgi! Kurš to trako ģenerāli laivā ielaida? Kurš viņu kopā ar mums aizsūtīja? Tad nu paši tagad ņemiet ciet, āži smirdīgie!

Aptuveni tādus pašus vārdus Čižiks nesen teica Suš- ņakovam, bet vēl agrāk — Sušņakovs Dronovam. Tomēr saņemt dzīvu vai mirušu ģenerāli Verļinovu — bijušo zemūdens peldētāju un vienpadsmitās daļas bijušo priekšnieku — nāksies mičmanim Krutakovam, otrās pakāpes staršinam Prokopenko un vecākajam matrozim Timofejevam.

—   Uzvilkt akvalangus! — mičmanis nikni nokomandēja. — Tu ar viņu apkampies, ej tagad arī bučoties! — Šī piezīme bija veltīta Timofejevam.

Krutakovs palielināja ātrumu līdz maksimumam. «Mazulīte» spēji rāvās uz priekšu.

—  Tad nu tā: es taranēšu, bet jūs viņu ievilksiet iekšā. Ja nosprāgs — piestipriniet pie klāja skutera vietā.

* * *

Verļinovs nedaudz pagrieza dziļuma stūres rokturi, un skuteris paklausīgi slīdēja uz virspusi. Pusceļš pārvarēts. Ģenerālis samazināja ātrumu un ar galvu uzmanīgi pāršķēla ūdens spogujgludo virsmu, acumirklī nokļūdams gfuži citā pasaulē. Ūdens masīva miglainās, pelēkās vienmuļības, ēnu bezgalīgo virkņu un pustoņu vietā šeit valdīja žilbinoša gaisma, spilgti atspulgi un krāsu nianšu nemitīgā ņirba.

Verļinovu pārņēma nepārvarama vēlēšanās izspļaut iemuti, nomest masku un ar pilnu krūti ieelpot svaigo, sāļo, ar jodu un jūrasaugu smaržu piesātināto gaisu. Elpot ilgi, ilgi, attīrot plaušas no smacīgā konservanta. Tomēr viņš prata izturēt. Vajadzēja uzmanīties.

Līdz Tinai atlicis nedaudz mazāk par kilometru. Tipiska Grieķijas sala — kaļķakmens iežu kalns ar trūcīgiem zaļumu ielāpiņiem, nogāzē saceltas divu un četru stāvu būves, kuru celtniecībai izmantots vietējais iezis. Garajā piekrastes joslā pietauvoti vairāki desmiti jahtu, no piestātnes attālinās neliels tvaikonītis ar tūristiem, zem kādas klints nokares apstājušās sūkļu vācēju laivas. Milzīgs prāmis nesteidzīgi virzās uz Atēnām. Sniegbalta jahta ar gaišvioletām burām tuvojas piestātnei. Varbūt tā arī ir «Marija»? Verļinovs sasprindzināja redzi nepiepildāmā cerībā uz klāja saskatīt Kristoforu ar binokli un pamāt viņam ar roku.

Sestais prāts lika ģenerālim pievērst uzmanību zemūdens pasaulei. Un īstajā laikā!

Uzņēmusi kursu tieši uz viņu, uzbrukumā devās kaujas nirēju vienības vismazākā zemūdene.

* * *

Iznācis no prokuratūras, Kaimakovs apstājās uz ietves un sāka gaidīt. Izmeklētājs — gados samērā jauns resnis ar blēdīgu seju — nezin kāpēc bija pieklājīgs un uzmanīgs un pat atļāva izmantot savu aparātu, lai piezvanītu. Kaimakovs uzgrieza Karla atstāto numuru, viņš apsolīja nekavējoties atbraukt. Kaimakovs piezvanīja ari uz «Inseku», taču Morkovina nebija. Droši vien brauc šurp.

Kad blakus ietvei nobremzēja sarkana ārzemju markas automašīna, Kaimakovs nodomāja, ka pieņēmums izrādījies pareizs, un noliecās pie aizmugures durvīm, kas pavērās. Saņēmis spēcīgu grūdienu mugurā, viņš iekrita salonā, un automobilis, spēji parāvies uz priekšu, uzņēma ātrumu. Viņš sēdēja starp diviem nepazīstamiem puišiem, kuru fizionomijas neizraisīja vēlēšanos iepazīties tuvāk.

—  Viens jau rokā, — teica pie stūres sēdošais. — Tū- lit saņemsim otru un iztaujāsim, kur likuši kopējo naudu…

—  Vai zini, ko esi saņēmis? Kuru grasies iztaujāt? — Kaimakovs familiāri novilka caur zobiem.

Tikpat nekautrīgi viņš bija izturējies trīsdesmit otrās nodaļas dežūrtelpā un pārliecinājās, ka tam ir rezultāti, — seržants, kurš nomāktiem un padevīgiem «tupētājiem» bagātīgi izdāļāja pļaukas, pret viņu izturējās ārkārtīgi korekti.

Arī tagad abās pusēs sēdošie apmainījās neizpratnes pilniem skatieniem.

—   Un kas tu tāds? — piesardzīgi apjautājās puisis kreisajā pusē.

—   Ilkņa draugs. Esi par tādu dzirdējis?

Kreisajā pusē sēdošais sastinga.

—   Esmu…

—   Un vai par Sirmo esi dzirdējis? Viņam pajautājāt — vai var mani tā ķert un grūst iekšā vāģī?

Konvojētāji atvirzījās katrs uz savu pusi. Uzreiz kļuva brīvāks. Automašīna samazināja ātrumu.

—  Ko tad mēs, — sacīja labajā pusē sēdošais. — Mums pateica, mēs izdalījām. Var jau gadīties — kāds kaut ko saputrojis. Gan noskaidros!

—  Tā gan, — atviegloti nopūtās tips kreisajā pusē.

—   Mums, draudziņ, pret tevi nekas nav. Ja pateiks — vedīsim atpakaļ. Kļūdas visur gadās…

Automašīna iegriezās sānielā. Pie ļodzīgas sētas ap nezālēm aizaugušu klajumu stāvēja mikroautobuss Wolkswagen un divas volgas.

—   Iesim, pārsēdīsimies…

Kaimakovu izsēdināja ārā un pieveda pie folksvāgena. No volgas četri muskuļoti tēvaiņi izvilka kāclu nepazīstamu vīru.

—   Kāpiet iekšā! — No mikroautobusa loga galvu pabāza puisis ar īsi apgrieztiem matiem un cīkstoņa ausīm.

Kaimakovs iekāpa plašā salonā ar divpadsmit sēdekļiem. Viņam pa pēdām iegrūda vīru no volgas.

—     Biedrs Vasiļjevs, biedrs Kaimakovs, — cīkstonis abus iepazīstināja. — Jūs gan jau esat pazīstami. Mūsu kasi kopā nofenderējāt, dalījāt arī laikam kopā…

Gena Sisojevs pavīpsnāja.

—  Tagad brauksim uz kādu jauku vietiņu parunāties. Mums arī ir preparāts, kas atraisa mēli!

Viņš deva zīmi, un mikroautobusā iekāpa četri vīri.

—  Vediet mūsu draugus uz vasarnīcu! Es iebraukšu pēc Sirmā un pievienošos jums.

Cīkstonis izlēca ārā, aizcirta durvis un devās pie vienas no volgām.

—   Braucam! — apsargs teica.

Šoferis iedarbināja motoru. Te kaut kas noknikšķēja, un apsargs, abām rokām satvēris vēderu, noslīga uz melnā paklājiņa, kas nosedza salona grīdu. Vēl viens knikš- ķis — un no veselīgā milzeņa kakla izšļācās asiņu strūkla.

Apjukušajam Kaimakovam likās, ka šauj snaiperis, bet kā gan lodes nokļūst salonā, ja stikli veseli?

Turpmākie notikumi risinājās kā palēninātā kinofilmā. Kvadrātveidīgais milzenis ar rokām, tik garām kā orangutānam, sēdeklī salēcās un bāza roku vējjakas azotē, bet tad, it kā pārdomājis, piegrūda to pie sirds un apmetās augšpēdu. Ceturtais, galvu ievilcis plecos, pieliecās un lēni virzījās uz durvju pusi, tad kaut kas iecirtās viņam starp lāpstiņām un ķermenis bez dzīvības nokrita zemē, ar galvu atsizdamies pret durvīm.

Neredzamo nāvi raidīja Kaimakova likteņa biedrs. Viņš izstiepa uz priekšu roku, kurā gan nekā nebija, un kaut ko kliedza.

—   Paņem no šiem pistoles! Pistoles savāc!

Dzīve atkal uzvirpuļoja, nu jau mežonīgā tempā.

Vasiļjevs satvēra šoferi aiz kakla.

—   Uz klajumu, kuces dēls! Griez uz klajuma pusi!

Vadītājs sagrieza stūri. Salauzdams ļodzīgos sētas

vārtus, folksvāgens sāka kratīties pa būvlaukuma bedrēm.

Atbrīvojies no sastinguma, Kaimakovs noliecās pār bandītiem, kuri gulēja bez dzīvības pazīmēm. Zem kvadrātveidīgā viņš virsjakas kabatā sataustīja pistoli un tūdaļ to izvilka ārā. Otrajam guļošajam ieroča nebija, trešais pludoja asinīs, un Kaimakovs nespēja sevi piespiest tam piedurties.

Mikroautobuss spēji nobremzēja, Vasiļjevs izdarīja asu kustību, un šofera seja atsitās pret stūri.

—   Kāp ārā! Ātri!

Viņi bija nokļuvuši pie kādas vecas, rūsas saēstas garāžas, no sagāzto vārtu puses šurp skrēja ļaudis — seši vai astoņi cilvēki.

Vasiļjevs ar piepūli atvēra garāžas durvis.

—   Nāc šurp!

—   Un ko tālāk? Tās taču lamatas!

Atskanēja šāvieni — viens, otrs, trešais… Viena lode spēcīgi ietriecās garāžas sienā un ar pretīgu svilpoņu uzlidoja debesīs.

Kaimakovs instinktīvi metās tumšajā ailē. Ar smagu blīkšķi aizcirtās durvis. Tūlīt pat uzplaiksnījās gaisma. No iekšpuses garāža izskatījās daudz pamatīgāk celta, nekā varēja domāt, redzot to no ārpuses. Kad pieskrē- jušie bandīti sāka dauzīt pa durvīm, kļuva skaidrs, ka tās ir krietni drošākas par parastajām un spēj izturēt vēl spēcīgākus triecienus.

—   Labi, ka nebiju tukšām rokām. — Vasiļjevs uzrotīja piedurkni un no apakšdelma atāķēja kādu paresnai lodīšu pildspalvai līdzīgu priekšmetu.

—   Kas tas?

—   «Bultiņa». Diemžēl munīcija beidzās. Vai pistoles paņēmi?

—  Tikai vienu. — Kaimakovs no kabatas izņēma ieroci.

—   Velns parāvis, tad jāvācas prom!

—   Uz kurieni?

Neatbildējis Vasiļjevs nolaidās garāžas bedrē. Tur kaut kas nočirkstēja.

—   Lec!

Bedres vienā galā atvērās durvis, no tām uzvēdīja auksta mikluma dvesma. Vasiļjevs ļāva viņam iet pirmajam. Lejup veda tērauda pakāpieni. Pie garāžas ieejas nodārdēja spēcīgs sprādziens, un pēc brīža iekšpusē atskanēja gaviļu saucieni.

—   Nāciet ārā, maitasgabali!

Durvis aizvērdamās nočirkstēja, un visas skanas atkal noslāpa. Viņi atradās sešpadsmitajā evakuatorā. Vasijjevs atlauza ieroču skapi un izgrāba ārā visus munīcijas krājumus. Vēl pirms vairākiem gadiem viņš ticēja, ka spec- objekta ārdurvis vajātāji var uzspridzināt tikai vienā gadījumā — ja valsts zaudēs karu un Maskavā saimniekos ienaidnieki.

