Koreckis Daņils

Galvenā operācija

DANILS KORECKIS

GALVENA OPERĀCIJA

.

Pirmā nodala

Atoma noslēpumi Krievijā pēc pārbūves laika tiek sargāti ārkārtīgi slikti, starp citu, tāpat kā viss pārējais, kas pieder nevis konkrētam cilvēkam, bet abstraktai tautai, sabiedrībai, valstij. Protams, daudzi nepiekritīs tik kategoriskam apgalvojumam, tomēr fakti runā paši par sevi. Ja finansu grupas «Pilsēta» ģenerāldirektors Sem- jons Poplavskis vēlas saglabāt savas impērijas drošību, tās ekonomiskos un pārējos noslēpumus, viņš uztur pats savu drošības dienestu ar pusotru tūkstoti stobru un katram ierindas sargam maksā piecsimt dolārus mēnesī.

Tas ir divarpus reižu vairāk nekā alga, ko saņem bijušās PSRS Vidējās mašīnbūves ministrijas Zinātnisko pētījumu institūta galvenais zinātniskais līdzstrādnieks. Siem speciāli bezpersoniskajiem ministrijas un institūta nosaukumiem bija jāmaldina ļaunprātīgie ārzemju īpašo dienestu aģenti vēl tais laikos, kad modrie pirmo nodaļu darbinieki nevarēja iedomāties, ka parastais padomju pilsonis ir spējīgs nozagt rasējumus vai stratēģisko materiālu paraugus tikpat ikdienišķi un tradicionāli kā krāsas kārbu, tapešu rulli vai gabalu vērša gaļas mīkstuma. Un viņiem bija taisnība, jo tais laimīgajos gados mūsu cilvēki zināja, ko var pa drusciņai stiept uz mājām un par ko pat ne mirkli iedomāties nedrīkst.

Vasilijs Semjonovičs Sļivins toreiz strādāja par vecāko zinātnisko līdzstrādnieku «pasta kastītē divdesmit viens», kā viņa zinātniskās pētniecības institūtu dēvēja dokumentos ar grifu «Dienesta vajadzībām», kaut ari amata pakāpes dēļ zināja arī savas iestādes īsto nosaukumu, kuru varēja sastapt vienīgi papīros, kas bija aizsargāti ar daudz stingrāku grifu: «Kodolmateriālu sašķelšanas problēmu zinātniskās pētniecības institūts». Parakstīdamies par gandrīz četrsimt rubļu algu, saņemdams iknedēļas produktu pasūtījumu un ikgadēju ceļazīmi uz sanatoriju, viņš uzskatāmi izjuta pārākumu, ko sniedz piederība pie slepenās numuru sfēras, kas ir valsts aizsardzības kodolvairoga elements.

Vasilijs Semjonovičs, tāpat kā viņa kolēģi, toreiz bija pilnīgi apmierināts ar dzīvi. Aiz mīlestības viņš apprecējās ar Mašu Iskorkinu no blakus nodaļas, diezgan drīz — trīsdesmit gadu vecumā — saņēma dzīvokli, speciālas rindas kārtībā nopirka automašīnu, bet galvenais — darīja to, ko gribēja. Kodolpētījumos savu degunu nebāza pat viszinīši no PSRS pilsētas komitejas, bet tiešie priekšnieki atbalstīja darbinieku patstāvību, it īpaši tad, kad tie atrada jaunus tematus, kas deva papildu finansējumu un ļāva paplašināt štatu: kodolieročiem valsts līdzekļus netaupīja.

Sļivins risināja ķēdes reakcijā iesaistītās kritiskās masas samazināšanas problēmu. Vienbrīd šo tematu gribēja slēgt: vecīgais maršals, nejauši iepazinies ar pētījumu, klaji paziņoja, ka sprādziena jaudas samazināšanas iespēju meklēšana ir ne tikai nevajadzīga, bet pat kaitīga, ka visi spēki jākoncentrē uz superbumbu, kas spēj iznīcināt veselu kontinentu. Bet maršals drīz nomira, un pēc tam mainījās arī karošanas koncepcija: Ģenerālštābs atzina operatīvi taktisko kodollādiņu izmantošanas lietderību, un Sļivina pētījumam radās pamatojums. Par mobilā pārnēsājamā fugasa konstruēšanu viņš saņēma Valsts prēmiju, tehnisko zinātņu doktora grādu un savu laboratoriju.

Toreiz likās, ka tā tas paliks uz laiku laikiem: lielas algas, pārtikas produktu devas un ceļazīmes, stingra modrības atmosfēra un necaurredzams slepenības priekškars. Bet piepeši viss izmainījās, turklāt sabrukums sākās ar pašu svētāko — ar valsts noslēpuma nesatricināmības atmosfēru. Konspiratīvās Vidējās mašīnbūves ministrijas pārdēvēšana par Atomenerģijas ministriju ārkārtīgi pārsteidza visus darbiniekus, kas bija audzināti nesatricināmā bijībā pret slepenības režīmu. Viņu izpratnē tas bija ārkārtīgi piedauzīgs un cinisks akts, viņi nebūtu mazāk pārsteigti, ja institūta jubilejas svētku sarīkojumā direktora vietniece profesore Voļenkova būtu novilkusi kleitu, nometusi apakšveļu un, ļenganās krūtis purinādama, būtu staigājusi pa zāli un izlikusies, ka tas nav nekas īpašs… Bet bezkaunīgā konspirācijas noņemšana bija tikai sākums. Drīz sekoja pētījumu sašaurināšana, štata vienību samazināšana, finansējuma līmeņa pazemināšana. Izrādījās, ka kodolvairogs, kas ir arī zobens, Dzimtenei vajadzīgs daudz mazāk par ārzemju investīcijām un šķietamu atzīšanu starptautiskajos saietos. Objekti, kuros bija ieguldīts milzīgs darbs, cits pēc cita tika izslēgti no aktīvās funkcionēšanas režīma un nolemti demontāžai, kas izmaksāja daudz vairāk nekā to radīšana. Nozare panīka acīm redzami.

—  Vasja, vai esi beidzis? — Maša jautāja, pabāzusi galvu mazajā kabinetiņā, kur sēdēja viņas laulātais draugs, skumīgās pārdomās iegrimis. Viņa, kā parasti, bija rūpīgi izskaistinājusi seju, pieglaudusi īsi apcirptos matus — matiņš pie matiņa, gluži kā pelnu pelēka cepurīte uz mazās galviņas.

—  Jā, tūlīt iesim…

Sļivins aizsita cauršūto darba burtnīcu ar numurētām lapām un violetiem zīmoga nospiedumiem, nodeva to slepenajai daļai, parakstījās žurnālā, ka neiznes no telpām nekādus melnrakstus, uzmetumus un zīmējumus, un pēc tam sāka iziešanas procedūru. Tagad tā bija stipri vienkāršāka: agrāko piecu posteņu vietā vajadzēja paiet garām tikai diviem — tehniskās un režīma drošības postenim. Pirmais bija radiokontroles un metālu kontroles postenis, bet otrajā postenī Sļivinu appētīja praporščiks ar lapsas kūmiņa seju, salīdzinādams viņa caurlaidi ar apliecību.

Maša uz ielas viņu gaidīja pie veca zila «dampīša», kurā jau bija iemetusies rūsa. Cieši piegulošs aitādas puskažociņš ar šallveida apkakli, ūdeļādas cepurīte, kas līdzīga vīriešu ausainei, melni gari zābaki, kas cieši apņem stilbus… Skaistule! Viņai blakus mīņājās Igors Bob- renkovs no trešās laboratorijas. Ģērbies apvalkātā drapa mētelītī, noplukušā trušādas cepurē un platās, saņurcītās biksēs, viņš blakus Mašai izskatījās pēc bezpajumtnieka. Igors nodarbojās ar smago kodolu dalīšanas ķēdes reakcijas paātrināšanas problēmu un bija tuvu tās atrisinājumam. Rezultātā varētu desmitiem reižu palielināt «atbrīvojamās enerģijas apjomu», kā speciālisti mēdza aizplīvuroti runāt par sprādziena graujošo spēku.

—   Vasilij Semjonovič, aizdodiet divus simtniekus, — Bobrenkovs diezgan žēlabainā balsī lūdza. Šis sakum- pušais, tuvredzīgais cilvēks ar skumīgu seju nepavisam neizskatījās pēc ģēnija. Protams, ja viņam nomainītu apģērbu, izraudzītu modernas brilles un ieliktu kabatā miljons rubļu, viņš droši vien izslietos, kļūtu omulīgs un iegūtu pilnīgi normālu izskatu.

—   Līdz algas dienai? — Sļivins jautāja un iebāza roku kabatā. Vēl pavisam nesen viņš nevarēja atbalstīt kolēģus, kas pastāvīgi augošās dzīves dārdzības un algas izmaksas aizkavēšanās dēļ cieta trūkumu.

—  Jā, — Igors atsaucās, pamādams ar galvu, paņēma četras čaukstošas piecdesmit rubļu banknotes, pateicās, tad zaglīgi palūkojās visapkārt un saņēma Vasiliju aiz piedurknes.

—   Vai varu dažas minūtes jūs aizkavēt?

Maša izbrīnījusies sarauca uz augšu savas smalkās, it kā ar zīmuli uzvilktās uzacis.

—  Vai tad tu nevarēji ar viņu aprunāties darba laikā, draudziņ? Esmu nosalusi, un man gribas ēst…

—   Nekas, ja tikai dažas minūtes, — Sļivins noteica un padeva sievai atslēgas. — Iedarbini motoriņu un ieslēdz sildītāju.

Pieskaņodamies bomžam līdzīgā vecākā zinātniskā līdzstrādnieka soļiem, Vasilijs Semjonovičs gāja pa trotuāru gar institūta fasādes sienu; viņš izskatījās daudz cienīgāks par savu ceļabiedru: tāds pats spīdīgs ādas puskažociņš kā Mašai, nerpas laiviņcepure, kājās dārgi saišu zābaki ar biezu pazoli.

—   Nikolajs atsūtīja vēstuli, — Bobrenkovs čukstēja, joprojām lūkodamies apkārt. — Viņam viss ir kārtībā. Pilnīga brīvība, jebkura iekārta, divi tūkstoši dolāru mēnesī… Arī pie klimata esot pieradis…

Pūta ass vējš, sejā cirtās sausas, dzēlīgas sniega pārslas, gaisā jau bija sajūtama sala elpa. Uz pārslām apkaisītā asfalta stiepās garumā divas pēdu ķēdītes: skaidri izteikti rievu raksti un gludeni nodilušu pazoļu nospiedumi. Žilbinoši saulainā pasaule ar nogurdinošu tveici un kaltējošu tuksneša vēju, pie kuras it kā esot pieradis vecais biedrs Kola, šķita pilnīgi ireāla.

—  Viņi aicina arī mūs…

—  Ko aicina? — Sļivins izsaucās un aiz pārsteiguma apstājās.

—   Mani un jūs. Bobrenkovu un Sļivinu. Ar ģimenēm.

Igors vairs nelūkojās apkārt. Acis aiz biezajiem briļļu

stikliem vērās tieši Vasilijam Semjonovičam sejā, stingri un uzstājīgi. It kā nevis viņš, bet Vasilijs būtu aizņēmies naudu un tagad pienācis laiks atprasīt parādu. Provokācija? Vai…

—   Bet es nevienam neko neesmu lūdzis!

—   Pats prezidents nosaucis mūsu uzvārdus. Viņi grib, lai mēs strādājam kopā, vienā laboratorijā. Vienas problēmas ietvaros.

Sļivins neapzināti devās tālāk. Pēdas uz trotuāra pagarinājās. Jaunu, siltu saišu zābaku un novalkātu rudens kurpju pēdas. Kritiskās masas samazināšana un ķēdes reakcijas paātrināšana. Tieši tas, kas vajadzīgs nelielai valstij ar ierobežotiem kodolresursiem, valstij, kas par katru cenu vēlas tikt pie atomieroča, lai to izmantotu lokālos karos.

—       Mums būs pavisam citādi apstākli, — Bobrenkovs čukstus turpināja. — Katram sava kotedža, kalpotāji, četri tūkstoši mēnesī. Pēc darba pabeigšanas simttūkstoš dolāru prēmija un iespēja izbraukt uz jebkuru valsti…

«… Vai arī tupēšana pazemes cietumā kā bezmaksas pielikumam pie «tās mantiņas» izgudrošanas,» Vasilijs Semjonovičs nodomāja, bet neko neteica. Viņi bija aizgājuši diezgan tālu, aizmugurē noskanēja automašīnas signāls: Maša steidzināja sarunā iekaisušo laulāto draugu.

—   Zini, ko Igor, — Sļivins atbildēja ar dziļu pārliecību balsī. — Noticis kāds pārpratums. Es nekad neesmu gribējis uz kaut kurieni aizbraukt. Man ir labi ari šeit. Acīmredzot Nikolajs pēc savas ierosmes maldinājis tos, kuru labā strādā. Tieši tā viņam aizraksti.

Mobilā kodolfugasa izgudrotājs pagriezās un gāja atpakaļ. Bobrenkovs viņam sekoja. Iespējams, ka viņš nav provokators. Varbūt tikai nonācis strupceļā. Pirms septiņiem gadiem viņam būtu tikusi Valsts prēmija un visi tai atbilstošie labumi. Bet tagad valstī, kas atbruņojas vārda pilnā nozīmē, viņu gaida atbrīvošana no darba jau nākamajā štata samazināšanas akcijā. Tiesīgi un likumīgi: atbrīvots kā cilvēks ar vismazāko darba stāžu. Darba likumu kodeksā par ģenialitāti nekas nav teikts. Tāpēc cilvēks raustās, meklē, kur būtu labāk. Bet kāpēc viņš savu ceļu pavērš uz svešu pusi? Tas ir bīstami.

—   «…visi, it visi tic labākai pasaulei, lēni jo lēni krīt kodola fugass», — Sļivins sāka dungot pirmo prātā ienākušo motīvu, lai nomāktu bažīgās domas, bet tūlīt aprāvās. Asociatīvā atmiņa bija izvēlējusies attiecīgu dziesmiņu, un Vasilijam Semjonovičam likās, ka tā visai apkārtnei atklāj sarunas saturu. Jā, tas viss ir ļoti bīstami.

—  Es tikai pateicu, ko raksti Nikolajs, — Bobrenkovs, it kā vainīgs juzdamies, taisnojās. — Neapvainojieties!

—   Par ko lai es apvainotos! — Sļivins pēc iespējas bezrūpīgi atbildēja. — Vai negribi, lai aizvedu līdz metro?

—   Nē, paldies. Man ar trolejbusu parocīgāk…

—       Kā zini. — Vasilijs Semjonovičs pasniedza roku un pasmaidīja, izrādīdams, ka nepiegriež vērību nule notikušajai sarunai.

—  Un vēl…

Igora balsī atkal ieskanējās žēlabaina stīga, it kā viņš gribētu izlūgties vēl trešo simtnieku.

—  Vai jūs nevarētu mani ieteikt, ja kādam ievajagas konsultācijas? Man neviens neko nepiedāvā, bet savilkt kopā galus kļūst aizvien grūtāk, it īpaši, kad aizkavē algas izmaksu… Jums jau ir sava klientūra, es varētu palīdzēt…

«Velns parāvis!»

Pārvarējis sevi, Sļivins uzsmaidīja vēl platāku smaidu.

—   Nu gan tu gvelz niekus! Kas par klientūru? Kas tad es esmu — advokāts, vai? Vai speciālists venēriskajās slimībās? Tiem patiešām ienākumi krīt kā no debesīm. Mani tikai pāris reižu palūdza izmērīt līmeni un noteikt atbilstību normai, tas arī viss. Un samaksāja simt piecdesmit tūkstošus par katru reizi. Protams, nav slikti, taču tā ir liela noņemšanās. Sieva aizliedza veltīgi tērēt laiku. Ja kaut kas līdzīgs trāpīsies, es tev pateikšu. Vai esi ar mieru?

—   Paldies! — Bobrenkovs sirsnīgi papsieda viņam roku un, stipri uzkumpis, devās uz piestātni.

Sļivins piegāja pie auto, kas kūpināja izplūdes gāzi, un apsēdās uz pasažieru sēdekļa.

—   Es braukšu? Urā! — Maša priecīgi izsaucās un strauji uzņēma ātrumu. Parasti viņš neļāva sievai vadīt automašīnu pa pilsētu, bet pašreiz pat neaizrādīja par pārāk brašo braukšanu un neizteica parastās pamācības. Viņa izbrīnījusies uzmeta skatienu negaidīti pieklusušajam vīram.

—   Par ko tu priecājies?

Tikai tagad viņš sajuta, ka sejas muskuļi joprojām ir savilkti: steigā uzmestais mākslotais smaids negribēja nozust.

Igors pastāstīja smieklīgu anekdoti…

—   Es arī gribu to dzirdēt!

—   Uzmani ceļu un nenovērs uzmanību! Mājās.

Salonā kļuva karsti, un sasprindzinājums, kas pirmīt viņu bija pārņēmis, pamazām atslāba. Savilktās lūpas ieņēma parasto stāvokli. Vispirms priekšlikums izbraukt, pēc tam saruna par konsultācijām… Sakritība? Nē, kad runa ir par nopietnām lietām, nejaušībai un sakritībai neviens netic.

Pirms astoņiem gadiem modē nāca konversija. Tautas saimniecības sasniegumu izstādē tika atvērts īpašs paviljons aizsardzības uzņēmumiem un sarīkota tautas patēriņa preču demonstrēšana. Arī viņiem bija savs stends: eksponēja dažus sadzīves dozimetrus, pretradiā- cijas kostīmus atomelektrostaciju apkalpei un tamlīdzīgus niekus. Bet pēc dažām dienām avīzē «Večerņije novosti» parādījās it kā nevainīga informācija desmit rindiņās: «Kodolmateriālu sašķelšanas problēmu zinātniskās pētniecības institūts izstādījis iedzīvotājiem ļoti vajadzīgus mēraparātus radioaktivitātes līmeņa noteikšanai, šo aparātu nepieciešamība īpaši saasinājusies pēc avārijas Černobiļas AES…»

Institūtā šī ziņa radīja bumbas sprādzienam līdzīgu efektu. Uz stendā taču uzrakstīts: «Vidējās mašīnbūves zinātnisko pētījumu institūts»! No kurienes uzradies īstais— slepenais nosaukums? Pirmā nodaļa blisina acis, kurators no VDK griež vai pasauli apkārt… Piesējās avīzei, bet reportieri rokas vien plāta: «Kāds piezvanīja, varbūt pa pastu atsūtīja, mums šādi sūtījumi nāk straumēm, katrā numurā publicējam desmitiem informāciju, kur nu vēl tās, kas aiziet uz papīrgrozu… Izsekot katrai nav nekādas iespējas, pārbaudām tikai tad, ja rodas šaubas… Bet kādas šaubas varēja būt šai gadījumā — viss kā parasti: izstāde ir, aparāti ir, kāda nozīme stenda nosaukumam?» Viss beidzās ar neko.

Pēc tam nāca vēl viens īpašs notikums. Institūts pasūtīja periodisko literatūru no visas pasaules, protams, uz piegādes organizācijas adresi, bet piepeši uz īsto, uz slepenībā turēto adresi pienāk vēstule no Savienotajām Valstīm: tāda un tāda universitāte sāk izdot jaunu žurnālu par kodolmateriālu problēmām, vai nevēlaties to pasūtīt? Atkal visi ir kājās, atkal tracis, kņada, jandāliņš…

Bet neviens tās neuzskatīja par nejaušībām. Abi fakti kategoriski tika novērtēti kā ārzemju speciālo dienestu izrādīta interese par stratēģiski svarīgu objektu. Bet kāpēc tad ārzemju izlūkošanas dienestiem šī interese tik klaji jāizrāda? Kas gan viņus, šos riebekļus, var saprast… Tomēr secinājumi tika izdarīti: pirmās daļas priekšnieku aizraidīja pensijā, pastiprināja modrību, darbiniekus iepazīstināja ar instrukcijām.

Tikai jājautā — kāpēc Igors Bobrenkovs tagad parādījies viņa ceļā? Kas viņu uzsūtījis? Mūsu pretizlūkošana, svešzemju izlūkdienesti, konkurenti? Un kas viņiem, neliešiem, ir zināms?

Maša vadīja mašīnu droši. Aiz loga ņirbēja spoži izgaismoti skatlogi, mirgoja dažādu krāsu neona reklāmas. .Sarkani, zaļi, dzelteni atspulgi krita uz smalko profilu ar cieši savilktām lūpām. Ceļš bija jāuzmana, un viņa sasprindzināti to vēroja pa priekšējo stiklu. Pirmais snie- dziņš vēl turējās, tāpēc trase bija bīstama. Arī Igora Bobrenkova uzvedība patiešām bija ļoti bīstama. Lūkodamies mīļotās sievas sejā, Sļivins izdarīja šādu galīgu secinājumu.

Atstājuši mašīnu laukumiņā pie deviņu stāvu paneļu nama gala, viņi devās tālāk gar garu fasādi, kas izskatījās pēc okeāna tvaikoņa borta. Gandrīz visi iluminatori ir gaiši: izcili komfortablais un pasaulē visdrošākais kuģis drīz aizvedīs savus iemītniekus interesantā ceļojumā, kurā viņi jutīsies mierīgi, bagāti un laimīgi, kurā piepildīsies slēptās vēlēšanās, kurā triumfēs labestība un taisnīgums. Tikai žēl, ka brīnišķīgajam ceļojumam būs īss mūžs un nākamajā rītā to pārtrauks pretīgi modinātājpulksteņu zvani…

Aiz atkritumu tvertnēm rēgojās kāds tumšs, salīcis augums, likās, ka cilvēks no kaut kā slēpjas vai dzērumā kārto dabisku vajadzību. Viņš kaut ko pie sevis murmināja, tātad patiešām alkoholiķis. Pretim parādes druvīm stāvēja grezns ārzemju markas limuzīns ar tonētiem stikliem. Šofera pusē logs bija mazliet nolaists, bet melnajā spraugā zibenīgi šaudījās krāsu mūzikas zibšņi, spēcīgi skaļruņi meta ārā saraustītus, kliedzošus ritmus.

«Kā viņi tur nesajūk prātā?» Sļivins nodomāja. «Noslēgtā telpā… Tur jābūt notrulinātai uztverei un pilnīgam emocionālo sajūtu trūkumam.»

Arī Maša pievērsa uzmanību elegantajai automašīnai.

—  Vajadzētu apmainīt ari mūsu vecenīti… Tāda, protams, mums nav pa spēkam, bet devīto vai volgu droši vien varētu dabūt. Kā tu domā, mīļais?

—   Varēt jau var, tikai to te nevarēs atstāt… Būs jādzen uz stāvvietu vai arī jāpērk garāža. Pamatīga ķēpāšanās… — Sļivins izklaidīgi atbildēja, bet klusībā nodomāja: lieki izdevumi vienmēr piesaista pretizlūkošanas dienesta uzmanību, pat pašreizējā jūklī var ievērot. Viņš taču nestrādā privātā firmā.

Ar liftu viņi uzbrauca līdz sestajam stāvam. Maša atslēdza nesen ieliktās metāla durvis. Sļivini dzīvoja parastā divistabu dzīvoklī, kurā nebija nekādu greznību. Bērnu viņiem nebija. Savā laikā gan viņš, gan ari viņa pastāvīgi braukāja komandējumos: Tomska 7, Arzamasa 16, Semipalatinska… Likumsakarība vienkārša: ja atomob- jektos strādā viens no laulātajiem draugiem, spēja radīt bērnus samazinās par trīsdesmit procentiem; ja strādā abi — par septiņdesmit. Par visu ir jāmaksā.

Tiklīdz bija aizcirtušās drošās atslēgas, atskanēja telefona zvans. It kā zvanītājs būtu redzējis, ka saimnieki atgriezušies mājās. Sļivinam nezin kāpēc iešāvās prātā pie parādes durvīm stāvošā ārzemju markas automašīna.

—  Es klausos, — viņš asi atsaucās klausulē. Lielais spogulis, kas karājās pie sienas, viņu rādīja līdz ceļgaliem — trīsdesmit astoņus gadus vecu vidējas miesas- būves vīrieti ar augstu, izliektu pieri, izpūrušiem matiem, kas pēc cepures noņemšanas vēl nebija pieglausti, atpogātā ādas puškažociņā, kas bija novilkts tikai no viena pleca. Viņš izskatījās manāmi noraizējies.

—  Sveicināts, Vasilij Semjonovič! — klausulē atskanēja laipna balss, kas varēja būt gan valdonīga un barga, gan pavēlnieciska — atkarībā no situācijas.

—       Sveicināts, dārgais Sergej Petrovič, priecājos dzirdēt jūsu balsi, — Vasilijs sacīja, un tā nebija tukša pieklājības frāze, viņš runāja ar cilvēku, kas izlēma ikvienu problēmu, tādēļ tūdaļ izgaisa nepatīkamais sasprindzinājums, ko bija radījusi saruna ar Bobrenkovu, un viņš viegli uzelpoja. Gribējās labajam draugam pateikt kaut ko patīkamu, un iemesls nebija tālu jāmeklē.

—   Es jūs redzēju televīzijā, tā bija ļoti veiksmīga uzstāšanās. Ja es nebūtu zinājis, par ko balsot, pēc šīs pārraides man vairs šaubu nebūtu.

—  Paldies, Vasilij Semjonovič. Tūlīt pie jums ieradīsies kāds cilvēks, mans paziņa. Viņam nepieciešama palīdzība, neatsakiet. Kad satiksimies, pārrunāsim visu sīkāk.

Sergejs Petrovičs telefona sarunās vienmēr bija ļoti strups.

Sļivins vēl nebija paguvis nolikt klausuli, kad pie durvīm jau noskanēja zvans.

—   Kas zvana? — piesardzīgā Maša jautāja, uzlikdama ķēdīti.

—  Sergeja Petroviča uzdevumā, — dziļā kakla balsī stādījās priekšā spēcīgs, ļoti slaids kaukāzietis garā ādas mētelī un kažokādas cepurē. Tieši pār slieksni viņš namamātei pasniedza metru garu Holandes rožu pušķi, pēc tam iestiepa priekšnamā varen lielu ceļasomu, kurā šķindēja stikla trauki, un grozu ar augļiem. Acīmredzot kāds viņam to bija palīdzējis nogādāt līdz sestajam stāvam, un diezin vai viņš ar šādu nastu bija gājis pa ielu. Tātad viņš bija gaidījis ārzemju markas automašīnā un pa radiotelefonu Sergejam Petrovičam paziņojis par dzīvokļa saimnieku pārnākšanu. Sļivins pietvēra sevi pie domas, ka vēl pirms gada viņš nepiegrieza vērību detaļām un neprata tās analizēt.

—  Jūs tikko no darba, un es no darba, laiks vakariņām, un šeit jau viss ir gatavs, — viņš paskaidroja, norādīdams uz somu un plati smaidīdams, it kā būtu sens šīs ģimenes draugs vai pat radinieks. — Mani sauc Leči, krieviski — par Lošu, — viesis stādījās priekšā, ātri noģērbās un aiznesa somu uz virtuvi.

Vakariņas bija varenas. Dārgas, īpašas delikateses, lieliski vīni un konjaki, izteiksmīgi kaukāziešu tosti. Leči bija pieklājīgs, uzmanīgs un asprātīgs.

—   Kāpēc es pie jums atnācu? — viņš jautāja, pacēlis glāzi ar valkanu, smaržīgu un pasakaini dārgu konjaku. — Vai darīšanās, ko? Nē! Darīšanas var kārtot darbavietā, var ari sarunāt pa telefonu. Vai tā nav? Lai vīrieša cilvēks to pasaka!

Melnās, plaši ieplestās acis uzticīgi pievērsās saimniekam, gaidīdamas viņa apstiprinājumu.

—  Tā ir, tā ir. — Vasilijs pamāja ar galvu.

Patiesībā viss bija pilnīgi citādi. Darbavietā svešus

cilvēkus neielaida, bet par darījumiem, kuru dēļ parasti pie viņa griezās, neviens pa telefonu nerunāja. Ari viesis to ļoti labi zināja, tomēr vētraini nopriecājās par neapšaubāmajiem meliem.

—   Re, vai dzirdēji? — Leči jautāja Mašai, it kā viņa būtu šaubījusies par viesa vārdiem. — Es atnācu citā sakarībā. Tāpēc ka Sergejs Petrovičs man teica: tie ir brīnišķīgi cilvēki. Tev ar viņiem jāiepazīstas! Un es atnācu iepazīties. Tāpēc uzdzersim uz iepazīšanos!

Leči vienā malkā iztukšoja savu glāzīti, laulātais pāris sekoja viņa paraugam. Konjaks bija lielisks.

—  Jūs man liekaties kaut kam līdzīgs. — Maša, jau krietni sasārtusi, pacēlusi pret viesi savu tievo pirkstiņu, spīdīgām acīm konstatēja. — Vasja, kam Leči ir līdzīgs?

Sļivins paraustīja plecus. Viņam likās, ka viesis tramīgi saausās.

—  Atcerējos! Serjožam no astotā stāva! Gan augums, gan stāja, gan seja… Vai jūs viņu nesatikāt, kad nācāt augšā? Viņš dzied restorānā, un ap šo laiku viņam jāiet uz darbu…

—   Nē, nesatiku nevienu, — Leči atbildēja, apgalvojumu pastiprinādams ar savas milzīgi lielās plaukstas mājienu.

—  Žēl, — Maša iesmējās. — Jūs pats par to būtu pārliecinājies. Viņš ir osetīns. Jūs arī esat osetīns?

—   Kas par osetīnu! — Leči apvainojās. — Es esmu čečens!

—  Ak tā-ā-ā, — Maša novilka un pārstāja smieties.

—  Tūlīt atkal teiksiet: mafija, šmafija! Zinu, zinu. Ja kāds nosists vai aplaupīts, vienmēr čečens vainīgs… — Viesis grūtsirdīgi nopūtās. — Es domāju tā: katrā tautā ir slikti cilvēki. Bet ir arī labi! Es gribu uzdzert uz labiem cilvēkiem, uz tādiem kā mēs!

Viņš ātri piepildīja glāzes, saskandināja ar namamāti un namatēvu, izdzēra, mirkli iegrima pārdomās. Melnās, biezās uzacis gandrīz savilkās kopā, saraukdamas virsdegunes ādu dziļā grumbā.

—  Ja nu pēkšņi uzrodas kāds slikts cilvēks no mūsējiem, pasakiet man. Un nekādu problēmu nebūs.

Leči balss skanēja ar tādu pārliecību, ka Maša un Vasilijs noticēja: tā nav tikai kaukāzieša dižošanās. Jā, tik tiešām, čečenu kriminālā grupējuma vadītāja Mago- meta Tepkojeva tuvākais palīgs runāja tīru patiesību.

Biezās uzacis atlaidās, cietsirdīgā grumba izlīdzinājās.

—   Ek, tā nav pareizi, nav labi runāt par tik bēdīgām lietām. Kad labi cilvēki satiekas, jābūt priecīgam prātam. Es tūlīt izstāstīšu smieklīgu anekdoti…

Sātīgi paēdis un iesilis, Vasilijs Semjonovičs prātoja, kāda konsultācija šoreiz no viņa būs vajadzīga. Parasti runa bija par kodolmateriālu transportēšanas drošības veidiem, par atlikušās radioaktivitātes mērījumiem, dezaktivācijas metodēm… Gadījās identificēt sarkano dzīvsudrabu, novērtēt, kāds spēka efekts ir ampulai ar cēziju, kas iegūts no parasta gamma-defektoskopa, atšķirt stipri bagātinātu urānu-238 no izmantotas reaktoru kodoldeg- vielas.

Kad Maša bija aizgājusi mazgāt traukus, viesis sāka lietišķu sarunu. »

—  Tas bija sen, kad es mācījos institūtā, turklāt — naftiniekos, — Leči iesāka, kautrīgi izplezdams rokas. — No tehnikas maz ko sajēdzu, pat autiņu neprotu remontēt. Tāpēc vajadzības reizēs griežos pie gudriem cilvēkiem. Pie tādiem kā jūs. Sergejs Petrovičs teica: par jums gudrāku speciālistu Maskavā neatrast…

No tvīda žaketes iekškabatas viņš izvilka melnu paciņu un uz žurnālu galdiņa pulētās virsmas izkratīja dažas fotogrāfijas.

—   Kas tajās redzams?

Sļivins pacēla fotogrāfijas, un viņam pār muguru pārskrēja salti šermuļi. Attēlos dažādā rakursā bija redzama pārvietojamā kodollādiņa uzspridzināšanas pults.

—  Tā… Tā…

No acīm redzamiem kriminālnoziegumiem viņš parasti turējās pēc iespējas tālu. Viena lieta ir komercdarījumi: galu galā — kā lai viņš zina, kur iegūts ieročiem izmantojamais urāns un kur to paredzēts izmantot? Tagad visi zog, pārdod, uzpērk… Kādu dienu avīzēs parādījās ziņa par ārkārtēju notikumu Komunālās saimniecības bankā: pēkšņā nāvē nomira direktors, tūlīt pēc tam viņa pēctecis, bet direktora krēslā atrada cēzija naglu no gamma-defektoskopa. Toreiz viņš padzina nepatīkamās domas, kas mācās virsū. Vai pasaulē mazums defektoskopu! Bet šādu ierīču pasaulē patiešām ir maz… Viņš pats redzējis tikai vienu pulti — Semipalatinskas poligonā…

—   Kāpēc tu nobālēji? Tas nekur neder! Jāiedzer!