—   Ņem šito un to ari! — Viņš iegrūda Kaimakovam rokā vairākas paciņas un kaklā uzkāra somu.

—  Tiksim skaidrībā vēlāk, bet tagad — kāpjam lejā!

Vasiļjeva steiga nebija velta. Viņš zināja: ja vajātājus nav apturējušas vienas durvis, neapturēs arī citas.

* * *

—   Mammiņ mīļā, nu nevienam vairs nevar uzticēties. Riepas nesalāpīja, atslēgas neatdeva, nācās meklēt otru komplektu, — žēlojās maza auguma vīrs savītušu, grumbainu seju, un viņa autostāvvietas kaimiņš līdzjūtīgi māja ar galvu.

—   Tā gan. Es savējo nedodu nevienam. Bet tu, Nikolajič, pajautā šiem: kādi draugi pēc tā vairs var būt? Ja reiz apsola un neizdara?

—   Pajautāšu! — atbildēja aizvainotais, iedarbinādams motoru. — Noteikti pajautāšu!

Tiesa, Semjons Grigorjevs nebija solījis salabot caurdurtās riepas un atdot atslēgas, viņš nebija ari draugs, un pajautāt viņam kaut ko nav iespējams, jo šis cilvēks jau vairākas dienas kā miris, taču Pļesko ar dārgām lietām mēdza apieties uzmanīgi un tāpēc, aizmirsdams otršķirīgus sīkumus, savā aizvainotībā bija patiess.

Atgriešanās no Kotova dzelžainajām ķetnām kara justīcijas klēpī mainīja majora tiesisko stāvokli. No apsūdzētā viņš kļuva par Verļinova ļaunprātību liecinieku. Viņa paša lieta izputēja.

—  Strādā mierīgi un ne par ko neuztraucies, — teica Golubovskis. — Jautājums ir nokārtots.

Un tāpēc Pļesko gandrīz neuztraucās. Bažījās tikai par vienu: vai viņa automašīnu nav triekuši pa neizbraucamiem ceļiem?

«No tiem slaistiem visu ko var sagaidīt,» viņš domāja, uzmanīgi pārslēgdams ātrumu. «Cik gan bezatbildīgi var būt cilvēki!»

* * *

Diversiju zemūdenei ir daudz lielisku īpašību, tomēr tā, atrazdamās zem ūdens, nespēj taranēt cilvēku, kas peld virspusē. Tāpēc uzbrukums neizdevās. Tumšais, noapaļotais korpuss pašāvās garām metru zem Verļinova, caurspīdīgā pussfēra noslīdēja gar hidrotērpu, viegli pasviežot uz augšu nirēja ķermeni un nošņirkstēdama gar skutera sāniem.

Tajā pašā mirklī zilzilā jūra ar baltajām jahtām (uz vienas no tām, iespējams, Kristofors jau gaida vinu), lēni kursējošais prāmis, spilgtā saule, atspulgodamās binokļos un fotoobjektīvos uz kāda tūristu tvaikoņa, baltzaļā Tinas klints — visa šī mierpilnā, atpūtu un drošību sološā pasaule tepat blakus pēkšņi baisi atvirzījās un izgaisa, bet ģenerālis atradās gluži citā mērvienību sistēmā, kur visu noteic uzbrukuma kurss un ātrums, skābekļa un dziļuma rezerve, manevrēšanas brīvība, spēka vektors, naža blāvais tērauds un neparastās, sešskaldņu bultām līdzīgās lodes. Tagad viņš nokļuva zemūdens kaujas nežēlīgajā realitātē.

Kaut gan ģenerālis jau bija gandrīz atslābinājies, pārliecināts, ka visas briesmas garām, mākslīgi uzturētā gatavība visļaunākajam palīdzēja acumirklī pāriet no viena stāvokļa citā. Refleksi apsteidza apziņu. Labās rokas īkšķis līdz galam atbīdīja dzinēja apgriezienu sektoru, kreisā roka nolieca lejup dziļuma stūri.

Skrūve sāka griezties mežonīgā ātrumā, sakuļot baltas putas; skuteris rāvās uz priekšu un aizvien dziļāk, vilkdams sev līdzi kaujas nirēja kā stīga izstiepušos ķermeni. Priekšā melnoja «mazulītes» pakaļgals. Drīz vien tā, pārvarējusi inerci, apgriezīsies atkārtotam uzbrukumam. Tagad svarīgākais — iespējami dziļi ienirt un noslēpties jūraszāļu biezoknī.

Sākumā Verļinovs domāja, ka tas izdevies. Četrdesmit metru dziļumā, kad hidrotērps blīvi apkļāva augumu un maska sāka spiest seju, viņš pārtrauca laisties lejup un ieturēja horizontālu kursu. Tādā dziļumā gandrīz neko nevarēja saskatīt; viņš riskēja ietriekties kādā rifā vai zemūdens klintī, tomēr ātrumu nesamazināja. Skrūves sakultā ūdens burbuļi lentē vijās aiz skutera un kļāvās ap Verļinova augumu, veidojot caurspīdīgu fluoriscējošu oreolu. Iztālēm viņš atgādināja milzīgu makreli, kas meklē patvērumu no briesmām.

Toties ieslīpi uzbrūkošā zemūdene līdzinājās harpūnai, kas notēmēta uz gaisa pūslīšiem ieskauto ķermeni.

Krutakovs prata veikt meklēšanu dziļumā, taču slikti pārzināja «mazulītes» tehniskās iespējas — tā nepavisam nebija piemērota harpūnas funkcijām. Trieciens atkal nesasniedza mērķi, vilnis sašūpoja Verļinovu, un zemūdene, inerces dzīta, ieslīdēja dziļumā.

Ģenerālis paraudzījās apkārt. Būtu labi noslēpties aļģu audzē vai ielīst kādā klinšu spraugā, bet tumšajā mijkrēslī nevarēja ieraudzīt piemērotu patvērumu. Toties no lejas augšup virzījās iedzeltens gaismas plankums — tātad zemūdenē ieslēguši prožektoru.

Krutakovs bija sapratis savu kļūdu, tagad viņš pacēlās vienā līmenī ar mērķi un taranēja atkal. Verļinovs izdarīja pagriezienu pa kreisi — melnais korpuss jau kuro reizi aizslīdēja garām.

Apgriezis zemūdeni, Krutakovs devās tiešā uzbrukumā. Verļinovs nolaidās dziļāk. Uzbrukums no mugurpuses — manevrs uz augšu. Atkal uzbrukums no priekšpu- ses_— pagrieziens pa labi.

Ātrumā zemūdene bija pārāka par skuteri, taču atpalika manevrēšanas ziņā. Verļinovs nevarēja atrauties no vajātājiem, toties spēja izvairīties no uzbrukumiem. Tomēr piecpadsmit minūšu ilgā skābekļa rezerve un izsīkstošie spēki šo iespēju krietni ierobežoja. Piecdesmit trīs gadu vecumā pat trenētam cilvēkam grūti noturēties ilgstošā zemūdens cīņā.

Sirds dobji dauzījās, aizvien stiprāk varēja just dedzinošas sāpes saules pinumā, trūka skābek)a. Pēdējos divdesmit piecus gadus Verļinovs bjja plānojis operācijas un devis pavēles; pasaules karte līdzinājās šaha dēlim, kurā neredzamas figūras, kurām bieži vien nebija pat vārda, atvēra slēgtas durvis, iekļuva apsargātās telpās, aizsāka draudzību un mīlas romānus, fotografēja ar Mi- nox, draudēja, šantažēja, slepeni noklausījās, šāva no pistolēm ar klusinātājiem, ievilka cilvēkus automašīnās, aizbēga, slēpās, uzpirka, izsekoja un meklēja, noplūda sviedriem dūru cīņās, tika pakļauti nežēlīgai pratināšanai, taisnojās tiesas priekšā, atsēdēja mūža ieslodzījumu, kādā tumšā stūri saņēma šāvienu vai naža dūrienu mugurā…

Verļinova līmenī interesējās par galīgo rezultātu, sīkumos neviens neiedziļinājās un, saņemot superslepena dokumenta fotouzņēmumus no NASA mītnes, neaizdomājās, kāda cena par tiem maksāta.

Dažreiz sīko izpildītāju figūriņas materializējās atzinības rakstos, to atraitņu saraudātajās acīs, kuras atnākušas nokārtot pensijas jautājumu, vai arī — tā gadījās retāk — visparastākajos cilvēkos, kas no «turienes» atgriezušies Augstākās skolas mācību auditorijās, vai ari cilvēkos, kas aiz sava dzīvokļa tērauda durvīm nemitīgi nododas alkoholismam. Tiem visiem gandrīz bez izņēmuma bija milzum daudz trūkumu, drūms raksturs, un neviens tos neuzskatīja par varoņiem.

Ģenerālis Verļinovs pašlaik jutās kā brivbandinieks, ko ceļā uz dāmas lauciņu apstādinājuši trīs citi ban- dinieki, kuriem pret viņu personiski nav nekādu iebildumu, taču jāizpilda pavēle, kas dota, viņuprāt, no neaizsniedzamām virsotnēm.

Verļinovs varēja skaidri iedomāties, kurš devis šo pavēli, viņš iztēlē visos sīkumos redzēja savu kabinetu: pie rakstāmgalda sēdošu apakšpulkvedi (varbūt jau pulkvedi?) Dronovu, tos, kuri bija ap viņu, lieliski saprata katra vadmotīvus. Un tikai tagad viņš aptvēra: no augšas dotā pavēle maz ko nozīmē — viss atkarīgs no četrām sīkām figūriņām, kurām lemts nospēlēt beigu cēlienu Egejas jūrā četrdesmit metru dziļumā Tinas salas piekrastē. Un tas tāpēc, ka divu tūkstošu kilometru rādiusā nebija Krievijas specdienestu darbinieku, kas varētu iejaukties notikumu attīstībā. Atskaitot, protams, vēstniecību rezidentūras, nelegāļus un U-762 ekipāžu, kas atradās uz grunts deviņdesmit piecus kilometrus uz ziemeļaustrumiem un kuru tāpat nevarēja ņemt vērā.

Nekad vēl varenās vienpadsmitās daļas vadītājs nebija tik skaidri apzinājies, ka jebkuras operācijas — lielas, sarežģītas, visaugstākajā līmenī apstiprinātas — veiksme beigu beigās atkarīga no bandiniekiem, kuri no ģenerāļu kabinetiem nav pamanāmi un pasaules politiskās kartes daudzkrāsu laukumiņos darbojas, riskēdami tikai ar pašu ādu un dzīvību.

No mugurpuses tuvojās zemūdenes prožektora stars. Verļinovs ļāva zemūdenei piebraukt, pats uzpeldēja augšup un vertikāli nonira uz tumšā klāja, ar rokām ieķer- damies ne visai augsto margu stienī.

Krutakovs caur pussfēras stiklu parādīja viņam dūri un pacēla rokas, attēlodams komandu «padodies!». Noliedzoši pašūpojis galvu, ģenerālis ar naža spalu uzsita pa bruņstiklu: punkts, svītra, punkts…

Trijotne «mazulītē» uzmanīgi klausījās signālus. Šie cilvēki pārstāvēja «Maskavas roku», izstieptu pāri kilometru tūkstošiem un trim jūrām, — bez savas gribas un noteikšanas, tie ne pie kā nebija vainīgi. Verļinovs negribēja tos nogalināt. Taču arī sevi viņš neuzskatīja par vainīgu un, protams, negribēja mirt. Turklāt bija pienācis laiks izvēlēties: skābekļa pietika septiņām minūtēm. «Ejiet prom, citādi nogremdēšu,» raidīja Verļinovs.

Pēc pēdējā signāla viņš iebāza nazi makstī, iedarbināja skutera dzinēju un uzņēma kursu uz Tinu, nepievēršot «mazulītei» vairs ne mazāko uzmanību, — kā cilvēks, kas pārliecināts, ka viņa brīdinājumā ieklausījušies.

— Pavisam nekaunīgs kļuvis, ģenerāļa izdzimums! — Krutakovs ķērās pie stūres. — Tūlīt panākšu, bet jūs ņemiet viņu aiz žaunām!

«Mazulīte» uzņēma ātrumu.

—   Ko tad šie te — zelta rolsroisu glabāja, vai? — Sisojevs neizpratnē aplūkoja biezās bruņudurvis, kas nepavisam neiederējās puspamestās, sarūsējušās garāžas kopainā.

«Nebūtu bijis Sapiera ar savu «plastikātu» — ne vella iekšā netiktu,» nodomāja Sirmā referents. «Kā viņi ar mūsējiem tikuši galā? Vajadzēja viņus, kuņas bērnus, sasiet!»

Garāžā rosījās vairāki cilvēki, ielūkodamies betonētājā bedres taisnstūri.

—   Mūkam! — iekliedzās Sapieris, rāpdamies augšup pa kāpnēm.

Visi izspraucās ārā. Garāžā dobji nodunēja, un no pievērtajām durvīm izplūda biezs smacējošu dūmu vilnis. Virs bedres virmoja biezs mākonis, taču to acīm redzami kaut kas vilka uz leju, it kā apakšā darbotos milzīgs pu- tekļ sūcējs.

Sapieris nokāpa apskatīties sava darba iznākumu.

—   Gatavs! — viņš kliedza. — Tur ir pazemes eja! Aizmukuši, maitas!

—   Ejam pa pēdām! — Sirmais komandēja. — Kaut viens jādabū rokā dzīvs!

—  Jāpaņem lukturi, — teica Sapieris. — Kola, aizskrien uz mašīnu!

Pēc dažām minūtēm seši grupējuma vīri nozuda tumšajā nogruvuma vietā. Sisojevs ielūkojās mikroautobusā.

—   Nu, kā?

—  Visi beigti. — Ivanovs noslaucīja asinīm notrieptās rokas. — Nav saprotams, kā… Mazs caurumiņš, it kā būtu adata iedurta, un viss! Bet viņus taču pārmeklēja… Šoferim lauzta spranda… Ko darīsim? Tāpat apraksim vai ari — kā pienākas?

Gena ar atbildi nesteidzās.

—   Pajautāsim saimniekam…

Sirmais pārsprāgs no dusmām. Kārtējie zaudējumi pirms izskaidrošanās… Bet tas, ka drošībnieks nesaprotamā veidā nepiepūloties sašāva uzreiz četrus un no- žmiedza piekto, vispār liek šaubīties par gatavojamā pasākuma lietderīgumu. Kā lai ar tiem velniem tiek galā? Tā jau vairs neviena mūsējā nepaliks…

Sisojevs smagi nopūtās. Atkāpšanās iespējas nebija. Ar zagļiem viss norunāts, atteikties nedrīkst. Turklāt arī šefs negribēs ieslēgt atpakaļgaitu…

—   Nesaprotu, kā viņš tos nomušīja, — Ivans atkārtoja.

Viņš salika līķus starp sēdekļiem un pārklāja ar

brezentu, it kā folksvāgens vestu parastu preču kravu.

—   Kad puiši šos notvers, varēs pajautāt.

—   Kaut tikai mūsējos nenotvertu…

Sisojevs klusēja. Šāda doma arī viņam bija ienākusi prātā.

* * *

Viņš virzījās uz priekšu pa zemes pamatni ar jūtamu slīpumu, lukturu gaisma slīdēja pār sienu nelīdzenumiem, galva bieži aizskāra velves griestus, un tad no augšas bira māla drupačas.

—   Izslēdz lukturi un turies tuvāk pie manis] — Vasiļ- jeva balsī jautās acīm redzams satraukums. Šis tunelis sen netika izmantots, un pārvietoties bija visai bīstami. Turklāt varēja iekļūt nogruvumā, apmaldīties. Vēl jo vairāk tāpēc, ka nebija shēmas…

Vairākkārt viņiem ceļā gadījās sānu atzarojumi, eju krustojumi, taču Vasiļjevs gāja, vadoties pēc viņam vien zināmiem orientieriem.

—   Panāks? — Kaimakovs saspringti ievaicājās.

—  Ne sūda! Nosprāgs, ja uzreiz nedosies atpakaļ. Vai arī žurkas aprīs.

—   Žurkas? Vai lielas?

Vasiļjevs bija uzvilcis kombinezonu un ķiveri ar lukturi, Kaimakovam iedevis zābakus, rokas lukturi, pret- gāzes nodrošinātāju un gaisa analizatoru.

—   Dažādas. Parasti sētas kranča lielumā. Kāds esot redzējis milzīgu — kā mežakuili. Varbūt samelojušies…

—   Kā tad tā? Avīzēs bija rakstīts — tā nav patiesība!

—  Vai tas vien tur sarakstīts? Tu, redz, ari daudzko esi saskribelējis… Griežamies pa kreisi!

Nu viņi gāja pa platu, akmeņiem klātu koridoru. Gaiss te bija krietni svaigāks.

—  Ventilācija darbojas?

—   Nu jau gadus divsimt. Neviens nesaprot, kā.

Gājiens cauri pazemei ilga vairāk nekā divas stundas.

Viņi soļoja pa mitriem tuneļiem, līda cauri šaurām spraugām, pabija alās, kur ik troksnītis dobji atbalsojās, kilometru brida pa betona renē plūstošiem netīrumiem.

Kaimakovs ik pa brīdim saklausīja no mugurpuses tuvojošos vajātāju soļus, reiz sānu koridorā iegailējās divi zaļi punkti — kādas acis.

«Suns?» viņš nodomāja. «Varbūt žurka?» Pār muguru pārskrēja saltas tirpas.

—   Sagatavo ieroci, — aprauti izmeta Vasiļjevs. — Te var gadīties nepatīkamas sastapšanās. Ja ko mani — šauj.

—   Uz ko tad šaut? — nervozi atjautāja Kaimakovs. — Uz žurkām?

—   Uz divkājainiem. Te netālu ir kanalizācijas kolektors, caur to šeit salien visādi sprāgoņas — bomži, bēguļojoši bandīti.

—   Bet kāpēc uzreiz šaut?

—   Tāpēc! Citādi nepagūsi ne aci pamirkšķināt, kad jau atradīsies viņsaulē. Pazemē savi likumi…

Te piepeši priekšā iemirgojās gaisma.

—   Kas par velna būšanu! — Vasiļjevs apstājās un ieklausījās. — Kaut kas līdzīgs dūkoņai… Tagad klusi…

Viņi zagās uz priekšu pretim gaismai un dūcošai skaņai. Beidzot aiz pagrieziena pavērās brīnumaina aina: spožiem prožektoriem apgaismots tunelis, apaļš caurums grīdā un cilvēki darba kombinezonos, kas aizpilda to ar betona javu. Dūkoņa nāca no betona maisītāja.

Vasiļjevs, kāpdamies atpakaļ, satvēra Kaimakovu aiz elkoņa un vilka līda.

—   Ko tas nozīmē? — Kaimakovs jautāja, kad abi atradās pietiekami drošā attālumā.

—  Velns viņu zina! Kaut kāds valsts noslēpums. Tur labāk degunu nebāzt — var tepat ari palikt…

Vēl pēc divām stundām Vasiļjevs izveda Kaimakovu virszemē caur četrdesmit ceturto evakuatoru.

—   Nevienam nestāsti, kur esi bijis, — viņš brīdināja. — Citādi vari bez pēdām pazust.

Kaimakovs pasmaidīja, taču nākamajā acumirklī saprata, ka ceļabiedram joki nebūt nav prātā.

* * *

—   Lieniet ārā! — mičmanis atkārtoja.

—  Viņam ir pistole, — Prokopenko drūmi norūca.

—  Tad nu gan nobijies! No tās var trāpīt piecu metru attālumā! Turklāt jūs esat divi un abi jauni, bet viņš — večuks.

Krutakovs ieturēja tādu pašu ātrumu kā skuteris. Verļinovs, atpakaļ neskatīdamies, bija nosprucis no uzbrukuma līnijas un tagad, likās, gluži vai nekustīgs slīdēja ūdenī zem «mazulītes» nedaudz pa labi.

—  Veicīgi! Ja ļausiet šim aizbēgt, jūs gaida tribunāls! — mičmanis ieaurojās.

—   Bet tu, mīkstpēdiņ, ar ģenerāli bučoties gribēji, nu tagad to varēsi, — viņš uzbļāva Timofejevam. Joks viņam likās ļoti asprātīgs.

Abi nirēji ar acīm redzamu nepatiku iespraucās slūžās. Mičmanis palielināja ātrumu.

Caur novērošanas pussfēru Krutakovs raudzījās, kā divi ķermeņi hidrotērpos, inerces nesti, metās virsū bēglim. Prokopenko labajā rokā turēja nazi. Timofejevam ieroča nebija.

Verļinovs izslēdza dzinēju un pagriezās pret vajātājiem. Labajā rokā viņam bija speciāla zemūdens pistole ar divām sešskaldņu lodēm ar īpašu ķīmisku lādiņu. Kruta- kovam bija taisnība: no šī ieroča nevarēja tālu izšaut, turklāt tādā dziļumā precīzi notēmēt spēja tikai viens nirējs no pieciem. Bet Verļinovs bija tieši šis viens.

Ģenerālis patiesi varētu būt vectētiņš ceļu aizšķērsojušajiem nirējiem, viņš bija noguris un juta, ka skābeklis drīz beigsies, un nevēlējās nogalināt, taču negribēja ari, ka pašu nogalina. Brīdinājums jau reiz tika dots, un viņš nebija vainīgs, ka tam neviens nepaklausīja.

Zem ūdens šāvieni nav dzirdami, redzamā vienīgi smalka gaisa pūslīšu ķēde, kas virknējas aiz šāviņa. Divas šādas ķēdītes iezīmēja nāvējošas trajektorijas virzienu, kas izbeidzās uz hidrotērpa blīvās gumijas virsmas, veidojot asiņainus punktiņus. Nirēji nepaguva uzbrukt: ļenganie ķermeņi lēni grima dzelmē.

Verļinovs pieliekdamies satvēra aiz rokas to, kas atradās tuvāk, pievilka sev klāt un uzmeta acis manometram. Skābekļa baloni gandrīz pilni. Noņēmis nogalinātajam akvalangu, Verļinovs izspļāva savu iemuti un ielika mutē to, kuru vēl pirms brīža bija kļāvuši Timofe- jeva zobi.

Mičmana joks izvērtās par īstenību: ģenerālis Verļinovs itin kā būtu samutējies ar vecāko matrozi Timofe- jevu.

Viss norisinājās ātri, mičmanis uzreiz nesaprata, ka palicis viens. Tad mirkļa apjukumu nomainīja mežonīgs niknums. Viņš ieslēdza pilnu ātrumu un izdarīja virāžu, gatavodamies uzņemt uzbrukuma kursu.

Verļinovs mainīja skābekļa balonu, kad zemūdene jau kuro reizi mēģināja uzbrukt. Tikko paspējis aizsprādzēt siksnas, viņš parāvās sāņus, tomēr kāds izcilnis — skrūves galviņa, kniede vai antenas poga_— aizķēra sānu, ieplēšot hidrotērpu un noberžot ādu. Ūdens tūdaļ iekrāsojās sārts.

Kaut tevi jupis! Lai gan šīs nebija haizivju vietas, nolādētās plēsoņas allaž mēdz uzrasties pašos nepiemērotākajos brīžos!