Leči ielika viņa sastingušajos pirkstos glāzi ar dzintar-

dzelteno dzērienu. Bet Vasilijs Semjonovičs neizjūta nekādu garšu: dzēriens tikai apdedzināja aukslējas, barības vadu, patīkams siltums ielija kuņģī, izkausēdams ledus gabalu, kas pēkšņi bija radies zem lāpstiņām.

—  Tas ir rīks, ar kuru uzspridzina atombumbu, vai ne? — Leči iejautājās ikdienišķā balsī, it kā interesēdamies, vai nepiepildīt namatēvam vēl glāzīti.

«Viņiem tas jau ir zināms,» Sļivins nodomāja, viegli uzelpodams. «Tātad man te maza daļa… Turklāt šādu pulšu pasaulē ir vairāk nekā mobilo mugursomas fu- gasu… Ko vairs bēdāt par apaušiem, kad zirgs pagalam!»

—  Jā, — viņš noteiktā balsī atbildēja. — Tā ir kodollādiņa uzspridzināšanas pults.

—  Saki — kuras pogas jānospiež?

Sļivinam likās, ka Leči sācis runāt bez akcenta. Viņš pacēla galvu. Jautrais kaukāzietis bija izgaisis. Viņa priekšā sēdēja nopietns, stingrs un enerģisks vīrs, kas bija pieradis saņemt pilnīgas atbildes uz tiem jautājumiem, kurus viņš uzdod.

—  Tas nav tik vienkārši. Jāzina šifrs.

—  Vai šifru var sameklēt?

Jā, patiesi, viņš runāja bez akcenta. Izrunas rīkles skaņas, tāpat kā ziedi, konjaks un skaistie tosti, bija tikai kaukāziešu kolorīta elements. Nu vairs tas nebija vajadzīgs.

—  Principā tas ir iespējams. Tā nav nekāda stratēģiska raķete. Šādas pultis izmanto slēgtos objektos, kur ir ierobežots cilvēku skaits. Un kods nav īpaši sarežģīts. Labam speciālistam būtu vajadzīgas divas trīs dienas…

—   Vai jums ir tāds speciālists? Sergejs Petrovičs lūdza, lai jūs ar šo lietu nenodarbojaties. Lai to uzņemas kāds cits.

Melnās acis bija sašaurinājušās un absolūti neko neizteica. Absolūti neko.

—  Cits? — Sļivins jautāja, lai tikai novilcinātu laiku, pats sevi mānīdams. Viss bija skaidrs. Neapstrīdami skaidrs.

—  Jā, cits. Tāds, kas nedraudzējas ar Sergeju Pet- roviču. Un nav tik lielisks cilvēks.

—   Ir. Tikai…

—   Kas par «tikai»?

Atskanēja viegli soļi, istabā ielūkojās Maša. Pār plecu pārmestais dvielis un raibais priekšautiņš viņu bija pārvērtis par īstu namamāti. Vasilija Semjonoviča krūtīs saviļņojās siltas jūtas.

—  Vīrieši dzers tēju vai kafiju?

Leči pat galvu nepagrieza.

—   Kas par «tikai»?

—   Pagaidi virtuvē, zaķīt! — Sļivins uzsmaidīja sievai. — Mums ir svarīga saruna.

Sieva kaprīzi pacēla galvu.

—   Runājiet veseli! Es iešu baudīt tēju.

Soļi nošvīkstēja pretējā virzienā. Vasilijs Semjonovičs vairs nesmaidīja. Galu galā viņš jau bija pieņēmis lēmumu par Bobrenkovu. Ja viņš ir bīstams…

—   Iespējams, ka viņš ir saistīts ar Iekšlietu ministriju. Vai valsts drošību. Vai arī ar vēl ko citu.

—  Tam nav nozīmes. Piezvaniet viņam!

Pāršķirstīdams sadriskāto piezīmju grāmatiņu, Sļivins atrada vajadzīgo numuru, gribēja atnest telefona aparātu, bet Leči izvilka no kabatas un pasniedza mobilā telefona klausuli. Vasilijs Petrovičs spaidīja pīkstošos taustiņus, mēģinādams iedomāties, ko pašreiz dara viņa darba biedrs. Varbūt raksta ziņojumu? Varbūt sarunājas ar privātās drēbēs ģērbušos militāri trenētu cilvēku, kam ir īsi apcirpti mati un stinga sejas izteiksme? Bet varbūt prāto, kā labāk savos tīklos ievilkt aizdomās turēto Sļivinu?

Igors Bobrenkovs nedarīja ne vienu, ne otru, ne trešo. Pirmo reizi pēc ilga laika viņš sev sarīkoja pamatīgas un sātīgas vakariņas: desa, olu kultenis, marinēti gurķīši, tēja ar cukuru. Sākumā gribēja paņemt ari pudeli sausā vīna vai pāris kārbiņu alus, tomēr nolēma netērēt naudu. Starp citu, pēc maltītes viņš jutās tik gurdens, it kā patiešām būtu dzēris. Zvilnēdams uz dīvāna, Igors truli skatījās televizora ekrānā, neuztverdams pārraides saturu. Gausi risa drūmu pārdomu pavedieni. Kāda velna pēc viņš sapinās ar kodolfiziku? Vajadzēja kļūt par frizieri vai masieri. Tie tagad ir viļņa virsotnē, turklāt vajadzīga tikai ķemme, šķēres un rokas, lai gūtu panākumus. Nekādi plāni, kas katru gadu no jauna apstiprināmi, nekādas dārgas iekārtas, nekādi pārlieku sarežģīti eksperimenti. Klienti nāk aumaļām, viss, ko nopelni, ir tavs! Cik brīnišķīgi, ja nav jābūt atkarīgam ne no viena! Bet viņš velk gaužām trūcīgu dzīvīti un drīzumā var kļūt par bezdarbnieku. Slēgs tematu, samazinās štatu un — viss ir cauri!

Lielas cerības viņš bija licis uz Nikolaju, bet arī no tām jāatvadās: Sļivins negrib, bet bez viņa droši vien arī Igoru tur nepieņems. Vai tad velti Nikolajs vēstulē runā par abiem… Kas nekaiš Sļivinam — skaisti apģērbies, sievu uzposis, vienmēr nauda kabatā… Tagad daudzi konsultē un krietni par to saņem, bet kurš gan grib dalīties? Nupat ari Vasilijs Semjonovičs izlikās par nabadziņu…

Noskanēja telefona zvans, un Igors tūlīt satvēra klausuli — gluži kā cilvēks, ko spārno cerības uz pārmaiņām likteni.

Pabeidzis sarunu, Sļivins atdeva klausuli īpašniekam. Leči vairs netēloja viesi, un viņa asais, nepacietīgais jautājums noskanēja kā bosa saruna ar padoto.

—   Ko viņš teica?

Vasilijs Semjonovičs klusēja. No labā noskaņojuma vairs nebija ne miņas. Sajūta bija pretīga, it kā kaķi būtu dvēseli piegānījuši.

—   Bija priecīgs… Pateicās… Nobrīnījās, ka tieši tūlīt…

Paņēmis gandrīz iztukšoto pudeli, viņš ielēja tikai sev, izdzēra un tūlīt piepildīja glāzi no jauna. Viņš vienmēr ļoti pārdzīvoja, kad bija izdarījis kādu nekrietnību. Lai gan katra nākamā nelietība bija vieglāk pārdzīvojama par iepriekšējo.

—  Nav ko brīnīties, kad lieta steidzama, — Leči noburkšķēja un atlikušo konjaku ielēja savā glāzē.

—     Uzdzersim uz mūsu panākumiem!

Sļivins mehāniski saskandināja, tomēr nedzēra. Leči izturējās tā, it kā viņi būtu uz vienu roku, it kā Vasilijs Semjonovičs ne tikai zinātu par nākamā darba steidzamību, bet arī loti cerētu uz tā izdošanos. Patiesībā Sļivins gribēja palikt pēc iespējas talak no ārkārtīgi tumšā pasākuma, kas saistīts ar kodolierīces iniciējošās pults ieslēgšanu.

—   Kāpēc tu nedzer? — čečens bargi noprasīja.

—   Kaukāzā pieņemts tā: ja tosts ir uzsaukts — visi uzdzer uz to!

—  Bet kas ar to notiks? — Kodolzinātniekam paspruka jautājums. Viņš saprata, ka diezin vai saņems pareizu atbildi, taču pieņemama būtu jebkāda, ja tikai tā mazinātu sirdsapziņas pārmetumus. Bet Leči nepaguva pateikt nomierinošos melus.

Laukā noskanēja sausi sprādzieni, divi pēc kārtas, pēc pāris mirkļiem vēl trīs. «Kāds laikam laiž gaisā raķetes,» Sļivins vienaldzīgi nodomāja, turpretim nesatricināmi mierīgais kaukāzietis nervozi pielēca kājās, apgāzdams krēslu, un pieskrēja pie loga. No viņa sejas izteiksmes Vasi- lijs Semjonovičs noprata, ka noskanējuši šāvieni — nevis kaut kādi abstrakti un bezpersoniski šāvieni, bet tādi, kam ir vistiešākais sakars ar Leči un varbūt arī ar viņu pašu. Tāpēc viņš sekoja Leči pa pēdām.

—  Ka tevi, ka tavu māti, ka tavu tēvu… parautu! — Leči lamājās, zobus šņirkstinādams un visiem labi zināmos, nepārprotamos krievu izteicienus papildinādams ar nesaprotamiem vārdiem, kas noskanēja kā smaga akmens dārdieni pa skārdu.

Lejā liesmoja saspridzinātā ārzemniece. No tās vēlās ārā nevis krāsu mūzikas viļņi, bet gan īstas dzelteni sarkanīgas uguns liesmas. Uz baltā sniega kā melns krusts gulēja augšpēdu nokrituša cilvēka augums.

—  Vai šautene tev ir? — čečens iebrēcās briesmīgā balsī. — Kur balkons?

Viņa labajā rokā parādījās gara, melna pistole, kreisajā— telefona klausule; ar pirkstu, kas bija izbāzts caur sprūda skavu, viņš spaidīja ciparu taustiņus un mežonīgi lūkojās apkārt.

—  Kas noticis? — Maša satraukti jautāja, izskrējusi no virtuves. — Kāpēc jums vajadzīga šautene?

—  Ej vannas istabā un liecies garšļauku uz grīdas, tūlīt sāksies apšaude! — Leči uzkliedza, zobus atņirgdams, un tūlīt jau mierīgākā balsī turpināja telefona klausulē: — Magomet, mani pietvēra speca dzīvoklī, puiši pagalam, mašīna deg. Šeit ir metāla durvis, bet ilgi neizturēšu, steidzies ātrāk! Ko, adrese?

Viņš pagriezās pret apjukušo namatēvu.

—   Kāda ir tava adrese?

Sļivins pateica, Leči to atkārtoja mikrofonā. Bet šai pašā brīdī Maša pa balsienam diktēja telefona klausulē ielas nosaukumu, mājas un dzīvokļa numuru, ko vada otrā galā, drošības labad atkārtodams katru vārdu, pierakstīja Iekšlietu ministrijas galvenās pārvaldes dežūrdaļas operators. Varēja likties, ka Sļivinu dzīvokļa adrese šai mirklī ir vissvarīgākā lieta pasaules mērogā.

Vispirms ieradās rajona Iekšlietu pārvaldes tūlītējās reaģēšanas grupa. Strupais uaziks, kas no augšas izskatījās pēc vaboles, apstājās netālu no degošās automašīnas, atpleta durtiņas kā spārnus un izlaida trīs neveiklus, bruņu vestēm nodrošinātus vīrus ar šaušanai paceltiem automātiem.

—  Ja uzbrauks augšā, durvis neatvērt! — Leči brīdināja. — Tie varbūt ir pārģērbušies…

Pistoli viņš nenoglabāja, tikai pārslēdza drošinātāju un, piesardzīgi vērdamies ārā pa logu, turēja to gatavībā — ar stobru uz augšu. Kabatas ierocis Sļivinu biedēja vairāk nekā pārnēsājamais kodolfugass vai atomšāviņa vadības pults. Visdedzīgāk viņš vēlējās, lai nelūgtais viesis, kura dēļ draud nepatikšanas, jo drīzāk aizietu.

Pēc minūtēm desmit blakus milicijas automašīnai nobremzēja milzīgi liels džips.

—  Šiem puišiem mēs atvērsim. — Leči uzelpoja, paslēpa pistoli zem žaketes un pasmaidīja. — Tie ir mūsējie.

Pie durvīm trīs reizes ar dažādu laika atstarpi noskanēja klauvējieni.

—   Tu esi dzīvs? — noskanēja spalga balss. — Mēs jau nodomājām, ka tu lejā esi noguldīts. Līdzīgs, ģērbies tāpat kā tu. Tikai šalle citāda.

—   Labi vēl, ka pēc šalles pazini, citādi būtu apgriezies un aizbraucis, — Leči labsirdīgi nobubināja, pamezdams dzīvokli. Noklakšķēja atslēga. Sļivinu laulātais pāris palika divatā.

—  Serjoža nogalināts, — Maša izsaucās un piespieda delnu pie mutes. — Kādas šausmas! Šai pilsētā nav iespējams dzīvot!

—  Šai valstī nav iespējams dzīvot! — Vasilijs Senijo- novičs precizēja. Sašutums, kas skanēja viņa balsī, bija patiess.

Lai cik paradoksāli, taču tukšumu zem Maskavas nav mazāk par cieto grunti. Pļāpīgie un ne vienmēr tālredzīgie žurnālisti bija pirmie, kas izpētīja šo faktu un galvaspilsētas «pazoli» salīdzināja ar Šveices siera gabalu. Metro, kanalizācija, sakaru līniju koridori, milzīgi plašas noliktavu telpas, stratēģiskās rezerves sakņu bāzu un noliktavu pievedceļi, iegremdēti komandpunkti, speciāli tuneļi, daudzstāvu pilsētas X stundas gadījumam, senas apakšzemes ejas, izrakumu gaiteņi, spīķeri, iebrukumi, artēziskie tukšumi, izžuvušu vai pa pusei izžuvušu upīšu gultnes šķērso pazemes telpu simtiem kilometru platībā, savienodamies fantastiskos labirintos.

Pat vecajos vispārējās sakārtotības laikos noslēpumainajai pazemes pasaulei bija daudz saimnieku. Apvienībai «Maskavas gāze» bija diezgan precīza slepena savu komunikāciju shēma, «Maskavas ūdensvadu» saimniecībai — sava, arī Pazemes ventilācijas trests un Maskavas telefonu skaru trests savos pirmās nodaļas seifos glabāja «palagus», kas bija izraibināti ar līniju tūkstošiem un violetiem ierobežojošo grifu zīmogiem labajā augšējā stūrī. Bet reizēm gāzes saimniecības betona grīda ie- gruva vai nu Ņegļinkas gultnes, vai arī Hitrovkas slepenas ejas bedrē, un pēc tam desmitiem priekšnieku un speciālistu mocījās minējumos: ko lai dara? Parasti pēc īsām un ātrām konsultācijām ar partijas rajona komiteju caurumu pamatīgi aizcementēja un aizmirsa par paralēlās, nevienam nepiederošās pasaules pastāvēšanu.

Notika arī citādi: Pazemes ventilācijas tresta vai Metro celtniecības tresta līnijbrigāde savām vajadzībām izcērt eju un iekļūst spilgti apgaismotā tunelī, tūlīt iekaucas sirēnas un saceļas tāds tracis, ka nu vairs neviens — no parasta strādnieka līdz pat pārvaldniekam — nav priecīgs par ielūkošanos slepenas instances valdījumā. Šādos gadījumos notikumu gaita risinājās citādi: brigādi nekavējoties atsauca no darba, visi noklausījās īsu lekciju par modrību un parakstījās par redzētā neizpaušanu, pēc tam viņi šai bīstamai vietai gāja apkārt ar līkumu. Bet izcirstā eja tika aizmūrēta uz līdzenas vietas, turklāt tik rūpīgi, ka nekas vairs nebija redzams.

Toreiz speciālās pazemes būves bija tiešā Maskavas Valsts drošības komitejas piecpadsmitās pārvaldes pārziņā, bet to kurators bija PSRS Valsts drošības komitejas vienpadsmitā daļa ar ģenerāli Verļinovu priekšgalā. Gandrīz visa pazemes pāreju platība bija pakļauta tehniskai kontrolei: televīzijas kameras, kapacitīvie devēji, elektriskās aizsardzības sistēmas, automātiskas šaušanas ierīces, kas orientējamas ar radiolokācijas palīdzību… Turklāt divas trīs reizes nedēļā devās apgaitā operatīvās profilakses grupas… Desmitiem gadu šeit viss bija mierīgi, tikai astoņdesmitajā gadā, pirms Olimpiādes, kāds klaidonis iekļuva automātiskās šaušanas ierīces ugunīs, bet astoņdesmit trešajā gadā četri teroristi pielavījās gandrīz pie ieejas Kremļa metro, taču iedarbojās signalizācija un viņus acumirklī aizturēja, viņi pazuda kā akā iekrituši.

Tad karantīnas uzraudzības dienests sagatavoja ziņojumu «Par speciālo būvju sistēmas tehnogēno starojumu ietekmi uz speleofaunu». Andropovs personīgi iepazinās ar dosjē un tam pievienotajām fotogrāfijām ar pazemē mītošo žurku un zirnekļu attēliem un uzrakstīja rezolūciju, kurā bija trīs punkti: «1. Sagatavot operāciju visu šo mošķu iznīcināšanai. 2. Informāciju turēt slepenībā. 3. Ziņu noplūdes gadījumā organizēt kontrpropa- gandas kampaņu, kurā iesaistīt autoritatīvus speciālistus.»

Diemžēl bija pienācis jau tas laiks, kad ģenerālsekretāri nomira agrāk, nekā īstenojās viņu norādījumi. Bet vēlāk viss aizgāja latatā.

Aslanam Idigovam, ko sauca par Vilku, nekad nav paticis vilkt vezumu. Tāpēc viņš visādi izlocījās no būvdarbiem un jau sāka prātot, vai nebūtu laiks doties atpakaļ uz dzimto pusi. Tur vismaz neviens viņu neiedzīs pazemē un nepavēlēs mūrēt kaut kādas stulbas sienas. Bet, no otras puses, Cečņā ir īsts karš un nav zināms, ar ko tas beigsies; pilnīgi iespējams, ka līdzšinējās patvaļības vairs nebūs. Ņems un samizos visus zēnus, sabāzīs atpakaļ aiz dzeloņdrāšu žoga… Labāk nesteigties…

Kabatas laternas staru kūlis trāpīja Vilkam, kas bija pietupies pie grīdas.

—   Ko tu te kverni? — Lauztais Deguns bargi noprasīja. — Ej nest akmeņus vai gatavot javu!

—   Ko, nu jau vairs uzpīpēt nav brīv? — Vilks atcirta, bet, saprazdams, ka strīdēšanās ne ar ko labu nebeigsies, negribīgi vilkās uz apgaismotās vietas pusi. Prožektori ar mokām lauzās cauri cementa putekļiem, kas tūlīt sāka kņudināt degunu. Plato tuneļa rīkli jau nosprostoja bieza lielu akmens bloku siena, zem griestiem vēl bija palikusi pusmetru plata sprauga, pa kuru aumaļām gāzās iekšā putekļiem pieblīvētais gaiss.

—  Aizmūrēsim un pašiem vairs nebūs gaisa, ko elpot! — Idigovs drūmi noteica, padodams smagos akmeņus. Neviens viņam neatbildēja. Šeit strādāja «komandētie» no Gudermesas, Maskavā dzīvojošie tautasbrāļi viņus izmantoja kā vergus, tāpēc visi bija neapmierināti, taču skaļi izteikt savu sašutumu baidījās.

—  Man ir anaša, — Aslans pačukstēja, satverdams aiz piedurknes * plecīga auguma tautasbrāļi, kas bija iesaukts par Knābi.

Tas bez vārda runas nometa akmeni turpat pie kājām.

—   Iesim ievilkt…

Viņi pagāja dažus soļus tālāk un, baterijas spīdinādami, no ieroču kaudzes izvilka savus stobrus. Vilks ar ierastu kustību uzmeta automātu uz pleca. Strādāt ar ieroci nav iespējams, turklāt nav vajadzīgs. Automāts pilnīgi spēj ne tikai paēdināt savu īpašnieku, bet arī apgādāt ar visu nepieciešamo. Tāpēc rokām jāizvēlas viens vai otrs: ierocis vai lauznis.

—   Es neesmu šeit tāpēc, lai liektu muguru, — Vilks ierunājās, glaudīdams gludo un cieto laides koksni. — Sākumā man te bija pa prātam, īsta dzīvošana… Domāju, ka tā turpināsies. Bet viņi mūs pataisījuši par mūrniekiem!

Knābis izšņauca degunu, bet šajā neitrālajā skaņā Vilks saklausīja piekrišanu.

—       Es pazīstu pašu Tepkojevu, draudzējos ar viņa jaunāko brāli, — viņš padižojās. — Gribēju jau pirmajā dienā pieiet pie viņa un aprunāties, bet Leči nelaida tuvumā. «Pēcāk, pēcāk!» Bet es tik un tā pietikšu pie Magometa! Aizlikšu vārdu arī par tevi, vai gribi?

—   Protams, kāda runa! Augšā lustīgāka dzīve, — Knābis piekrita. — Un vispār — kāpēc jānoņemas ar akmeņu kraušanu, labāk darīt vīriešu darbus. Kaut gan… Šeit arī viņi kaut ko lielu iecerējuši…

Pretim nāca dažas ēnas ar baterijām, katram gadījumam Knābis apklusa. Dzeltenīgie stari vienaldzīgi paslīdēja garām. Šeit staigāja tikai savējie. Tuneļa posms aptuveni kilometra garumā no abiem galiem bija aizmūrēts ar sienu, ko caurumoja šaujamlūkas, pie tām stāvēja sargposteņi. Šeit bija ierīkots kaut kas līdzīgs lauku nometnei kalnu aizā. Nometnes centrs bija liela brezenta telts ar īpašu apsardzes loku. Tas, kas notika teltī, tika turēts slepenībā, lai gan šādas tādas ziņu drumslas izspraucās caur brezentu.

—  Iegriezīsimies šeit, lai Lauztais Deguns mūs neierauga, — Knābis noteica un saliecies ienira šaurā gaiteņa atzarā. Tas bija sauss un, ja ņem vērā, ka gandrīz visa nometnes teritorija bija pārvērtusies par milzīgu ateju, apbrīnojami tīrs.

Apsēdušies uz akmeņiem, abi tautasbrāļi aizsmēķēja mastirkas [1] un, saliekuši plaukstu taurītē, kas aizstāja kaljanu ar gaisa pieplūdes kanāliem, vilka dziļi krūtīs saldeni sīvos, reibinošos dūmus.

—  Šie atveduši uz štābu kādu puisi, — Knābis ierunājās, atslābinādams augumu. — Inženieri. Nu jau divas dienas kaut ko dara. Laikam ievērojama persona.

—   Ko viņš dara? Un kāpēc ievērojama persona? — Vilks murminādams jautāja.

—  Zēni dzirdējuši, ka šis stāstījis par Sadamu Hu- seinu. Tas viņu pazīstot, aicinājis pie sevis, piedāvājis darbu.

—   Uz kurieni, uz Turciju, vai?

—  Kaut kur uz to pusi. Droši vien maksā brangu naudu, — Knābis klusi atbildēja, gandrīz jau padevies snaudam.

—   Labāk būtu atveduši kādu bābieti… — Idigovs sapņaini novilka. Viņa ķermenis bija kļuvis viegls un mazliet jau pacēlies virs cietajiem akmeņiem. Drīz tas uzlidos gaisā. — Atceries, mums apsolīja, vai ne? Skaista kucīte… Žēl, ka aizbēga. Un Aļiku nožmiedza…

—  Var noķert… — Knābis sarosījās. — Kāpēc ne? Iesim tūlīt!

—   Stulbeni! Redzams, ka ilgi neesi smēķējis, pagalam atmiekšķējies. Dunci ribās — to tu noķersi. Domā, ka viņa pati nodūra? Ar viņu kopā bija puisis no specdienesta. Viņi pat automātus paķēruši līdzi.

Aklajā plaisas tumsā aiz viņu mugurām kaut kas sakustējās.

—  Ko viņš domā iebaidīt! — Knābis spiedzīgā balsī izsaucās. — Ceļamies un ejam tūlīt!

—   Stulbeni…

Vilks jau bija pacēlies augstumos. Viņš jutās viegli un līksmi. Gribējās pat šim galīgajam muļķim pateikt kaut ko patīkamu.

—  Es labāk paņemšu tevi sev līdzi. Pie vienas meičas… Konfekte! Mēs apturējām vilcienu, tomēr nepaguvām… Bet viņas pase ir pie manis… Sagādāsim viņai pamatīgu pārsteigumu…

Vilks gardi iesmējās. Dzīvais kumšķis aiz viņa muguras neuztvēra šīs skaņas, tāpēc ka posmkājiem nav dzirdes orgānu. Bet tīmekļa pavedieni kā rezonators uztvēra gaisa svārstības un atkal dzīvo radību apturēja ceļā uz mērķi.

Pēc sen tapušā karantīnas uzraudzības dienesta ārkārtīgi slepenā ziņojuma klasifikācijas šis zirneklis nepiederēja pie pašiem lielākajiem indivīdiem, drīzāk — pie vidēji lieliem. Tas bija apmēram buldoga augumā, protams, ņemot vērā tikai rumpi. Posmainās, spalvainās kājas spēja izstiepties divu metru garumā. Drausmīgais mutants kustējās pilnīgi bez trokšņa, centimetru pēc centimetra tuvodamies diviem lieliem ādas maisiem, kuros bija dzīvinošs šķidrums.

Izsmēķējuši mastriku, viņi ļengani atlaidās pret grumbuļainajām mūra sienām, juzdamies atslābināti un pilnīgi nobrieduši. Vilks pa nomīdītu, piegružotu klajumu dzinās pakaļ meitenei skolnieces formā ar baltu priekšautiņu un zināja, ka viņa nekur neaizbēgs. Knābis kā putns lidinājās virs dzimtajiem kalniem, un saule ar lūpām sniedzās pretim, lai noskūpstītu viņa īsto ērgļa knābi, kas nezin pa kuru laiku bija izaudzis viņa parastā, kaut ari pamatīgi lielā deguna vietā…

Drausmīgais zirneklis savu upuri izraudzīja gluži nejauši. Spalvainā ķetna pieskārās glumam, nosmulētam ādas mētelim, pieskāriens nebija patīkams, un ķetna stiepās tālāk, uztaustīdama daudz maigāku kamuflēta vatnieka audumu. Pēc brītiņa hitīna žokļi, iešļircinājuši anestezējošas siekalas, pārkoda ādu uz Knābja kakla.

* * *

Arsens Tatajevs, ar iesauku Lauztais Deguns, arī agrāk negaidīja pieņemšanu pie Magometa Tepkojeva. Tagad speciāli informēta apsardze viņu ielaida jebkurā diennakts stundā.

Steidzīgiem soļiem izgājis cauri istabu anfilādei, apmeklētājs atrada vareno čečenu kriminālās diasporas vadītāju kabinetā, kur viņš ar savu sekretāru spēlēja kārtis.

—  Gatavs! — Lauztais Deguns jau 110 sliekšņa izsaucās, un pēc tā, kā parasti nesatricināmais Magomets sarāvās, ikviens, kas viņu pazina, varēja noprast, ka runa ir par kaut ko ārkārtēju.

—   Kā likts?

—  Kā likts! Viņš paspaidīja podziņas, un uz ekrāna parādījās uzraksts: «Gatavība numur viens». Un iedegās sarkana spuldzīte. Tāpat kā kino. Un džinkstoņa — ž-ž-ž… Kā ar zāģi pa nerviem, man pat kļuva nelabi…

Atnācēja uzbudinājums it kā elektrizēja gaisu visā lielajā istabā, kas bija pieblīvēta ar datoriem, televizoriem, sakaru pultīm gluži kā firmas «Sony» demonstrācijas zāle. Leči pielēca kājās, iebāza rokas spilgtā sporta tērpa kabatās, it kā grasītos skriet prom, tikai nezinātu, uz kurieni, tad sāka nervozi staigāt no viena istabas gala līdz otram. Magomets piegāja pie galda, paņēma vienu no radiotelefonu melnajām klausulēm, pasvārstīja to plaukstā, bet pēc brītiņa atlika atpakaļ.

—  Kā tad iznāk, vai tagad kurš katrs dzērumā var šo mantiņu uzspridzināt? — viņš piepeši jautāja, greizi smīnēdams.

—  Kurš katrs nevar, — Lauztais Deguns atbildēja, parakņājās pa kabatām un izvilka dažas komplicētas atslēgas. — Es tur seifu iebetonēju grīdā, bet pulti ieslēdzu seifā. Un pieliku četrus sargus. Piekodināju: «Šaujiet uz katru, kas pienāk tuvāk par metru!» Ja tev sagribēsies uzlaist šāviņu gaisā — lūdzu! Jebkurā brīdī.

—  Kā tur ar to… inženieri? — Leči it kā vienaldzīgi iejautājās.

Lauztais Deguns laiski atmeta ar roku.

—  Tas vēl neko nav apjēdzis. Gaida naudu.

—  Vai viņš mums ir vajadzīgs? — Magomets jautāja.

Arsens paraustīja plecus.

—  Pagaidām lai pasēž, katram gadījumam. Bet vispār… Ieslēgt un izslēgt pratīs jebkurš…

—  Jā-ā… — Magomets nenoteikti novilka.

—  Varbūt man jāaizbrauc uz turieni? — Leči ierosināja. — Kā nekā tā ir nopietna lieta.

—  Nē. — Magomets pagrozīja galvu. — Labāk apsēdīsimies un apspriedīsimies, kā rīkoties tālāk. Tas taču notiek pirmo reizi pasaulē! Kaut kas tāds vēl nekad un nekur nav bijis!

Magomets Tepkojevs, tāpat kā ikviens Kaukāza vīrietis, mēdza padižoties ikvienā izdevīgā gadījumā, taču pašreiz viņam bija simtprocentīgas tiesības tā runāt. Nekad un nekur pasaulē noziedzīga grupējuma rokās vēl nebija nokļuvis kodollādiņš, kas notēmēts uz valsts galveno ojektu.

No lidostas Šeremetjeva-2 puses pa Ļeņingradas šoseju ar simt četrdesmit divu kilometru ātrumu stundā joņoja melna bruņota čaika. Pēcpārbūves Krievijā, it īpaši ar naudu, bandītiem un biznesmeņiem pārpildītajā Maskavā, braukšanas ātrums un bruņoti automobiļi nevienu vairs nevarēja pārsteigt, tomēr čaika bija marka, pēc kuras nekļūdīgi bija saprotams, ka braucēji pieder pie valdības struktūru augstākajiem ešeloniem. Tas bija skaidrs nevis tāpēc, ka čaiku nevarētu nopirkt viens vai otrs bagāts biznesmenis vai autoritatīvs bandīts, nē — «demokrātiskais tirgus» ļāva biznesmeņiem un bandītiem pirkt itin visu, pat tā līmeņa politiķus, kuriem kopš neatminamiem laikiem ir izņēmuma tiesības izmantot augsta prestiža specvežus [2] . noslēpums ir ļoti vienkāršs: čaikai vajadzīga ikdienas tehniskā apkope, tā aprij trīsdesmit litrus degvielas uz katriem simt kilometriem, tātad atļauties šādu greznību var tikai valsts, turklāt tā valsts daļa, kas neraizējas par pastāvīgajiem «caurumiem» valsts budžetā.

Pie Upes stacijas pēc benzīna uzpildīšanas uz šosejas bravūrīgi izripoja mersedess bez numura, pieradis pie pašizdomātiem ceļu satiksmes kustības noteikumiem, un tik tikko nesadūrās ar melno daudztonnīgo ratu, kas ne par mata tiesu nebija samazinājis ātrumu, tāpēc, ārkārtīgi saniknojies par tik nepieredzētu bezkaunību, sāka dzīties tam pakaļ. Spēcīgās torpēdas, šķeldamas sauso, salto gaisu, gandrīz saskārās ar bortiem, elektriskais pacēlājs ar draudīgu gausumu sāka nolaist tonēto automobiļa logu — centimetru biezā speciālās stikla paketes kārta negribīgi slīdēja lejup. Vaņka Miroņgalva un vēl trīs Maskavā pazīstami bandīti sastapās skatieniem ar četriem Galvenās apsardzes pārvaldes darbiniekiem — ar operatīvās darbības grupu, kuras koda nosaukums bija «Elle», un acumirklī saprata, ka revanšēties nebūs iespējams. Izliektais spoguļstikls, kas maksāja trīs tūkstošus četrsimt piecdesmit dolārus, strauji pacēlās augšup un nostājās savā vietā, draudīgais mersedess piebremzēdams pagriezās pa labi un it kā apstulbis krietnu brīdi ripoja pa labās puses rindu ar kaunpilnu astoņdesmit kilometru ātrumu, bet drīz atguvās un atkal zibenīgi joņoja uz priekšu, nolēmis atspēlēties kādam citam.

— Pieķēzīja bikses, nelieši! — grupas vecākais noteica, pavadīdams konkurentus ar saltu skatienu, kas zibsnīja zem smagajiem uzacu lokiem, tad nicīgi nospļāvās uz viņu pusi un aizvēra logu. — Roka prasīt prasījās uzmest viņiem «ābolīti», tikko noturējos… Ja trasē būtu mazāk mašīnu…

Viņš uz plaukstas pamētāja mazu tērauda bumbiņu — jaunāko šķembu granātas modeli.