Skuteris nekustīgs gulēja tajā pašā vietā, kur bija atstāts. Verļinovs piepeldēja tam klāt, juzdams, ka sāpes sānā traucē brīvi kustēties un ierobežo manevrēšanas spējas.

«Jābeidz,» viņš nodomāja, sakozdams svešo iemuti un ar rokām sažņaugdams vadības rokturi.

Kad «mazulīte» apgriezās un atkal nāca uzbrukumā, ģenerālis izdarīja to pašu iepriekš izdevušos manevru un atradās uz zemūdens klāja, ar rokām cieši ieķēries margās.

Mežonīgi izvalbījis acis, viņš mičmanim attēloja divus žestus: ar izstieptu rādītājpirkstu norādīja tālumā un ar delnas malu novilka gar kaklu.

Krutakovs par atbildi pārlika labo roku pār kreisās elkoņa locītavu, tad saņēma sevi ap kaklu un ar pirkstu parādīja uz Verļinovu un lejup.

Skaidrs. «Kuņas dēls, noslīkšu reizē ar tevi!» Vai kaut kas tamlīdzīgs.

Verļinovs, turēdamies pie margām, virzījās uz pakaļgalu. Nokļuvis tur, viņš izvilka nazi, atsprādzēja maksti un caurdūra to ar īpašu izcilni asmens figūrgriezumā. Makstī bija padziļinājums, kura galā ierīkots asināšanas mehānisms, un, saliekot to kopā ar naža asmeni, izveidojās pretējā griešanas virsma.

Iebāzis improvizētās grieznes zemūdens korpusa šaurajā spraugā, Verļinovs ar piepūli pārgrieza dziļuma stūres trosi. Atbrīvojis nogriezto galu, viņš to no visa spēka parāva, tādējādi noregulējot stūres plāksni zemākajā pozīcijā.

Mičmanis uzņēma ātrumu, un zemūdene strauji slīdēja dziļumā. Dzinēji apklusa. Pat neuzmetis skatienu kabīnes caurspīdīgajam vākam, Verļinovs iedarbināja skuteri, pie- virzīja klāt zemūdens pakaļgalu, tā ka tas iespiedās melnajā kniedētajā tēraudā, un palielināja ātrumu.

Vajadzēja paiet laikam, lai pārvarētu zemūdenes masas pretestības spēku, un tad «mazulīte» beidzot sakustējās un slīdēja lejup. Verļinovs deva tai pietiekami lielu paātrinājumu un atlaida vaļā. Uz novērošanas pussfēru viņš tā arī nepalūkojās.

Egejas jūrā dziļums sasniedz divarpus kilometrus, bet Tinas salas šelfā tas ir krietni mazāks — aptuveni divsimt metru.

Verļinovs vadīja skuteri augšup un, ticis virspusē, ieturēja iepriekšējo kursu. Sākumā viņš bija plānojis visu aprīkojumu pamest netālu no salas un krastā nokļūt peldus. Tagad bija skaidrs, ka tam nepietiks spēka. Tāpēc viņš atbrīvojās vienīgi no vairs nevajadzīgā un kustības traucējošā akvalanga, sprauslodams iznira no ūdens un ilgi elpoja svaigo, reibinošo, jūras aromāta piesātināto gaisu. Bet nu apkārtējā pasaule nezin kāpēc netverami bija mainījusies un vairs nelikās tik draudzīga un labvēlīga kā pirms divdesmit minūtēm.

Skuteris lēni vilka ģenerāļa spēkus zaudējušo, asiņojošo ķermeni uz krasta pusi. Viņš atradās pa pusei bezsamaņā, un viņam nebija ne jausmas, kā sameklēt Kristoforu. Tas viņu atrada pats.

Jahtas «Marija» īpašnieks, neapjaustas izjūtas vadīts, ar binokli vēroja saules apspīdēto jūras spoguli. Pamanījis skuteri, viņš guturāli izkliedza vārdus, dodams komandu, un muskuļoti, saulē iedeguši matroži nolaida tauvas. Pēc desmit minūtēm Verļinovu uzvilka uz klāja. Riskantais ģenerāļa ceļojums bija galā.

—   Laipni lūdzu, — ar manāmu akcentu teica meln- ūsainais Kristofors. Ģērbies gaiši svītrotā uzvalkā un salmenīcu galvā, viņš draudzīgi smaidīja.

Krievu valodu viņam bija iemācījis Verļinovs pirms divdesmit gadiem, kad Kristofors, veicot amerikāņu izlūkdienesta uzdevumu, nokļuva VDK rokās. Viņam varēja sarīkot tiesas prāvu un cietumā sapūdēt, taču Verļinovs visu izkārtoja citādi. Kristofors atgriezās kā dubultagents. Pēc kāda laika viņš pārtrauca sakarus ar amerikāņiem un godprātīgi strādāja Verļinova labā.

Savstarpējie pakalpojumi slepenā dienesta delikātajā sfērā nereti sasaista vairāk par radniecību. Tā gadījās ari šoreiz.

—   Priecājos tevi redzēt, Kristofor! — Ģenerālis mēģināja pasmaidīt, taču smaids iznāca samocīts. Pēc dažām minūtēm viņš gulēja līdz nāvei noguruša cilvēka ciešajā miegā.

* * *

Vasiļjeva un Mežujeva dzīvokļos zvani atskanēja ik pēc desmit minūtēm. Sacītais bija viens un tas pats: rīt pulksten sešpadsmitos ar jums paredzēta izskaidrošanās Varšavas šosejas divdesmit piektajā kilometrā, pagrieziens pa labi, līdz motelim. Tad pa betonēto ceļu pa kreisi — tur atrodas pamesta karaspēka daļa. Ja neieradīsieties — apšausim pa vienam Maskavā!

Pēdējo dienu kaujas notikumu nomocītais Vasiļjevs, tāpat kā Mežujevs, kurš dienesta vietā nemitīgi tika pakļauts presingam un atradās uz atlaišanas sliekšņa, šos zvanus uztvēra vienādi. Pirmā doma, kas ienāca prātā: pavisam nekaunīgi kļuvuši, ar valsts drošības iestādēm spēkoties sadomājuši! Bet tūlīt pēc tam nāca sapratne — ne jau valsts sistēmai bandīti metuši izaicinājumu, bet gan konkrētiem cilvēkiem. Izaicinājums ir personiska rakstura un saistīts ar virsnieku rīcību, kas, viņuprāt, vērsta uz zagļu kopkases piesavināšanos. Saprotams, ne Mežujevs, ne Vasiļjevs tik delikātā situācijā nevar izmantot oficiālus kanālus. Viņi var sacelt kājās tikai savu grupu, savu varzu, ja tai ir kāds sakars ar naudas pazušanu.

Tādējādi izskaidrošanās notiks starp diviem noziedzīgiem grupējumiem — kā parasti. Un tas, ka vienā no tiem būs VDK virsnieki, noziedzniekus maz interesēja.

Stāvokli sarežģīja apstāklis, ka nekāda grupējuma, saistīta ar pazudušo kopkasi, ne Vasiļjevam, ne Mežuje- vam nebija. Vēl pirms nedēļas viņi varēja griezties pie ģenerāļa Verļinova, un viņš, kurš necieta sistēmas autoritātes aizskaršanu un neieredzēja visu pakāpju kriminālos, uz pamesto militārobjektu būtu nosūtījis trieciengrupu.

Dronovs, protams, tadu pavēli nedos. Vēl jo vairak šobrīd, kad nodaļu ķemmē komisija pēc komisijas.

Mežujevs ar skumjām atcerējās Semjonu Grigorjevu, Vasiļjevs — Jakimovu. Uzticams pārinieks šādā situācijā ir neaizvietojams.

Pēc tam Mežujevs atcerējās bandītu uzlidojumu Vasiļjevam un piezvanīja viņam. Pēc stundas Mežujeva dzīvoklī abi majori apsprieda izveidojušos situāciju.

— Neierasties nedrīkst, — Vasiļjevs prātoja. — Pēc viņu likumiem tas nozīmētu atzīties pilnīgā bezpalīdzībā.

Un tūdaļ novāks. Bet ja mēs turp dotos divatā… Šo droši vien būs ne mazāk par desmit… Kaut gan — kādēļ divatā? — Viņš piepeši apsviedās. — Var taču uzaicināt ari cīņubiedrus…

—   Ielūkojies piezīmju grāmatiņā, Vasiļjevs uzgrieza tālruņa numuru.

—  Jura? Te Vasiļjevs. Mums steidzami jāsatiekas.

Vēl pēc stundas viņiem piebiedrojās «Alfas» desmitnieka komandieris.

—   Kur tas atrodas? — Viņš atlocīja karti.

—   Lūk, te. — Mežujevs parādīja.

—   Pag, pag… — Vasipevs sarauca pieri. — Tā taču ir kādreizējā Pretgaisa aizsardzības daļa — Maskavas pretraķešu aizsardzības otrais loks… Uz turieni ved īpašs tunelis.

* * *

Izskaidrošanos pretizlūkošanas dienesta darbiniekiem pieteica Gena Sisojevs. Fakts neliktos pārsteidzošs, ja vien viņš nebūtu zvanījis no Ilkņa.

Pēc tam kad no sešu vīru grupiņas, kas nolaidās pazemes ejā, neviens neatgriezās, Gena, veikli šo to parēķinājis, pie šefa tomēr neaizgāja. Tā vietā viņš devās pie Sirmā konkurenta, un pēc ilgām pārrunām abas puses bija apmierinātas.

Pie šefa viņš ieradās vakarā. Tas jau zināja par pieciem līķiem autobusā un sarīkoja lielu skandālu, it kā Gena tos būtu nogalinājis, lai grupējumu galīgi novājinātu.

—  Sapieris atgriezās, — notvēris izdevīgu mirkli, Gena paziņoja. — Pārējie iestrēguši katakombās un gaida palīdzību.

—   Kur viņš atrodas?

—  Tepat dzīvoklī. Ar lodi plecā, lai gan, liekas, nav dziļi…

—   Braucam, es pats ar viņu parunāšu! Bet tu atceries: ja neproti vadīt citus, iesi strādāt par izpildītāju!

Gena visu ceļu klusēja.

Kad viņi nokāpa puspagrabā, Gena trīs reizes, ievērojot noteiktus intervālus, pieklaudzināja pie tērauda durvīm un pirmais iegāja dzīvoklī, kur mitinājās viens no Naglrāv- ja cilvēkiem. Sirmais gāja viņam pa pēdām, tad apstājās kā zemē iemiets. Tieši pretī vērās Ilkņa stingās acis. Si- sojevs steigšus iegāja istabā, atstādams konkurējošo organizāciju barvežus aci pret aci.

—   Kur tad Sapieris? — gluži vai pēc inerces ievaicājās Sirmais, kaut gan ķermeni jau pārņēma stindzinoša priekšnojauta.

—   Re, kur.

Ilknis paspēra soli uz priekšu, tad nozibēja labi nospodrināts somu duncis, un aukstais tērauda asmens iedūrās Sirmajam tieši sirdī.

Sisojevs sēdēja uz dīvāna līdzās Naglrāvim un nervozi drebinājās. Viņam nepatika tas, ko bija izdarījis, bet citas izejas nebija. Izdzirdējis aprautu izsaucienu un krītoša ķermeņa troksni, Gena saprata: vara grupējumā pārgājusi vina rokās. Ilknis mēdza turēt vārdu, un arī viņš būs godīgs pret zagļiem. Galu galā viņiem nav nekas dalāms, pietiks visiem — gan teritorijas, gan naudas, gan ari meiču.

Kad ienāca Ilknis, viņš to sagaidīja ar nedaudz samocītu smaidu.

—  Tūlīt savākšu savējos un došu rīkojumu… — Gena aprāvās. Ilknis nesmaidīja, tā skatiens joprojām pauda baisu aukstumu.