Ģenerālis Verļinovs vienmēr interesējās par jaunumiem bruņojuma jomā un savā laikā vienpadsmito daļu apgādāja ar modernākajiem paraugiem, bet par «ābolīti» viņš bija tikai dzirdējis, jo noliktavās šī lietiņa vēl nebija parādījusies. Verļinovs zināja, ka šī granāta ir kompaktāka par F-l vai RGD-5 un divreiz vieglāka, bet neatpaliek spēcīguma ziņā. Un vēl viena atšķirība: ja izvelk tapu, atpakaļ to vairs nevar atbīdīt — granāta jāizmet.

Pametusi Volokolamskas šoseju, ātrumu nesama- zindāma, čaika uzjoņoja uz Ļeņingradas prospekta. Verļinovs atvilka elpu un atlaidās uz mīkstā ādas spilvena. Viņš nebija ēdis gandrīz divas dienas: nebija laika, turklāt nepārtrauktais nervu sasprindzinājums neradīja ēstgribu. Arī pašreiz ēst negribējās, mocīja tikai slāpes. īsā epizode pie Upju stacijas nepalīdzēja atbildēt uz galveno jautājumu, kas viņu satrauca: kāds spēks viņu izvilcis no Grieķijas?

Ārējās izlūkošanas dienests?

Slēpdamies no policijas Tinas salā, viņš uzņēma sakarus ar Krievijas sūtniecības Arējās izlūkošanas dienesta rezidentu Atēnās, un tas apsolīja nodrošināt eksfiltrāciju, bet negaidīti viss mainījās. Pa viļņiem lēkājošie šoneri un zvejnieku laivas nozuda, salu aplenca armijas un policijas kuteri, visā salā tika izvērsta plaša meklēšanas operācija, un ģenerālis nosprieda, ka viņam pienācis gals. Tomēr laimes rats pagriezās vēlreiz: kā pēc burvju rīkstītes mājiena tumšpelēkie krasta apsardzes kuģi pameta dežūrvietas un, atstādami aiz sevis baltas bangas, aizpeldēja uz salai piederošo akvatoriju, bet norunātajā vietā pienāca gliseris ar zaļu vimpeli, kā bija norunāts ar Ārējās izlūkošanas dienesta rezidentu.

Taču gliserī nebija tā cilvēka, ar kuru Verļinovs bija runājis pa telefonu. Kaut arī viņš neizpauda savu piederību, viens tomēr bija skaidrs: Arējās izlūkošanas dienests izvairās no tik klajām, gandrīz demonstratīvām akcijām aiz robežām. Jā, ari mājās tas cenšas turēties ēnā un skaļi neizrādīties. Cilvēki, kas bija apgādāti ar modernāko bruņojumu un Maskavas ielās uzvedās kā saimnieki, diezin vai piederēja pie šīs instances.

Bet kas tad? Federālais drošības dienests? Neizskatās pēc Stepaškina rokraksta… Nē, nepavisam neizskatās pēc tā! Turklāt jāšaubās, vai viņam ir siltas jūtas pret bijušo padoto, kas kritis nežēlastībā. Varbūt Galvenā izlūkošanas pārvalde? Vēl mazāk ticams: tās darboņi taču ir viņa niknākie ienaidnieki — cik asiņu viņš nav tiem nolaidis… Tie būtu nadzīgi tikai tad, ja vajadzētu izpildīt nāves spriedumu, bet šādam aktam nav nepieciešams cilvēku vest pāri valsts robežām, mērot tūkstošiem kilometru garu ceļu. Bez tam — lidmašīnā neviens viņu nepavadīja, ari sagaidīšana nelikās naidīga: nav ne roku dzelžu, ne stobru pie sāniem, pret viņu izturas laipni, ar cieņu… Nē, viņu nav izpestījis ne Federālais drošības dienests, ne Galvenā izlūkošanas pārvalde! Tomēr nav arī citu spēka vienību, kas spētu izdarīt to, kas viņa labā izdarīts! Ja tikai…

Ģenerālim Verļinovam bija vairāk nekā trīsdesmit gadu darba pieredze speciālajos PSRS un Krievijas dienestos. Viņš zināja, ka brīnumi nenotiek. Tātad pēdējā laikā valsts politiskajā arēnā parādījusies spēcīga, labi apgādāta un stipri pašpārliecināta struktūra, kam ir plašas operatīvās iespējas aiz robežām. Principā tā nevarētu būt: spēcīgi speciālie dienesti vienā stundā nevar izšķilties kā cāļi inkubatorā. Bet cita izskaidrojuma viņa eksfil- trācijas fenomenam nebija.

Ātrumu nesamazinādama, čaika pa Spasa torņa vārtiem iejoņoja Kremlī.

* * *

Maskavas reģiona apvienību, organizāciju un grupējumu ēnu darbības koordinatoru Sergeju Petroviču Kaļa- dovu par viszinošu un visvarenu personu atzina vienīgi vidējā un augšējā līmeņa figūras. Zemākajā līmenī viņu vispār neviens nepazina, un zvēriskie konkrēto teritoriju «buļļi», kas atzina tikai vienu dievu — vēl jo zvēriskāko «brigadieri», visnotaļ varēja ar tērauda atspersteku apstrādāt viņa diezgan inteliģento fiziononiiju. Kriminālās varas augstākā līmeņa pārstāvji, kas jau bija gandrīz pilnīgi atbrīvojušies no banālajām kriminālnoziedznieku pazīmēm un ieguvuši parasto finansu un valsts pārstāvju formu un saturu, pret viņu izturējās ar viegli labvēlīgu iecietību kā pret noderīgu un vispār vērtīgu darbinieku, kurš savas nabadzības un maznozīmīguma dēļ nekad neiekļūs tais aprindās, kas tagad pārvalda visu dzīvi, nepiederēs pie elites, kas atļaujas pusdienot Hammera centrā Krasnopresņas krastmalā.

— Iesaku nobaudīt šos cigārus, īsta Havana 110 Politbiroja krājumiem.

Smēķētāju istaba sestajā stāvā bija pustukša un samērā vēsa. Upe vēl nebija aizsalusi, likās, ka no melnā ūdens izgaro rēna dūmaka. Sergejs Poplavskis, kas sēdēja pretim Koordinatoram, tika uzskatīts par vienu no visbagātākajiem cilvēkiem Maskavā, par neapšaubāmu dzīves saimnieku. Viņš bija draugos ar mēru, ar parlamenta augšpalātas spīkeru Noreiko, kas galvaspilsētas politiskās elites aprindās bija pazīstams ar iesauku Skais- tulītis. Prezidenta administrācijas lietu pārvaldnieku — nepievilcīgu vīru, ko paziņas čukstus saukāja par Leļļu

Dancinātāju, ar Vaņku Miroņgalvu, Magometu Tepko- jevu — Kalnieti un vēl ar pārdesmit cilvēkiem, kas pārvaldīja ne tikai galvaspilsētas ēnu pasauli, bet arī legālo dzīvi, tātad noteica visas Krievijas likteni.

—  Tavs jūrnieciņš ir tev pateicību parādā: tu viņam izglābi dzīvību, izrādīji viesmīlību un sarīkoji karalisku pieņemšanu. Vārdu sakot, uzkabināji viņu uz āķa ar perspektīvu.

Poplavskis bija vecā kaluma cilvēks un neatzina ne masāžas kabinetus, ne kosmētiskas operācijas, tādēļ viņa seja izskatījās pēc grumbām izvagotas papjēmašē maskas no televīzijas raidījuma «Lelles». Un viss, ko viņš teica, varēja būt Skaistulīša, Leļļu Dancinātāja, Kalnieša vai kāda cita cilvēka sacerēta teksta atskaņojums, tikai ar obligātu noteikumu, ka jāpiedalās pašam Semjonam Isaje- vičam un jāievēro viņa intereses.

—   Neapšaubāmi ari tas ir pareizi, — Poplavskis atsaucās. Viņa spīdošās acis asi kontrastēja ar nedzīvo, grumbuļaino ādu, tādēļ likās, ka īstais Semjons Isajevičs paslēpies sakaltēta ķermeņa dobumā. — Bet tu labprāt gribētu apstāties pusceļā un atstāt lietu pašplūsmai, kas nepavisam nesola panākumus…

Sergejs Petrovičs nīgri saviebās. Viņš bija pārliecināts, ka nav muļķāks par Maskavas kriminālā finansu pūla pārstāvjiem, tieši pretēji: savā laikā izmanīgie cehu priekšnieciņi, apsviedīgie veikalu vadītāji, blēdīgie visu mērogu mahinatori meklēja draudzību ar viņu — Sociālistiskā īpašuma sargāšanas un spekulācijas apkarošanas nodaļas vecāko inspektoru, visādi centās pakalpot, piegādāja akurāti iesaiņotas deficīta preces un biezas čer- voncu un divdesmitpiecnieku banknošu paciņas. Viņš bija uzpirktais ments, bet tik un tā visi šie bagātie ļautiņi pieglaimojās diezgan necienīgajam varas pārstāvim, toreiz neviens pat domās neuzdrošinājās viņam uzmest paslēpšu, nicīgu skatienu… Tieši pretēji: Sergejs Petrovičs bija tas, kas nicināja viņus — alkatīgos mantraušus, kuri trīcēja un drebēja pie apglabātajām bagātībām. Cik reižu kratīšanas laikā nācās no puķu dobēm, kas bija tik kupli apstādītas kā kapu kopiņas, rakt ārā sarūsējušas skārda konfekšu kārbas, kuras līdz augšai bija piepildītas ar zelta monētām, spraust starp nozilējušām, trīcošām lūpām validola tabletes, klausīties grēku nožēlošanas vaimanas un nesakarīgus apzvērējumus… Tāpēc viņš bez smaida bargi skatījās acīs tirgonim, kas viņam sniedza kukuli: labi, mīļais, pagaidām lai nu tā būtu, gan jau pēc tam…

Tagad pilnīgi citādi ir ne tikai zagšanas mērogi, bet arī viss pārējais, kas ar to saistīts. Semjons Poplavskis vairs nesmeļ rubļu simtus no kreisās produkcijas katla vai svaru pieregulēšanas, viņš tagad izpārdod Maskavu vairumā — veseliem namiem, kvartāliem, mikrorajoniem un iesit naudiņu nevis simtiem, bet miljoniem, turklāt nevis rubļos, bet gan dolāros. Un viņš to dara pilnīgi atklāti un it kā pat legāli kopā ar saviem drauģeļiem — bijušajiem mahinatoriem, bet tagadējiem politiķiem, vietējo varas orgānu vadītājiem, akciju sabiedrību prezidentiem, ģenerāldirektoriem, kas vada sabiedrības ar ierobežotu atbildību, banku pārvaldniekiem. Un nicīgi noraugās ne tikai uz ierindas operatīvajiem darbiniekiem, bet arī uz ģenerāļiem, tāpēc ka draudzējas ar vēl augstākiem ģenerāļiem, un nevienam neienāk prātā painteresēties: uz ko gan balstās tik aizkustinoša draudzība? Tiesa gan, arī viņu sabiedrībā gadās izlēcieni: no pelēcīgās neziņas dzīlēm iznira jauna figūra — Koržovs, Prezidenta drošības dienests, parādīja zobus, pēc tam divi stiprākie Poplavska balsti — Iekšlietu ministrijas galvenās pārvaldes priekšnieks un galvaspilsētas Federālā pretizlūkošanas dienesta pārvaldes priekšnieks aizlidoja pensijā… Arī mērs satrūkās: ja nu pēkšņi ņem un ieceļ jaunus, neuzpērkamus, tad vienā mirklī no mīkstā ādas krēsla par pieciem tūkstošiem baksu var nokļūt uz plikām nārām, ko nopulējuši smirdoši arestantu augumi… bet jājautā: no kurienes viņi radīsies, tie nepiekukuļojamie, un kas viņus cels šais amatos? Briesmas pagāja garām.

— Tu vēl domā? — Poplavskis ar nepatiku jautāja. — Žēl. Es runāju par nopietnām lietām.

It kā neko īpašu šefs nebūtu pateicis, bet Koordinatoram skudriņas skrien pār muguru: neviens neklaigā, kājas nedauza, nedraud, bet pietiek kaut vienu reizi pamirkšķināt acis, kas slēpjas aiz papjēmašē maskas, — un Sergeja Petroviča šai saulē vairs nav. Ne skaistā bordo krāsas simtdolāru vērtā kaklasaite viņam vairs vajadzīga, ne Parīzē šūtais uzvalks, ne iekrātie divsimt tūkstoši «zaļo», ne villa Kipras salā, ne ari citi sīkumi…

—   Piedodiet…

—   Es tev teikšu tā: jūrnieciņu nedrīkst pamest. Viņš iekūlies nepatikšanās, viņu baida ar tribunālu, un atklājās, ka sieva ir īsta maita, arī dienestā viss samežģījies…

—  No kurienes jums tas viss ir zināms? — Koordinators nespēja atteikties no jautājuma.

Cokuraino lūpu kaktiņi mazliet pavilkās uz augšu: cilvēks zem maskas apmierināts pasmaidīja.

—  Ja es neko nezinātu, sēdētu tavā vietā. Bet tu — manā. Naudu nevar kaisīt vējā. Tāpat kā preferansā: ja neesi pārliecināts — neliec bankā! Tāpēc man nepatīk spēlēt kārtis.

—   Kāpēc jums vajadzīga viņa sieva?

—   Nu ir gan! — Poplavskis izsaucās, patiesi izbrīnījies. — Jāprot taču iedziļināties cilvēka dzīvē! Tavs jūr- nieciņš nonācis strupceļā, pārdzīvo tādu krīzi, ka vai lode jālaiž pierē. Dzerstās vai katru dienu… Bet tad piepeši atbrauc draugs no Maskavas, deputāta kandidāts Sergejs Petrovičs Kaladovs.

—   Uz Piejūru? Pat nedomāju uz turieni braukt…

—  Kā tad tā? — Semjons Isajevičs atsaucās, uzmezdams viņam pārmetuma pilnu skatienu. Valsts Dome tevi taču sūta uz turieni iepazīties uz ekoloģisko stāvokli jūras kara bāzē! Un Aizsardzības ministrija viņiem iesaka sniegt tev palīdzību. Ieskaties šajos dokumentos!

Gaišiem matiņiem apaugusī roka nolika Koordinatoram priekšā caurspīdīgu mapi ar vairākiem dokumentiem, un, kamēr viņš lasīja, strupie, spēcīgie Semjona Isajeviča pirksti enerģiski klabināja žurnālu galdiņa pelēcīgo stiklu.

—   Un kas tālāk?…

—  Jūs satiekaties kā veci draugi, kopā iedzerat, un tad tu kā lielu noslēpumu viņam atklāj, ka viņa dziesmiņa nodziedāta: kuru katru dienu viņu arestēs un konvoja apsardzībā aizvedīs uz Maskavu. Un dosi padomu: kāpēc gaidīt to bridi? Jāsakārto zemūdene un jādodas brīvajā pasaulē, bet tur tu viņam palīdzēsi… Viņam nav kur dēties, un es par visiem simt procentiem esmu pārliecināts, ka šādas domas viņam pa pauri jau šaudās. Vajadzīgs tikai pamudinājums.

Koordinators sāka prātot. Ja puisis nepiekāpsies, visu var pārvērst par joku; ja iesniegs ziņojumu, neviens viņam neticēs. No šīs puses nekāda riska nav.

—  Viņam bāzē ir vienas vienīgas vecas grabažas. Norakstīti lūžņi ar radioaktīvu fonu…

—  Tas jāredz uz vietas. Ja nebūs garantijas, operācija tiks atcelta.

Kaļatlovs klusēja. No tādiem priekšlikumiem nemēdz atteikties. Kaut arī tas saistīts ar lielu risku un var pagriezt viņa dzīvi uz pavisam citu pusi. Un vēl viens svarīgs jautājums…

—   Kas ar to jāizved?

Tas jau skanēja pēc piekrišanas. Poplavskis viegli uzelpoja, un Koordinators saprata, ka večuks rēķinājies arī ar atteikumu.

—  Vai gribi dzirdēt anekdoti?

Atsperīgiem solīšiem, augstu atsegtiem stilbiem, kas bija iežņaugti pelēcīgās zeķbiksēs, hallē ietipināja divas jaunas, glītas meičas — blondīne un brunete. Viņas apsēdās uz tuvākā dīvāniņa, ar cēlu žestu izvilka spilgtas cigarešu paciņas un aizsmēķēja. Dārgas drēbes, dārgas kurpes, dārgas frizūras, dārgas smaržas. Augstākās klases profesionāles. Starp citu, vienīgi tādas šeit varēja iekļūt.

—   Nāciet pie mums, meitenītes, pasmiesimies bariņā! — Poplavskis jautrā balsī aicināja, un viņas, žilbinoši uzsmaidījušas, aicinājumu tūlīt pieņēma.

—   Nu tad tā, — cilvēks ar papjēmašē seju turpināja.

— Caurlaižu telpā parādās strādnieciņš, viņš stumj ķerru, kas pārsegta ar avizi. Sargs izliecas ārā pa lodziņu un — capcarap! Avīze viņam rokā, bet zem tās nekā nav… Nākamajā dienā atkārtojas tas pats, un trešajā arī. Sargs jau pagalam nervus sabeidzis, katru reizi lec ārā, rauj nost avīzi, aposta ķerru — nekā nav! Tā paiet mēnesis. Strādniecinš ķerru vairs nestumj, bet sargs nevar nomierināties. Kādu dienu viņš nopērk pudeli, pacienā strādnieku un sāk lūgties: pastāsti jel, ko tu zem tās avīzes vedi ārā? Bet strādnieciņš izbrīnījies atbild: es tikai ķerras zagu…

Poplavskis nosmējās no visas sirds. Meičas delikāti viņam piebiedrojās, bet Koordinators pat nepasmaidīja. Poplavskis papliķēja viņam pa. plecu.

—  Nerauc pieri! Gan atradīsim to, ko zem avīzes palikt. Arī ķerrām ir pircēji. Iesim ieturēt pusdienas!

Smagi piecēlies, Kaļadovs ar savu ceļabiedru devās pie liftiem.

—  Vai tev ir zināms, ka tavs gorilla kādreiz dienējis uz zemūdenes? — apvienības «Pilsēta» direktors pēkšņi iejautājās.

—   Ļisogruzovs? — Koordinators jau bija noguris no brīnīšanās. — To es nezināju…

—   Liii izrauga piecus sešus cilvēkus, kas no šīs lietas kaut ko saprot, kandidāti man ir. Bet pie plāna mēs vēl piestrādāsim. Ļoti rūpīgi piestrādāsim. Kļūdīties mēs nedrīkstam.

Palaistuves viņus panāca pie liftu šahtas.

—   Puikiņas, varbūt papusdienosim kopā? — blondīne jautāja.

Koordinators papurināja galvu.

—   Mēs ieturam diētu.

Ne viņš, ne Poplavskis neatzina gadījuma pazīšanos.

Meičām nebija nekādu izredžu. Absolūti nekādu.

* * *

Karaspēka daļas 0752 komandiera pienākumu izpildītājs kapteiņleitnants Čižiks bija tuvu afektam.

—  Vai saprotat, kas notiks, ja bāzi atslēgs no energoapgādes? — viņš atkārtoja, ar pūlēm valdīdamies, lai nesāktu kliegt.

—  Tās ir jūsu problēmas, — melanholiski atbildēja gara auguma neskuvies vīrietis pamatīgi novalkātā truš- ādas cepurē — rajona elektrisko tīklu pilnvarotais. — Jūs esat parādā jau par astoņiem mēnešiem, rajona administrācija pieņēmusi lēmumu atslēgt bāzi. Un mēs to atslēgsim.

—  Jā, jā, atslēgsim, — bezkaunīgi atkārtoja nevīžīga izskata resnule — administrācijas pārstāve. — Kas par to, ka jūs esat armijas daļa? Jūs dzīvojat uz mūsu zemes, nevis gaisā. Tāpēc jums jāpilda varas iestāžu rīkojumi.

Pilnvarotā un resnules acis spīdēja fanātiskās alkās pēc taisnīguma. Šiem nobadinātajiem ļautiņiem, ko liktenis bija iemetis Dieva aizmirstā zemes nostūrī, likās, ka visu dzīves netaisnību pamatā ir armijas daļas 0752 nesamaksātie rēķini par elektroenerģiju un, atvienojuši spēka kabeli, viņi būs atmaksājuši par visu — par monotono, notrulinošo darbu, par bezcerīgajiem, neciešamajiem sadzīves apstākļiem, par to, ka viņiem nav ne kripatiņas normāla, cilvēciska prieka.

Trešais komisijas loceklis, milicijas vecākais leitnants, kas bija ģērbies šinelī ar nodilušām pogām un ilgi ne- spodrinātos zābakos, neērti juzdamies, mīņājās aizmugurē, likdams saprast, ka viņš atrodas šeit dienesta pienākumu dēļ un aizstāv administrācijas lēmumu, tomēr izprot jūrnieku grūtības un īpaši nepastāv uz radikālu rīcību.

Nepatīkamais asais vējš, kas rudeņos un ziemās pastāvīgi pūš no Japāņu jūras puses, Cižikam radīja galvas sāpes, depresiju un melnas melanholijas lēkmes.

—   Nekļūstiet taču par idiotiem! — viņš negaidīti, pašam sev par pārsteigumu, iekliedzās pilnā balsī. — Ja jūs šodien atslēgsiet elektrību, pēc nedēļas visa Piejūra kļūs par radioaktīvās nelaimes zonu!

—       Tās ir jūsu problēmas! — ar bārdas rugājiem apaugušais pilnvarotais atcirta idiotiskā ietiepībā un no montiera somas izvilka plakanknaibles ar izolētiem rokturiem.

—  Un neuzdrošinieties mūs apvainot! — resnā pārstāve iespiedzās.

—  Kaut jūs… — Kapteiņleitnants tomēr pamanījās norīt necenzēto vārdu. — Atslēdziet! Vairojiet debiliķus

—     tādus pašus kā jūs!

Viņš strauji aizgriezās.

«Jāielien lidmašīnā, raķetē vai caurumainā zemūdenē, kaut tikai tiktu tālāk prom no šīs trakomājas,» sakaisu- šajās smadzenēs pulsēja doma, tomēr tais saprāta iecirkņos, kur vēl bija saglabājusies spēja novērtēt situāciju, pulsēja tikai viena atziņa: ne flotes sevišķā daļa, ne kara prokurors, ne Jūras kara flotes galvenais štābs, ne aizsardzības ministrs un pat ne prezidents — neviens pašreiz nevar šiem plānprātīgajiem mūlāpiem nostāties ceļā un novērst neiedomājama mēroga kaitniecību, to var izdarīt tikai viņš pats. Ja viņi tomēr izdarīs to, ko nodomājuši, atbildība šīs varzas un tūkstošiem nevainīgu cilvēku priekšā atkal būs jāuzņemas viņam, kapteiņleitnantam Cižikam, un neviens, neviens cilvēks nepacels balsi, lai viņu aizstāvētu.

Nākamajā brīdī Čižiks apjēdza, ka pacēlis ieroci un bārdaino vīreli velk ārā no apakšstacijas, kratīdams to aiz apkakles. Kapteiņleitnanta tvēriens bija tik stiprs, ka tam nokrita cepure un aizripoja prom pa sasalušo zemi.

—   Uzbrukums varas pārstāvjiem! — kliedza sieviete.

—     Par to jūs atbildēsiet tiesas priekšā!

—  Nolieciet pistoli! — milicis izsaucās. — Biedri komandieri, nolieciet ieroci!

Pēc pusstundas, norīkojis pie elektrības tīkla apakšstacijas bruņotu sardzi, Čižiks turpat kabinetā gandrīz bez uzkodas izdzēra pudeli degvīna un apsēdās pie loga, lūkodamies norakstīto atomzemūdeņu melnajos siluetos, kas rēgojās piestātnē. Pa galvu šaudījās simtiem variantu, prātojot, kā izvest atklātā okeānā kaut vienu no kādreiz varenajiem kuģiem. Ko lai dara — atkal un atkal bija jāpadodas fantāzijai, tādēļ ka reāla varianta īstenībā nebija…

Piepeši pie durvīm kāds pieklauvēja.

— Biedri kapteiņleitnant, — viņš izdzirdēja dežuranta palīga satraukto balsi, — pie jums ieradies kāds biedrs no Maskavas. Saka — esot no Valsts Domes.

Tā tikai vēl trūka! Cižikam vajadzēja nomazgāties, bet tas nebija iespējams, un viņš izdarīja vienīgo, ko varēja: ar plaukstām stipri noberzēja vaigus, it kā notraukdams no tiem dzērumu un izmisumu. Noklakšķēja atslēga. Uz sliekšņa stāvēja Maskavas draugs .Sergejs Petrovičs — vienīgais cilvēks, kas pēdējos gados bija labvēlīgi ietekmējis viņa likteni. Pat vairāk — bija izglābis viņam dzīvību. Čižiks kā puisēns iešņukstējās un pilnīgi negaidīti sāka raudāt pilnā balsī.

* * *

Kur izšķiras visu mūsu dzīves svarīgie jautājumu? Vai dienesta kabinetos, Kremļa apartamentos, Valsts Domes amfiteātra veida zālē? Nē. Cilvēku likteņi, lielu naudas summu piederība, ārējās politikas virzieni, dzīvības un nāves jautājumi tiek izlemti pie galda. Ne jau pulēta dienesta galda, kas pārklāts ar sarkanu galdautu, bet pie pusdienu galda, uz kura salikts ēdamais un dzeramais. Galds var atrasties visur — Federālajā sapulcē, valsts vasarnīcas saunā, Prezidenta viesnīcas luksusnu- murā, Marjinaja Roščas netiklības perēklī — un izskatīties visādi: omāri, austeres, kaviārs, nēģi, cepti sivēni, džins, vīns «Hvančkara», slavenais «Absolute» uz čaukstoša sniegbalta galdauta vai ķilavas tomātu mērcē, klaipiņš maizes un šņabis «Rossijskaja» uz kaļķiem notašķītas kastes kādā pašķūnī. Viss atkarīgs 110 rocības un pieraduma, bet atšķirības lielākoties nav principiālas: cilvēks kļūst pielaidīgs, kad ēd un dzer, — tieši šis vienkāršais princips ir visu lietišķo pusdienu pamatu pamats. Likumam nav izņēmumu. Pat demokrātiskākās koleģiālās sanāksmes — Politbiroja sēdes un zagļu saieti — vadās no celmlaužu grupas iepriekš formulēta viedokļa un faktiski tikai apstiprina pie dzīru galdiem dzimušus lēmumus.

Kaut kas īpašs ir kaukāziešu galds. Tūlīt piebildīsim, ka tas ir nevis ģeogrāfisks, bet gan sociāls un kultūras jēdziens. Kaukāziešu galdu var uzklāt ne tikai pie kristāldzidra avota Idževanas mežu vēsajā pavēnī vai gleznainā kalna terasē netālu no Boržomi, bet ari Jaroslavļā, Sanktpēterburgā, Norilskā vai pat uz dreifējoša ledus gabala — visur, kur sastopami divi kaukāziešu ēšanas un dzeršanas kulta lietpratēji, kuru rīcībā ir nepieciešamie komponenti, kas nosaka tradicionālā kalniešu mielasta ārējo formu: lieli dienvidu tomāti, skaļi kraukšķoši gurķi, resni sulīgu un spilgti zaļu garšaugu saišķi, kas apslacīti ar apaļiem dzidra ūdens pilieniem, nemīlīgi asā adžika, zaļganais, brīnišķīgi ieskāņais tkemali, rasojošs aitu siers, lavašs, kas nesacietē, un, protams, vismaz puspudu smags smaržīgas aitas gaļas vai mīkstum mīkstas teļa gaļas gabals.

Uz Magometa Tepkojeva galda bija viss obligātais sortiments. Lejā, mājas pagalmā, divi dūšīgi brašuļi saliekamā mangalā beidza cept šašliku, bet pa to laiku namatēvs, Leči, Lauztais Deguns un Lema Terlojevs, kas bija paguvis ierasties īstā laikā, nesteidzīgi uzkoda, dzēra degvīnu «Smirnoff» un laiski tērzēja par mazsvarīgiem jautājumiem, tāpēc ka etiķete neļauj tūlīt sākt ar galveno tematu.

—   Šorīt mūsējais tunelī atstiepa kājas, — Lauztais Deguns drūmi pavēstīja. — Uz kakla divi caurumiņi, visas asinis izsūktas… Pārmeklējām apkārtni, atradām zirnekļa tīklus, pavedieni virves resnumā.

—  Vai atceries, kādus radījumus mēs sastapām? — Lema aiz riebuma sarāvās. — Žurkas suņa augumā! Desmit minūtēs sagrauza cilvēku līdz kauliem. Un locies tām netiek klāt.

—   Lodes visiem tiek klāt, — Magomets svarīgi noteica, un dzīru biedri apklusa, jo šis vīrs zina, ko runā. — Cita lieta — kur trāpa. Es bērnībā medīju žurkas ar blīkšķeni. Sēžu šķūnī un gaidu. Tās ir piesardzīgas, riebeklenes… Jātrāpa galvā, smadzenēs… Citādi aizbēg, visur paliek asiņainas pēdas…

—  Tie, kas atbraukuši no Gudermesas, nav apmierināti, — Lauztais Deguns turpināja sarunu. — Prasa vīrieša cienīgu darbu.

—  Vai sienas pabeidzāt? — Magomets jautāja, cītīgi grauzdams sīpolu, kas bija pamatīgi apkaisīts ar sāli.

—   Pabeidzām.

—  Mums vēl palikuši parādi. Kas uzbruka Leči? Kas piekāva puišus?

—  Skaidrs, kas to izdarīja. Gribēja atriebties par Dakteri, — Leči atsaucās, atņirgdams zobus. Zem atpogātās sporta jakas bija redzamas izriestas krūtis, kas visur bija apaugušas ar zilgani melnām spalvām.

—   Lai padara savu un brauc prom!

Lauztais Deguns nopūtās, neatbalstīdams šādu lēmumu.

—   Es domāju tā, Magomet, — viņš piesardzīgi iebilda.

—     Pašlaik no viņiem vairāk ļaunuma nekā labuma. Viņi pļāpās, menti pēkšņi kādu nogrābs. Mums būs mierīgāk, ja aizsūtīsim viņus atpakaļ tūlīt. Šeit paši tiksim galā. Nav jau pirmā reize.

—  Labi, lai notiek tā… Pielūkojiet, lai aizbrauc visi. Un mājiniekiem paziņojiet, lai viņus pieskata. Ja par tuneli kāds palaiž mēli, tūlīt tādam rīkle jāizrauj!

Brašie pāvāri ienesa pusmetru garus iesmus ar smaržīgu, kūpošu gaļu un tūlīt aizgāja. Šai mājā valdošā saviešu brālības atmosfēra nevienu nemānīja.

Spēcīgi zobi iecirtās karstajā aitas gaļā. Kādu brīdi istabā valdīja dziļš klusums.

—   Gandrīz aizmirsu! — Magomets iesita sev pa pieri.

—     Ruslans man jau divas reizes zvanīja, apjautājās par kādu Idigovu. Vai ir mums tāds?

—   Ir, — Leči atsaucās. — Visu laiku raujas pie tevis.

—  Arī man viņš apnicis: pie Magometa jātiek, pie Ma- gometa… — Lauztais Deguns apstiprināja.

—  Viņu nesūtiet atpakaļ. Atvediet uz šejieni, kaut ko atradīsim…

Obligātie tosti bija uzdzerti: uz vecākiem, uz radiniekiem, uz klātesošajiem, uz klāt neesošajiem, uz draugiem, pret ienaidniekiem.

—   Bet kas mums ir Krievija — draugs vai ienaidnieks? — Leči iejautājās, sniegdamies pēc tālvadības pults.

Pie galda iestājās drūms klusums. Bija pienācis nopietnu lēmumu pieņemšanas brīdis. Leči ieslēdza televizoru.

Dzimtenē turpinājās karš. Kamera fiksēja sagrautas mājas, sadegušas vieglās automašīnas, ilgi tika rādīti sakropļoti līķi, bēdu sagrauztu cilvēku vaimanas. Vajadzēja saprast, ka krievu maniaki ne no šī, ne no tā iebrukuši mazā, mierīgā republikā un nežēlīgi iznīcina savus līdzcilvēkus, pirmām kārtām krievus.

—  Vareni! — Lema skaļi iesmējās. — Cik mēs viņiem maksājam?

—  Pietiekami, — Magomets atbildēja, negribēdams sniegt sīkākus paskaidrojumus.

…Čečenu vīri, cits ar citu sadevušies rokās, lēkā pa apli. Tā ir rituāla deja murtiša, kas sakņojas pagānu paražās. Cieņas izrādīšana mirušajiem un gatavība uz jauniem upuriem. Tā pauž ideju, ka lepna tauta nav uzvarama.

Demonstrācija Maskavā. Plakāti «Ārā no Cečņas!», «Izbeigt noziedzīgo karu!», «Rokas nost no Cečņas!»…

Sergejs Koloskovs — pilnīgi bezpersonisks cilvēciņš ar neirastēniķa seju, vīrelis, kas savā mūžā nav izdarījis neko derīgu, ja par derīgu neuzskata desmit gadu 110- sēdēšanu cietumā: «Es kā tiesību aizstāvis kategoriski nosodu šo slepkavošanu, kas ir visīstākais genocīds pret čečenu tautu…»

—   Malacis! — Lema joprojām bija sajūsmā. — Viņam jāiemāca čečenu valoda!

—   Nav jēgas! — Magomets caur zobiem norūca. — Kurš čečens gan viņā klausīsies? Lai runā krieviski, angliski, vāciski…

Ziņu pārraide beidzās. Kaut cik saprātīgam cilvēkam bija skaidrs, ka to finansējusi čečenu puse.

—  Kura Krievija? — Magomets atgriezās pie sava sekretāra uzdotā jautājuma. — Vai tā, uz kuras rēķina mēs dzīvojam? Protams, draugs. Vai tā, kas pašreiz bombardē mūsu pilsētas? Protams, ienaidnieks.

Lauztais Deguns nopūtās.

—   Hamhojevs tikās ar visiem. Arī ar Hozē, ar Plikpauri, ar Musu un Ali. Runāja par pienākumu pret tautu. Viņš grib, lai mēs Krievijas vadītājus ņemam aiz dziesmas.

—  Zinu, — Magomets atsaucās. — Šo meldiņu viņš arī man nodziedāja. Un sasolīja zelta kalnus.

—  Tagad, kad mums ir bumba, mēs patiešām varam viņus saņemt aiz dziesmas. Pat tā, ka viņi ne iepīkstēties nepagūs.

—   Kāpēc mums viņi jāņem aiz dziesmas?

Lauztais Deguns vēlreiz nopūtās.

—   Bet nācijas intereses?

—  A-ā-ā-ā! — Terlojevs izsaucās tipiskā kalniešu manierē. — Ko tu muļķības atkārto? Visām šīm runām par nāciju nav nekādas vērtības. Runa nav par nāciju, runa ir par naudu. Mūsējie vairs negribēja maksāt, bet tiem tas nepatika. Kad samaksās, karš beigsies. Un tas ir viss.

—   Ali Šeripova brālis bombardēšanas laikā gāja bojā, — Lauztais Deguns drūmi atkārtoja. — Groznijā manu radinieku nošāva. Asinis ir izlietas, tāpēc jānāk atriebībai.

—   Atriebībai, tu saki? — pieglaimīgi jautāja Magomets, kas trīspadsmit gadu vecumā bija nošāvis asins ienaidnieku tieši tiesas zālē un tika uzskatīts par lielu speciālistu šais delikātajos jautājumos. — Bet kas atriebs un kam jāatriebjas? Dudariks ar saviem dienderiem katru gadu no naftas produktiem vien ierauš miljards dolāru. Apetīte rodas ēšanas laikā, un viņam apnika dalīties ar krievu priekšniekiem. Hamhojevs no turkiem dabūja miljonu, lai naftas vads «Melnā upe» neietu caur Cečņu. Tieši tāpēc līst asinis. Tad saki — kam mēs atriebsimies?

—   Mūsu puiši domā citādi, — Leči sacīja. — Vairākums tik tālu neskatās. Viņi zina senču likumu: par izlietām asinīm paņem vainīgā asinis.

—  Ja sāksim Maskavā teroru, mūs no šejienes izsūtīs, — Magomets valdīdamies atcirta. — Mēs zaudēsim visu, ko ar tādām pūlēm esam radījuši. Tad mēs vairs nevarēsim palīdzēt tuviniekiem. Turpretim Dudariks un Hamhojevs atvērs vēl vienu rēķinu Šveices bankā, salīgs mieru ar saviem Maskavas kompanjoniem, bet mūs pat izdos viņiem.

Plecīgie pavāri, kas bija ari miesassargi, ienesa nākamo tikko no oglēm noņemto šašliku porciju. Bet ēst nevienam vairs negribējās.

—  Es domāju lādiņu pārdot Huseinam, — Magomets pēc ilga klusuma brīža ierunājās. — Par diviem miljardiem dolāru.

—  Ko, Plikpaurim? — Lema šausmās izsaucās. — Kāpēc viņam? Un kur viņš ņems tik lielu naudu?

Tepkojevs tikko manāmi pasmaidīja. Viņš jau bija pieradis pie tā, ka viņa savieši spēj domāt tikai ārkārtīgi konkrētās kategorijās, ka viņiem nav itin nekādas fantāzijas spējas.

—  Sadamam Huseinam, Irākas prezidentam, — viņš paskaidroja. — Man ir kanāli…

—   Zini, tas… speciālists, kas iestatīja pulti… — Lauztais Deguns ieminējās, saraukdams šauro, slīpo pieri. — Viņš kaut ko runāja par Sadamu Huseinu… It kā tas viņam piedāvājis darbu, taisīt bumbu…

—  Tādā gadījumā neaiztieciet viņu! — Magomets pavēlēja. — Radiet visus apstākļus, lai viņš ir apmierināts. Es pats ar viņu aprunāšos.

Blakus istabā noskanēja melodisks signāls. Leči veikli pielēca kājās un kā pantera pieskrēja pie sakaru pults. Kad viņš atgriezās, nesdams līdzi vienu no satelīttele- fona aparātiem, viņa seja bija stipri apmulsusi.

—   Dudariks izsauc. Tūlīt paņems klausuli.

Istabā iestājās godbijīgs klusums. Jo mazāka valstiņa, jo lielāka cieņa tās vadītājam. To vēl pastiprina kalniešu mentalitātes īpatnības… Lema ar pūlēm atturējās, lai nepieceltos kājās, arī Lauztais Deguns sāka trīties uz krēsla, kas acumirklī bija kļuvis neērts. Visi skatījās saimniekā. Viņš saprata savu tautasbrāļu izjūtas, tāpēc cienīgi atgāzās pret ādas atzveltni un pielika pie lūpām neiztukšoto glāzi.

—   Es klausos, Džohar, — viņš sasveicinājās kā līdzīgs ar līdzīgu. Un pareizi darīja, tāpēc ka teritorija, ko bez ierunām kontrolēja viņš, svarīguma ziņā neatpalika no tās teritorijas, ko nosacīti kontrolēja bijušais padomju ģenerālis.

—  Jā, viņš bija pie manis. Un pie citiem mūsējiem arī. Jā, viņš ar mani runāja par šo priekšlikumu. Bet tas ir pārāk atbildīgs, tāpēc nevaru to pieņemt. Jā, es dzirdēju to paziņojumu. Tas nodarīja lielu ļaunumu visai čečenu kopienai Maskavā. Un būtu bijis vēl ļaunāk, ja tas būtu uztverts nopietni. Nē, es tā nedomāju. Bet politiķa paziņojumiem jābūt ļoti pārdomātiem. Nevajag kliegt. Katrs sevi parāda tādu, kādu var parādīt. Es nedomāju to darīt. Nē, es esmu labs čečens un pietiekami palīdzu savai dzimtenei. Un esmu nolēmis palīdzēt ari turpmāk. Tikai ne tādā veidā.

Magomets pabeidza sarunu un pasniedza klausuli sekretāram.

—  Atslēdzās. Tā ir vājuma pazīme — viņam nav ko sacīt.

Lema, Leči un Lauztais Deguns raudzījās savā vadītājā kā dievībā. Visi trīs nodomāja vienu un to pašu. Agrāk vai vēlāk Magomets kļūs par prezidentu.

—  Tātad nolemts! — Tepkojevs stingrā balsī pavēstīja galīgo spriedumu. — Mēs neiemaisāmies politikā un palīdzam dzimtenei tikai materiāli. Bet lādiņu pārdosim Huseinam. Vai tam, kas maksās vairāk.

Taču čečenu kriminālās diasporas vadītāja plāni krasi izmainījās jau pēc divām dienām. Tos pārgrozīja cilvēks, kas ne ar savu sociālo stāvokli, pat ne ar izskatu nevarēja sacensties ar ģenerālprezidentu Dudariku un viņa labo roku miljonāru Hamhojevu.

Firmas ātrvilciens «Vladikaukāza—Maskava» Kazanas stacijā pie trešā ceļa pienāca pulksten astoņpadsmitos trīsdesmit, nokavēdamies par četrdesmit minūtēm. Ņemot vērā to, kas notika Ziemeļkaukāzā, šāda aizkavēšanās bija uzskatāma par ļoti niecīgu. Pasažieru barā izcēlās kāds gara auguma, kalsns, apmēram piecdesmit piecu līdz sešdesmit gadu vecs čečens ar krunkainu seju, ar saulē un vējos ārdētu ādu. Pēc laucinieku paražas viņš bija ģērbies galifē biksēs, rūpīgi nospodrinātos zābakos un augstā brūnas karakulādas papahā. Cilvēks, kas pazīst kalniešus, varēja droši teikt, ka starp papahu un zābakiem ir pusmilitārs frencis ar stāvu apkakli. Bet frencis nebija redzams, jo čečens bija uzģērbis parastu ādas mēteli ar iepogājamu siltoderi, tā saucamo «ielas variantu», ko acīmredzot atbildīgā brauciena vajadzībām bija aizņēmies no kāda radinieka.

Kaut arī čečens stingri turējās uz kājām, viņš tomēr atbalstījās pret spieķi, kas bija izgatavots no tumša koka un izrotāts griezumiem, bet brīvajā rokā turēja lielu ceļasomu ar uzrakstu «Marlboro», kura viņam acīmredzot bija mazāk ērta par parasto hurdžinu — maisam līdzīgu ceļa somu. Viņš vēl nekacl nebija bijis galvaspilsētā, tomēr gāja droši, nevienu neiztaujādams, — pats izgāja stacijas laukumā, atrada taksometru stāvvietu un, cienīgi apsēdies uz apbružātā, daudzkārt lāpītā sēdekļa, ārkārtīgi pārsteidza taksometra šoferi:

—   Rullējam, dēls, pie Magometa Tepkojeva!

—   Pag, pag, onkulīt! Vai zini, cik Maskavā šādu Ma- gometu? — šoferis vaicāja, pagriezis pret dīvaino pasažieri savu sarkano seju. — Mums te ir divpadsmit miljoni dvēseļu! Pasaki adresi!

—   Maskavā ir tikai viens Magomets Tepkojevs, — kalnietis kā skolmeistars pamācīja. — Viņu visi pazīst. Protams, ja tas ir pieaudzis vīrietis. Ja tu nezini — uzprasi kādam, kas zina.

Šoferis jau grasījās izsēdināt veco jokupēteri no mašīnas, bet pārdomāja, sastapies ar veča gaišo, salto acu skrāpējošo skatienu. Piebraucis pie diviem centrālā grupējuma «kontrolieriem», kuru pārziņā bija Kazaņas stacija, viņš pašapzinīgi izlēca no kabīnes un piegāja pie tiem aprunāties. Saņemtā atbilde acīm redzami bija uzlabojusi viņa garastāvokli: viņš atgriezās pie stūres, pilns spara un apņēmības sameklēt noslēpumaino Magometu.

Pēc divām stundām taksometrs patiešām piebrauca pie milzīgi liela pecstāvu nama Kutuzova prospektā un apstājās blakus baram ārzemju markas automobiļu ar Cečenijas numuriem. Kalnietis piegāja pie parādes durvīm, bet turpat sargi viņu aizturēja: vai tad mazums neveiksmīgu iebraucēju vazājas pa Maskavu un mēģina rast patvērumu pie ievērojama savieša!

—  Pasakiet Magometam: tēvocis īsa atbraucis! — viesis pašapzinīgi pieprasīja, un pēc dažiem mirkļiem sarga sakaru aparātā atskanēja paša Magometa līksmes pilns sauciens:

—   Nāc ātrāk iekšā, tēvoci īsa! Nāc, dārgais!

Tas bija pirmais gadījums, kad čečenu kopienas vadītājs vienās rīta čībiņās izskrēja kāpņu laukumiņā sagaidīt viesi.

Pēc tam tēvocis īsa vilka ārā atvesto cienastu: svaigu aitas sieru, saulē kaltētu gaļu un divreiz dzītu kviešu kandžu, bet Magomets, pārvērties par desmitgadīgu puišeli, spēlējās ar spieķi, gan izvilkdams no doba futrāļa blāvu trisšķautņu dunci, gan no jauna to atkal noslēpdams.

Kalpone tūlīt uzklāja galdu, bet tēvocis īsa neķērās pie irbēm vīna mērcē un ar riebumu atstūma malā austeres, viņš nāca no citas dzīves un darīja tikai to, ko ilgus gadus bija pieradis darīt. Iedzēris savu paštaisīto un uzkodis pašu gatavoto sieru un gaļu, viņš iztaujāja Magometu par dzīvi, nodeva sveicienus no radiniekiem un tad ķērās vērsim pie ragiem.

—  Tev jāaptur karš, — viņš paziņoja, piemiedzis acis, it kā tēmētu mērķī, un salto skatienu pievērsis Magometam tik cieši, ka tam gribējās nodurt galvu. — Līst asinis, asiņu straumes, daudz mūsējo nogalināts, Groznija pavisam nopostīta, ciemi nodedzināti… Arī mēs esam jau daudzus nolaiduši no kājām, taču mūsu tauta ir maza… Ja karš turpināsies — drīz vairs nebūs neviena. Tev šis karš ir jāaptur!

Tēvocis īsa neiedziļinājās niansēs, viņu neinteresēja konkrētas lietas, viņš neielaidās detaļu iztirzāšanā. Viņš zināja, ko grib, un izvirzīja uzdevumu. Kādreiz tikpat lietišķi viņš izgatavoja ģipša cauruli, kas izskatījās pēc salauztas zēna rokas, pielāgoja tai TT, bet tad, kad tas sāka nosprostot čaulas, sameklēja naganu. Viņš mācīja, kā jānošauj Envers Pašajevs, un trenēja trīspadsmitga- dīgo radinieku, lai tas spētu veikt uzdevumu. Tikai ar viņa gādību Magomets kļuva par vīru un vispār par to, kas viņš ir tagad.

Čečeni ir īpaša tauta. Grūtas, briesmu pilnas dzīves gadsimti nolīdzināja atsevišķa indivīda nozīmību, bet pastiprināja dzimtas institūtu. Šis process attīstījās no gadsimta gadsimtā un noveda pie tā, ka indivīds vairs nespēj pastāvēt bez ciltsbrāļu atbalsta. Viņu labvēlība vai nelabvēlība nosaka visu indivīda rīcību, visu viņa dzīvi. Var gadīties tā, ka cilvēks sasniedz karjeras, bagātības un slavas kalngalus, bet savējie viņu neatzīst, un viņš, iedzīts drūmā melanholijā, izbeidz dzīvi pašnāvībā. Bet gadās arī tā, ka cilvēkam pietiek iegūt tikai dzimtas cieņu, lai nodzīvotu līdz simt divdesmit gadiem mierā un pārticībā. Ne tikai tēva, vectēva, tēvoča, brāļu prasības, bet arī viņu vēlēšanās čečenu rosina uz šādu vai

tādu rīcību. Un viņš nevar atteikt cilvēkiem, kuru domas i 7

viņam ir gaužām svarīgas. Pat tad ne, ja uz spēles jāliek paša dzīvība.

— Tu apturēsi karu?

Vīrieši uzdod tiešus jautājumus un gaida tiešas atbildes. Nevis izskaidrojumus, nevis viltīgus prātojumus, bet skaidru un gaišu «jā» vai «nē». Tēvocis īsa Magometam bija tēva vietā, Magometa dzīves novērtējums bija atkarīgs no tēvoča īsas. Šai brīdī ar tēvoča īsas saltajām, gaišajām acīm desmitgadīgajā pusaudzī raudzījās visa Tepkojevu un visas pārējās kopienas dzimtas, kas bija ar to saistītas radniecības un tradīciju saitēm. Tās gaidīja atbildi, no kuras bija atkarīgs šī cilvēka sabiedriskais novērtējums. Vai var uz viņu paļauties vai nevar? Vai viņš ir cieņas vērts vai nav? Vai viņam ir tiesības sēdēt uz godekana goda baļķa, ko nogludinājušas vairāku paaudžu sēžamvietas?

—   Vai tu apturēsi karu?

Viltība, izvairīšanās, atrunas nav iespējamas. Jābūt tiešai, skaidrai un saprotamai atbildei.

—  Jā, — Magomets noteica un pamāja ar galvu.

* * *

Noteiktā gaitā līkumodama pa Kremļa teritoriju, melnā čaika beigu beigās piebrauca pie bijušā Senāta ēkas. Aiz tās dzeltenajiem biezajiem mūriem, zem majestātiskā kupola, kura virsotnē plīvoja valsts karogs, rīkoja apspriedes visi valsts augstākie vadītāji — no Ļeņina līdz Gorbačovam. Automobilis liegi nobremzēja pie klasiskām marmora kāpnēm, kas veda uz smagām, ar reljefiem griezumiem izgreznotām ozolkoka durvīm.

—   Esam atbraukuši! — pavēstīja vecākais no pavadītāju kvarteta un pirmais devās uz durvīm, kas, viņam tuvojoties, pašas atvērās. Aiz sliekšņa dežurēja vīri privātā uzvalkā, un izspīlētās žaketes nepārprotami liecināja, ka zem tām paslēpti mazgabarīta automāti. Gaiss smaržoja pēc muzeju tīrības un spirgtuma, zilas sienas, zils kov- rolīns un rakstaina, it kā salnas skarta marmora grīdas. Un nevienas dzīvas dvēseles, it kā muzejs būtu slēgts.

Pa grīdsegu Verļinovs sekoja pavadonim — vīram ar masīvu uzacu loku un svina saltu skatienu, kurš pašreiz demonstrēja savus platos plecus, spēcīgo rumpi un strupās kājas. Augstas kategorijas valsts iestādes standarta gaitenis beidzās pie durvīm bez uzraksta. Pavadonis vienreiz pie tām pieklauvēja un atkāpās malā. Ieiedams kabinetā, Verļinovs sajuta zināmu satraukumu. Viņš nezināja, ko ieraudzīs aiz durvīm, tomēr saprata, ka no gaidāmās tikšanās lielā mērā, ja ne pilnīgi, atkarīgs viņa liktenis.

—  Apsveicu ar atgriešanos! — izsaucās korpulents vīrietis ar necilu seju un manāmi pliku pauri, kas bija apsegts ar samērā plānu matu šķipsnu. Viņš piecēlās, apgāja apkārt galdam un apbrīnojami spēcīgi paspieda ģenerāļa roku.

—  Ģenerālis Koržovs, Krievijas Prezidenta drošības dienesta priekšnieks, — viņš nozīmīgi stādījās priekšā, nešaubīdamies, ka ienācējam ir labi zināms gan viņa amats, gan arī uzvārds.

Īstenībā tā nemaz nebija. Koržova vārdu Verļinovs dažas reizes bija dzirdējis, taču pārāk šaurs bija to uzdevumu loks, ko veica Prezidenta drošības dienests, tādēļ šis cilvēks neradīja nekādu interesi un nepiesaistīja nekādu uzmanību. Bet tagad atklājās, ka pēdējā gadā viņa vadītais dienests vareni pieņēmies spēkā un strauji ielauzies ne tikai iekšpolitikas, bet arī starptautiskajā arēnā. Un pilnīgi noprotams, kurā inkubatorā tas izperēts…

—   Ķersimies tūlīt pie lietas, — Koržovs noteica un enerģiski nocēla klausuli no solīda aparāta, kam nebija ciparu tablo, un diezgan ilgi gaidīja, tik tikko pamanāmi kodīdams lūpu. Viņš acīm redzami neiederējās šajā greznajā galma interjerā. Ar baltu akmeni inkrustētas sienas, cēlkoka mēbeles — nepārprotams gabaldarbs —, kristāla lustras… Tas viss it kā prasīt prasījās pēc citāda saimnieka.

—  Vai var pie jums ieiet? — viņš beidzot jautāja un pamāja ar galvu: — Jā, atveda!

Verļinovam iekšā viss sagriezās. Ko lai dara, paātrinātos inkubatora kursos nav iespējams apgūt labas manieres, tāpat ari pieradums gludināt uzvalkus, pielāgot kaklasaiti kreklam inteliģentu pirmajā paaudzē nepagūst iesakņoties. Viņš pats jutās ārkārtīgi neērti tāpēc, ka viņa apģērbs nebija kārtībā, un, kaut arī tam bija objektīvi iemesli, uzskatīja, ka nevīžībai nav attaisnojuma.

—   Iesim, mūs gaida.

Nebija saprotams, vai viņš cenšas nogludināt savu nupat pieļauto nesmalkjūtību vai arī vispār neapzinās, ka nav bijis taktisks.

Pa marmora kāpnēm, kas bija pārklātas ar grīdsegu, viņi uzgāja otrajā stāvā, kur valdīja stingri sarkanos toņos ieturēts noformējums, un, pagājuši garām trim apsardzes blokiem, apstājās pie baltām divviru durvīm, uz kurām bija bronzas plāksnīte ar uzrakstu «Krievijas Federācijas Prezidents». Pēc brītiņa Verļinovs pirmo reizi ieraudzīja dzīvu to cilvēku, kura attēls bija ieņēmis stingru vietu plakātos, žurnālu un avīžu lappusēs, televizoru ekrānos.

Viņš mazliet atšķīrās no šī pierastā tēla, atšķīrās tāpat kā melnbaltais attēls, kas fiksēts uz pašmāju fotopapīra, atšķiras no krāsainas kodaka fotogrāfijas. Dziļā ādas krēslā starp Prezidenta standartu un Krievijas karogu aiz tukša galda (ja neņem vērā malahīta rakstāmpiederumu komplektu un dažus papīrus) sēdēja pavecs, noguris cilvēks bez žaketes un kaklasaites, ģērbies diezgan saburzītā virskreklā ar atpogātu apkaklīti. Piedurknes bija atrotītas līdz elkoņiem, atsegdamas vēl stiprās rokas, kas bija apaugušas ar sirmām spalviņām.

Verļinova skatiens apstājās pie viņa kreisās rokas, kas turēja kādu žurnālu. Labā roka bija satvērusi lielu, rūpīgi noasinātu zīmuli. Prezidents minēja krustvārdu mīklu.

—  Tātad atbrauci, tātad tā… — kabineta saimnieks noducināja pazīstamā «televīzijas» balsī. — Mēs, zini, te piepalīdzējām. Viņš, saproti, nemitīgi aizlika vārdu par tevi…

Sakropļotā roka pamāja uz Koržova pusi.

—   Man pat vajadzēja zvanīt viņu prezidentam. Kā viņu… Stefano-pu-lam…

Izrunājis grūto uzvārdu, cilvēks atpogātajā kreklā apmierināts pasmaidīja. Pēc brītiņa kaut ko atcerējās un pasmaidīja vēlreiz.

—  Un es taču tevi apžēloju! — to pateicis, Prezidents pacēla bieza papīra lapu ar vēzienīgu parakstu un lielu zīmogu. — Citādi, vai saproti, būtu nošāvuši un — cauri.

Viņš gaužām grūtsirdīgi pašūpoja galvu.

—  Viņi tur nedomā… Nošaut var viegli… Bet kas tad strādās?

Atskanēja smaga nopūta.

—   Labi, ja reiz tā… Ja esi palicis dzīvs — ej un strādā. Viņš pateiks, kas jādara…

Audience nebija ilgāka par piecām minūtēm.

Atpakaļ viņi gāja klusēdami, grīdsegas slāpēja soļu troksni. Atgriezies savā kabinetā, Koržovs šķelmīgi pasmaidīja un pamirkšķināja.

—   Ko teiksi, vai bija īstais?

—  Liekas. Diezin vai dubultniekam cirstu nost pirkstus. Turklāt līdzinieku pēc visām pazīmēm nemaz nevar sameklēt…

—   Kā tad! Izgatavot viltotu dokumentu var vienā spļāvienā, — viņš piebilda un padeva Dekrētu par apžēlošanu. — Bet jārīkojas tā, lai cilvēkam nepaliktu nekādas šaubas. Vai tas tevi pārliecina?

Verļinovs pamāja ar galvu. Operatīvajā darbā to sauc par «parādīšanu». Mūsu izlūks ārzemēs vervē aģentu, bet tas šaubās: kas stāv aiz šī tēvoča muguras? Vai patiešām VDK? Varbūt irāņu SAVAK? Varbūt pašmāju pretizlūkošana pārbauda tavu uzticību un stingrību? Kā lai to pierāda? Uzrādīsi izziņu ar partijas komitejas zīmogu? Tik un tā nenoticēs. Bet, ja tu parādīsies noteiktā vietā kopā ar Krievijas sūtni vai padomju televīzijā noteiktā laikā parādīsi pārraidi, par kuru iepriekš esat vienojušies, tā jau būs pavisam cita lieta, tad atkritīs visi jautājumi.

—  Ja esmu pārliecinājis, ķersimies pie darba. Neatliekami ir divi jautājumi…

Koržovs atvēra galda atvilktni un izņēma mapi ar sarkanu grifu «valstiski svarīgs» augšējā labējā stūri. Šādus dokumentus parasti glabā tikai seifā, tātad šī mape speciāli nolikta nākamajai sarunai. Verļinovs sajuta, ka sasprindzinājums, kas viņu mocīja pēdējos mēnešos, bet it īpaši pēdējās stundās, izgaisis, pamezdams tikai ārkārtīgu nogurumu. Un izsalkumu.

—  Šeit ir informācija par vienpadsmitās daļas darbību, — Koržovs teica, pasvārstīdams mapi plaukstā, it kā gribētu noteikt tās svaru. — Protams, ne visa. Tikai pretošanās Galvenajai izlūkošanas pārvaldei un priekšlikums par Iekšējās kontroles ministrijas izveidošanu…

Verļinova pašsajūta neveicināja nopietnu sarunu. Viņam vajadzēja paēst, nomazgāties vannā un nogulēt vismaz stundas divpadsmit bez pārtraukuma. Bet pašreiz viņš nebija savas dienas kārtības noteicējs.

—   Šeit ieliktie dokumenti pārliecinoši demonstrē jūsu potenci speciālā dienesta vaditāja amatā un… politiķa lomā.

Koržovs vērīgi, it kā pārbaudīdams, raudzījās savā viesī, acīmredzot viņš gaidīja kādu reakciju, kas jaus noteikt sarunas turpmāko gaitu. Verļinovs nožāvājās.

—   Atvainojiet…

—  Sevišķi laba ir ideja par virsresoru kontrolējošā orgāna izveidošanu. — Prezidenta drošības dienesta priekšnieks nepievērsa nekādu uzmanību etiķetes sīkumiem. — Mūsu apstākļos, kad korupcija kļuvusi nekontrolējama, tas ir absolūti nepieciešams. Prezidents domā tāpat. Vienpadsmitās daļas un Galvenās apsardzes pārvaldes iespējas ļauj efektīvi risināt šo uzdevumu. Jūs vadīsiet jauno kontroles orgānu un būsiet padots vienīgi man. Bet es — vienīgi Prezidentam.

Sarunas biedra tuklā seja izplūda. Verļinovs nožāvājās vēlreiz un ar mokām saberzēja ausis.

—   Divas diennaktis neesmu gulējis…

—  Tas jums palīdzēs, — Koržovs atsaucās un pasniedza baltu kārbiņu. — Vienu tableti zem mēles.

—   Kas tas ir?

—   Fenomīns. Vai neesat dzirdējis?

—   Esmu gan.

Verļinovs norija preparātu. Gandrīz tai pašā bridī Prezidenta drošības dienesta priekšnieka seja atguva skaidras aprises, bet pēc tam it kā mikls sūklis pārslīdēja pār aizmiglotajām smadzenēm, noslaucīdams duļķaino noguruma plēveri.

—   Ko jūs atbildēsiet uz pirmo jautājumu?

—  Esmu ar mieru. Protams, ja mums nebūs nopietnu domstarpību stratēģiskajos jautājumos.

Koržovs pasmaidīja.

—  Nebūs. Es, tāpat kā jūs, esmu radikālas rīcības piekritējs. Ar tādu piebildi, ka šī rīcība nedrīkst kaitēt Prezidentam. Saprotat? Nekas nedrīkst kaitēt! Itin nekas nedrīkst kaitēt ari viņa politiskajam prestižam.

—  Jebkuru krasu rīcību oponenti vienmēr cenšas iztulkot kā prestiža graušanu…

—  Tieši tādēj mums tas jāņem vērā darba plānošanas procesā.

Verļinovs izslējās mīkstajā krēslā. Viņam vairs negribējās gulēt, ari izsalkums bija atkāpies.

—  Jums ir vēl viens jautājums, vai ne?

—  Jā. Tieši šī jautājuma dēļ es jums iedevu fenomīnu, nevis piedāvāju miegu.

Šaurās ačeles aiz pietūkušajiem plakstiņiem asi iezib- snījās.

—   Kur novietots kodolfugass? Un cik laika vajadzīgs, lai to padarītu nekaitīgu?

—   Fugass? — Verļinovs mehāniski atkārtoja jautājumu. Viņš nevienam nebija atklājis savu ieceri, viņš bija domājis, ka pats tiks galā ar tās sekām. Nezin kā, tomēr viss ir nācis gaismā…

—  Nelaime tā, ka novietojuma karte iznīcināta. Man ir zināms tikai kvadrāts — A-16.

Verļinovs smagi nopūtās.

—  Tā ir trīs reiz trīs kilometru liela teritorija vairāk nekā divsimt metru dziļumā. Tik lielā kliņģera gabalā atrast rozīni ir diezgan grūti… Jāizdod pavēle izpildītājiem, tiem, kas tieši izpildīja šo darbu. Tikai viņi spēj ātri uziet to vietu.

Koržovs īgni saknieba lūpas.

—  Atklāti sakot, es biju rēķinājies ar to, ka tieši jūsu rokās ir visi informācijas gali.

—   Stratēģiskā ziņā tā ir.

—   Labi, nosauciet uzvārdus…

Verļinovs domāja. Bet tikai mirkli. Viņam bija fenomenāla atmiņa.

—   Čikins, Golovecs, Skorohodovs, Jevsejevs.

Koržovs pacēla klausuli un nodeva rīkojumu. Pēc tam

viņi klusēdami sēdēja viens otram pretim, bet viņu skatieni nesastapās. Beidzot aparāts iezvanījās. Noklausījies ziņojumu, Koržovs sadrūma.

—       Dīvaina lieta. Čikins, Golovecs un Jevsejevs pametuši darbu pirms astoņiem mēnešiem. Un tūlīt aizbraukuši no Maskavas nezināmā virzienā. Bet Skorohodovs par amorālu uzvedību atbrīvots pagājušajā nedēļā. Pašreiz mani puiši aizbrauca pie viņa uz dzīvokli.

Nākamais ziņojums pienāca pēc trīsdesmit piecām minūtēm. Koržovs saclrūma vēl vairāk.

—  Skorohodovs pazudis jau vairākas dienas. Aizgājis un nav atgriezies. Kaimiņi neko nezina. Par ko tas liek domāt?

Verļinovs klusēja. Tas liek domāt par pēdu nokrišanu — par liecinieku iznīcināšanas operāciju.

—  Atbrīvots par amorālu uzvedību? — Verļinovs iejautājās. — Tātad bijusi ari kāda sieviete. Jānoskaidro, kas tā par sievieti.

—   Patiešām! — Koržovs izsaucās un atkal paņēma klausuli. Verļinovs konstatēja, ka viņa darbinieku aparāts strādā precīzi un tam ir lielas iespējas informācijas laukā.

Šoreiz, nodevis nepieciešamo rīkojumu, Prezidenta drošības dienesta priekšnieks vairs nesēdēja klusēdams.

—   Pēc dažām dienām tu pārņemsi iepriekšējo amatu un pats strēbsi šo putru…

—   Kāpēc ne tūlīt? Un kas pašlaik ir manā vietā?

—   Dronovs. Viņš tur daudz ko saputrojis, kaut vai

tūlīt vinu varētu nodot tribunālam… Bet tavai iecelšanai )

pretojas Stepaškins, paies vairākas dienas, kamēr viņu neitralizēsim…

Koržova balsī bija jaušams ļauns prieks. Redzams, ka cīņa starp inkubatora cāli un tradicionālajiem spēka resoru vadītājiem kļuvusi ļoti spīva.

Pēc nepilnas stundas pienāca nākamais ziņojums, un Verļinovs atkal nobrīnījās par pavēļu izpildīšanas ātrumu.

—   Marina Popova — operatīvās nodaļas sekretāre…

Verļinovs pamāja ar galvu.

—   Izgājusi no mājām un nav atgriezusies. Apmēram tai pašā laikā, kad izgājis Skorohodovs.

Skaidrs, ka tā ir notīrišana. Bet ko gan šī Popova varēja zināt? Verļinovs atcerējās diezgan simpātisku meiču ar spēcīgu augumu. Visdrīzāk, iekļuvusi ķezā kopā ar savu puisi. Jādomā, ka viņi atrodas pazemē un apbērti ar pusotra metra biezu irdenas grunts kārtu. Pie- maskavā ir nesaskaitāms pulks šādu pavirši maskētu bezvārda bedru.

Skorohodovs un Popova patiešām atradās pazemē, tikai ne pusotra, bet gan sešdesmit metru dzijumā — šai ziņā ģenerālis Verļinovs kļūdījās. Viņš kļūdījās arī otrā jautājumā: jauneklis un viņa meiča pagaidām bija dzīvi.

* * *

«… Iet tikai uz augšu un galvenokārt pa platajiem tuneļiem. Nekādā gadījumā neiegriezties iegruvumos, drenāžas ejās un vecās Maskavas labirintos. Neapsēs- ties un neapgulties nevēdināmās vietās. Netuvoties aizsprostiem: restēm, dzeloņstieplēm, tērauda durvīm. Nekavējoties apstāties un pacelt rokas, atskanot saucienam: «Stāt! Rokas augšā!» — kā arī jebkurai citai mutiskai pavēlei. Iedarbojoties skaņu signalizācijai, palikt uz vietas, izvairoties no straujām kustībām. Sastopoties ar nezināmām vai neizprotamām parādībām, lēnā gaitā attālināties un pēc tam šo rajonu apiet…»

Instrukcijas rakstīt ir vieglāk nekā izpildīt. Tāpēc ka augšup ejošais platais tunelis var izbeigties pie tērauda sienas ar draudīgi sarkanu gaismas tablo: «Uguns tiek atklāta bez brīdinājuma!» un, pretēji aizliegumam, jādodas lejup, bet, ieraugot nesaprotamus starus, kas šķērso tuneli no grīdas līdz griestiem, neatliek nekas cits kā iegriezties šaurā, nezināmas izcelsmes ejā, kas ož pēc mitruma un pārdzīvojusi ne vienu vien gadsimtu.