—   Mēs paši rīkosimies!

Naglrāvis uzmeta cilpu kaklā, Gena sāka pretoties, bet Ilknis pielēca klāt un ar ierastu kustību pieturēja kājas. Pēc minūtes viss bija galā.

Ilknis vadījās no parastiem un saprotamiem apsvērumiem: ja ienaidnieks zaudējis spēkus, tas jānovāc, nezaudējot velti laiku. Tādu principu ievēroja ari dons Karleo- ne. Sirmais acīmredzot nebija pietiekami labi izstudējis savu rokasgrāmatu.

—  Kur viņus likt? — lietišķi noprasīja tetovēts puisis, pēkšņi parādīdamies durvju ailē.

—   Izmetiet kaut kur pie mājas, tā būs iespaidīgāk. Un visiem izziņot: tā izlemts šķīrējtiesā. — Viņš iebakstīja ar pirkstu Sirmā nedzīvajā ķermenī.

—  Tā kā Rezo teica: neatradīsi kopkasi, dabūsi dunci ribās. Neatrada. Nu lai tagad nebrīnās. Te ir iznākums.

—   Bet šito te, — barvedis ar pirkstu norādīja uz to, kas pirms brīža bija Gena Sisojevs, — tam autoritātes piespriedušas nāvi par puišiem šašliku ēstuvē. Pasakiet ari, kuri: es, Krusttēvs, Antarktīda. Lai zina!

—   Skaidrs. Tūlīt atnesīšu maisus.

Puisis nozuda tikpat klusi kā bija parādījies.

—   Izsūti cilvēkus pa rajonu, — Ilknis uzrunāja Naglrāvi. — Lai apstaigā veikalus, kioskus, tirgusbūdas, universālveikalus un ieskaidro, ka jāmaksā mums. Tikai mēs esam saimnieki!

—  Tiks darīts! — Naglrāvis lietišķi saberzēja plaukstas.

—  Un man vēl kāds parāds jānokārto, — saimnieks nopūtās. — Rezo norādīja uz kļūdu, vajadzēs izlabot…

Naglrāvis tvēra katru Ilkņa teikto vārdu.

—   Aizsūti puišus pēc mana skolas drauģeļa…

Tas steigšus pamāja.

—   Pienācis laiks ar visiem tikt skaidrībā, — Ilknis nīgri piebilda.

* * *

Morkovins iedeva Kaimakovam radiobāku — apaļu aparātiņu, līdzīgu saliekamai kabatas lupai.

—   Ielieciet jostas iekšpusē. Nospiedīsiet šeit — atskanēs signāls. Saruna tiks pārraidīta, tāpēc nepieciešams dot savus orientierus, bet nemanāmi: tā, lai tiem, kas blakus, nerastos aizdomas, — viņš pamācīja.

—  Vajadzētu privātu konsultāciju…

Kaimakovs novaikstījās.

—   Kā jūs nēsājat ieroci?

—   Kam jums tas? — Izmeklētājs kļuva uzmanīgs, bet tūdaļ atkal nomierinājās: drošības dienesta operatīvā darbinieka ieradumi aizvien lika sevi manīt.

—   Privātu konsultāciju, — klients atkārtoja. — Varat to iekļaut kopējās izmaksās.

Morkovins klusēdams pagriezās un pacēla žaketes malu. Muguras vidusdaļā aiz jostas rēgojās pistole. Tieši tāda pati, kādu Kaimakovs Puškina krastmalā iesvieda ūdenī. Un kā tā, kas pašreiz atradās viņa diplomātā.

—   Parastajā pārmeklēšanā netiek atklāta, — izmeklētājs paskaidroja, — taču jostai jābūt cieši savilktai.

Viņš atkal pagriezās ar seju pret Kaimakovu.

—   Gatavojaties? Nu, nu… Labāk tomēr nospiest pogu…

Līdzīgu padomu deva arī Karls.

—   Centieties neatstāt māju bez īpašas vajadzības. Dzīvoklī nevienu nelaidiet. Kad gatavosieties kaut kur iziet, piezvaniet mums.

«Visi rūpējas, visi gatavi aizsargāt,» Kaimakovs nodomāja. «Bet jau kuro reizi gandrīz galvu norāva… Ja vien neatgadītos nejaušības… »

* * *

Kaut gan izskaidrošanās bija nolikta pulksten sešpadsmitos, trīs Nissan visurgājēji ar aptumšotiem stikliem norunātajā vietā ieradās astoņos no rīta. No plašajiem saloniem izlēca sešpadsmit vīri un nopētīja apkārtni. Betonētais ceļš veda caur mežu un beidzās izceltu vārtu priekšā pie pamestas, izlaupītas kara pilsētiņas.

Zemajās kazarmās un štāba ēkās, virsnieku kopmītnes trīsstāvu korpusā rēgojās tukšas logu ailas, ar visām aplodām izrautas durvis, dažviet noņemtas jumta šīfera plāksnes. Milzīgo angāru noliktavu vārti līdz galam vaļā, šur tur rūsēšanai pamesti kravas automašīnu un vilcēju vraki, no kuriem noņemts viss, kas vien bijis iespējams.

Tukšā palaišanas šahta daļēji nosegta ar vairākas tonnas smagu un metru biezu betona vāku. No tumšās sirpjveida spraugas vēdīja smaga līķu dvaka: pirms divām nedēļām te bija notikusi izskaidrošanās ar Tagankas grupējumu.

Zinošs cilvēks nekļūdīgi pateiktu, ka atbraucēji ir tipiski kriminālelementi, pabijuši izmeklēšanas izolatoros, etapos, pārsūtīšanas cietumos un kolonijās. Tie bija Hkņa ļaudis.

Atbraukušie atstāja braucamrīkus mežiņā un uzmanīgi izpētīja teritoriju, tomēr iespējamā slēpņa pēdas neatrada. Vienīgā vieta, kur viņi neielūkojās, bija neliels sarkanu ķieģeļu namiņš ar dzelzs durvīm. Apkārt tam — dzeloņstiepļu žogs un visos četros stūros dēlīši ar lakonisku uzrakstu: «Mīnēts».

Iekšpusē neviena nebija. Tukšo sardzes dežūrtelpu klāja bieza putekļu kārta, aizrestotie logi aizauguši zirnekļu timekļiem, gaismas baijera pie lifta nodalījuma sliekšņa nedarbojās. Tomēr paši lifti vēl bija darba kārtībā. Ja nospieda pogu, plašā kabīnē varēja nolaisties vadības bunkurā, kas atradās divdesmit metru dziļumā.

Pazemes būves zem pamestā militārobjekta, likās, aizņēma lielāku platību nekā pati kara pilsētiņa. Sarežģīta tuneļu uņ pāreju sistēma zemes slāni caurvija trijos līmeņos. Šaursliežu dzelzceļš galvenajā tunelī savienojās pa pazemes mezglu Maskavas centrā un turpinājās vēl piecus kilometrus — līdz valdības rezerves mītnei, ko pārsedza vairāku metru biezs dzelzsbetona vairogs, kas paredzēts karadarbības gadījumam.

Sešpadsmit vīru izklīda pa visu teritoriju. Visi bruņojušies ar automātiem, gandrīz visiem līdzi degvīna un anašas krājumi, lai īsinātu gaidīšanas laiku. Helikopteram, kas aplieca loku dzidrajās debesīs, neviens nepiegrieza vērību.

* * *

Trijotne, kuru bija sūtījis Naglrāvis, gaidīja Kaimakovu pie mājas. Uzmanīgi nopētījuši apkārtni, viņi nekā aizdomīga nemanīja. Mazais vīrelis, kas sēdēja uz soliņa pretī parādes durvīm, zem cepures naga tramīgi blisinādams acis un rokās turēdams dermatīna somu, nu nekādi neizskatījās bīstams.

Kaimakovs piezvanīja Karlam un gaidīja mašinu. Mēteli viņš bija velti uzvilcis — tūdaļ kļuva karsti. Pa logu varēja redzēt Vovčiku, kurš atgādināja sabozušos zvirbuli.

Ap sirdi kļuva silti. Kaimakovs nekad nebija ņēmis nopietni mazo kaimiņu, par draugu vienmēr uzskatījis Dimku Levinu. Bet nu, redz, kā viss izvērties… Patiesībā — vienīgais tuvais cilvēks!

«Ko viņš tur sēž no paša rīta?» Kaimakovs brīnījās, iedams lejup pa kāpnēm.

No trijiem upuri vaigā pazina tikai viens. Tas arī pirmais pienāca klāt un palūdza piesmēķēt. Pārējie divi pievirzījās klāt no sāniem.

—   Kāp mašīnā — un ātri!

—  Atpakaļ, maitasgabali! — Atskanēja sauciens no mugurpuses. — Saša, liecies gar zemi!

Vovčikam rokās piepeši bija šautene ar apgrieztu stobru, tās melnie caurumi, pavērsti pret kriminālnoziedzniekiem, gaisā zīmēja astotniekus.

Uzbrucēju uzmanība pārslēdzās.

—   Ak tu, mērgli! Tinies! — Rokas no kabatām tika izņemtas. Viena žņaudza saujā somu dunci, abas pārējās — tādus pašus stobrus.

Kaimakovs atlēca sāņus un pakrita. Viņš gribēja pa- velties uz otriem sāniem un izraut pistoli… tomēr neizdevās. Ar krūtīm atsities pret apmali, viņš juta, ka no sāpēm aizraujas elpa.

Apgrieztais stobrs izšāva divreiz. Dārdoņa un paštai- stītā karteča saplosīja gaisu, vīrs ar somu dunci sakņupa uz ceļiem un sāniski novēlās zemē.

Atbildes šāvieni piespieda Vovčiku atkāpties zālienā, viņš sarāvās čokurā un vairs nepiecēlās. Zālē gulēja maza, bezpalīdzīga cilvēka figūriņa — kā pēc cietsirdīga kautiņa bērnunamā.

—  Kājā trāpīja, suņabērns! Sēdies pie stūres! — Kaimakovs izdzirdēja uzbrucēja balsi un juta sev deniņos sāpīgi iespiežamies aukstu tēraudu.

—  Sēdies mašīnā, tev teica! Citādi šeit pat smadzenes sašķaidīšu!

Pistole asi oda pēc pulvera.

Stenēdams un roku turēdams pie sāna, Kaimakovs piecēlās un iekrita apbružātas ārzemju markas automašīnas sēdeklī. Cilvēks ar pistoli nosēdās blakus.

—  Aiziet!

Automašīna strauji uzņēma ātrumu. Tai pa pēdām sekoja GIP operatīvās daļas pelēkā volga, kas izgriezās no stūra.

—   Piedod gāzi, es šaušu, — Karls teica, paņemdams ieroci.

Francis noraidoši papurināja galvu.

—   Nevajag pilsētā celt troksni. Pagaidām paskatīsimies…

Viņš palielināja distanci, lai izsekojamiem nedurtos acīs.

* * *

«Insek» dispečertelpā uz speciālas izsekošanas sistēmas displeja izgaismojās maršruts, pa kuru tika vests Kaimakovs.

Skaļrunī bija dzirdamas balsis: viena nervoza, uzbudināta, otra — drūma un nikna.

—   Uz kurieni mēs braucam? Pie Ilkņa pavisam uz citu pusi!

—   Drīz redzēsi…

Blakussēdošais bandīts bija ievainots kājā, asiņojošo brūci viņš pārsēja ar lakatiņu un delnu pārlaida pār Kaimakova sāniem un vēderu. Radiobāku zem mēteļa viņš nebija uztaustījis, tāpat ari pistoli, kas tagad spiedās sēdekļa atzveltnē. Kaimakovs to nespēja aizsniegt. Mor- kovinam bija taisnība. Bet ja pistole būtu kabatā…

Kaimakovs ar nožēlu nopūtās.