—  Lūdzu, atpūtīsimies, — Marina žēlabaini ieminējās, un Vasilijs, grūti nopūties, apstājās.

—   Labi… Tikai īsu bridi…

Ja ik pa brīdim atpūtīsies, nekur tālu neaiziesi. Turklāt tad, kad nav zināms, kurp jāiet, un virziens jānosaka eksperimentāli, izklaiņājot desmitiem garus pazemes kilometrus.

—  Vai negribi ēst?

—   Nezinu, — meiča gurdeni atbildēja. — Vai mēs izkulsimies ārā no šejienes?

Skorohodovu pārņēma dusmas, taču tūlīt tās nomāca. Marina ne pie kā nav vainīga.

—   Noteikti.

—   Man visu laiku liekas, ka mums kāds seko.

—  Tā parasti jūtas visi, kas pirmo reizi nokļūst pazemē. Treniņos mūs speciāli par to brīdināja.

Leitnants ar siekalām saslapināja pirkstus, aizturēja elpu un pietupās. Tik tikko sajūtama vēja pūsmiņa atvēsināja mitro ādu. Viņš apgaismoja grīdu. Likās, ka viss ir kārtībā.

—  Apsēdies!

Marina smagi noslīga uz sausām šķembām. Vasilijs apsēdās blakus, uzlicis roku uz automāta. Viņi tikai nesen bija izkļuvuši no pilnīgi mežonīgiem labirintiem. Skorohodovs vēl gan nebija konstatējis, uz kurieni ved šī eja, tomēr cerēja, ka uz cilvēku rokām būvētiem tuneļiem. Tajos ir izredzes izglābties. Ļaunākajā gadījumā var pārraut speciālo sakaru kabeli un gaidīt avārijas brigādes ierašanos. Vai izsaukt trauksmi, tad visā drīzumā jāparādās notveršanas grupai… Tiesa gan, viņš nepavisam nevarēja iedomāties, ko teiktu saviem nesenajiem kolēģiem. Vai to, ka viņi bandītiem pārdevuši atombumbu, kas apdraud Kremļa drošību?

—  Aiziedama no mājām, es katram gadījumam atstāju zīmīti, — Marina ierunājās. — Uzrakstīju, ka eju pie Buzurtanova, ka man jāsaņem liela naudas summa; ja neatgriežos, lai jautā viņam…

—   Kam ir iespējams to izlasīt? — leitnants satrūkās.

—   Nevienam…

Skaidrs. Skorohodovs uz mirkli iespīdināja bateriju un apgaismoja pulksteņa ciparnīcu. Pusē četri. Šķiet, pēcpusdienā. Bet iespējams, ka naktī. Jau ilgāk nekā divas diennaktis pazemē. Viņi nevienam nav vajadzīgi, neviens neapķersies, ka viņu nav, un nesāks organizēt plašu meklēšanu. Paļauties var tikai uz sevi. Tāds pazemes ass kā kapteinis Vasiļjevs izkļūtu laukā no jebkura punkta. Viņš pa pazemi izstaigājis visu Maskavu, kaut arī vienmēr to darījis dienesta uzdevumā. Bet Skoro- hodova bagāžā ir tikai teorētiskais kurss un daži mācību gājieni. Piedalīšanās lādiņa ieguldīšanā bija viņa pirmais īstais uzdevums. Un pēdējais…

Leitnants no azotes izvilka nelielu tīstokli. Kad viņš gatavojās kāpt pazemē, Marina sagatavoja ceļamaizi — sešus pīrādziņus ar kartupeļiem. No nogalinātā bandīta viņš bija paņēmis žāvētas stores muguras gabalu, nedaudz maizes un blašķi ar degvīnu. KJīzdami pa mitrajām pazemes ejām, viņi dzēra gruntsūdeni. Tagad rezerves ,bija sarukušas līdz minimumam.

Treknā zivs ar mokām līda rīklē, taču uzturēja spēkus. Vasilijs sevi piespieda norīt kumosu, tam virsū uzdzēra degvīnu. Svelošais šķidrums nomāca nepatīkamo piegaršu.

—  Apēd gabaliņu, — viņš piedāvāja meičai, bet viņa atteicās.

—   Es labāk mazliet pagulēšu.

Lielais, karstais augums piegūlās pie leitnanta sāna. Kādreiz šāds pieskāriens viņu uzbudināja, pamodināja nesavaldāmas iegribas, kuras tūlīt tika piepildītas. Bet tā bija tur — augšā, pilsētā. Šeit viņš pāris reižu mēģināja izlādēties seksā, bet nekas neiznāca. Ne jau noguruma, sviedru un dubļu dēļ. Nonākuši kādā karstā alā, kas bija apmēram tik liela kā Rīgas stacijas pasažieru uzgaidāmā telpa, viņi sastapās ar siltiem avotiem, kuros izpeldējās, izmazgāja drēbes. Vasilijs ar bateriju apgaismoja sakarsušo sievietes augumu, spaidīja viņas prāvos, piebriedušos krūtsgalus, glāstīja vēderu, ar plaukstu taustīja bieziem matiem apaugušo šekumu — viss veltīgi… Viņš baidījās, ka nervu pārdzīvojums viņu pārvērtis par impotentu. Taču nenovēršamo dzīvības briesmu priekšā šīs bailes atkāpās un īpaši viņu nemocīja.

Apskāvis bijušo mīļoto sievieti, kas pašreiz viņam bija tikai bezdzimuma biedrs nelaimē, ari Skorohodovs drīz ieslīga tramīgā snaudā.

Divi kaujas pāri no grupas «Elle» realizēja nelikumīgu iekļūšanu pilsoņa Skorohodova un pilsones Popovas dzīvoklī. Pirmajā neko interesantu atrast neizdevās. Toties Popovas dzīvoklī istabas vidū uz apaļa galda gulēja akurātā, sparīgā rokrakstā rakstīta zīmīte: «Es aizeju tikties ar firmas «Ausma» direktoru Iljasu Buzurtanovu. Man no viņa jāsaņem liela naudas summa. Ja ar mani kaut kas notiek, jautājiet viņam. Popova.»

Pēc stundas zīmīti lasīja ģenerālis Verļinovs. Pēc vēl vienas stundas bija noskaidrota Buzurtanova personība. Divas grupas ieņēma slēpņa pozīcijas pie viņa mājas un kantora.

* * *

Restorāns «Zelta aplis» principā bija atvērts līdz rītam. Bet iepriekšējo pieteikumu pieņemšanas un viesu atlases sistēma — šeit pulcējās solīdi, līdzsvaroti cilvēki, kam nebija tieksmes uz mežonīgu uzdzīvi, — bija novedusi pie tā, ka faktiski restorāns tika slēgts apmēram pulksten trijos. Viesu izklīšana bija pats atbildīgākais brīdis apsardzes dienestam jo alkohola sasildītu cilvēku parādīšanās nakts klusumā saistīta ar ļoti nepatīkamiem pārsteigumiem.

Tādēļ apsardzes priekšnieks Sivkovs apmēram pulksten vienos ieradās darba vietā, apstaigāja restorāna apkārtni, pārlūkoja automašīnu stāvvietu. Ja algotais slepkava, izmantodams piemērotu situāciju, nolēmis noslēgt rēķinu ar atslābinātu restorāna apmeklētāju, kura paškontrole stipri samazinājusies, lai viņš to dara citā vietā, jo nedrīkst iedragāt restorāna reputāciju.

Todien gandrīz visi viesi pameta restorānu tūlīt pēc pusnakts, tikai seši biznesmeņi banketa zālē vēl malkoja kafiju un sīki pārrunāja darījumus, par kuriem bija vienojušies pie lieliska vakariņu galda.

Rāmajā bezvējā zemi bija pārklājis balts, pārslains sniedziņš, kurā gluži kā kontroles zonā tūlīt būtu ieraugāmas svešas pēdas, taču Sivkovs neko aizdomīgu neieraudzīja, tādēļ nolēma atgriezties telpās, jo sals jau bija pabāzis savus taustekļus zem atpogātās jakas. Strauji nobloķēti automašīnas riteņi skaļi nošvīkstēja uz gludā asfalta kā trauksmes signāls. Pie restorāna durvīm nobremzēja mersedess-300 bez numuriem, bez trokšņa atvērās visas durvis, izlaizdamas saltajā naktī četrus sportiskā ādas standartformā ģērbušos puišus, kas bija mērķtiecīgi noskaņoti un mēmi klusēja. Atbraucēji neizcēlās ar cildenu izskatu un inteliģentām manierēm; pat tāds cilvēks, kas būtu mazāk pieredzējis nekā Sivkovs, bez īpašām pūlēm tūlīt konstatētu, ka šie klusējošie «buļļi» ir derīgi tikai varmācīgu akciju izpildīšanai. Un viņu nodomi bija tik acīm redzami, ka neradās ne mazākās šaubas: pēc pāris minūtēm banketa zālē notiks asiņains kautiņš, bet «Zelta aplis» parādīsies kriminālo noziegumu hronikas pārskatos, kā arī daudzu avīžu lappusēs un pārstās eksistēt kā grezna un dārga atpūtas vieta, kas īpašniekiem dod pamatīgus ienākumus.

Novērst šādu iznākumu varētu tikai tūlītēja stingra un apņēmīga rīcība, kas ļautu aizsteigties notikumiem priekšā, diemžēl neviens privāts apsardzes uzņēmums praktiski nespēj to izdarīt. Ja atklātu uguni un tūlīt uz vietas «buļļus» nolaistu no kājām, tiesas izmeklēšanas gaitā sargi paši nokļūtu uz apsūdzēto sola, jo normāli cilvēki, izņemot bandītus, ne no šā, ne no tā nevar pirmie atklāt uguni pa mērķi.

— Jaunie cilvēki, restorāns ir slēgts! — Sivkovs pavēstīja, cik vien stingri varēdams, un slepeni kabatā nospieda miniatūras rācijas raidītāja podziņu, lai viņa padotie, kas uzturējās telpās, dzirdētu sarunu pie apsargājamā objekta durvīm.

Nepiegriezdami brīdinājumam ne mazāko vērību, puiši devās uz kokgriezumiem izrotātām durvīm, virs kurām spīdēja dzeltens aplis, kas simbolizēja iestādes nosaukumu. Toties uz Sivkova iejaukšanos reaģēja piektais cilvēks, kas bija palicis pie stūres.

— Nebrūķē muti, klamzak! — atskanēja bezkaunīgi pašpārliecināta balss ar huligānisku pieskaņu. — Tas ir kaitīgi veselībai.

Šoferis izliecās ārā pa atvērtajām automobiļa durvīm, un spēcīgās dzīvsudraba lampas nedzīvajā gaismā parādījās kaulaina seja ar izvirzītu zodu un hipertrofētiem, neandertālietim līdzīgiem uzacu lokiem.

Vaņka Miroņgalva! Sivkovam sirds nodrebēja. Jebkura privāta uzņēmuma apsardzes veiksme nav atkarīga no maskēšanās jakās ieģērbto muskuļu centneriem, no signalizācijas līdzekļiem vai no ieročiem — šīs lietas noderīgas tikai cīņā pret sīkiem zaglīšiem, agresīviem pļēguriem un tamlīdzīgām neorganizētām pabirām. Ikviena drošības dienesta panākumu pamatā ir labs kontakts ar grupējumu, kas kontrolē attiecīgu teritoriju. Sivkovam bija šāds kontakts, un viņš līdz pēdējam brīdim cerēja, ka pāris, trīs vārdi, ko viņš pateiks vecākajam, uzbrucējus apturēs. Bet Miroņgalva bija pazīstams ne tikai ar nežēlību un neparedzamu rīcību, bet arī ar to, ka viņam nebija aiztures. Kad viņš iesaistījās notikumā, vienas autoritātes vārda piesaukšana nespēja viņu «pārslēgt uz atpakaļgaitu».

Apsardzes priekšniekam galvā pavīdēja aša doma, ka šai brīdī viņam būtu labāk atrasties pēc iespējas tālāk no «Zelta apļa». Bet viņš speciālajā dienestā bija nokalpojis divdesmit gadus un aizgājis pensijā ar nevainojamu dienesta lapu, un tas nozīmēja, ka viņš nekad nav padevies bailēm, kas pār Galvenās izlūkošanas pārvaldes operatīvā darbinieka galvu nepārtraukti birst kā no pilnības raga. Turklāt restorānā viņam maksāja tūkstoš baksus mēnesī, it kā avansējot viņa rīcību tieši šādām situācijām. Un viņš bija paradis godam atstrādāt saņemto algu.

Pirmais no «buļļu» četrinieka ar kāju iespēra pa durvīm un nolamājās. Sivkovs saprata, ka šveicars Miha paguvis aizvilkt bultu. Tātad viltība ar rāciju izdevusies un tie, kas atrodas restorānā, saņēmuši brīdinājumu par draudošajām briesmām. Tur bija trīs viņam padoti sargi.

Sešdesmitgadīgo resnīti Mihu nav ko ņemt vērā, labākajā gadījumā viņš iedomāsies piezvanīt četrdesmit sestajai nodaļai, bet, kamēr tie atbrauks, šeit jau viss būs beidzies. Izmeklētāji, kā parasti, skaitīs čaulītes, fotografēs līķus, ar lentmēru mērīs attālumus starp asiņu plankumiem, zīmēs shēmas, rakstīs protokolus un ošņās tukšas pēdas… Saša un Artems — pamatīgi pauri, bijušie bokseri, viņi prot ar dūrēm un elektrošokeriem vienā ņēmienā apturēt jebkuru kautiņu, bet uz ecēšām viņi nelēks un, starp citu, pareizi darīs…

— Vai tu mani saprati, klamzak? — Miroņgalva turpināja tādā pašā tonī. — Ņem kājas pār pleciem un vācies prom!

Sivkova augums bija metrs astoņdesmit seši, svars — deviņdesmit pieci, un pat no pavirša acu uzmetiena viņš radīja priekšstatu par rūdītu vīru, kas jokus nepazīst, bet pašreiz tam nebija nekādas nozīmes. Tiesa gan, viņam zem jakas kreisajā pusē pie jostas atvērtā operatīvajā makstī karājās vecs 7/65. kalibra «česka zbrojevka» ar nodilušu oksidējumu, bet asu un spēcīgu sitienu. Šāds arguments varētu izšķirt visu, bet tikai ar vienu noteikumu: ja Sivkovs būtu anonīmi piekļuvis pie Miroņgalvas, nevis otrādi. Ko lai dara, pašreizējā Krievijas dzīves īstenība vislielākās labvēlības režīmu piešķīrusi bandītiem, bet godīgiem pilsoņiem saista kājas un rokas.

Pa to laiku vecākais «bullis» izvilka no kabatas granātu, akurāti to nolika durvju apakšējā kaktā, un viss četrinieks atlēca malā, bet apsardzes priekšnieks rīkojās tieši pretēji — viņš skriešus metās pie spridzekļa. Noskanēja knikšķis: sprūda sviru atmetušais belzenis bija pārsitis aizdedzes kapsulu. Sivkovs gara acīm tik skaidri redzēja to, kas notiek ovālajā nāves čaulā, it kā skatītos multiplikācijas filmu, kurā priecīgi deg četru sekunžu palēninātājs. Gludā metāla virsma likās karsta, bet viņš nojauta, ka pagūs, un nedomādams rokas granātu RGD-5 pār plecu aizmeta prom.

Ja Sivkovs būtu speciāli tēmējis, diezin vai būtu trāpījis šaurajā pavērto durvju spraugā, bet Viņa Augstība

Gadījums ar juveliera precizitāti pielaboja trajektoriju, un šķembu granāta ielidoja polsterētajā mersedesa kabīnē. Mirkli pirms sprādziena Miroņgalva, gārdzoši ievaidēdamies, bija izvēlies ārā uz apsnigušā asfalta un drudžaini aizcirtis durtiņas.

Ne jau velti bandīti un liela mēroga vadītāji iecienījuši mersedesus un BMW. Šīm pamatīgi nostrādātajām mašīnām ir apbrīnojami stiprs korpuss, kas pat bez īpaša bruņojuma spēj pasažierus droši pasargāt pat visbīstamākajās sadursmēs. Protams, neviens automobilis nav nodrošināts pret granātas sprādzienu salonā, bet merse- dess-300 arī šajā neparedzētajā situācijā parādīja sevi no vislabākās puses.

Uzliesmojumu vājināja tonizētie stikli, triecienu klusināja hermētiskā virsbūve, sprādziena vilnis iesprūda mašīnas salonā, bet nevarēja izsist durvis no eņģēm; izrādījās, ka mašīnas vājākās vietas ir priekšējais un aizmugures stikls — pieaugušais gāzu spiediens tos izsita no gumijas blīvēm un izmeta uz āru, turklāt dažas šķembas caursita tērauda apšuvi, bet nenodarīja nekādu ļaunumu ne Miroņgalvam, kas bija aizvēlies nostāk, ne viņa līdzgaitniekiem, ne arī Sivkovam, kas pēc riskantā metiena inerces ar galvu atsitās pret «Zelta apļa» slieksni un nepaguva pagriezties ar seju pret draudošajām briesmām, kā to bija darījis visu savu apzināto mūžu. Iespējams, ka viņš būtu varējis kā čūska izlocīties no paša raidītā slazda ar nezin kā rokā nokļuvušo revolveri «česka zbrojevka», kas ar savas vienīgās acs hipnotizējošo zīlīti patstāvīgi bija atradis visbīstamāko un tāpēc pirmām kārtām iznīcināmo mērķi, bet Miroņgalva jau pirms sprādziena bija noskaņojies uz stulbā klamzaka «norakstīšanu», tādēļ tai brīdī, kad viņš vēlās pa apsnigušo asfaltu, spēcīgais TT jau bija satverts neirastēniski trīcošā rokā un, atguvis stabilu stāvokli, tūlīt raidīja trīs šāvienus apsardzes priekšnieka mugurā, ko sargāja tikai ādas jaka.

Sprādziens un šāviens reizē — tas jau ir šuhers*,

"Šuhers — nevajadzīgs troksnis, draudošas briesmas (žarg.).

minūtes sāk skriet strauji, parādās bailes; ja kabaka durvis būtu vaļā, varētu riskēt, bet patlaban — pārāk bīstami… Mazliet padomājis, Miroņgalva nolēma lietu atlikt un kopā ar brigādi nozuda tumsā.

Viņš bija rīkojies pareizi, tāpēc ka pēc septiņām minūtēm notikuma vietā ieradās steidzamās reaģēšanas grupa, kas parasti mēdz vispirms šaut un tikai pēc tam noskaidrot notikušo. Šoreiz vairs nebija neviena, pret ko pavērst ieročus. Gausi dega saspridzinātā mersedesa salons, sniega putekļos blāvi spīdēja izšautās čaulītes, pie «Zelta apļa» sliekšņa gulēja cilvēks ar vienu neredzamu un diviem cauršautiem ievainojumiem, divi svaigi caurumi bija redzami koka durvīs — kriminālistus gaidīja plaša darba fronte.

Kamēr steidzamās reaģēšanas grupa dzēsa degošo automobili un gaidīja ierodamies izmeklētāju brigādi, Artems mēģināja palīdzēt savam priekšniekam, bet tas jau bija kļuvis auksts, un vienīgais, ko padotais varēja priekšnieka labā izdarīt, — nelikumīgi turēto «česka zbrojevku» apmainīt pret legālo gāzes pistoli, reizē ar to pasargāt nogalinātā biedra ģimeni no kratīšanas un pazemojošas pratināšanas. Paglābtos biznesmeņus izlaida pa pagalma durvīm, lai tiem nebūtu jākāpj pāri līķim, un tie izklīda pa mājām, prātodami, kas varējis uzsūtīt algotos slepkavas. Visiem sešiem pa Maskavu bija jāizplata informācija par «Zelta apļa» teicamo apsardzi, kas veiksmīgi stājusies pretim profesionāļiem un līdz ar to nostiprinājusi iestādes reputāciju. Apsardzes priekšnieks bija atpelnījis savus tūkstoš dolārus, un restorāna saimniekiem nebija jāuzņemas pienākums atriebties par viņa nāvi. Sargus nogalina bieži, un galu galā, parakstīdami kontraktus, viņi zina, uz ko jābūt gataviem.

Taču šajā konkrētajā gadījumā bija kāda nianse, kuras dēļ nevarēja uzskatīt, ka šim notikumam reizē ar bērēm pielikts punkts. Atvaļinātais majors piederēja pie neredzamās «sikspārņu» brālības*, bet «sikspārņiem» nepatīk

'«Sikspārņi» — kara izlūku žargons, kas cēlies no Galvenās izlūkošanas pārvaldes emblēmas, kura attēlo virs Zemeslodes lidojošu sikspārni un simbolizē izlūkošanas spēju iekļūt it visur samierināties ar kolēģu navi. Un nekad šādus gadījumus viņi neatstāj bez atmaksas.

* * *

Milzīgā sārtā saule grima koši zilajā ūdenī, kas kļuva aizvien blāvāks un tumšāks, lai pēc stundas pārvērstos par melnu spoguli, kurā atspulgojas lielas tropu zvaigznes. Nakts atbrīvoja no ekvatoriālās tveices un ļāva uzcelt stāvu, burai līdzīgu nojumi. Pašreiz bija pilnīgs bezvējš, bet izbalējušā brezenta kvadrāts bija ari lamatas, kurās iekrita lidojošās zivis, tāpēc tas tik un tā bija noderīgs.

—   Deviņas dienas, — Kisļakovs noteica, uzmezdams uz virves nākamo mezglu. — Pie velna, kur gan palikuši visi tie tankkuģi, sauskravnieki, pasažieruieki? Sergej, tu taču teici, ka šis ir ļoti dzīvs rajons.

Viņa balss bija diezgan nervoza. Acīmredzot viņš bija tuvu histērijai.

—  Atvaino, draugs, — Jeršovs nesatricināmā mierā atsaucās, nenovērsdams skatienu no rieta staros sudrabojošā okeāna spoguļa, kurā šūpojās nostiegrota makšķeres aukla. — Šeit patiešām ir daudzu maršrutu ceļš. Uz Adenu, Džibuti, Bombeju, Kolombo… Agrāk vai vēlāk kāds mūs izvilks… Tāpat kā es šo zivteli… Skaties — hop!

Ar asu rāvienu viņš izcēla no ūdens pusmetru garu makreli. Atsperīgā, sudrabpelēkā zivs lēkāja pa glābšanas laivas dibenu, šļakstīdama sāļus pilienus. Zivju makšķerēšana stipri palīdzēja taupīt avārijas rezerves sauso ēdienu.

—  Es negribētu, ka mūs izzvejo tieši tā, — Kisļakovs noburkšķēja, vērodams loma bezcerīgos mēģinājumus izrauties no negaidītā gūsta.

Trešais cilvēks, kas atradās laivā, nebilda ne vārda, viņš ar stipru binokli pētīja drūmi tukšo apvārsni.

—  Lai tikai izzvejo, pēc tam jau redzēsim… — viņš skopi noteica, neatraudams acis no okulāriem. Arī Jere- mejevam gribējās patērzēt par izglābšanās iespējām, taču komandierim jābūt atturīgam un mazrunīgam.

Spīdīgs duncis ar zobainu asinājumu zibenīgi uzšķērda makreles vēderu, bet zivs iekšas Jeršovs pār laivas malu iemeta ūdenī.

—   Naži viņiem ir pamatīgi, griež paši no sevis…

—   Pielūko, ka nepievilini haizivis, — Kisļakovs noteica, saraucis pieri, un atkal paņēma rokās priekšmetu, kas izskatījās pēc pistoles spalam piemontētas gaļas maļamās mašīnas korpusa ar trīsdesmit atverēm — V.Bāra konstrukcijas zemūdens revolveri, kas ietilpst ASV jūras kara flotes kaujas akvalangistu speciālo apakšvienību bruņojumā.

Šeit viss bija amerikānisks. Piepūšamā glābšanas laiva ar karkasu, avārijas rezerves produkti, raķešu pistoles, kompass… Pat apģērba un apakšveļas komplekti piederēja speciālo uzdevumu daudzfunkcionālajai zemūdenei, kas bija pierakstīta Litlkrikas bāzē. Tikai tropiskās saules apsvilinātie ķermeņi zem zilajām ASV JKS jakām piederēja Krievijas pilsoņiem. Ķermeņi bija labi trenēti un pārvaldīja specifiskas iemaņas. Šie trīs vīri amerikāņu glābšanas laivā bija augstas kvalifikācijas zemūdens diversanti, bandinieki politiskajās spēlēs. Viņi bija tūkstošiem jūdžu tālu no mājām, svešas zemes laivā, svešas zemes apģērbā, palikuši bez atbalsta, ko gaidīja no valsts, kurai bija zvērējuši uzticību, — tas viss liecināja, ka šī spēle tiek spēlēta bez noteikumiem.

Noklakšķēja sprūds — Kisļakovs bija atvāzis revolveri. Pēdējās dienās viņš gandrīz nemaz nebija izlaidis ieroci no rokām un cieši vērojis ūdens spoguli, it kā būtu pārliecināts, ka kuru katru brīdi gaidāms haizivju uzbrukums.

—  Pamatīgi nostrādāts! Šeit ir trīs dzelkšņi, un gailis sit pa visiem reizē… Bet nostrādā cits pēc cita…

—   Ei nu? — Jeremejevs noteica un nolaida binokli. — Dod aplūkot!

Jeršovs tikko manāmi pamāja, atbalstīdams komandiera rīcību. Ūdens tuksnesī pamestajiem uzglūn daudz briesmu, bet, pretēji izplatītajam uzskatam, visbīstamākā nepavisam nav nāve bada un slāpju dēļ. Alēns Bombārs, kas vienatnē šķērsoja okeānu, pierādīja, ka var pārtikt no zivīm un dzert jūras ūdeni. Bet maz ir to cilvēku, kas zina, ka pārdrošais francūzis kļuva par pastāvīgu psihiatrisko klīniku pacientu: nepalīdzēja ne zaļoksnējā veselība, ne tēraudcietā griba — pasaulē tomēr ir lietas, kuras izturēt cilvēka saprātam nav pa spēkam.

—   Nudien lielisks…

Uzmetis mehānismam paviršu skatienu, Jeremejevs ieroci sakārtoja un pabāza zem sēdekļa.

Kislakovs nepatikā saviebās un pastiepa roku.

—  Atdod!

Jeršovs un Jeremejevs saskatījās.

—   Ierocim jāglabājas pie komandiera, — Jeremejevs atteica un pastieptajā rokā ielika binokli. — Bet tu stājies manā vietā — novēro apvārsni!

—  Ko tu neteiksi, komandieris atradies! Tu esi leitnants, bet es — vecākais leitnants! Sadomājis komandēt… Kur tad tu biji, kad mūs iemeta jūras dibenā?

Kopš tā brīža, kad speciālo operāciju peldošās'bāzes dziļūdens zvans negaidīti pacēlās augšup, pamezdams trīs «roņus» likteņa varā jūras dzelmē, viņi nebija šķīrušies ne mirkli. Bet likās, ka Kislakovs to neatceras. Smagi pārbaudījumi, ja tie nāk cits pēc cita, var salauzt pat trenētu psihi. Draudēdams ar nenovēršamu nāvi, bezgalīgais okeāna plašums hipnotizē, izsūc saprātu, rada agresīvu psihozi. Tvaikoņa «Mana Selest» un citu pēkšņi izmirušu kuģu noslēpumam ir vienkāršs, bet drausmīgs izskaidrojums… Bet piepūšamajā laivā nav kur pagriezties, un ilgstoša, uzbudinoša sablīvētība var pačukstēt priekšā pašu vienkāršāko izeju…

—  Aizveries un izpildi pavēli! — Jeršovs uzkliedza. — Ierocim jābūt pie komandiera, bet tu vēro horizontu!

Kisļakovs sarāvās.

—  Labi, labi, nekliedz… — viņš it kā samierinādamies noburkšķēja un pievērsās okulāriem.

Jeršovs un Jeremejevs atkal saskatījās.

Varbūt biedram «vāks» vēl kārtībā, varbūt tikai uzbudinājums, depresija… Tomēr labāk nedot viņam ne nazi, ne revolveri, nestāvēt pret viņu ar muguru un neļaut viņam palikt nomodā, kad pārējie divi guļ.

Jeremejevs sagrieza makreli gabalos, lai to saulē sakaltētu. Kā ikdienišķu viņš darīja šo darbu, kas bija kļuvis nepieciešams dzīvības uzturēšanai. Bet domas atkal un atkal atgriezās pie galvenā jautājuma: kas bija tas nelietis, kas viņus pameta nenovēršamai bojāejai? Kas izdeva pavēli? Un kāpēc tā tika izdota?

—  Vajadzēja viņus visus samērcēt, — Kisļakovs negaidīti noteica.

—   Ko samērcēt? — komandieris brīnījās.

—  Amerikāņus. Ieņemt zemūdeni — un lieta darīta! Mēs tagad jau būtu mājās.

—  Tu nu gan esi mudīgs! Samērcēt… Par ko? Un vai tad tas ir tik vienkārši?

—   Vienkārši, ne vienkārši… Es gribu atgriezties! Paskatīties acīs tiem sūdabrāļiem, kas mūs jau apglabājuši ar militāru godu. Es pazīstu šo godu! Apraka zārkus ar akmeņiem un salutēja… Dzīvokli Ņinai neviens nepiešķirs, nabadzīte kopā ar meitiņu pa svešiem kaktiem mētāsies. Un par mums atbildību ne no viena neprasīs — norakstīs, un lieta izbeigta!

Viņa līdzbiedri smagi nopūtās. Jādomā, ka patiešām tā notiks. Kas tur liels — trīs cilvēki… Pašlaik noraksta divīzijas — un nekas!

«Roņi», ko priekšnieki bija nodevuši, savās domās nekļūdījās: bandinieku upurēšana ikvienā spēlē ir parasta lieta. Taču šajā gadījumā spēlei bija turpinājums, un tās mērķis bija daudz varenāku figūru gāšana. Tieši tāpēc

nesāpīga pazudušo cilvēku norakstīšana nenotika.

* * *

— Jūsu kuģim speciāla uzdevuma veikšanai bija pieko- mandēti trīs virsnieki, kāds ir viņu liktenis?

Ģenerālis Verļinovs vadīja dienesta izmeklēšanu kā

Prezidenta speciālais pārstāvis. Viņš sēdēja savā vecajā kabinetā, bijušajā vienpadsmitajā daļā, ko tagad sauca par Speciālo tehnisko objektu drošības pārvaldi. Viņam pretim pie papildu galdiņa sēdēja sirmais, sāļajos jūras vējos un saulē rūdītais speciālās peldošās bāzes komandieris, kura kuģi maskēšanās nolūkā sauca par bulgāru zinātniskās pētniecības kuģi «Solnečnij bereg». Gadu desmitiem garajā nelegālā darba laikā viņš bija aizmirsis savu īsto uzvārdu un pieradis pie konspiratīvā bulgāru vārda un skaitliskā pseidonīma — 428. Gan viens, gan otrs viņam bija apriebies līdz kaklam.

—   Kur tagad ir šie cilvēki? — Verļinovs atkārtoja jautājumu. Viņš bija enerģisks un mērķtiecīgs, ģērbies izgludinātā, nevainojami pieguļošā ģenerāļa formā un krasi atšķīrās no acīm redzami nomāktā pulkveža, kam mugurā bija atkareni, droši vien lienēti formas svārki: «uz kafiju» pieņemts ierasties formā, bet Četri simti divdesmit astotais visu savu darba mūžu bija nostaigājis jūrnieka kreklā un privātā uzvalkā.

—  Kad viņi bija'ieniruši dzelmē, varas iestādes nolēma pārbaudīt mūsu kuģi, es saistījos ar Centru un saņēmu pavēli atstāt Grieķijas teritoriālos ūdeņus…

Pulkveža balss bija neskanīga, un viņš vairījās skatīties Verļinovam acīs, kaut arī mēģināja izlikties, ka izturas dabiski: brīžiem pētīja kurpes, brīžiem laida skatienu pār kabinetu.

—   Izpildīdams pavēli, es pacēlu zvanu un izgāju neitrālajos ūdeņos. Par ūdenslīdēju likteni man nekas nav zināms. Ar viņiem nekādu sakaru nebija.

—  Tātad jūs pamētāt savus biedrus drošai nāvei?

—  Es izpildīju pavēli, — Četri simti divdesmit astotais atkārtoja. Viņš bija pilnīgi izšķīries tai brīdī, kad pavēlēja izcelt tukšu zvanu. Un bija pārliecināts, ka pavēle viņu pasargās no nelabvēlīgām sekām. Bet dzelmē pamesto cilvēku sejas uz mūžu bija iespiedušās viņa atmiņā.

—  Citādi bāze būtu atšifrēta un būtu radies starptautisks skandāls.

—   Kas pavēli parakstīja?

Šo jautājumu Verjinovs uzdeva diktofona ierakstam. Šifrētās telegrammas kopija jau gulēja viņa mapē.

—   Pulkvedis Dronovs.

Dronovs, kas tikai nesen bija kļuvis par pārvaldes priekšnieku, staigāja pa gaiteni kā apdullis. Ieraudzījis Verļinovu, viņš gandrīz zaudēja valodu, bet, izlasījis rīkojumu par dienesta izmeklēšanu, saprata, ka viņa liktenis ir izlemts. Viss iestādes aparāts dūca kā iztraucēts bišu strops: «valdīšana mainās…», «izrādās, ka viņš nav nekāds nodevējs, acīmredzot izpildījis īpašu uzdevumu…», «kā tad, pats Prezidents viņu pilnvarojis…».

No kabineta stīvām kājām iznāca 428.

—  Jūs tiekat aicināts iekšā.

Dronovs ar grūtībām atvēra apbrīnojami stingrās durvis.

—   Kur ir leitnanta Jeremejeva grupa? — ģenerālis tūlīt viņam uzdeva jautājumu, pat neaicinājis apsēsties.

Pulkvedis paraustīja plecus. Šai spēlē upura lomai bija izraudzīts viņš. Tātad taisnošanos neviens neuzklausīs. Bet galu galā — ar ko gan lai attaisno trīs zemūdens karavīru bojāeju?

—   Kur ir institūta priekšnieks Daņilovs?

Dronovs bezspēcīgi atslējās pret sienu.

—  Tas bija nelaimes gadījums… Pārāk liela «patiesības seruma» deva…

—  Tātad noziedzīga paviršība, nelikumīgas atzīšanās izspiešanas metodes un slepkavība bez nodoma, — Verļi- novs secināja, it kā sarunādamies pats ar sevi. — Nekas, gan juristi noskaidros.

Viņš nospieda selektora taustiņu. Pēc pāris minūtēm divi izveicīgi, privātclrēbēs ģerbušies puiši, kas bija ieradušies kopā ar ģenerāļa svītu, ienāca kabinetā, ar ierastu veiklību nogrieza Dronova pagones, cieši saņēma viņu aiz rokām un noveda lejā uz automobili. Tur viņam uzlika rokudzelžus.

—  Uz Galveno kara prokuratūru! — vecākais uzsauca, un šoferis lietišķi ieslēdza motoru.

Federālā drošības dienesta direktors, kā pienākas, par notikušo uzzināja ļoti drīz. Saņemtā informācija likās neticama: uz ārzemēm aizbēgušais Verļinovs piepeši parādījies Maskavā un kā saimnieks rīkojas dienesta apakšvienībā. Kaut kas tāds taču nevar notikt! Un tomēr — fakts paliek fakts… Tātad aiz viņa stāv kāds ļoti ietekmīgs un varens spēks.

«Koržova gājiens,» Stepaškins naidīgi nodomāja. «Viņa bezkaunībai nav robežu! Dara, ko grib, rīkojas bez manas ziņas, pat slepeni no manis. Tūlīt ziņošu Saimniekam, lai pievalda savu sētas suni…»

Bet, iekām viņš paguva kaut ko uzsākt, iešķindējās baltais telefona aparāts ar novecojušo PSRS ģerboni uz diska. Pa ATS-1 sakaru sistēmu varēja zvanīt tikai valsts pirmās personas, un Stepaškins tūlīt pacēla klausuli. Pie aparāta bija Koržovs.

—  Jūsu Dronovs pastrādājis briesmu lietas! — viņš bez ievada izsaucās. — Izgāzis speciālu operāciju Egejas jūrā, viņa vainas dēļ gājuši bojā trīs izpildītāji… Bet šī lieta tieši attiecas uz valsts augstākās vadības drošību!

«Paskat, ko izgudrojis!» direktors nodomāja un nopūtās, it kā izlaizdams gaisu, kas spiedis krūtis. Arī viņš bija atbildīgs par akciju Tinas šelfā; ja kāds grib, arī viņam var pieprasīt norēķinu. Bet var aprobežoties tikai ar Dronovu, jo pēc vispār pieņemta likuma galvu zaudē tas, kas stāv vistuvāk nelabvēlīgām sekām. Augstākam priekšniekam tikai padraud ar pirkstu. Protams, ja nav dažādi blakus apstākļi.

—  Kāpēc es neko nezinu par pārbaudi? — viņš jautāja ļoti mierīgā balsī, it kā pirms brīža nebūtu gribējis saplosīt Koržovu gabalu gabalos. — Un kāpēc to vada meklējams noziedznieks?

—   Prezidenta administrācijai ir tiesības veikt iekšēju izmeklēšanu bez ieinteresēto vadītāju iepriekšējas brīdināšanas, — Koržovs ikdienišķā balsī atbildēja. Kā viņš, tā arī Stepaškins zināja, ka šai jomā nekāda likuma nav. Bet viņiem bija zināms arī banālais, nodrāztais, ciniskais, tomēr tik un tā pareizais teiciens: «Kam vara, tam taisnība.» Tam, kas rīkojas valsts galvenā cilvēka vārdā, nav jāprasa atļauja Federālā drošības dienesta priekšniekam.

—   Bet par Verļinovu jūs maldāties, — Koržovs turpināja. — Viņš ir pilnīgi reabilitēts. Es ieteiktu viņu atjaunot iepriekšējā amatā.

—   Ko? — Stepaškinam aiz sašutuma aizcirtās elpa. Katram cilvēkam ir savs pacietības un piesardzības mērs, tagad tas bija pilns. — Ja jau tiktāl aizgājis, tad ieceliet viņu paši! Kaut gan, lai to izdarītu, jums jāieņem mana vieta.

—   Ir ari cita izeja, — Koržovs mierīgā tonī iebilda. — Man rokās ir Prezidenta dekrēta projekts par Speciālo tehnisko objektu pārvaldes reorganizēšanu — Galvenās apsardzes pārvaldes ietvaros tiks izveidots Iekšējās kontroles dienests. Par šī dienesta priekšnieku iecelts ģenerālis Verļinovs. Pēc desmit minūtēm šis dekrēts tiks parakstīts.

Direktors klusēja. Viņu caur un cauri bija pārņēmis bezspēcīgs niknums.

—  Uz redzēšanos! — Koržovs laipni noteica un nolika klausuli.

* * *

Salts vējš svilināja vaigus, sīkas, durstīgas pārslas kapāja seju, bet Aslans Idigovs svētlaimīgi smaidīja: pēc drūmās un sasmakušās pazemes viņam bija patīkami jebkādi laika apstākļi. Spirgts gaiss, dienas gaisma, saule, kas brīžiem pavīd starp zemajiem mākoņu lēveriem… Viņš nekad nepiegrieza vērību šīm parādībām, ja neatsauca atmiņā to laiku, kad sēdēja izmeklēšanas izolatorā un reizi dienā tika izlaists pastaigas laukumiņā — mazā četrstūrainā pagalmiņā ar akmens sienām, kas bija aptašķītas ar betonu javu, un pāri pārvilktām stieplēm, kuras veidoja parasto režģu rakstu. Ari cietumā netrūka dažādu draņķību, bet tur vismaz nemājoja milzu zirnekļi, kas izsūc cilvēku tāpat kā parastu mēslu mušu.

B-r-r-r! Vilks neizcēlās ar jūtīgumu, bet, atcerējies, kas notika ar nelaimīgo Knābi, nodrebēja aiz šausmām un riebuma. Šis radījums varēja izsūkt arī viņu pašu, bet, kā redzams, Allāhs pasargāja. Vai ari tas bija tikai laimes gadījums. Vilks nebija īpaši reliģiozs un deva priekšroku vienkāršiem izskaidrojumiem. Arī tā ir laimīga nejaušība, ka viņš tika ārā no pazemes: palīdzēja draudzība ar Rus- lanu Tepkojevu. Pats Magomets viņu pieņēma, pacienāja un deva savējiem rīkojumu viņu iekārtot Maskavā. Tagad viņam ir savs numurs «Ostankino» un reģistrācijas talons, kas pasargā pasu režīma pārbaudēs. Magomets sacīja, ka viss būs normāli. Būs gan darbs, gan nauda, gan savējo cieņa.

Pārējie komandētie pagaidām tup pazemē, bet kuru katru dienu viņus nosūtīs atpakaļ uz dzimteni. Bet kas tur labs? Karš ir un paliek karš… Kad tu ar draugiem apturi vilcienu, kuru nepavada neviens apbruņots cilvēks, un izrīkojies pats pēc sirds patikšanas — tā ir viena lieta, bet pavisam kas cits, kad tev pretim stāv armija ar tankiem, lielgabaliem un helikopteriem… Tiesa gan, armija neko nevar izdarīt. Tā tiek uzskatīts: nevar. Bet daudzi ir citādās domās: var, bet negrib. Tiešāk izsakoties, augšas negrib, tāpēc tur armiju grožos. Jādomā, ka tā patiešām ir. Kas notika toreiz vilcienā, kad viņi uzdūrās tiem abiem, kam azotē bija pistoles? Viņi uz vietas nošāva Alaudinu, Ibragimu un Aļiku. Vilciens Suleimanam nobrauca kājas, arī viņš nomira. Astoņi islama vilki ar Badiru priekšgalā dzinās pakaļ neticīgajiem. Aslans vakar piezvanīja uz mājām un uzzināja, ka septiņi nogalināti, bet Badirs zaudējis prātu. Rau, kas iznāk, ja grib.

Pie Maskavas izziņu biroja kioska rindas nebija. Vilks no iekškabatas izvilka saburzītu ārzemju pasi, ar skatienu ieurbās fotogrāfijā. Skaista gaišmate ar zilām acīm… Pēc melnbaltās fotogrāfijas nebija iespējams noteikt krāsu, bet viņš labi atcerējās, ka tās bija gaiši zilas. Un atcerējās tajās lāsmojošās bailes, kas viņu tik ļoti mudināja un uzbudināja.:.

— Pilotņikova Natālija Sergejevna, — viņš sacīja, pieliecies pie zemā lodziņa, un tūlīt apķērās, ka pārteicies: — Plotņikova, dzimusi sešdesmit ceturtajā…

Viņš centās, lai aiz lodziņa būtu redzams tikai vina platais smaids, kas gan vairāk izskatījās pēc ņirgas. Tāpēc ka acis varēja nodot viņa ieceri.

Bet tuklā sieviete ar drūmu seju aizpildīja veidlapu, saņēma naudu un caur zobiem noburkšķēja:

— Pēc stundas.

Vilks kā Dieva nepieņemts klimta pa ielām, apēda bulciņu ar cīsiņu, kas bija pārlieta ar saldām sinepēm, izdzēra vairākas bundžiņas alu. Garastāvoklis pamazām pasliktinājās, gribējās kādam iekraut pa purnu, iespert ar kāju, iedurt stobru drebošā vēderā. Viņš jutās kā vīrs tikai tad, kad kādu aizskāra, pazemoja, piekāva.

Beidzot, saņēmis zīmīti ar adresi, Vilks kļuva priecīgāks. «Flotes iela 12, dzīvoklis 27». Gaišmatainajai skaistulei nu vairs nav kur sprukt! Nejaušība viņai palīdzēja izslīdēt no rokām bargajā čečenu stepē, bet muļķa sievišķis nepavisam negaida, ka Vilks parādīsies viņas dzīvoklī. Viņš iztēlē jau redzēja šausmas skaistules koptajā, augstprātīgajā sejā, un garastāvoklis kļuva vēl labāks.

* * *

Tas ir kā likums, ka cilvēki līdz pēdējam brīdim nenojauš draudošās briesmas. Un Natālija Plotņikova nebija izņēmums. Tai laikā, kad Aslans Idigovs nepacietīgi klimta ap izziņu biroja kiosku, Nataša, kura šī cilvēka vārdu nezināja, bet viņa seju bieži redzēja murgpilnos sapņos, nodarbojās ar rīta tualeti.

Siltās, spēcīgās dušas strūklas masēja viņas garo kaklu, maigi glāstīja nolaidenos plecus, kutināja izskūtās paduses, saudzīgi plūda pār apaļīgajām, mazliet pavī- tušajām, bet joprojām formu saglabājušajām krūtīm, tecēja pār taisno muguru ar izteiktu iedobīti un plakano vēderu, skraidelēja pa stilbiem, attīstītajiem ikriem, skalojās pa mazajām, šaurajām kāju pēdām ar cieši sažmaug- tiem pirkstiņiem un pa gurniem piekļuva pie sievietes ķermeņa galvenās daļas, kur aizkavējās, rūpīgi gludinādamas daudzās ādas krociņas, rožsārtās gļotādas rieviņas un kairinādamas ārkārtīgi jutīgos nervu galus. Plauksta ar manikirētiem pirkstiem ieslīdēja starpenē, lai palīdzētu ūdens šaltīm.

Vienu kāju Nataša uzcēla uz vannas malas, paplašinādama aktīvās darbības lauku, un sāka manipulēt ar spēcīgo strūklu un labās rokas vidējo pirkstu, cenzdamās pēc iespējas rūpīgāk izmazgāt maigo vietu. Pēc kāda laika viņa mazliet pietupās, iemurrājās kā brangi pamielojusies kaķene, bet pēc tam ar kunkstienu atlaidās vannā un palika bezspēcīgi guļam.

Viņa bija pieradusi pie masturbācijas. Vīrs bija par divdesmit gadiem vecāks, turklāt ari jaunībā nevarēja dižoties ar potenci, tāpēc retie laulātā pāra dzimumsakari neapmierināja viņas fizioloģiskās prasības. Vairākums sieviešu viegli atrod izeju no stāvokļa, izraudzīdamās mīļākos, bet Plotņikovs strādāja par tirdzniecības pārstāvi, un šaurajā ārzemju iestāžu pasaulītē ikviena, pat visniecīgākā sagrēkošanās tūlīt kļūst zināma visam personālam, kur nu vēl tāds grēks kā laulības pārkāpšana, kas pasaules izlūkdienestiem dod lielisku iespēju uzsākt vervēšanu. Tieši tādēļ šo uzvedības jomu no sava redzesloka ne bridi neizlaiž ne uzturēšanās valsts pretizlūkošana, ne arī pašu iekšējās drošības dienests. Pēc atgriešanās Maskavā Nataša ieguva manevrēšanas brīvību, taču dabiskas pretīguma sajūtas dēļ to izmantoja diezgan piesardzīgi, galvenokārt tikai ar seniem un pārbaudītiem partneriem. Diemžēl no nelabiem ieradumiem ir grūti atradināties pat tad, ja novērsti faktori, kuru dēļ tie radušies.

Nataša nomierinājās un ķērās pie losjoniem un krēmiem, pēc tam novilka no galvas caurspīdīgo cepurīti un rūpīgi izsukāja taisnos gaišdzeltenos matus, kas sniedzās līdz pleciem. Uz kailā auguma uzģērbusi rīta- svārkus, viņa pameta vannas istabu un caur plašo halli aizgāja uz virtuvi, kur automātiskais kafijas aparāts jau bija sagatavojis porciju uzmundrinošā dzēriena. Šai brīdī ieskanējās modulējošs telefona zvans.

«Interesanti — kas gan zvana?» Nataša nodomāja, iedama pie telefona aparāta, bet saasinātā sievietes intuīcija viņai teica, ka tieši šo zvanu viņa gaidījusi jau vairākas nedēļas.

—   Es klausos, — viņa nepacietīgi izdvesa klausulē tādā intonācijā, kādā sarunājās tikai ar tuviem draugiem.

—  Sveicināta! Es nezināju, ka esi atgriezusies. Piezvanīju uz labu laimi.

Viņa notrīsēja, izdzirdējusi pārliecināto vīrieša balsi. Vitālijs!

—   Sveiks, mīļais! — Nataša necentās slēpt savu pēkšņo prieku. — Es jau sen esmu Maskavā un zvanu tev katru dienu…

—  Es nebiju mājās. Pastāvīgi komandējumi. Ļoti daudz darba. Vai tu esi viena?

Vitālijs runāja atturīgi, Nataša saprata, ka viņš nav viens. Starp citu, ap viņu vienmēr ir cilvēki…

—  Jā, viņš aizbrauca komandējumā. Kur tu esi?

—  Mašīnā, Vernadska prospektā. Vakarā būšu brīvs, apmēram septiņos. Kādi tev plāni?

—  Vai tu atbrauksi? Es būšu mājās.

—   Noteikti aizbraukšu!

Kaut arī viņš maskēja sarunas saturu, tēraudeietajā tembrā bija saklausāmas sirsnīgas jūtas.

—  Ak vai, ko es tev pastāstīšu! Mēs braucām ar Teherānas ātro, Cečņā vilcienu apturēja bandīti, gribēja mani aizvilkt sev līdzi. Labi, ka sākās apšaude un viņi aizbēga. Vai vari iedomāties?

Vitālijs klusēja.

—   Kad tas notika?

—   Pirms mēneša vai pusotra… Viņi mani jau vilka pa gaiteni! Iedomājies, kādas šausmas!

Vitālijs ierunājās tikai pēc brīža:

—  Varu iedomāties. Es braucu ar to pašu vilcienu.

—  Jā-ā? Bet kā tad…

—  Parunāsim par to vakarā, — viņš pārtrauca. — Pašreiz esmu mazliet aizņemts. Vai norunāts?

—   Norunāts. Līdz vakaram. Es ļoti gaidīšu.

Nataša nolika klausuli. Melnajā bruņotajā merseclesā- 600 radiotelefonu izslēdza atvaļinātais ģenerālmajors, anti- terora grupas «Alfa» bijušais komandieris Vitālijs Kar- penko. Tagad, četrdesmit sešu gadu vecumā, viņš bija pensionārs. Apaļā galva ar īsi apcirptiem matiem stingri balstījās uz varena kakla, kas nolaideni sakļāvās ar spēcīgiem pleciem. Lielais, varenais augums atbilda smag- svara cīkstoņa kategorijai, enerģiskā seja ar lauztu degunu un baltu rētu, kas stiepās pār kreiso uzaci, liecināja, ka šis cilvēks daudz ko pieredzējis, vai pašu velnu redzējis. Smagais, valdonīgais skatiens lika noprast, ka viņam ir gadiem ilga pieredze citu cilvēku komandēšanā.

—   Par kādu vilcienu jūs runājāt, šet? — ievaicājās jauns cilvēks džinsos un ādas jakā ar kažokādas oderi. Mazliet nekaunīgais izskats un vaļīgās pašpuiku manieres droši maskēja kapteiņa Koroļova piederību pie armijas pretizlūkošanas dienesta.

—   Par to pašu… Iedomājies tikai, kas par sakritību… Es runāju par to mūsu vilcienu. Izrādās, ka tu esi sācis šaut īstajā brīdī. Un pamatīgi palīdzējis kādam cilvēkam… Malacis! Es esmu tavs parādnieks, Saša…

Kapteinis savam ceļabiedram uzmeta izbrīna pilnu skatienu: parasti viņš ārkārtīgi skopojās ar uzslavām. Pat tad, kad Koroļovs dažos mirkļos nošāva trīs čečenu bandītus, vecākais biedrs to pieņēma kā pašu par sevi saprotamu un neizteica nekādu vērtējumu.

—  Bet es nekad neesmu ticējis nejaušībām! — ģenerālis nobubināja.

Mersedess piebrauca pie dzelzs vārtiem, ko ietvēra augsts mūra žogs. Pie tiem nebija ne izkārtnes, ne kontroles un caurlaižu punkta ar apbruņotu praporščiku, tādēļ varēja noprast, ka tas ir speciālas nozīmes objekts. Apsardze pazina Karpenko automašīnu, un viņi bez pārbaudes iekļuva teritorijā un apstājās pie aprūpētas divstāvu mājas pagalma dziļumā, kur jau bija novietoti vairāki ārzemju markas automobiļi un divas volgas. Šoferis palika mašīnā, bet Koroļovs pavadīja ģenerāli līdz durvīm un piebiedrojās trim jauniem, nezin kāpēc viņam stipri līdzīgiem cilvēkiem, kas kontrolēja durvis un pieejas ēkai.

Karpenko iegāja iekšā. Lielajā kamīnistabā bija sapulcējušies pieci cilvēki: trīs privātās drēbēs, viens kamu- flāžā bez dienesta pakāpes nozīmēm un viens artilērijas pulkveža formā. Visi jau bija pārkāpuši pāri piektajam desmitam vai arī bija tuvu šai robežai. Viņi bija valdonīgi un pašpārliecināti kā cilvēki, kas pieraduši komandēt citus, un demonstrēja arī tīri fizisku varenību, ko parasti iegūst ilgstošā spēku trenēšanā un to daudzkārtējā veiksmīgā lietošanā. Arī šo vīru sejas pauda rakstura stingrību, apņēmību un prasmi doties uz mērķi, ne ar ko nerēķinoties.

Tā bija raiba sabiedrība, kaut arī ar skaidri izteiktu mērķtiecību: atvaļinātais ģenerālleitnants Čerkasovs — bijušais Krievijas armijas pretizlūkošanas priekšnieks, ģenerālmajors Borisovs — Federālā drošības dienesta antiterora pārvaldes «T» priekšnieks, pulkvedis Rubins — Galvenās izlūkošanas pārvaldes speciālo uzdevumu brigādes komandieris, pulkvedis Voļins no Federālās valdības sakaru un informācijas aģentūras un milicijas apakšpulkvedis no Iekšlietu ministrijas galvenās kriminālmeklēšanas pārvaldes.

Čerkasovs mēģināja iekurt kamīnu, pārējie sēdēja ap gani pulētu galdu — ikvienas sanāksmju telpas obligāto atribūtu — un klusi sarunājās. Viņi tērzēja par dažādiem tematiem — parasta laika kavēšana, daloties pārdomās par šo un to. Tā mēdz gadīties, kad viesi jau sanākuši, bet zoss vēl cepas un degvīns nav pietiekami atdzesēts. Bet šeit neoda ne pēc ēdamā, ne pēc dzeramā, drīzāk — pēc papīra deguma un nopietnu valsts lietu kārtošanas. Varbūt pat pēc valsts nozieguma.

Karpenko nometa mēteli, straujiem soļiem pārgāja pāri istabai un, sasveicinājies ar pārējiem, ieņēma savu vietu galda galā.

— Vai visi ieradušies? Sāksim!

Nelegālās, rūpīgi konspirētās organizācijas «Baltais ērglis» darbību pilnīgi saprotamu iemeslu dēļ nereglamentēja nolikumi un instrukcijas, tomēr koordinācijas padomes sēdes parasti notika pēc noteikta plāna. Un pirmais vienmēr bija jautājums par organizācijas drošību.

—   Koržovs atsūtīja direktoram vēstuli, — Borisovs iesāka pirmais. — Nekā konkrēta: pastiprināti vērsties pret teroristiskām un citām organizācijām, kas apdraud valsts vadītāju drošību. Tiesa, vēstulē ir frāze, kas pievērš uzmanību: «Izpētīt jautājumu par Federālā drošības dienesta, Iekšlietu ministrijas un citu spēka struktūru darbinieku piedalīšanos to darbībā.» Bet diezin vai tā pamatojas uz kādu noteiktu informāciju. Drīzāk tā ir parastā nodrošināšanās pret varbūtību. Pasākumi, kas izstrādāti pēc Koržova vēstules prasībām, mums nav bīstami.

Karpenko pamāja ar galvu.

—   Kas vēl?

—   Pie mums nekas, — Rubins atsaucās basa balsī.

—   Pie mums arī nekā nav, — piebalsoja Voļins.

—   Bet mēs saņēmām anonīmu vēstuli: «Lieciet aiz auss, menti, jums klāsies ļauni, ja arī turpmāk domājat nolaist no kājām mūsējos bez jebkāda likuma.» Un pievienots Galvenās kriminālmeklēšanas pārvaldes darbinieku saraksts. Tā viņi mēdz draudēt, — Arkadjevs saviebies pavēstīja.

—  Vai tas ir saistīts ar Vampīra likvidēšanu? — Karpenko jautāja.

—  Varbūt ar Vampīra, varbūt ar Žipčika likvidēšanu… Bet vēstulē nekādu faktu nav, tāclēļ tā nolikta arhīvā.

—   Nē, ar to ir jāpastrādā. Nevar pieļaut, ka šāds vai tāds krimināls elements izsaka draudus valsts varas pārstāvjiem. Noskaidrojiet autoru, tad paskatīsimies, kas jādara.

—   Saprotu, — Arkadjevs atsaucās, pamādams ar galvu. — Bet diezin vai izdosies atrast vainīgo… Vienīgi, ja izdotos noteikt grupējumu vai rajonu un tad sarīkotu pamatīgu blīkšķi…

—       Var arī tā. Galvenais, lai viņi saprastu: nevajag brū- ķēt lielu muti. Tas ir bīstami un var dārgi maksāt! — To pateicis, Karpenko ar savu lielo plaukstu pāršvīkoja gaisu, it kā pabeigdams pirmā jautājuma apspriešanu. — Kas vēl?

Čerkasovs atgāja no kamīna un noberzēja ar sodrējiem aptašķītās plaukstas.

—   No Severomorskas uz norakstīto zemūdeņu bāzi Piejūrā tiek dzīta atomzemūdene. Bet tai ir tikai desmit gadu — puse no lietošanas mūža. Ne pēc viena parametra tā nav norakstāma. Mūsu puisis no zemūdenes apkalpes savas domas izteica Ziemeļu flotes īpašajai daļai, savukārt tā šo zinu nodeva attiecīgai instancei Maskavā. Un saņēma atbifdi: norakstīšanas cēlonis — korpusa pastiprināta korozija, ziņojums noņemts no kontroles. Ko lai saka — ja noņemts, tad noņemts. Tikai brigādes štābā līdz pat pēdējam laikam nebija zināms, ka zemūdene būtu avārijas stāvokli. Arī ekipāža par to neko nezināja. Piepeši ieradās tehniskā komisija no jūras kara flotes galvenās pavēlniecības — pastaigāja, paskatījās un aizbrauca kā nebijusi. Tagad, kā izrādās, norakstīšana… Dīvaina lieta, pēc kaut kā ož! Un smaka nāk no ministrijas augstākā ešelona…

—  Tagad smird visapkārt, — Rubins bez diplomātijas noteica un no kamuflāžas kombinezonā iešūtas maksts izvilka lielu, draudīga izskata nazi. — Še, saplēs skalus, citādi sataisīsi šeit tādu pašu smaku.

Čerkasovs skatījās uz Karpenko. Tas papurināja galvu.

—  Mums rokas par īsām, lai visu aptvertu. īpaši pašlaik… Jāsit pa vienu punktu. Kā ar Kaukāzu?

Paraustījis plecus, Čerkasovs paņēma nazi un atgriezās pie kamīna. Blāvais tērauds no prāvas pagales atšķēla vienu šķilu, otru, trešo…

—  Es sagatavoju analītisku pārskatu par visiem konflikta mezgla punktiem, — Voļins sacīja un atvēra cietu, ar mākslīgu ādu apvilktu tērauda mapi. Visi koordinācijas padomes locekļi zināja, ka šis speciāli izgatavotais priekšmets, kaut ari neizskatīgs, ir praktiski nepieejams seifs ar ļoti komplicētu atslēgu un dokumentu iznīcināšanas mehānismu.

—   Pirmais mezgls: Dudarika pozīcijas nostiprināšana Cečenijas autonomajā republikā, lai tās teritorijā iznīcinātu komunistisko režīmu. — Voļins, izņēmis no pārnēsājamā seifa vairākas ar sarkanu saspraudi savienotas papīra lapas, citēja dokumenta saturu, tekstā neielūkoda- mies. — Izpildītāji: Maskavas tā saucamā Sešu grupa, kurā ir Prezidentam vistuvākās uzticības personas. Uzdevums tika izpildīts un mērķis sasniegts. Bet Dudariks negribēja spēlēt Maskavas marionetes lomu — viņam daudz tuvākas bija savu tautiešu gaidas un gribēšana. Turklāt stabilitātes satricināšana republikā izraisīja pret Krieviju vērstu akciju vilni, tāpēc Dudarikam, lai noturētos viļņa galotnē, bija jāiestājas par kursu uz neatkarību un atdalīšanos…

«Baltais ērglis» bija vislabāk informētā struktūra Krievijā, iespēju ziņā šī organizācija bija pat pārāka par visiem citiem speciālajiem dienestiem kopumā. Šīs priekšrocības noslēpums bija pavisam vienkāršs: šeit nebija personīgo interešu un resoru barjeru, nebija informācijas slēpšanas tendenču, un analītiķi necentās nevienam iztapt un netiecās neko izpušķot.

—   Otrs mezgls raksturojas ar autonomās republikas pārvēršanos par kriminālu un anarhistisku veidojumu, kas uzņēmis tiešu kursu uz atdalīšanos no Krievijas. Centrs palaida garām brīdi, kad šādu notikumu attīstību vajadzēja pārtraukt ar spēku, tas bija politiski vājš un bezpalīdzīgs, no strīdīgās teritorijas izveda karaspēka daļas un vienības, atdeva bruņojumu un tehniku jaunajam režīmam. Bet Sešu grupai tas netraucēja uzturēt neoficiālus sakarus ar Dudariku un nodarboties ar kopēju nelegālu biznesu: ar neuzskaitītas naftas tranzītu, milzīgu summu piešķiršanu republikas augšupejai, ka arī veicināt narkotisko vielu un ieroču kontrabandu. Cečenijas gaisa telpa netika kontrolēta, tāpēc radās iespēja no republikas izvest un tajā ievest itin visu un jebkādā daudzumā. No šādām brīvām debesīm nokrita Dudarika un viņa tuvāko līdzgaitnieku milzīgā bagātība, kas lēšama desmitos miljardos dolāru.

Voļinā vērīgi klausījās tikai Arkadjevs un Rubins, pārējiem dokumenta saturs bija labiv zināms, jo tieši viņi bija vākuši vajadzīgo informāciju. Cerkasovs beidzot bija sasniedzis savu mērķi: jautri sprēgādams, iedegās šķilu saišķis, un no tā liesmas pārlēca ari uz resnajām pagalēm. Borisovs atvaļinātajam ģenerālleitnantam parādīja paceltu īkšķi, atzīdams viņa krāsnkura spējas. Tas gandarīts atmāja pretim ar galvu.

—   Paklausies, tas ir svarīgi, — Karpenko sacīja, un Voļins atkārtoja pēdējo frāzi.

—   Dudarika sakarnieks vienu vai divas reizes mēnesī uz Maskavu atveda koferi ar vairākiem simtiem tūkstošu, reizēm miljoniem dolāru. Šeit tos pieņēma čečenu kriminālā grupējuma vadītājs Magomets Tepkojevs, pēc iesaukas Kalnietis. Tālāk nauda tika nodota Sešu grupai, bet nav zināms, kurš tieši to saņēma. Bez tam īpaši kurjeri lielas summas nogādāja uz Cīrihi, kur regulāri tika papildināti numurēti konti, un jādomā, ka arī tie pieder Maskavas grupai. Bet deviņdesmit ceturtā gada vidū Duda- riks pārtrauca dalīties ar Maskavu un pasludināja republikas pilnīgu patstāvību ar atdalīšanos no Krievijas. Tai pašā laikā radās nepieciešamība realizēt projektu «Melnā upe», kas paredz Kaspijas naftas pārsūknēšanas galveno cauruļvadu vilkt caur Krieviju un sola kolosālu peļņu, kā arī krietnas politiskas dividendes. Cauruļvadam jāiet caur Čečņas teritoriju. Tātad jāpanāk, lai Ceeņa būtu Krievijas teritorija, turklāt tai jākļūst par miera, stabilitātes un likumības ievērošanas zonu…

—  Kā uz burvju rīkstītes mājienu! — Rubins pavīpsnāja. — Bet kur lai to ņem? Mums ir tikai tanku brigādes.

—  Trešais notikumu attīstības mezgls saistīts ar karaspēka ievešanu Cečņā konstitucionālās kārtības uzturēšanai, — Voļins turpināja. — Sākās dīvains karš: solis uz priekšu, divi atpakaļ, moratoriji un pamieri federālo spēku uzvaras priekšvakarā, armijas kavēšana… tas, starp citu, visiem ir labi zināms. Bet tikai nedaudzi zina, ka Dudariks jau vienojies ar Maskavas grupu — tās sastāvs tagad ir stipri mainījies un atjaunojies —, apsolījis atsākt maksājumus un nodrošināt mierīgu koridoru cauruļvadam. Tāpēc tagad sākas ceturtais mezgls. Tuvākajās dienās uz galvaspilsētu nogādās divus miljonus dolāru, un ritenis sāks griezties uz otru pusi… Dudarika kriminālais režīms saglabāsies, vairākus tūkstošus nogalināto kareivju un virsnieku norakstīts ailē «neatgriežami zaudējumi», Krievijas vadība izliksies, ka spļāviens sejā ir ļoti ikdienišķa lieta, kurai nav jāpiegriež liela vērība…

—  Kādi priekšlikumi ir mūsu rīcībā? — Borisovs iejautājās.

—   Ir divi priekšlikumi, — Karpenko atsaucās un pacēla izplestus pirkstus, mazliet saliektus un sasprindzinātus, it kā gatavus iedurties pretiniekam acīs. Istabā sabiezēja sasprindzināts klusums, vienīgi malka kamīnā dega sprēgādama.

—   Pārtvert naudu — pirmais! — viņš noteica, un viens pirksts saliecās. — Un beidzot iedarbināt plānu «Zero» — divi!

Klusums kļuva vēl biezāks. Plāns «Zero» paredzēja Cečņas kriminālā režīma vadītāja fizisku iznīcināšanu. Šis jautājums daudzreiz jau bija pārrunāts gan oficiālajos orgānos, gan ari ēnu struktūrās, bet pirmajiem pietrūka politiskas gribas «asa» lēmuma pieņemšanai, un otriem vienmēr atradās kāds iegansts, lai nedarītu to, kas bija jādara valstij, bet ko tā nedarīja. Šādai akcijai bija nepieciešami ievērojami materiālie līdzekļi, turklāt jāriskē ar dzīvību…

—   Kādas ir jūsu domas? — Karpenko jautāja un savilka pieri. Šī kokaini birokrātiskā grimase — simtiem partijas sapulču un visādu citu sanāksmju atrauga — izlauzās uz āru pati no sevis.