—  Ārpus pilsētas? — viņš, cik vien iespējams, izbiedēti apjautājās. — Tā taču Varšavka!

—  Aizveries, maukuri! Apnicis esi!

—  Ko darīsim? — Sergejevs jautāja. Viņš jau bija atstājis darbus GIP un kļuvis par aģentūras štata darbinieku, tāpēc iemesla slēpt savu īsto uzvārdu nebija.

Morkovins nopūtās.

—   Klients nolaupīts, un mūsu pienākums ir viņu aizsargāt. Sagatavo ieročus! Vispirms tomēr jāziņo milicijai.

Viņš piezvanīja Kotovam. Neilgi pirms tam kriminālmeklēšanas dienesta priekšnieks bija runājis ar Dikanski, tāpēc zināja par šiem notikumiem.

—  Viņiem paredzēta liela izskaidrošanās ārpus pilsētas. Pagaidām nav zināms, ar ko. Savus spēkus esam mobilizējuši, viss ir nofotografēts no helikoptera. Es tūlīt izbraucu.

Automāti «Insekam» pēc likuma nepienācās, nopietnās akcijās tika izmantotas divpadsmitā kalibra Mosberg tipa septiņpatronu šautenes.

Morkovins un Sergejevs pielādēja magazīnas ar puscaurspīdīgām plastmasas patronām, kurās varēja samanīt niķēlētas kartečas lodītes, un, ielikuši kabatā pa paciņai šīs munīcijas, izsteidzās ārā pie folksvāgena.

Izskaidrošanās dalībnieki automašīnu straumē uz Varšavas šosejas neatšķīrās no citiem braucējiem. Divos mikroautobusos un sešās ārzemju automašīnās brauca četrdesmit septiņi Ilkņa, Krusttēva un Antarktīdas labākie «gladiatori». Naglrāvja ļaudis pa šo šoseju veda Kaima- kovu. Karls un Francis, kuri no viņiem turējās pienācīgā attālumā, kā vienmēr, bija nesatraucami. Kotovs brauca ātrās reaģēšanas automobilī, viņam priekšā sēdošais Kabanovs ik pa brīdim nepacietībā izgrūda lamuvārdus. Dikanskis ar pāris RONAP darbiniekiem kratījās nobružātā UAZ. Omoniešu vienība bija sasēdusies visparastākajā Ikarus autobusā. Ātrumu uzņēma folksvāgens ar «Insek» detektīviem.

Gaidāmo notikumu fonā apšaude Ļeņina prospektā, kur bija divi nogalinātie, nelikās nekas īpašs.

Vovčika un nepazīstamā pilsoņa līķus novietoja vienā specfurgonā.

—   Re, tas, mazākais, sāka pirmais, — uztraucies stāstīja kalsns večuks — aculiecinieks. — Izšāva no īsstob- renes, bet pēc tam šo pašu…

Operatīvais darbinieks, nolicis mapi uz ceļiem, pierakstīja liecinieka stāstīto.

—   Nesaprotu — vienmēr tik mierīgs rajons, bet tagad slepkavības cita pēc citas, — brīnījās iecirkņa inspektors. — Un šis te sīkaļa ne ar ko neizcēlās… dažreiz ievārīja šo to, un viss…

—  Slikti pārzināt apkalpojamās teritorijas kontingentu, — teica priekšnieka vietnieks. — Te nu ir iznākums…

Šajā lietā vainīgais bija atrasts.

Divdesmit septītā nodaļa

«… Saskaņā ar zemūdenes U-762 komandiera ziņojumu mazā glābējzemūdene, kas Verļinova aizturēšanas laikā atradusies autonomā peldēšanas režīmā, nogrimusi. Ekipāžas locekļu un aizturamā liktenis nav zināms. Ir iemesls uzskatīt, ka visi gājuši bojā.»

Dronovs vairākas reizes pārlasīja šifrogrammu. Tā bija pastarpināta informācija. Sušņakovs pats šos notikumus nebija redzējis un pamatojās uz U-762 kapteiņa atskaiti. Taču arī viņš nesaņēma tiešu informāciju par traģēdiju, kas norisinājusies ar «mazulīti», bet izdarīja secinājumus no zemūdenes ekipāžas nepilnīgiem ziņojumiem vai pat no vispārējās situācijas. «Mazulīte» nav atgriezusies, tātad visi gājuši bojā! Loģiski… Bet vai šāds slēdziens atbilst patiesībai?

Verļinovs ir bīstams pretinieks. Un, ja viņš varējis nogremdēt zemūdeni, pilnīgi iespējams, ka spējis arī izglābties!

Apakšpulkvedis iegrima domās. Personīgi viņam būtu izdevīgs Verļinova neitralizācijas variants. Un galu galā — jūras nodaļas priekšnieka oficiālie paziņojumi ir pietiekami svarīgs arguments par labu šai versijai. Tātad — nav ko velti galvu lauzīt!

Valsts domē vēl nebija norimusi kņada ap parlamenta komisijas sensacionālo atmaskojumu. Deputāti izteica priekšlikumu izveidot īpašu institūciju, kas kontrolētu varas struktūras un ierobežotu to pagaidām neierobežotās iespējas. īpaši aktīvi uzstājās tā ari neizveidotā «jaunā ministru kabineta» locekļi, kuri vēl nesen savus plānus saistīja ar ģenerāli Verļinovu.

Vēsts par ģenerāļa nāvi jau bija zināma kuluāros.

Tomēr ne visi tai noticēja.

* * *

Vasiljevs apsvēra iespēju, kā nokļūt tunelī, kas ved uz valdības bunkuru. Agrāk, kad eksistēja vienota VDK sistēma, vienpadsmitā daļa nodrošināja specbūvju celtniecību un izstrādes režīmu, bet devītā pārvalde pēc nodošanas ekspluatācijā tās apsargāja. Vienpadsmitās daļas virsnieks vienmēr varēja izdomāt ticamu ieganstu tuneļa apmeklējumam, un kolēģim no devītās nebūtu iebildumu.

Nu situācija bija mainījusies. Spectuneli kontrolēja Galvenā apsardzes pārvalde, kura jebkuru citu resoru darbiniekus uzskatīja par nepiederošām personām. Ņemot vērā pēdējos notikumus, vienpadsmitās daļas virsnieks tagad būtu sliktāks par jebkuru svešinieku.

Lai uz laiku neitralizētu apsardzi, vajadzētu izmantot aerosolu «Miegs» un slēptus deguna filtrus, un bez oficiāli apstiprināta operācijas plāna Vasiljevs tos nevarēja saņemt. Turklāt bruņotu personu atklāta iekļūšana valdības tunelī varētu beigties ar kaujas trauksmes sacelšanu GAP un neparedzamām sekām.

Visbeidzot tika atrasts piemērotākais variants. Varšavas šosejas sešpadsmitajā kilometrā meža joslā atradās apļveida laukumiņš — aptuveni desmit metru diametrā — , kas apvilkts ar dzeloņstiepļu žogu. Iekšpusē gar žogu slējās zemes valnis divu metru augstumā, vidū — ķieģeļu namiņš ar zaļi krāsotām bieza tērauda durvīm.

Namiņa aizmugurējā siena veidoja tik slīpu nošķēlumu, ka tā iekštelpas platība izskatījās niecīga. Tajā varētu glabāt pārdesmit slotu un lāpstu teritorijas uzkopšanai vai arī atrasties kāpnes uz pazemi.

Jebkurš daudzmaz saprātīgs cilvēks ātri vien nonāktu pie slēdziena, ka inventāra glabātavu nav jēgas aizsargāt no svešiem ļaudīm, sprādziena viļņa vai plūdiem, un paliktu pie otrā varianta. Vasiļjevam namiņa patiesā nozīme bija pilnīgi skaidra.

Divi mikroautobusi ar alfiešiem palika uz šosejas, bet Vasiļjevs ar Juriju devās uz dzeloņstiepļu nožogojuma pusi.

Neņemot vērā brīdinošo plakātu «Stāt! Aizliegtā zona! Ieeja aizliegta!», Jurijs pārknieba trīs dzeloņstiepļu vijumus, un viņi iegāja teritorijā, ko agrāk uzraudzīja bruņota apsardze. Atri pārrāpušies pāri zemes valnim, abi piegāja pie bruņudurvīm.

Vasiļjevs izņēma savu personālo žetonu un noliecās pie zaļās tērauda virsmas. Meklējamā sprauga atradās durvju augšējā labajā stūri un bija aizķepusi ar netīrumiem, tāpēc to neizdevās uzreiz atrast. Ar naža asmeni uzmanīgi iztīrījis aplikuma kārtiņu, Vasiļjevs iepūta šaurajā iegriezumā un, pirms ielika žetonu, nezin kāpēc pārvilka pāri ar pirkstu.

Sākumā nekas nenotika, bet pēc dažām sekundēm mehānisms noklikstēja. Automātika par izmaiņām PSRS VDK sistēmā neko nezināja. Vasiļjevs atviegloti nopūtās un pavilka aiz roktura. Sāka pūst spēcīgs caurvējš.

Jurijs pielika pie lūpām rāciju.

— Pirmā grupa, pie manis! Pārējie lai virzās uz noteikto vietu. Tikšanās pulksten sešpadsmitos!

Pa šoseju brauca viens mikroautobuss. Mežujevs sēdēja blakus vadītājam, aizmugures sēdekļos — pieci alfieši.

Otrā automašīna apstājās ceļmalā; šoferis ieslēdza rāciju un pārņēma savā kontrolē aizliegto zonu, kurā iegāja trīspadsmit viņa biedri, salīkuši zem munīcijas smaguma.

Izrādījās, ka visstāvākais ir kāpņu pirmais posms — četrdesmit vai piecdesmit pakāpienu. Aiz tā sākās nolaidens, šaurs, bet pietiekami augsts koridors, pa kuru varēja iet nesaliecoties.

—   Kā tiek kontrolēts tunelis? — Jurijs jautāja.

—   Domāju, ka tagad — nekādi. Naudas un cilvēku trūkst visur… Pirms specvilciena palaišanas pārķemmē, izliek sardzes posteņus, ieslēdz apgaismojumu…

Šaurajam koridoram sekoja plaša, tumša telpa.

—   Paklau, vai automātiskie ložmetēji te nevarētu būt? — Jurijs piepeši ievaicājās.

—   Diezin vai. Tie ir centrā pie Kremļa loka, — Va- siļjevs atbildēja. — Mums jānogriežas pa kreisi. Vērojiet apkārtni, kaut kur jābūt drezīnai.

Gājiens pa tuneli vilkās samērā ilgi. Sākumā kaujinieki klupa pār gulšņiem, vēlāk ielāgoja, kā spert optimālu soli. Beidzot luktura gaisma sienas padziļinājumā atdūrās pret kvadrātveida platformu uz riteņiem. Tā ātri tika novietota uz sliedēm, un visi sasēdās uz tās.

—  Ja baterijas izlādējušās, būs jāčakarējas ar rokas piedziņu… — Jurijs nervozi noteica.

Elektromotors tomēr tūdaļ iedarbojās, un drezīna, pamazām uzņemdama ātrumu, aizripoja.

* * *

—  Ar ko tad šie izskaidrosies? — Kotovs jautāja.

Dikanskis paraustīja plecus.

—  Tur jau tā lieta, ka trūkst jebkādas informācijas.

Operatīvie darbinieki atradās mežā aiz moteļa, pusotra

kilometra attālumā no pamestās militārdaļas. Iebraucamie ceļi tika kontrolēti, taču izskaidrošanās vietā ieradās tikai vienu pusi pārstāvošie triecienspēki — aptuveni pussimts Ilkņa vīru.

Pavīdēja vēl vairākas automašīnas un mikroautobuss, taču braucēju tur bija tik maz, ka tie nevarēja būt pretējās puses grupējuma kaujinieki.