—  Vai mums vajadzētu uzņemties «Zero»? — Cer- kasovs pirmo reizi par apspriedi izrādīja lielāku interesi nekā par uguni kamīnā. — Cik tas izmaksās? Un kāds no tā būs labums?

—  Ko lai saka — ja runa ir par materiālo pusi, vajadzēs vismaz desmit miljonus dolāru. Man jau ir noruna ar… ar dažadiem cilvēkiem no azerbaidžāņu naftinieku aprindām, kas ir ārkārtīgi ieinteresēti projekta «Melnā upe» realizēšanā. Viņi zaudēs vairāk, ja naftas vads neies caur Cečņu, zaudēs kā naudas izteiksmē, tā arī politiskā nozīmē.

—   Desmit miljoni «zaļo» — pamatīgi! — Cerkasovs izsaucās.

—   Bet tas vēl nav viss. Mēs uzņemamies to, ko baidās vai nevar izdarīt pašreizējie vadītāji. Tauta taču redz, kas slēpjas aiz viņu runām par mierīgas noregulēšanas ceļiem. Ikviens saprātīgs cilvēks sajēdz, ka uzdevums, kas izvirzīts republikā ievestajam karaspēkam, tiek sabotēts. Kareivji un virsnieki atsegti lodēm un pamesti likteņa varā! Tūkstošiem nogalināto guļ uz šīs kliķes sirdsapziņas, bet tā izliekas, ka viss ir kārtībā. Jā, mēs izdarīsim darbu, ko negrib darīt savtīgie politiķī, un pierādīsim savu spēku un apņēmību. Iedzīvotāju un armijas simpātijas būs mūsu pusē. Nākotnē mums tās noderēs.

—  Saprātīgi, — Borisovs noteica. — Ja akcija būs veiksmīga, mēs iegūsim daudz punktu.

—  Laikam gan, — Rubins piekrita. Čerkasovs, Voļins un Arkadjevs bija tādās pašās domās.

—  Tātad principā jautājums ir izlemts, — Karpenko secināja. — Domāju, ka par naudu parūpēsies Sergejs.

Speciālo uzdevumu veicējs pamāja ar galvu.

—   Bet es uzņemos realizēt «Zero». Vai iebildumu nav? Tad pārrunāsim detaļas…

Iebildumu nebija. «Baltais ērglis» vienmēr bija gatavs uz aktīvu rīcību.

* * *

—   Pie velna, kas par ekoloģiju! Visas palīgierīces izgājušas no ierindas, vieglie korpusi laiž cauri ūdeni, sekciju nosusināšanas sistēmas nedarbojas, avārijas aiz- sargbloki neieslēdzas… — Cižiks sacīja un izmisis atmeta ar roku. — Vai zināt, kā mēs reaktoru nodalījumos uzturam temperatūru virs nulles?

—  Kā? — Sergejs Petrovičs jautāja, klausīdamies Či- žikā uzmanīgi un ar patiesu interesi.

—   Ar «āžiem», tāpat kā celtnieku vagoniņos. Bet tie idioti, šejienes administrācijas pārstāvji, gribēja mums atslēgt elektrību. Vai zināt, kas tad notiktu? Ūdens ar šķidrajiem radioaktīvajiem atkritumiem sasaltu, pārplēstu cauruļvadus, un visa Piejūra pārvērstos par radioaktīvās katastrofas zonu. Bet kas būtu vainīgs? Protams, Čižiks!

Kapteiņleitnants un Valsts Domes pārstāvis gāja gar piestātni, pie kuras ar degunu bija piekļāvušās norakstītās novecojušo modeļu atomzemūdenes. Raķešu «Akula» un torpēdu «Bars», vēl vecākā «Raskladuška», bet tur — pati pirmā paaudze, «Kitjonok»… Pat pēc izskata tās bija nožēlojamas, un nevajadzēja būt speciālistam, lai saprastu, ka tie vairs nav kaujas kuģi, ka tie ir tikai avārijas metāla lūžņi.

—   Es viņus izdzinu no bāzes, tā teikt, pārsteidzos, pabaidīju ar pistoli. Bet viņi piedraudēja, ka sūdzēsies prokuroram. Skaidrs, ka sūdzēsies! Un atkal — kas būs vainīgs?

Čižiks kliedza pilnā balsī, bet stiprais vējš, kas pūta no jūras, raustīja un plosīja vārdus, iemezdams skaņu jūkli krastu pārņēmušajos miglas autos. Starp zemūdenēm skalojās auksts ūdens, kas smakoja pēc dīzeļdegvielas, metāla un radiācijas.

—  Tu visu pārāk ņem pie sirds, — Sergejs Petrovičs tēvišķi iebilda un paņēma virsnieku zem rokas. Vējš sitās sejā, plandīja melnā flotes šineļa un silti oderētā ādas mēteļa malas, izpūta konjaka radīto siltumu un tracināja Čižiku. — Zini, kā to var pasniegt… Varas robežu pārkāpšana, drauclēšana ar ieroci, pat līdz tribunālam nav tālu jāiet. Starp citu…

Viņš apklusa, sarauca pieri, it kā būtu iegrimis nopietnās pārdomās, tad sapurināja galvu, izlikdamies, ka pieņēmis grūtu, tomēr vienīgi pareizo lēmumu.

—  Es negribēju par to runāt, tomēr būs labāk, ja tu to uzzināsi agrāk. Maskavā tev briest lielas nepatikšanas. Ierosināta kaut kāda krimināllieta, kas tiešā ceļā ved uz tribunālu.

Koordinators acīgi vēroja apstrādājamo. Cižiks nobālēja un ar plaukstu satvēra zodu, it kā pārbaudītu, vai pietiekami labi noskuvies. Bet šorīt viņš nebija skuvies, tādēļ viņam bija jāsajūt dienu vecu bārdas rugāju asums.

—   Nelieši! Tas riebeklis Dronovs man jau zvanīja… Tātad šie nolēmuši visu uzgrūst man. Atraduši grēkāzi!

—   Diemžēl tā ir. Tu esi izraudzīts par grēkāzi. Viņi grib tevi apcietināt tieši šeit un ar konvoju vest cauri visai zemei. It kā tu būtu pats lielākais noziedznieks Krievijā.

No iekškabatas Sergejs Petrovičs izvilka plakanu sudrabainu blašķi un noskrūvēja vāciņu.

—   Še, iemet zāļu vietā, atslābinies!

Kapteiņleitnants pāris ņēmienos kāri izdzēra divi simti piecdesmit gramus ar sudraba joniem bagātinātu konjaku.

—   Ko lai daru? — viņš murmināja, ar plaukstas muguru noslaucījis lūpas. — Es negribu tupēt aiz restēm! Tad jau labāk lode deniņos!

—   Iesim atpakaļ, auksts, — Sergejs Petrovičs sacīja, pagriezdams pakļāvīgo valsts drēbēs ietērpto augumu, apņēma viņu ap pleciem un veda uz krastu. — Nošaušanās būtu muļķība. Liii savas smadzenes šķaida tie, kas vainīgi. Par ko gan tev būtu jāmirst? Par citu grēkiem?

Tiražētās zemūdenes noraudzījās norakstīšanai sagatatotajā virsniekā, kas bija tikpat nožēlojams un niecīgs kā pašas. Čižikam likās, ka periskopu okulāri no aizmugures viņu pavada gluži kā saltas, briesmīgas acis bez redzokļiem.

—   Ko lai es daru? — viņš atkārtoja, bezcerīgā grūtsirdībā pagriezies pret vecāko biedru, kas varēja cļot lietišķu padomu vai pat sniegt konkrētu palīdzību. Šai brīdī Sergejs Petrovičs viņam bija pats tuvākais cilvēks, vienīgais draugs visā plašajā pasaulē.

—   Ko darīt… Vai kāda no šīm laivām var iziet okeānā?

—   Nē. Tās ir tikai grabažas. Kādēļ tu tā jautā?

—   Žēl. Varbūt kādā iekāpt, aizdrīvēt lūkas un — sveiki! Rakstiet vēstules un sūtiet pavēstes uz pieprasījumu!

Čižiks apstājās. Šis autoritatīvais un cienījamais vīrs atkārtoja viņa paša domas. Tiesa gan, paša galvā tās likās pilnīgi citādas nekā pašreiz, kad nāca no cita cilvēka mutes. Tomēr dzirdētais priekšlikums viņā neradīja iekšēju protestu.

—   Un uz kurieni?

—   Ir daudz piemērotu vietu. Un man ir pietiekami daudz iespēju, lai tevi iekārtotu jebkurā no tām. Ne sliktāk kā šeit. Tieši pretēji — daudz labāk.

—  Ei nu… Vai tad tas ir tik vienkārši… No tā nekas nevar iznākt…

Viņš nebilda ne vārda par karavīra pienākumu un uzticību dzimtenei, nepieminēja zvērestu un neiedomājās, ka bēgšana uz ārzemēm ir viens no smagākajiem valsts noziegumiem. Acīmredzot tādēļ, ka šie jēdzieni jau sen bija pārvērtušies par nodrāztiem ideoloģiskiem štampiem, uz kuriem pašreizējā laikā neviens neorientējās. Apziņā pulsēja pilnīgi citādas domas. Ja «Barsa» lietojamo iekārtu pārceltu uz «Akulu», salāpītu vieglo korpusu, uzliktu jaunas akumulatoru baterijas, sakārtotu dīzeli… Nē, muļķības… Protams, var ienirt, turklāt ar risku palikt dzelmē uz mūžu, bet iedarbināt reaktoru nepavisam nav iespējams. Cik tālu tiksi ar dīzeli? Pārtikas, ūdens, dīzeļdegvielas, saspiesta gaisa resursi… Nekā nav! Gaitas rezerves, manevra brīvības — nav. Bet vajāšana sāksies bez kavēšanās, jau pirmā zalve trāpīs tarkšķošajai lūžņu kastei, un norakstītā zemūdene pārvērtīsies par visas eki- pāžas tērauda zārku… Ak jā — no kurienes sadabūt ekipāžu?

—  Nekas neiznāks, — kapteiņleitnants atkārtoja un nopūtās. — Žēl gan.

Koordinators pareizi bija sajpratis gan apstrādājamā vārdus, gan arī viņa nopūtu. Cižiks bija gatavs izdarīt to, ko no viņa gaidīja, bet viņam nebija tehnisku iespēju. Apskatījis zemūdenes tuvumā, Sergejs Petrovičs par to pārliecinājās galīgi. Savādi! Uz ko gan paļaujas Poplav- skis? Viņš taču nekad nevadās no principa «gan jau kaut kā» un vienmēr rūpīgi apsver visus variantus. Kāpēc vajadzēja viņu un vēl astoņus cilvēkus, kam dzīvē kādreiz bijis kāds sakars ar zemūdenēm, ar speciālu reisu sūtīt pāri visai valstij uz šo nomali?

Viņi piegāja pie aplupušās štāba ēkas. Telpas bija aukstas, dežurējošā maiņa nebija noģērbusi šineļus.

—   Biedri komandieri, radiogramma, — jauns leitnan- tiņš, kura seja vitamīnu trūkuma dēļ bija vienos izsitumos, ziņoja un pasniedza nelīdzenā rokrakstā aizpildītu veidlapu.

Čižiks ātri pārlaida skatienu tekstam, tad to vēlreiz uzmanīgi izlasīja un pat iesvilpās.

—   «Pagaidu piestātnei līdz lēmumam par norakstīšanu pieņemt kuģi K-755 un nodrošināt tā apsardzi», — viņš skaļi nolasīja. — Kas par dāvanu! Tā taču ir «Barra- kucla», es uz tās braucu… Jauna zemūdene, pie velna, ko viņi melš par norakstīšanu!

Viņš aprāvās un ar skatienu ieurbās Koordinatorā. Savukārt tas mulsi raudzījās Čižikā. Vai nejaušība? Šādas kinematogrāfiskas sakritības dzīvē nemēdz gadīties… Sergejs Petrovičs atcerējās, cik daudznozīmīgi Poplavskis bija piemiedzis acis. Jādomā, ka astoņi jūrnieki nav velti apmetušies ciemā netālu no bāzes.

—  Un vēl, — dežurants pārtrauca klusumu, kas vilkās garumā. — Jūs izsauc uz flotiles prokuratūru. Rīt pulksten desmitos.

—  Kaut viņi nosprāgtu! — Čižiks izsaucās, un viņa acīs parādījās jauna izteiksme. Tāda pati kā pirms divdesmit minūtēm piestātnē.

—   Kad zemūdene pienāks? — Kaļadovs jautāja.

—   Rīt dienas vidū, — kapteiņleitnants atbildēja. Viņi apmainījās zīmīgiem skatieniem.

* * *

Stratēģiskas nozīmes raķešu zemūdens kreiseris K-755 gāja ar divdesmit mezglu ātrumu sešdesmit metru dziļumā. Tērauda milzis, kas bija tikpat liels kā Hruščova laika piecu stāvu nams ar četrām parādes durvīm, spiedās cauri valkanajai ūdens masai, atstādams aiz sevis savirpuļojumus un mutuļu piltuves. Kā parasti pārbrau- ciena beigās, zemūdenē valdīja pacilāts noskaņojums: matroži vairāk smaidīja, bārstījās ar anekdotēm, labsirdīgi cits citu apcēla. Šāda gaisotne parasti rodas pēc grūta un atbildīga darba pabeigšanas, kad atlicis tikai sakārtoties, nolikt vietā instrumentus, nomazgāties, lai varētu izklīst pa mājām. Bet «Barrakudas» ekipāžas locekļiem priekšā vēl bija pēdējās četrsimt jūdzes viņu jūrnieku dzīvē: vairāk nekā puse demobilizējās, pārējos gaidīja dienests krastā, kur viņi varēs elpot svaigu gaisu, staigāt pa cietu zemi un atgūties no dzīves slēgtajā autonomenē. Tādēļ garastāvoklis visiem bija lielisks, visi, kam nebija jāatrodas posteņos, sapulcējās kopkajītē, kur Vaņa Sazo- novs ģitāras pavadījumā dungoja dziesmu par ziemeļu zemūdens floti.

Tāltālu mūlim palicis, Pat mols ir nozudis, Un tēraudvāks jau aizsedzis Mums zilās debesis.

Virs galvas tev ir okeāns Un ledus vairogs blīvs, Bet dzelme nav ne bieds, ne māns, Ja jūties tajā brīvs.

Ziemeļu Ledus okeānā ledāji jau bija palikuši aiz muguras, tāpat ari Bēringa jūras saltie ūdeņi. «Bar- rakuda» bija apmetuši līkumu ap Kamčatku, šķērsojusi Ohotskas jūras dienvidu daļu un tuvojās Laperūza šaurumam. Bet no tā Olgas līcis vai ar roku aizsniedzams.

Garšīgi smaržoja maizes krāsnis, drīz bija gaidāmas kā armijā, tā ari flotē gaužām retās svētku vakariņas, līdz krastam bija atlikušas skaitītas stundas, maz bija ticams, ka notiks kāds ārkārtējs gadījums, ka atskanēs komanda «Visi uz klāja!» un mācību trauksmes signāls. Mičmaņi bija kļuvuši pieļāvīgāki: ja jau zemūdeni noliek pie pāļa un viņus gaida pārmaiņas dzīvē, par ko tad vairs raizēties, dienests ir tikai dienests, ja būs kakls, gan sakas atradīsies. Skat, arī četrkantīgais svarcēlājs Ivantejevs pabāzis galvu lūkas atverē, klausās, atslābinās.

Kā pulkstenis sit dzīves pulss, Dūc reaktoru sirds, Un zaļu acu skatiens mulss Kā tāla gaisma mirdz.

Bet jūrā vēl ir briesmu daudz No kara palicis. Pēc palīdzības kuģis sauc, Kas mīnai uzskrējis.

Arī zemūdens kreiserim K-755 vajadzīga palīdzība, lai gan ar acīm nekāda vaina nav saskatāma. Gaita ir laba, iekārta nevainojama, sešpadsmit raķetes ar kodolgalviņām guļ palaišanas šahtās, un' katrai ir savs mērķis. Vienīgi ar korpusu notiek kaut kas nelāgs, tātad kuģīti noliks kapsētā, noņems aprīkojumu, norakstīs lūžņos. Matrožus īpaši neinteresē tas, kas īsti ar korpusu notiek, galvenais— sveikiem tikt līdz galam, un punkts. Arī mičmaņi neiedziļinās tehniskos sīkumos, tas nav vinu līmenis. Bet virsnieki… Komandieris, pirmā ranga kapteinis Semjonovs jau nokalpojis visus izdienas laikus, viņš guļ un sapņo par pensionāra mierīgo dzīvi. Viņa pirmais vietnieks Popovs tiek paaugstināts, viņš dabūs savu kuģi. Vietnieks Kovaļovs, kas atbild par personālsastāvu, pāries darbā uz flotes štābu, stūrmanis Jevgeņjevs iestāsies akadēmijā, kaujas vienību komandieri izklīdīs kur kurais — cits paliks šādā amatā, cits saņems paaugstinājumu. Tāpēc ari virsniekus īpaši neinteresē šis dīvainais kuģa korpusa nogurums.

Sai zemūdenei ticam mēs Un droši jūtamies, Ja dzelme tomēr uzvarēs, Mums labi neklāsies…

Vairs nepalīdzēs bruņojums, Par vēlu bailes paust, Jo biezo ledus vāku mums Ar rokām neuzlauzt…

Sazonovs uzsita plaukstu uz stīgām, apraudams skanīgo akordu uz traģiskas nots. Kopkajītē uz brīdi iestājās klusums.

— Tev tās dziesmas ir dikti paniskas! — Ivantejevs katram gadījumam bargi noteica. — Izdzirdēs Ļiskovs, tūlīt nems tevi uzskaitē.

Trešā ranga kapteinis Ļiskovs ir īpašās daļas priekšnieks. Tā viņš tiek saukts ikdienas sarunās. Oficiāli vina amatam ir cits nosaukums: Ziemeļu flotes militārās pretizlūkošanas daļas , operatīvais pilnvarotais. Bijušā PSRS Valsts drošības dienesta, tagadējā Krievijas Federālā drošības dienesta trešā galvenā pārvalde. Kādreiz šīs daļas sauca par «īpašajām», un šis nosaukums joprojām saglabājies…

Militārā pretizli košana darbojas visos apgabalos, karaspēka daļās, armijas vienībās, grupās, flotēs, flotilēs, uz visiem lielajiem kuģiem, bet uz raķešu kreisera — obligāti! Krastā pretizlūki patiešām ieņem īpašu stāvokli, pārraugāmo daļu komandieriem viņi neklanās un vispār ievēro distanci, turpretim jūrā — kuģī, it īpaši zemūdenē, — kāda tur var būt runa par distancēšanos…

Ļiskovam ir atsevišķa kajīte, īpaši šifri, viņam ir tiesības jebkurā diennakts stundā ieiet radiokabīnē, pistoli viņš glabā savā kajītē, seifā, nevis ieroču piramīdā pie centrālā posteņa kā visi citi virsnieki. Pēdējais fakts radījis leģendu, ka pretizlūkam, ja viņam radušās aizdomas par raķešu zemūdens komandiera nodevību, ir tiesības to uz vietas nošaut. Patiesībā tā nav: kādreiz, senos laikos, šāda instrukcija bija, bet tā jau sen novecojusi un atcelta. Bet komandieri droši vien to nezina. Kas gan viņus iepazīstina ar tik slepeniem dokumentiem! Tādēļ pret operatīvajiem pilnvarotajiem viņi izturas ar cieņu un zināmām bailēm.

Tomēr laiva paliek laiva. Kad aizdegās elektrodēlis un nodalījumos ieplūda dūmi, Liskovs, tāpat kā pārējie, uzlika 1959. gada parauga izoiējošo elpošanas aparātu un kopā ar matrožiem likvidēja ugunsgrēku. Kā gan citādi! Šādos brīžos nevar tupēt atsevišķā kajītē.

Taču pēdējā laikā īpašais dienas lielāko daļu pavadīja kajītē. Viņš bija vienīgais virsnieks, kas gribēja noskaidrot, no kurienes radusies šī pēkšņā elektroķīmiskā korozija. Protams, uz korpusa rodas vāja strāva, jūras ūdens darbojas kā elektrolīts, notiek pastāvīga molekulu izskalošanās, metāla novājināšanās… Bet tas taču ir zināms ikvienam jūras inženierim un tiek ņemts vērā katra kuģa konstruēšanā — ir taču kompensācijas sistēmas, kas ļauj zemūdeni ekspluatēt pat līdz divdesmit gadiem. «Barra- kudai» ir tikai septiņi, bet tehniskās apskates aktā tās vecums palielināts par trim gadiem. Kāpēc? Turklāt komisija plānā nebija paredzēta… Kāda iemesla pēc tā ieradās? Pārbaudītāju rekomendācijas ir tīši miglainas, bet skaidrs ir viens: kuģis tiks norakstīts. Teikts un darīts! It kā visas pārējās flotes zemūdenes būtu ideālā stāvoklī, it kā tās nebūtu daudzkārt remontētas un nebūtu daudz vairāk piemērotas kandidātes norakstāmo zemūdeņu bāzei. Dīvaini… Arī virsnieku turpmākās karjeras gaitas saplānotas tik veiksmīgi, ka pieņemtais lēmums viņus visus pilnīgi apmierina, bet zināms taču, ka šādi gadījumi ir gaužām reti. Pat ārkārtīgi reti. Praktiski nekad tā nav.

Ļiskovs sēdēja pie maza nolaižama galdiņa un zīmēja velniņus cauršūtā un apzīmogotā darba bloknotā. Pretiz- lūkam viss ir slepens, pat šīs ragainās figūriņas — skumīgu un veltīgu pārdomu augļi. Miesā un asinīs uz laiku laikiem bija iesakņojies paradums neuzticēties parastajām papīra lapām, kas var nokrist uz grīdas, ieslīdēt pagultē vai avīžu kaudzē un galu galā nonākt ienaidnieka rokās.

Krievijas atomzemūdeņu flote neapšaubāmi ir objekts, kas ļoti interesē iespējamā pretinieka izlūkdienestus, tātad ienaidnieks kuru katru mirkli var palūrēt tev pār plecu. Tā viņu mācīja Valsts drošības dienesta augstākajā skolā, uz šāda pieņēmuma pamata balstās viss pretizlūkošanas dienesta darbs. Tieši tāpēc Ļiskovs kajītē dzīvo viens, nevis četratā kā visi pārējie virsnieki. Tieši tādēļ viņš nevar izteikt savas aizdomas ne komandierim, ne ari kādam citam ekipāžas loceklim. Nekas cits neatliek kā grūtās pārdomās zīmēt velniņus, it kā tie varētu atbildēt uz jautājumiem, kas viņu moka.

Atbildes, ko Ļiskovs saņēma no flotes militārās pretizlūkošanas daļas, tikai pastiprināja viņa šaubas. «Jūras kara flotes virspavēlniecība sankcionējusi kuģa pārvietošanu uz norakstīšanas bāzi sakarā ar korpusa korozīvo nogurumu. Materiāls no kontroles noņemts.» Un viss. Viņa argumenti bija pilnīgi ignorēti. Bet tieši tādēļ viņa aizdomas pastiprinājās. Kam izdevīga raķešu kreisera noņemšana no kaujas dežūras? Kam vajadzīgs, lai viena no labākajām kaujas spējīgām Ziemeļu flotes atomzemūdenēm sadruptu norakstīšanas bāzes piestātnē? Protams, ienaidniekam! Bet šo kaitniecību sankcionējusi valsts jūras kara flotes galvenā pavēlniecība, nevis ienaidnieks. Ja nu…

Trešā ranga kapteinim bija bail no tā izdarīt attiecīgu secinājumu. Uzkāpis uz savas pirmās zemūdenes, jaunizceptais flotes leitnants Ļiskovs dedzīgi vēlējās tūlīt atklāt ārzemju spiegu, kas ir viltīgs un rūpīgi maskējies. Bet vecākais operatīvais pilnvarotais Krivenko, kas viņu ievadīja darbā, uzsita jauneklim uz pleca un smaidīdams teica:

— Divdesmit gados es neesmu redzējis nevienu spiegu, un arī tu to neieraudzīsi. Tāpēc ka spiegs parādās tad, kad šņabis mums aizmiglojis acis vai ausis aizkritušas. Mums jānodarbojas ar profilaksi, jānovērš «iniciatīvas»* un izlūkošanas iespējas, jānodrošina valsts

'Iniciatīva — matroža vai virsnieka mēģinājums nodibināt kontaktu ar ārzemju izlūkdienestu (prof. žargons).

noslēpumi un jāraugās, lai nenotiktu informācijas noplūde. Vaiv skaidrs?

Šāda atbilde jauno darbinieku mazliet sarūgtināja, taču dzīve pierādīja, ka Krivenko bijusi simtprocentīga taisnība. Pie pretizlūka saplūda informācija par matrožu dzeršanu, par virsnieku uzdzīvi, par koku un aizmugurnieku sīkajām zādzībām, par kubrikā stāstītajām politiskajām anekdotēm un pārbraucienos iegūtajiem pornogrāfiskajiem žurnāliem, par ugunsdzēsības noteikumu pārkāpumiem un konfliktiem komandiera vietnieka ģimenē… tie visi caur un cauri bija pašu, Krievijas ļaužu grēciņi, no rietumu speciālo dienestu tīkojumiem tajos nebija ne minas.

Visā dienesta laikā Ļiskovs tikai divas reizes bija sastapies ar faktiem, kas tieši attiecās uz pretizlūkošanu. Kāds tikko iesaukts zeņķis, gribēdams draugam padižoties, cik varens ir ku^is, uz kura viņš dienē, vēstulē bija minējis dažus taktiski svarīgus tehniskus datus. Kaut ari tie visi bija publicēti NATO jūras rokasgrāmatās, puisi apsūdzēja valsts noslēpuma atklāšanā un mēģināja nodot tribunālam. Tiesas process un notiesājošs spriedums būtu bijis izdevīgs militārās pretizlūkošanas daļai, jo demonstrētu tās darbošanās efektivitāti, bet kara prokurors iespītējās. Nevis tāpēc, ka uzskatītu notikušo par nenozīmīgu faktu, bet gan tāpēc, ka vadījās no tīri formāla apsvēruma: ja cenzūra vēstuli pārtvērusi, ja tā nav izkļuvuši no daļas, noslēpuma izpaušana nav notikusi. Puikiņu nodeva pāraudzināšanai, nosūtīja atpakaļ uz krastu saimniecības vadā, bet pēc demobilizēšanās viņam pa pēdām sekoja slepena vēstule, kas noslēdza ceļu uz vairāk vai mazāk prestižu darbu, mācībām augstskolā un izbraukšanu uz ārzemēm. Tas viss kopumā tika saukts par profilaksi. Un patiesi, cilvēkam, kas strādā kaut kādā mehāniskā darbnīcā, ir grūti uzzināt un vēl grūtāk izpaust pat niecīgāko valsts noslēpumu.

Otrs notikums bija sāpīgāks un sacēla traci ne tikai flotes štābā, bet arī jūras kara flotes galvenajā pavēlniecībā. Stratēģiskas nozīmes raķešu zemūdens kreiseris uzsāka kaujas dežūras, un jau pēc nedēļas kontrole, kas katru dienu pārbaudīja aparātu, sistēmu un mehānismu funkcionēšanu, atklāja īssavienojumu… stratēģisko raķešu palaišanas kabelī. Ne vairāk un ne mazāk! Bojājuma cēlonis bija adata, ko nezināms ļaundaris bija iespraudis vadu grīstē. Tas jau liecināja par rūdītu noziedznieku, kas uzdrošinājies apdraudēt vissvētāko — Dzimtenes kodolraķešu vairogu! Ļiskovs negulēja trīs dienas un trīs naktis un beidzot ienaidnieku atmaskoja. Tas bija mič- manis Rožkovs, divdesmit trīs gadus vecs pusis ar lielisku raksturojumu un nevainojamu dienesta lapu. Sievai tuvojās dzemdības, un mičmanis bija iesniedzis vairākus raportus ar lūgumu atstāt viņu krastā, taču priekšniecība tos nebija ņēmusi vērā… Sabojādams kabeli, Rožkovs bija domājis, ka zemūdene atgriezīsies bāzē. Viņš neko nezināja par dublējošo sistēmu, tāpēc sešus mēnešus, visu pārbrauciena laiku, nosēdēja aresta telpā, bet pēc atgriešanās saņēma astoņus gadus.

Ne jauniesauktais zeņķis, ne mičmanis nebija starptautiskā imperiālisma aģenti. Viņi bija parasti sociālistiski debiliķi. Iesprauzdams kabelī adatu, Rožkovs nedomāja par kodolraķešu vairoga novājināšanu vai pat valsts aizsardzības spēju pamazināšanu. Viņš domāja par Mašu, kas bija mātes cerībās, par nešpetno sievasmāti, atslēgto apkures sistēmu… Bet kodolraķešu vairogs, nopietni runājot, viņam bija absolūti vienaldzīgs.

Ļiskovam šī puiša bija pat mazliet žēl, un reiz viņam galvā pavīdēja ķecerīga doma, ka Rožkovs kļuvis par birokrātiskās, idiotisma pārņemtās flotes sistēmas upuri. Diezin vai šāda situācija varētu rasties uz amerikāņu bruņukuģa «Ohaio»… Kaut arī Rožkova lietas dēļ Ļiskova uzpleči ārpus kārtas papildinājās ar vēl vienu zvaigznīti, viņš neuzskatīja, ka atmaskojis ienaidnieku. Bet pašreiz, savu speciālo bloknotu izraibinādams ar ķēmīgiem, ragainiem ķipariem, viņš nāca pie pārliecības, ka «Barra- kudas» norakstīšanu sankcionējuši īsti ienaidnieki, kas ieperinājušies pašā augšā — Aizsardzības ministrijā.

Flotes admirālis Istomins, tāpat kā kontradmirālis Kosilkins, neizskatījās pēc īsta Krievijas Federācijas ienaidnieka. Pašreiz grūti bija ari pateikt, ka viņi ir admirāļi: pie galda sēdēja divi drukni, pēc veiksmīgām medībām apmierināti vīri, divi parasti krievu lauki ka- muflāžas kombinezonos, pie kuriem bija pielipušas sausas niedru plūksnas, un jūrnieku kreklos, kas rēgojās zem atpogātajām apkaklēm.

—… «Intūrists» tikko bija sācis organizēt medību tūrismu, drīz atbrauca divi amerikāņu knišļi… Katrs samaksāja, tā teikt, divus tūkstošus dolāru, tais laikos tā bija liela nauda, — Istomins ar baudu stāstīja.

Viņam bija aprupusi, krunkaina pļēgura un meitu ģē- ģera seja un šauras, viltīgas ačteles, no kurām varēja noprast, ka viņš prot rīkoties vienīgi savā labā. Ja Istomins būtu traktorists, nevienai sieviņai nenāktu ne prātā lūgt, lai viņš uzar dārzu «tāpat vien», bez pusstopa. Bet traktoristu stāstos ar godbijīgu cieņu neklausās augsta ranga vadītāji, pēc kuru manierēm var spriest, ka viņi pieder pie komjaunatnes un partijas zirgu staļļu elites šķirnes. Tie bija seši vīri, kas sēdēja pie galda un, muti nepavērdami, demonstrēja ārkārtīgi dzīvu interesi par notikumu ar amerikāņiem. Pat šņabim un uzkodām viņi nepievērsa uzmanību.

— Ekipējums pasakains, šautenes — remingtoni, gabaldarbs, toreiz tādas pie mums ne pa acu galam nebija redzētas. Jakas jebkādiem laika apstākļiem, augsti šņorzābaki…

Kamišihinas rezervāta centrālās sādžas norā dega ugunskurs, mednieki prasmīgi dīrāja milzīgu kuili, ko Istomins no simt metriem bija noguldījis ar vienu šāvienu, par ko ļoti priecājās visi, lai gan prieka iemesli bija katram savi. Medību organizētāji priecājās tāpēc, ka bija varējuši izdabāt augstajam viesim, algotie mednieki— tāpēc, ka viss beidzies samērā ātri un viņiem nebūs līdz vēlai naktij jāskraida pa kalniem, lai izsekotu mežacūku tēviņu, pats admirālis — tāpēc, ka bija šiem perifērijas plušķiem parādījis īstu šaušanas meistarklasi. Diezin vai par šādu iznākumu priecājās nomedītais me- žakuilis, bet viņa domas nevienu neinteresēja.

— Vīri iebāza midzenī kārtis un sāka bakstīties, — Istomins turpināja, ar rokām rādīdams, kā tas darīts. — Baksta, baksta, bet nekā!

Valsts jūras kara flotes virspavēlnieks un Stratēģisko raķešu zemūdeņu pārvaldes priekšnieks bija atbraukuši inspicēt jauno Melnās jūras flotes bāzi, kas tika būvēta pie Novorosijskas. Medības šādos gadījumos bija obligāts blakuspasākums, cieņas un viesmīlības žests, ko izrādīja tieši pakļautie priekšnieki un vietējās varas pārstāvji.

Šādās reizēs, kad visi rosās un priecājas, faktiski atpūšas tikai viens cilvēks. — tas, kam ir visaugstākais amats un visaugstākā dienesta pakāpe. Pārējiem tas ir darbs, turklāt ļoti atbildīgs darbs, kurā pieļaut paviršību ir daudz riskantāk nekā tiešo dienesta uzdevumu pildīšanā. Rezervāta norā bez virspavēlnieka brīvi jutās tikai Kosilkins, kam ar Istominu jau daudzus gadus bija biedriskas attiecības. Melnās jūras flotes komandieris un viņa abi vietnieki, novada gubernatora vietnieks un Novorosijskas pilsētas galva, kaut arī izlikās, ka ar interesi klausās admirāļa pekstiņos, patiesībā prātoja, kā labāk uzdot savus jautājumus, lai saņemtu labvēlīgas atbildes. Tieši tādēļ viņi bija mazliet sasprindzināti, un viņu smaidi neizskatījās diezin cik dabiski.