—   Domāju, ka mums nevajag īpaši steigties. — Kotovs sakārtoja ķiveri. — Jo vairāk tie cits citu noslaktēs, jo labāk.

—  Un vēl: ja šie izlaidīs tvaiku, tad nespēs pretoties, —

teica pieredzējušais Kabanovs. — Citādi vēl apvienosies, un tad nu tiec ar tādiem galā…

— Tas tiesa, — domīgi norūca Dikanskis un palūkojās pulkstenī. — Ir jau sešpadsmit un desmit minūtes, bet pretinieki vēl nav rādījušies. Pasākums, šķiet, neizdosies… i Tieši tobrīd vējš atnesa tāla šāviena troksni. Pēc tam

vēl vienu. Un tad sākās…

* * *

Sagrabējis fords pieripoja pie bijušās pretgaisa aizsardzības raķešu daļas vārtiem un iebrauca teritorijā. Tur valdīja rosība: divdesmit cilvēku grupiņa pulcējās ap daļēji izjauktu kravas auto, pārējie bezmērķīgi klīda apkārt. Pie zemās kazarmas atradās vairākas vieglās automašīnas. Kaimakovs tika aizvests turp.

—  Re, kā satiekamies. — Ilknis sēdēja volgas salonā aiz tumši tonētiem stikliem un sūca papirosu, pūzdams saldi reibinošus dūmus. — Tu tikai skraidi riņķī, ap tevi menti grozās — trakoti lietišķs esi kļuvis. Kur kopējā nauda, zagļu mantība? Uzreiz pateiksi, vai gabalos tevi saškēlet?

Karls un Francis gulēja aiz ķieģeļu grēdas pie dzeloņstiepļu žoga.

—  Vajadzēja uzreiz viņu atbrīvot, uz šosejas! — Karls drūmi teica.

Francis pa portatīvo rāciju sazinājās ar bāzi.

—   Skābais izvests ārpus pilsētas, te ir ap četrdesmit bandītu. Nepieciešama palīdzība. Izsaucam pirmo nodaļu…

«Insek» izmeklētāji pabrauca garām ceļu sazarojumam, kur vēl nesen trīs «glūņas» kontrolēja garāmbraucošās automašīnas. Pēc operatīvās daļas pelēkās volgas apstāšanās šajā vietā visi trīs sagūla ceļmalas grāvī ar traumām, kas liedza mērķtiecīgas darbības iespēju — vismaz tuvākajā laikā.

—  Tur ir liela burzma, — Morkovins teica. — Labāk nogriezties mežā.

Atstājuši auto, izmeklētāji ar ieročiem šaušanas gatavībā piezagās klāt nožogojumam.

Ilknis, ar skatienu mērodams Kaimakovu, kodīja lūpas.

—   Palūr', atbraukuši! — kāds iesaucās.

—  Tikai septiņi… Nevar būt, — Ilknis norūca, aizmirsis par skolasbiedru.

Kriminālelementu armija puslokā apstāja mikroautobusu, no kura izlēca Mežujevs ar sešiem pavadoņiem.

Ilknis neizkustējās no vietas. Lai gan Krusttēvs un Antarktīda bija devuši savus ļaudis, paši uz tikšanos neieradās. Viņš te bija vecākais un gatavojās iejaukties tikai tad, ja būs nepieciešamība pēc autoritātes stingrā vārda. Sarunu sākt viņš uzdeva Naglrāvim.

Ļodzīgā zagļa gaitā Naglrāvis tuvojās mikroautobusam, aiz viņa — seši «gladiatori». Lieta bija skaidra: ja reiz atbraukuši tikai septiņi, tad nav varējuši vairāk savākt. Pretoties veselai bandītu ordai viņi nespēj. Nekas cits neatliek, kā pieņemt visus noteikumus.

—   Kur nauda? — Naglrāvis sāka bez ievada. — Kur likāt pusotra arbūza?

—   Klausies uzmanīgi, — Mežujevs valdonīgi pavēlēja, — pasaki visiem, kas grib dzīvot, lai nomet ieročus, paceļ rokas un sastājas, rau, tajā stūrī!

Majors ar pirkstu norādīja, kur jānostājas atbruņotajiem bandītiem.

—  Tu… Tu… — Naglrāvim zuda runasspējas. Tiem septiņiem nekādu nopietnu ieroču nebija — varbūt vienīgi pistoles un dzelzs kārbas, līdzīgas rācijai pie sāniem. Papildspēku — nekādu, jo sardze tādā gadījumā būtu devusi signālu. Tātad viņi blefo.

—  Tie būsiet jūs, mērgļi, kas pacels rokas. — Naglrāvis deva zīmi, un aiz viņa stāvošie «gladiatori» virzījās uz pārdrošo atbraucēju pusi.

Nākamajās četrās sekundēs Naglrāvis un «gladiatoru» sešnieks pakrita miruši pārsteigtā bara acu priekšā, kas vēl neaptvēra, kas noticis.

Naglrāvis atkrita uz muguras, kāds cits iebrauca ar seju smiltīs, vēl kāds novēlās kā pelavu maiss uz

putekļainā betona. Viss notika pilnīgā klusumā — brīvā dabā «bultiņu» knikški nav dzirdami. » t

Alfieši acumirklī izretinājās, skrienot noņēma dzelzs kārbas un ielika tās portatīvajās pistolēs — ložmetējos PP-90.

— Slaktējiet nost! — Barveža sauciens lika ordai sarosīties. Nodārdēja šāviens, tad vēl viens. Ietarkšķējās alfiešu automāti, blīvais bandītu pusloks panikā izklīda, turklāt zemē guļošo skaits liecināja par šaušanas augsto rezultativitāti.

Mežujevs noslēpās aiz virsnieku kopmītnes stūra, seši viņa vīri, atraduši patvērumu, ieņēma aizsardzības pozīcijas. Galvenajiem spēkiem vajadzēja dot triecienu bandītiem no mugurpuses, bet Vasiļjevs ar Juru nezin kāpēc kavējās.

Pie kazarmām bija izvietojies ceļojošais štābs: bez Ilkņa te atradās deviņas zagļu autoritātēm tuvu stāvošas personas. Kaimakovs pieplaka pie ķieģeļu sienas. Par viņu pagaidām bija aizmirsuši, taču jebkuru bridi varēja atcerēties, un šis brīdis varēja būt pēdējais viņa mūžā. Viņš atpogāja mēteli, aizbāza roku aiz muguras, izvilka i pistoli un ielika kabatā. Ilkņa un pārējo uzmanība bija

pievērsta vietai, kur vairāki desmiti bandītu velti centās uzveikt septiņus profesionāļus. Kaimakovs varētu tos nošaut, ja vien pietiktu drosmes, tomēr roka atteicās paklausīt.

Precīzi raidīta automātu uguns apturēja uzbrūkošos bandītus. Uz tikšanos bija ieradušies pieredzējuši «dūži», taču izdarīt parastus uzbrukumus uz ielas, slepkavot un izkropļot mierīgus iedzīvotājus ir pavisam kas cits nekā kaujā mēroties spēkiem ar tiem, kas prot cīnīties, — īpaši sagatavotiem virsniekiem.

Pa visu teritoriju izklīdušie kriminālisti pietuvojās septiņu virsnieku aizsardzības vietai, to pamazām ielenkdami.

«Kur puiši kavējas?» Mežujevs domāja, tēmēdams uz bandītiem, kas neatlaidīgi mācās virsū. «Ja nepaspēs, plāni mums klāsies…»

Tērauda durvis uz vadības bunkuru nepadevās.

—  Acīmredzot aizslēgtas no iekšpuses, — Vasiļjevs teica un, uzspīdinājis lukturi, palūkojās pulkstenī.

Astoņpadsmit un divdesmit minūtes. Nez kas notiek tur augšā, kā klājas biedriem, kas palikuši bez atbalsta…

Viņš uzsita ar dūri pa biezo bruņuplati.

—  Tūlīt uzliksim griežamo, — teica Jurijs. — Es paņēmu divus komplektus. Tiesa, tunelī to ir bīstami darīt, bet cits nekas neatliek… Paiesim nostāk.

Pirotehniķis slēdzenes vietai apkārt aplīmēja pusapaļu auklu, tās brīvo galu aizdedzināja un metās prom. Pārējie jau bija atgājuši pārsimt metru tālāk. Sprādziens neizdevās visai skaļš, un Vasiļjevs pat nodomāja, ka ierīce nav iedarbojusies kā nakas.

Tomēr bruņudurvīs bija izveidojies caurums, kas pēc konfigurācijas līdzinājās degauklas apveidiem pirms sprādziena. Pirotehniķis ar smailu nazi paurķējās iekšpusē, atbīdīdams aizslēgus. Atskanēja žvadzoņa, un durvis atvērās.

Grupa steigšus iegāja koridorā.

* * *

Ņemot vērā izveidojušos situāciju, Karls ar Franci nolēma negaidīt papildspēkus. Viņi piezagās pie kazarmas, kur, sienai pieplacis, stāvēja Kaimakovs. Turp virzījās ari Skelets un Pērtiķis.

Redzēdams, cik ātri sarūk viņa armijas rindas, Ilknis saprata, ka niknais septiņnieks ielaidies nevienlīdzīgā cīņā ne jau muļķības vai pašpārliecinātības dēļ, nedz arī tāpēc, ka nebūtu citas izejas. Visdrīzāk, viņi gatavojās visus iznīcināt, un viņiem tas, šķiet, izdosies.

— Nobeidziet to sūdabrāli frajeru un uzbrūciet no aizmugures, — Ilknis deva komandu apsardzei.

Skelets ar Pērtiķi devās izpildīt pavēli. Kaimakovs vēl joprojām nespēja piespiest sevi izvilkt roku no kabatas.

Viņš pūlējās kāpties atpakaļ, taču iznāca tikai vēl ciešāk pieplakt sienai.

Piepeši Skeletam pierē parādījās sārts plankums, kas pletās arvien lielāks, līdz visa seja pārplūda asinīm un viņš atmuguriski nogāzās zemē. Pērtiķis iebļaudamies apsviedās riņķī un, noslīdzis uz viena sāna, pāris reižu krampjaini noraustīja kājas, līdz sastinga. Karls ielika kabatā MSP un tvēra ar roku zem mēteļa pēc Makarova pistoles.

No pretējās puses pienākušais Francis novāca Odu un Garzobi.

Barveža apsardze, satraukuma pārņemta, raidīja atbildes šāvienus. Attālums starp «gladiatoriem» un gi- piešiem nepārsniedza četrus metrus. Francis, aizsviedis izšauto specpistoli, kreisajā rokā satvēra «makarovu», acumirklī nospieda gaili, pietupās uz ceļgala, vēlreiz izšāva un atlēca sāņus. Smerdelis mežonīgi iekaucās, purinādams sadragātu delnu, Āķis ar lodi vēderā sarāvās čokurā.

Karlam klājās grūtāk: viņš tikko bija atsprādzējis maksts siksniņu, kad Kobra, bet pēc tam ari Svilpis notēmēja un — trāpīja. Operatīvā darbinieka krūtis aizsargāja titāna plāksnes, taču labā roka kļuva smaga un nokārās kā pātaga. Kobra, zobus atņirdzis, abām rokām satvēris ieroci, tēmēja Karlam galvā.

Kaimakovs beidzot pārvarēja sastingumu.

Bah! Bah! Bah! — likās, viņa pistoles šāvieni nomāc visus citus kaujas trokšņus.

Kobra pieliecās, un raidītā lode atlēca no ķieģeļu sienas. Ne katram pietiktu aukstasinības tēmēt Kaujas krustugunīs. Svilpim izkrita ierocis, un viņš tvēra pie pleca. Pirksti iekrāsojās asinssārti.

Francis pabeidza iesākto, iešaudams Kobrai galvā un sacaurumodams plaušas Zilajam.

Barvedis palika bez apsardzes. Gipietim beidzās patronas. Viņš aizsvieda pistoli un pielēca pie Ilkņa, kurš, kā viņam likās, nevarēja būt bīstams pretinieks dūru cīņā. Un gandrīz zaudēja aci.

Izglāba regulāri trenētā reakcija — viņš paspēja pieliekties, un zibošais trieciens trāpīja pierē. Seja pārplūda asinīm, tā ka neko vairs nevarēja redzēt, tomēr Franča sitiens barvedim bija lauzis kaklu.

Kaimakovs, izstieptajā rokā sažņaudzis pistoli, piekļāvās sienai, sagumušais Francis pie ievainojuma vietas spieda kabatlakatiņu un drudžaini berzēja acis, Karls centās atpogāt mēteli, lai ar kreiso roku aizsniegtos līdz pistolei. Bandīti, pamanījuši sava štāba sagrāvi, steidzās pie kazarmas.

Tobrīd sāka dārdēt izmeklētāju lielkalibra ieroči. īsās distancēs Mosberg ir efektīvāks par automātu, jo katrā šaušanas reizē raida aptuveni trīsdesmit nāvējošas kar- tečas lodes. Divu šādu ieroču tēmētas zalves iznīcināja četrus bandītus, vairākus izkropļoja, bet pārējos piespieda likties guļus.

Kaujas notikumu otrajā posmā uzbrucēju aktivitāte mazinājās. Mežujevs varēja nedaudz atvilkt elpu un paraudzīties apkārt. Automātu lodes bija ieurbušās divās bruņuvestēs, četri kaujinieki vēl pagaidām atsita uzbrukumus, tomēr PP-90 nav piemēroti ieroči ilgstošām ap- šaudēm, lodes no sakarsušajiem stobriem tika raidītas gandrīz bez efektivitātes.

Pa to laiku bandīti bija noslēguši aplenkuma loku un šāva no flangiem un aizmugures. Mežujevs saprata, ka pēc dažām minūtēm viss būs galā. Kāpēc palīdzība ir tik vāja? Operācijas plāns acīm redzami ir paputējis, bet kāds tam iemesls?

Gar galvu aizsvilpa lode, noraujot gabaliņu ādas un kontuzējot majoru. Viņš nokrita uz putekļainā, čaulītēm nosētā betona.

* * *

Kad galvenā grupa no betona pārejas iegāja vadības bunkurā, Vasiļjevs, vadoties pēc intuīcijas, piegāja pie pults un apsēdās operatora krēslā. Pārējie kāpa augšup.

Sarkanā ķieģeļu namiņa tērauda durvis atsprāga vaļā.

Par spīti draudīgajiem brīdinājumiem, nekādu mīnu apkārtnē nebija, un pusotrs desmits alfiešu, veikli atbrīvojuši ceļu caur dzeloņstieplēm, izrindojās ķēdē un atklāja viesuļuguni uz pārsteigtajiem un neko neapjēdzošajiem pretiniekiem.

Situācija kaujaslaukā acumirklī izmainījās. Bandīti atkāpās dziļāk teritorijā — tur, kur atradās palaišanas šahtas. Vairāki bēgot krita un kliegdami vāļājās pa zemi, citi saļima uzreiz bez dzīvības zīmēm.

Vasiļjevs pagrieza barošanas tumbleru un aplūkoja ilgi nedarbināto ierīci. Viņš nedaudz pārzināja dažādu līmeņu raķešu vadības pultis un kādreiz varēja iedarbināt jebkuru no tām. Tagad šīs iemaņas zudušas, taču nav ari vajadzīgas.

Majors ieslēdza teritorijas apskatu. Telekameras, uzmontētas augstos režģotos torņos, attēlu pārraidīja sešos monitoros. Vasiļjevu interesēja tikai viens.

Bandītu galvenā grupa — vairāk par diviem desmitiem vīru — bija sakāpuši milzīgā betona šķīvī pusotra metra augstumā virs zemes. Pozīcija bija ļoti izdevīga, jo ļāva aizsargāties uz visām pusēm, paliekot gandrīz drošībā no uzbrucēju šāvieniem. Izkvēpināt pretinieku no šādas paslēptuves nespētu pat simt specvienības kaujinieku.

Taču Vasiļjevs prata tos visus pieveikt, izdarot vienu rokas kustību. Jo šis superdrošais patvērums patiesībā bija sašaurinājums eksperimentālā šahtā ar vainagla- pas diafragmu, kas paredzēta raķetes paātrinātai palaišanai.

Viņš steigšus pārlaida skatienu pultij, meklēdams vajadzīgo pogu. Otrs monitors pārraidīja attēlu, kur Jurijs palīdz kādam ievainotam alfietim, pa trešo varēja redzēt, kā milicija ielenc militārdaļu.

—  Velns lai parauj!

Pirksti slīdēja pār pogu, slēdžu un tumbleru rindām.

—  Varbūt šis? — Atskanēja švīkstoņa, taču nekas nenotika. — Vai šis te? Nē… Tas tur? Atkal nekā…

Alfieši nolikās guļus improvizēta dzota priekšā. Kaujas norise atkal bija mainījusies. No betona šķīvja atskanēja uzvaras saucieni.

Šajā mirklī Vasiļjeva pirksts beidzot nospieda meklēto pogu. Diafragmas vainaglapas pašķīrās. Bandītiem zem kājām atvērās divdesmit metru dziļš tukšums. Triumfa saucienus nomainīja šausmu kliedzieni, kas drīz aprāvās.

Dzīvi palikušie bandīti nometa ieročus un laidās kur kurais. Bet militārdaļa jau bija ielenkta.

Omonieši grasījās iekļūt teritorijā, kad skaļrunī atskanēja komanda:

—   Uzmanību! Teritorija mīnēta! Līdz sapieru ierašanās brīdim ieeja aizliegta!

Vasiļjevs komandu atkārtoja divreiz, pēc tam paņēma rāciju un deva rīkojumu:

—  Jura, savāc visus, un ejam uz tuneli! Ātri!

Kad pēc pusstundas omonieši tomēr ieņēma kara pilsētiņu, tur bija palikuši tikai nogalinātie vai ievainotie bandīti. Izskaidrošanās kopsavilkums: piecpadsmit nogalināto, divdesmit septiņi ievainotie, divdesmit viens aizturētais. Nogalinātos apbedīja, ievainotos izvadāja pa slimnīcām, aizturētos pēc trim dienām atbrīvoja pierādījumu trūkuma dēļ.

Vārdu sakot — viss kā parasti.

Epilogs

Svēta vieta tukša nemēdz būt. Apspieduši zagļu pajukušo organizāciju un novājināto grupējumu, Dienvidrietumu zonu savā kontrolē pārņēma Ašota ļaudis.

Kotovs pārgāja uz «Insek», Kabanovs turpina vadīt ātrās reaģēšanas grupu, darot vienīgo, ko dzīvē prot: aiztur noziedzniekus notikuma vietā.

Kaimakovs strādā turpat, vienā nodaļā ar Levinu. Svētkos abi kopā iedzer, bet dažreiz atbrīvojas no stresa ar statistikas nodaļas inspektores Veras Sergejevnas No- sovas palīdzību.

Kļačkins jau paspējis nomainīt vairākus uzvārdus un vēl aizvien strādā Vācijā. No domas aizceļot uz Amerikas kontinentu viņš atteicās pēc ASV Centrālās bankas Berlīnes filiāles apmeklējuma, kad uzzināja, ka viņa rēķins iesaldēts sakarā ar apstākļiem, kurus noskaidrot viņam personiski jāierodas bankas direktorātā.

Vienpadsmitā daļa pārcieta nežēlīgu reorganizāciju, zaudēja patstāvību, plašo kompetenci un tika iekļauta Federālajā pretizlūkošanas dienestā. Par priekšnieku iecēla pulkvedi Dronovu. Reiz viņam ienāca prātā doma Verļinova sievu no resora mājas dzīvokļa pārvietot uz dzīvi citur. Iedarbojās bezjūtīgais birokrātijas aparāts, bet nežēlastībā kritušā ģenerāļa sieva, ne pārāk ticēdama veiksmei, uz balkona iznesa raidītāju, ko vīrs šādam gadījumam bija atstājis, un nospieda pogu. Tajā pašā mirklī bijušās vienpadsmitās daļas datori apstājās un uz to displejiem parādījās uzraksts: «Ģimeni neaiztikt. Drīz atgriezīšos. Verļinovs.» Kad par to pavēstīja Dronovam, viņš nobālēja un aizgāja uz operatoru telpu pats par to pārliecināties. Pēc tam no šī nodoma atteicās.

Notikums apauga ar baumām un nostiprināja to cilvēku pārliecību, kuri neticēja vienpadsmitās daļas priekšnieka nāvei.

Karpenko, Borisovs un Čerkasovs, kārtējo reizi satikušies, iedzēra par draugu un viņa drīzu atgriešanos.

Bet Vidusjūrā ar sniegbaltu jahtu, nosauktu Marijas vārdā, burā cienījams kungs Kristofors Grigoriadiss ar draugu — iznesīgu, muskuļotu vīru, lielisku peldētāju un nirēju.

Saulrietā šis cilvēks ilgi raugās pār zilgo ūdens klaju uz ziemeļaustrumiem. Viņš patiesi gatavojas atgriezties.

1991— 1994 Rostovā pie Donas

«Bandinieks augstā spēlē II» — tāds apakšvirsraksts ir Daņila Korecka nākamajam romānam

«PiESEGŠANAS AKCIJA»

kas drīzumā nonāks pie lasītājiem.

4 VDM — Valsts drošības ministrija. (Tulk. piez.)

* * *

V

Soks, ko Kļačkins pārdzīvoja maksas tualetes kabīnē, bija līdzvērtīgs viņa dzīves visspēcīgākajām izjūtām. Arī

2 Slapjie — slepkavas.

[1] killers — algots slepkava. (tulk. piez.)

[2] tdl — tikai dienesta lietošanai. (tulk. piez.)

[3] srmb — stratēģisko raķešu mobilās bāzes. (Tulk. piez.)

[4] vĀk — vissavienības ārkārtējā komisija.

[5] agpp — apvienotā galvenā policijas pārvalde.

[6] ietk — iekšlietu tautas komisariāts.

[7] psrs vdk pirmās galvenās pārvaldes darbinieks, tagad Krievijas Ārējās izlūkošanas dienesta darbinieks.

[8] psrs aizsardzības ministrijas Galvenās izlūkošanas pārvaldes darbinieks. Tagad Krievijas AM GIP darbinieks.

[9] Pārvalde ciņai ar terorismu.

[10] zagļu kopienas loceklis, kurš pārzina stacijas.

[11] viens no kopienas vadītājiem, kurš ir «pilnvarots» (kā autoritāte) atbildēt par noteiktu rajonu.

[12] ronap - reģionālā organizētas noziedzības apkarošanas pārvalde.

'stopētāji — ielas zagļi.

'zosij kaklu asināt — onanēt

Content

Koreckis Daņils Bandinieks augstā spēlē

Pirmā nodala

Otra nodaļa

Treša nodaļa

Ceturta nodaļa

Piektā nodala

Sestā nodala

Septītā nodaļa

Astotā nodaļa

Devītā nodala

Desmita nodala

Vienpadsmitā nodaļa

Divpadsmitā nodala

Trīspadsmitā nodaļa

Četrpadsmita nodala

Piecpadsmita nodala

Sešpadsmito nodaļa

Septiņpadsmitā nodaļa

Astoņpadsmitā nodala

Deviņpadsmitā nodala

Divdesmita nodala

Divdesmit pirmā nodaļa

Divdesmit otra nodala

Divdesmit piektā nodaļa

Divdesmit sestā nodaļa

Divdesmit septītā nodaļa