Pārējie notikuma dalībnieki, tā teikt, saimes ļaudis — adjutanti, uzdevumu izpildītāji, referenti, štāba un izpildu komitejas tehniskie darbinieki, bāzes kalpotāji un medījuma dzinēji — galvenajiem viesiem tuvumā negāja un raizējās tikai par to, lai izdabātu priekšniekiem. Tā kā ikviens misēklis, kur nu misēklis — ikviens negludums, pat niecīgākā skabardziņa: pārcepta gaļa, aiz neuzmanības apgāzts vai laikā nepiepildīts šņabja mēriņš, «nepiedienīgs» skatiens vai nevietā pateikts vārds — varēja beigties ar ātru un nesaudzīgu izrēķināšanos, šiem cilvēkiem nebija itin nekāda iemesla priecāties. Viņi darīja grūtu un nogurdinošu darbu — pieredzējuša cilvēka acs to varēja pateikt bez īpašām pūlēm.

Tikai viens cilvēks nelīda no ādas laukā, lai iztaptu saimniekam. Šis strupais, druknais vīrs ar slīpu pieri un dziļi iegrimušām acīm, kas bija tik asas kā urbji, pašpārliecinātiem saimnieka soļiem staigāja pa darba steigas pārņemto apkalpotāju baru, it kā pārbaudīdams, vai viņi strādā pietiekami labi. Tas bija otrā ranga kapteinis Mo- tins — Kosilkina palīgs īpašo uzdevumu jomā. No jostai piekārtas maksts izvilcis abpusēji griezīgu dunci, viņš piegāja pie augšpēdu apgāztā, it kā upurēšanai sagatavotā mežakuiļa, ar aso tēraudu pašķīra cietos, biezos sarus, pārdūra vēnu un palika skārda krūzīti zem nesarecējušo asinu strūklas.

—   … bet pēc tam šie sadomāja nofotografēties kopā ar trofeju: iedeva mūsu puisim aparātu, parādīja, kur jāuzspiež, bet paši satupās uz medījuma, kārtodamies, lai būtu ērtāka pozēšana, — Istomins turpināja savu stāstu un patrina dibenu gar rupjo solu, rādīdams, kā uzvarētāji sēdušies uz nošautā zvēra. — Bet tas ņem un atdzīvojas! Atdzīvojās uz brīdi, kādu mirkli, ierēcās un sāka trausties kājās, bet ķepas tūlīt saļima, un šis atkal nogāzās pie zemes. Toties amerikāņi šai brītiņā pieķēzīja bikses! Pēc tam šā tā nomazgājās, nepalīdzēja ne munīcija, ne viņu ātršāvēji remingtoni…

Admirālis sāka skaļi smieties, iesmējās arī tie, kas sēdēja pie galda, vienīgi Kosilkins tikai vārgi pasmaidīja— viņš šo stāstu bija dzirdējis jau līdz apnikumam.

—   Bet kāda no tā morāle? — Istomins jautāja un, atbildi negaidīdams, pateica priekšā: — Morāle ir tāda: ja spēciņš par vāju, nekādi remingtoni tev nepalīdzēs! Bet mūsu vīri ar vecām, parastām divstobrenēm pat klaiņotājus gāž gar zemi! Ar mednieku šķēpiem gāja mežā! Vai amerikāņi kādreiz ar šķēpiem ir medījuši lāčus?

—   Nekad!

—   Nemūžam!

—  Jūs ļoti pareizi pateicāt — spēciņš par vāju.

Nevienam no viņiem nebija ne jausmas par lāču medībām Savienotajās Valstīs, bet viņu atzinums bija vienprātīgs. Kad vecākais deklarējis savu viedokli, pārējiem nav grūti būt vienprātīgiem.

—   Uzdzersim uz krievu cilvēka veselību! — Istomins izsaucās, paceldams kristāla glāzi ar degvīnu, un visi galclabiedri viņu labprāt atbalstīja.

—   Biedri admirāli, vai nevēlaties? — piedāvāja nedzirdamiem soļiem pienākušais Motins un, nelikdamies zinis par subordināciju, sniedza Istominam apbružātu metāla krūzīti. — Ar nošautā zvēra asinīm var iegūt zvēra spēku…

Istomins mazliet apjuka, tūlīt iestājās klusums, jo nepazīstamā apakšnieka pārdrošajam piedāvājumam varēja sekot vai nu ass nosodījums, vai, tieši pretēji, — tēvišķīga uzslava. Bet admirālis bija formā un enerģiski pamāja ar roku.

—   Dod šurp!

Viņš norija lielu malku un steidzīgi uzdzēra virsū šņabi, bet krūzīti padeva Kosilkinam, kas ar acīm redzamu riebumu to pielika pie lūpām un pasniedza tālāk gubernatora vietniekam. Nekādas izvēles vairs nebija — svēto vakarēdienu vajadzēja nobaudīt visiem. Cits dzēra, cits tikai pielika pie mutes. Saviebtu ģīmi Istomins vēroja galdabiedrus. Viņa zods bija aptašķīts asinīm.

—  Bet kā tad tu pats? — admirālis jautāja, smago skatienu pievērsis Motina pierei.

—   Kāda runa! — Motins atsaucīgi noteica un paņēma krūzīti no pilsētas galvas, kam nāca virsū vēmiens. — Bet te jau gandrīz nekas vairs nav palicis!

Otrā ranga kapteiņa uzvedība jau bija uz piedauzības robežas, varbūt pat gāja tai pāri, jo viņš izturējās kā līdzīgs ar līdzīgiem, bet šāda maniere tika uzskatīta par nepieļaujamu bezkaunību, ja, protams, tās pamatā nebija radniecība ar kādu šīs pasaules vareno. Parasti šī augstā aizbildniecība nevienam nav noslēpums. Bet ja nevienam nekas par to nav zināms…

—   Neapvārdo mums zobus! — pilsētas galva izsaucās aiz uzbudinājuma spiedzīgā balsī. — Ņem un dzer!

Motins paraustīja plecus.

—  Kāda problēma? Padzeršos tieši no kuiļa miesām un uzkodīšu jēlu gaļu!

—   Iesim, paskatīsimies, kā tas notiek! — Istomins izsaucās un pielēca kājās, pēc viņa piecēlās ari pārējie. Sākās epizode, kas programmā nebija paredzēta.

Kuilis jau bija nodīrāts, iekšas izņemtas, uzšķērstās krūtis bija izplestas ar pusmetru gara cirvja kātu. Motins bez vilcināšanās iebāza galvu kautķermenī, bija dzirdama neskanīga šmakšķināšana.

—  Tas nu gan dod vaļā! — Kosilkins pasmējās. — Kā zvērs!

Viņa balsī nepārprotami skanēja piekrišana, bet nezin kāpēc tā nepatika Istominam.

—  Tu saki — kā zvērs? Tūlīt redzēsim!

Ar asu kustību viņš izrāva cirvja kātu, smagnējais kautķermenis aizvērās, un ribas cieši aptvēra Motina kaklu. Tas kaut ko sāka kliegt, bet no jēlās gaļas sprosta nāca ārā tikai dobjas, nesaprotamas skaņas. Istomins sāka smieties, un viņam līdzi smējās vēl pieci cilvēki, vienīgi Kosilkins nepriecājās: viņa acīs pavīdēja tāda izteiksme, it kā viņam pie kājām būtu nomesta granāta ar izvilktu tapu.

Krampjaini ieķēries glumajās ribās, Motins atpleta improvizētās lamatas un izslējās. Viņa seja, mati, kakls bija aplipuši ar asinīm. Arī rokas bija asiņainas, to pamanīja visi, tāpēc ka ar kreiso roku viņš satvēra pie jostas piestiprināto maksti, bet ar labo izrāva blāvi spīdīgo divpusīgo dunci.

Smiekli aprāvās. Motina dziļi iegrimušās acis šai mirklī izskatījās nevis pēc urbjiem, bet gan pēc pistoļu stobriem, un atbildīgie flotes un valsts vadītāji sajuta, ka piepeši nozudusi tā aizsargaura, ko nosaka ieņemamā amata augstums, personīgā autoritāte, piederība pie noteiktas sabiedrības kārtas un kastas. Civilizācijas čaula bija atlupusi, atsegdama mūžīgās un nemainīgās patiesības, ko nevar tulkot divējādi: tā ir zeme, tā ir uguns, tas ir nazis, tas ir kuiļa kautķermenis un tas ir cilvēks, kas gatavs uz visu. Un pēc acumirkļa viņi visi pārvērtīsies par tādiem pašiem izķidātiem ķermeņiem.

Acu stobri nekļūdīgi vērsās pret Istominu.

—   Pāvel! — Kosilkins brīdinādams uzsauca. Viņš labāk nekā citi atskārta, kas tūlīt var notikt.

Un tad it kā iedarbojās neredzams izslēdzējs — sasprindzinājums izgaisa tikpat pēkšņi, kā bija sācies. Duncis iecirtās izmocītā kuiļa miesā, atgriezdams nelielu, asiņainu gaļas kumosu. Motins to iebāza mutē, mazliet pa- košļāja un norija.

—   Kā bija solīts, biedri admirāli!

Istominam noraustījās vaigs.

—   Labi, iesim, iemetīsim! — virspavēlnieks noteica, saņēma Kosilkinu aiz piedurknes un klusi, lai neviens nedzirdētu, jautāja: — Kāpēc tu vadā sev līdzi šo zvēru? Viņš varēja mani nokaut kā to mežakuili.

—   Nepievērsiet uzmanību, Aleksandr Ivanovič! Paša ir drošs puisis, es viņam uzticos. Viņš ir tas, kas kārto to zemūdenes lietu.

—  Ak tā? Un kā tur ir?

—   Rīt tā būs stāvbāzē. Noņemsim raķetes, atlaidīsim ekipāžu, pēc dokumentiem tā ir gandrīz metāla lūžņu vērtībā. Nākamnedēļ Bogomazovs dabūs cauri valdības lēmumu, un mani ļaudis to aizvedīs korejiešiem. Līdz turienei nav tālu, vai ar roku var aizsniegt. Bet nauda jau ienākusi, es pārbaudīju.

—   Labi, diezgan pļāpāts! Tās ir tavas darīšanas un tavs risks. Es neko nezinu; ja viss nāks gaismā — es būšu pirmais, kas tev novilks ādu.

Druknie vīri kamuflāžas kombinezonos devās pie galda, kur viņus ar nepacietību gaidīja uzticamie dzīru biedri. Pasākums notika pēc plāna. Admirāļi lepojās ar to, ka visi viņu pasākumi norit tā kā iecerēti.

* * *

No jauna apstiprinātais tikko atjaunotā Galvenās apsardzes pārvaldes Iekšējās kontroles dienesta priekšnieks ģenerālis Verļinovs sēdēja tajā pašā krēslā, kurā bija sēdējis daudzus gadus. Krēsls stāvēja tajā pašā kabinetā, bet pats kabinets atradās iepriekšējā ēku kompleksā, ko agrāk sauca par PSRS Valsts drošības komitejas vienpadsmito daļu un pēc tam neilgu laiku — par Speciālo tehnisko objektu drošības pārvaldi. Pēdējos gados cilvēki jau bija pieraduši pie nosaukumu un izkārtņu mainīšanas, turklāt dienestam, tāpat kā daudzām speciālajām apakšvienībām, izkārtnes vispār nebija. Tādēļ personālsastāvam par galveno pārmaiņu kļuva bijušā priekšnieka atgriešanās un ar to saistītā kadru pārkārtošana.

Drīz pēc Dronova tika arestēts operatīvās nodaļas priekšnieks Bobrikovs un viņa padotais Kirejs. Patiesos iemeslus neviens nezināja, bet valodas, kas spēj izsprukt pa jebkurām durvīm, arestus saistīja ar valstiski svarīgu uzdevumu izgāšanos, cilvēku bojāeju un nelikumīgām pratināšanas metodēm, kuru dēļ dzīvību zaudējis institūta priekšnieks Daņilovs.

Pirmais kadru izmaiņas vilnis, ko vadīja Dronovs, aizmeta Verļinovam tuvus darbiniekus, bet tagad process norisa pretējā virzienā. Ģenerāļa pieņemamajā istabā sēdēja tie, kas pēc viņa aiziešanas bija krituši nežēlastībā. Kabinetā dienesta priekšnieks sarunājās ar atvaļināto majoru Mežujevu.

—   Jūs izgāzāt operācijas «Pārtvere» un «Atšifrēšana», — ģenerālis sacīja rāmā balsī, raudzīdamies savā bijušajā darbiniekā, kas sēdēja viņam pretim. Taisna mugura, plati pleci, stingra, drošībniekam raksturīga seja — pat apliecība nav jāuzrāda… Standarta uzvalks, tīrs krekls, piemērota kaklasaite. Verļinovs cienīja akurātumu.

—  Bet jūs neviens neapsūdz nolaidībā, nekrietnībā vai savtīgumā. Pilnīgi iespējams, ka jūsu neveiksmes noteica nelabvēlīga apstākļu sakritība.

—  Tā tas bija, feiedri ģenerāli, — majors sacīja, palocīdams galvu un jau noprazdams, kādas pārmaiņas var notikt viņa liktenī. — Patiesībā es neizgāzu šīs operācijas. Es tikai nespēju panākt vajadzīgo rezultātu. Un diezin vai tā bija mana vaina… Izrādījās, ka Asmodejs ir tāds zutis… Protams, man bija jāatbild par savu aģentu.

—  Vai gribat atgriezties dienestā? — Verļinovs tieši noprasīja.

«Gribu,» majoram gandrīz paspruka, bet viņš paguva apvaldīt mēli.

—  Atkarībā no piedāvājuma. Man jau sirma galva, šogad paliks četrdesmit astoņi. Strādāt par izsūtāmo zēnu tā kā par vēlu…

—  Jūs bijāt tai rezervē, kas bija paredzēta operatīvās nodaļas priekšnieka nomaiņai. Vai šī vieta jūs apmierina?

-Jā.

—  Tad rakstiet iesniegumu. Tuvākie uzdevumi: pārskatīt personālsastāvu un atrast trīs cilvēkus — mūsu bijušos darbiniekus Skorohodovu un Popovu, kā ari kādu Buzurtanovu — komersantu, kas varbūt ir saistīts ar šo abu cilvēku pazušanu. Šeit ir sākotnējie dokumenti.

Verļinovs pacēla plānu mapi, bet, kad Mežujevs pieliecās un pastiepa roku, nolika to atpakaļ uz galda.

—  Pēc tam kad kadru daļa būs nokārtojusi jūsu pieņemšanu.

Mežujevs apspieda smaidu. Šefs vienmēr bijis liels pedants.

Iziedams no kabineta, Mežujevs saskrējās ar kapteini Vasiļjevu — labāko Maskavas slepenās pazemes pazinēju. Pēdējā laikā viņš dirnēja degvielu un smērmateriālu noliktavā. Kā liekas, tagad viņa karjera krasi mainīsies. Mežujevs viszinīgi pamirkšķināja kolēģim ar aci.

Vasiļjevu ģenerālis sagaidīja kā vecu draugu: pagāja pretim un smaidīdams sniedza roku.

—   Es nepaguvu izpildīt savu solījumu, — viņš sacīja, uzsizdams uz kapteiņa privātās žaketes pleca tai vietā, kur jābūt formas tērpa uzplečiem. — Par operāciju «Tuksnesis» jūs esat pelnījis majora zvaigznīti, un jebkādā gadījumā es šodien pat parakstīšu pavēli par to. Bet es gribu jums piedāvāt vēl vienu priekšlikumu. Ko jūs teiktu, ja jums uzdotu vadīt pirmo nodaļu?

—   Ko? — Vasiļjevs aiz izbrīna izsaucās.

Pirmā nodaļa bija vienpadsmitās daļas kaujas jeb, kā pēdējā laikā mēdza moderni izteikties, spēka apakšvienība. Tajā strādāja četrdesmit astoņi spēcīgi un teicami sagatavoti praporščiki un virsnieki, kas spēja doties gan tuvcīņā, gan uguns kaujā.

—  Kāpēc gan ne? — Verļinovs jautāja, vēl platāk smaidīdams. Soclien viņš tēloja Ziemassvētku vecīti, kas izdala dāvanas, un šī loma viņam patika. Tiesa gan, speciālā dienesta vadītājam dalīt dāvanas gadās retāk nekā kaut ko atņemt. Piemēram, noslēpumus, veselību, brīvību un reizēm pat dzīvību.

—  Kāpēc gan ne? Jūs iebildīsiet, ka nekad neko neesat vadījis, bet tikai izpildījis pavēles?

Vasiļjevs pamāja ar galvu.

—  Bet jūs bijāt teicams izpildītājs. Un, starp citu, labi organizējāt operatīvos pasākumus un kaujas darbību. Karakumā saprātīgi vadījāt kauju. Turklāt pirmā nodaļa nav ne štābs, ne analītiskais sektors un pat ne operatīvā nodaļa. Tā izvirza maksimāli konkrētus kaujas uzdevumus, kas jāizpilda ātri, precīzi un ar visniecīgākajiem zaudējumiem.

Verļinovs apsēdās savā krēslā aiz galda.

—   Kā tad būs?

Kapteinim ienāca prātā noliktava ar benzīna un dīzeļdegvielas dvaku, saņurcītu kvīšu un pavadzīmju kaudzes, uzpūtīgi praporščiki, kas to vien tīko kā nolaist pa kreiso kaut desmit litrus degvielas…

—   Esmu ar mieru.

—  Tad ir labi, — ģenerālis atsaucās, un pēc balss noskaņas varēja saprast, ka viņš ne mirkli nav šaubījies par šādu atbildi. — Uzdevums: pastiprināt apakšvienību, iegādāties jaunāko bruņojumu, nodrošināties ar visu, kas nepieciešams darbam pazemē. Jums būs rūpīgi jāpārbauda visi speciālie tuneļi, jāpārlūko katrs metrs, jāieskatās katrā plaisā. Šis darbs jau sen nav darīts, velns zina, kas tur pa šo laiku noticis. Jautājumi ir?

—  Jautājumu nav, biedri ģenerāli! — Vasiļjevs atsaucās kā stingrā kaujas ierindā. — Atļausiet iet?

—  Ejiet, biedri major, — Ziemassvētku vecītis labsirdīgi sacīja.

Pabeidzis kārtot kadru jautājumus, Verļinovs izņēma no seifa ātršuvēju, kurā bija trīs ar viņa paša roku aprakstītas lapas. Tie bija dati, ko viņš Grieķijā bija ieguvis no datora, ar kuru strādāja Grigoriadis — dubultaģents, kas darbojās gan PSRS VDK, gan ari ASV CIP labā. Informācija bija atjaunota pēc atmiņas, bet ģenerāļa atmiņa bija teicama.

«Kā ziņo Astotais, Irākas izlūkdienests mērķtiecīgi interesējas par Maskavas Kodolmateriālu sašķelšanas problēmu institūtu. Pēc ziņotāja datiem, pasākuma gala mērķis ir institūta galveno speciālistu iesaistīšana projekta «Allāha dusmas» izstrādāšanā. Astotais ar Maskavas aģentūras tīkla starpniecību izpētījis stāvokli un konstatējis, ka liela daļa institūta darbinieku nav apmierināti ar materiālo nodrošinātību, pastāvīgu algas izmaksas kavēšanos un paredzamo štata samazināšanu. Objekta pretizlūkošanas dienests novājināts. Vervēšanas manevriem ir lielas izredzes uz panākumiem. Astotais saņēmis Centra norādījumu par objekta vispusīgu apgūšanu, lai novērstu projekta «Allāha dusmas» realizēšanas iespējas. Baidīdamies no atšifrēšanas, Astotais negrib kontaktēties ar Maskavas rezidentūru un uzstāj par sakaru uzturēšanu ar Vidusjūras nodaļu, ko nosaka viņa maršruta iespējas. Džentlmenis.»

«Kā informē Astotais, Nikolajs Sokolovs pēc aiziešanas no institūta kopā ar ģimeni nosūtīts uz Irāku, kur viņam radīti komfortabli apstākļi un viņš iesaistīts projekta «Allāha dusmas» izpildīšanā. Avots domā, ka Irākas režīms arī turpmāk mēģinās pārvilināt krievu atomzinātniekus, un uzskata par mērķtiecīgu ASV iniciatīvu Apvienoto Nāciju Organizācijā nosūtīt ekspertu grupu uz Bagdādi, lai atklātu darbus, kas tur tiek veikti atomieroča radīšanā. Džentlmenis.»

«Lai sekmīgi apgūtu institūtu, Astotais nodibinājis uzticības pilnas attiecības ar kādu līdzstrādnieku, kam piešķīris koda nosaukumu Ezītis. Viņš to izmanto uz labu laimi. No Ezīša teiktā izriet, ka Nikolaja Sokolova tuvs draugs, kam dots koda nosaukums Paganels, ir vērtīgs objekts apgūšanai. Pirms Sokolova aizbraukšanas uz Irāku Paganels izteicis vēlēšanos sekot viņam un lūdzis, lai viņš sāk attiecīgas sarunas ar varas iestādēm. Šādus secinājumus Ezītis izdarījis no atsevišķiem Paganela izteicieniem un vispārējā noskaņojuma. Astotais nostiprina attiecības ar Ezīti un apsver vervēšanas iespējas. Džentlmenis.»

Verļinovs aizvēra mapi un dziļi nopūtās. Krievija zaudējusi prātu. Centrālā izlūkošanas pārvalde ielaidusi taustekļus pilnīgi slepenā institūtā, kam ir stratēģiska nozīme valsts aizsardzībā, konstatējusi, ka tur jau veiksmīgi pastrādājuši Irākas speciālie dienesti, un pati tajā sākusi aktīvu līdzstrādnieku «apstrādāšanu». Bet pirmā nodaļa un Federālā drošības dienesta Maskavas pārvalde par to neliekas ne zinis!

Ģenerālis nopūtās vēlreiz. Nekas, Iekšējās kontroles dienestam radies lielisks iegansts sevi skaļi pieteikt. Un visiem parādīt, kas ir kas. Paņēmis tukšu lapu, Verļinovs, kā vienmēr, sāka sastādīt operatīvo pasākumu plānu.

* * *

Bobrenkova telefons neatbildēja. Sļivins nolika klausuli.

—   Kam tu zvani vienā zvanīšanā? — Maša jautāja. — Vai tikai neesi apcēlis kādu sievišķi?

Viņa stāvēja spoguļa priekšā, pieliekusi seju pie sava attēla tik tuvu, it kā gribētu to noskūpstīt. Bet patiesībā viņa ļoti uzmanīgi ar zīmuli iekrāsoja smalkās, skaisti izliektās uzacis.

—   Nerunā muļķības, — Sļivins atcirta. Līdzīgā situācijā viņš katrā ziņā būtu pavaicājis, uz kurieni brīvdienā pošas viņa uzticamā sieviņa un kādēļ viņa uzvilkusi šauras, gandrīz caurspīdīgas biksītes, stipri vaļēju mežģīņu krūšturi un atplēsusi paketi ar jaunām melnām zeķbiksēm. Bet pašreiz viņš bija ļoti noraizējies un nepievērsa uzmanību nekam, pat ne Masas vingrajam augumam, kura trauslumu un maigumu tik ļoti pasvītroja melnā krāsa.

Arī Sergeja Petroviča numurs signalizēja ar gariem pīkstieniem, tātad nav neviena, ar ko varētu aprunāties. Starp citu, Sergejs Petrovičs nepieder pie tiem cilvēkiem, kas dod padomus uz labu laimi, neizdibinājis visus lietas apstākļus līdz sīkākai detaļai. Un ko gan viņš būtu varējis Sergejam Petrovičam pastāstīt? Kaut kādi bandīti uzbrukuši viņa atsūtītā čečena mašīnai, bet kas par to, kāda Sļivinam gar to daļa? Un kādēļ viņš uztraucas par savu dzīvību? Pamatots jautājums? Pilnīgi! Ko lai atbild? Visu jau neizstāstīsi…

Noklakšķēdama pa grīdu aizripoja lūpu pomādes tūbiņa.

—   Velns parāvis! Mūžīgi, kad jāsteidzas…

Mazo, apaļīgo dibentiņu atstiepusi, Maša saliecās. Melnais neilons reljefi iezīmēja viņas tievo, garo kāju aprises. To potītes, ikri, ceļgali cieši sakļāvās, bet augstāk iezīmējās manāma atstarpe — Mašai bija kārni gurni. Bet tieši tāpēc stipri izteikta bija starpene, kas Sļivinu vienmēr uzbudināja. Arī šis bridis nebija izņēmums. Rūpesti vienā mirklī izgaisa. Viņš strauji pieslīdēja pie sievas, satvēra viņu, apņemdams paplatā iegurņa kaulus, un piestājās no mugurpuses kā pozīcijā, kas erotiskajos traktātos apzīmēta ar nr. 2.

—  Uz kurieni tu tā steidzies? — viņš jautāja rotaļīgā tonī, un ķermeņa kustības pilnīgi atklāti norādīja uz viņa nodomu.

— Vai! — Maša iesaucās, strauji izslējās un mēģināja atrauties, bet viņš neatlaida, tieši pretēji — jo ciešāk spieda sev klāt. — Vasek, laid vaļā, mēs norunājām ar meitenēm, es jau kavējos…

—  Nekas, es ātri, — Sļivins izdvesa, pabāza roku zem slidenā auduma, plauksta pakļuva zem gumijas, sajuzdama gludo ādu un īsi apcirptās spalvas. Bet tas ilga tikai mirkli. Spēji pietupdamās, Maša atbrīvojās.

—  Es nudien kavējos. Atradis laiku… — Viņas balsī patiesi bija jaušams piktums.

Ja Mašas vīrs būtu Ļeņina Komjaunatnes autorūpnīcas montēšanas ceha atslēdznieks Ivanovs vai blakusmājas maizes veikala krāvējs Petrovs, vai santehniķis Sidorovs, viņš aiz matiem ievilktu sievu guļamistabā un izmantotu likumīgās tiesības pēc savas gribēšanas, turklāt bezkaunīgo sievišķi pāris reižu iebukņītu par nepiedienīgu izturēšanos pret laulenes pienākumiem. Bet fizikas un matemātikas zinātņu doktors Slivins nebija spējīgs uz tik dabisku un radikālu konflikta atrisināšanu. Inteliģences kompleksi pretojas slēptām tieksmēm, ja partneris acīm redzami pretojas. Sļivina uzbudinājums tai pašā mirklī noplaka, bet tā vietā radās rūgts aizvainojums. Un Maša to tūlīt pamanīja.

—  Beidz, Vasek, nevajag bozties, — viņa sacīja un pārlaida plaukstu pār izspūrušajiem matiem. — Vai tad mums nebūs laika?

Slivins klusēja. Kaklā bija iestrēdzis kamols. Notikušo viņš uzskatīja kā spļāvienu sejā. Un to izdarīja paša sieva!

Locīdamās Maša iespīlējās šaurā melnā kleitā, kas tik tikko sniedzās līdz ceļgaliem, tad apsēdās uz taburetes un uzvilka zābakus, kas bija pasūtījuma darbs, uzmeta plecos kažociņu, uzlika galvā cepurīti, ko neaizmirsa piekārtot, un, steigdamās uz durvīm, paķēra somiņu. Stāvēdama jau uz sliekšņa, viņa atskatījās.

—  Paskaties spogulī un beidz pārdzīvot. Pašreiz tu izskaties pēc nelaimīgā ezīša no multfilmas. Neskumsti!

Slivins neapzināti paklausīja sievas padomam. Viņam pretim raudzījās grūtsirdīga izskata vīrelis ar izspūrušiem matiem. Viņš patiesi bija ljdzīgs ezītim. Ne jau velti tieši tā savos pārskatos viņu sauca CIP aģents Astotais.

Kāpņu telpā iedūcās lifts. Sļivins nekustēdamies pastāvēja vēl pāris mirkļu, pēc tam sāka rosīties. Tieši uz treniņtērpa uzģērba mēteli, uzvilka kurpes ar biezu zoli, paķēra atslēgas. Aizpogājās, kad drāzās lejā pa kāpnēm, pārlēkdams vairākus pakāpienus. Viņu dzina piepeši uzliesmojusi greizsirdība, kuras pamatā bija aizskartā patmīlība un neapmierinātā fizioloģiskā vajadzība. Ja viņš būtu ieguvis to, ko vēlējās, tad pašreiz miermīlīgi sēdētu dziļā atpūtas krēslā ar avīzi rokās vai arī prātotu par jautājumiem, kas kremta sirdi. Maša bija izturējusies tuvredzīgi.

Bet viņa patiešām kavējās. Smuidrais stāvs kustējās ātri, mazliet saliecies uz priekšu, bet reizēm saturēdamies, lai nepaslīdētu un glumās ietves. Priekšstatu par ārējo novērošanu Sļivins bija guvis tikai no spiegu un detektīvu filmām, tomēr intuīcija diktēja izsekošanas loģiku: viņš pārskrēja uz ielas otru pusi un turējās metru septiņdesmit attālumā, cītīgi slēpdamies aiz gājēju mugurām. Bet vienu viņš nezināja: nedrīkst ar skatienu ieurbties izsekojamajā objektā, tāpēc ka cilvēks, pat tāds, kas neko nenojauš, šo skatienu sajūt. Maša divreiz atskatījās, bet, neprazdama pārbaudīt situāciju, neko neieraudzīja.

«Uz kurieni viņa iet?» Sļivins prātoja, piemērodamies pa priekšu ejošās resnās sievietes sīkajiem solīšiem. «Mašīnu nelūdza, bet uz metro staciju jāiet pretējā virzienā.»

Pēc trim minūtēm viņš saņēma atbildi uz savu jautājumu. Maša iegriezās sānielā, dzidri noskanēja metāla krāsas sporta tipa divdurvju BMW-850 signāls, un viņa piegāja pie automašīnas, kas izskatījās pēc piliena ar smailu galu. Platās durtiņas jau laikus bija atvērtas, un elegantais augumiņš ienira mašīnā. Šai mirklī noklakšķēja fotoaparāts, kas bija aprīkots ar garfokusa objektīvu. Durtiņas aizcirtās. Stipri tonētie stikli neļāva saskatīt ne šoferi, ne arī to, kas notiek salonā. Spēcīgi ierūcās motors, platās, rēdžainās riepas pašķieda gaisā ledus drumslas, un mašīna acumirklī uzņēma ātrumu.

Slēpdamies aiz resnā tantuka, Sļivins paguva saskatīt tikai raksturīgo firmas zīmi uz pārsega. Viņš slikti orientējās ārzemju automašīnu modeļos un nezināja, ka astoņi simti piecdesmitais maksā simt četrdesmit tūkstošus dolāru, tomēr noskārta, ka sadūries ar citu dzīves līmeni, citu naudu, citām iespējām. Viņš nekad neinteresējās par jaunbagātniekiem, kas braukā lepnos limuzīnos, viņš nicināja puskoka lēcējus, zagļus un rebiniekus, bet tā bija pirms brīža. Fotoaparāts klusi noklakšķēja vēlreiz, fiksēdams apmulsušo atomkonstruktora seju, kurā atspoguļojās dzīves vērtību pārvērtēšanas mokas.

Kā apdullis viņš pārnāca mājās, aizslēdza visas tērauda durvju atslēgas un atvēra skapi. Pēc apšaudīšanās mājas priekšā, pēc Leči atņirgtiem zobiem izgrūstā kliedziena: «Vai šaujamais ir?» — Sļivins nolēma iegādāties ieroci un, saņēmis atļauju, nopirka divpadsmitā kalibra astoņu lādiņu mosbergu. Paņēmis rokā smago šaujam- rīku, viņš uztvērējlogā lēni iebīdīja resnus sarkanus ci- lindrīšus, kas izskatījās pēc dārgas lūpu pomādes tūbiņām, un ar troksni parāva pastobru, ielaizdams stobrā patronu. Bet ko tālāk? Viņam patika spēlēties ar ieroci spoguļa priekšā, ierocis stiprina pašpārliecību un, ja var ticēt asa sižeta piedzīvojumu romāniem, palīdz atrisināt sarežģītas dzīves problēmas. Bet kā tas var palīdzēt pašreiz?

Varbūt dzīties viņiem pakaļ un pielikt stobru pie viltīgā pavedēja zoda? Tieši tā rīkojas kriminālromānu varoņi… Bet reālajā dzīvē šāds paņēmiens neder. Nav zināms, kur nelietis meklējams, turklāt ar veco «troiku» viņu nepanāksi, bet pats galvenais — viņš uz šādu rīcību nav spējīgs. Inteliģenta nelaime ir tā, ka viņš neprot biedroties ar vardarbību. Viņš nekad nevienam pat pa ausi nav iezvēlis, kur nu vēl draudējis ar ieroci… Bez tam jāņem vērā, ka «šerpie» vāģi parasti ir apgādāti ar attiecīgiem rīkiem: vai nu ar pistoli, kas pabāzta zem sēdekļa, vai arī ar kompakto automātu… Nē, mosbergs šai spēlē nav trumpis rokā. Ja nu vienīgi sagaidītu neuzticīgo sievu un ielaistu viņai lodi sirdī… Bet arī uz to viņš nav spējīgs, viņš ne reizi pat ne pliķi nav iecirtis, kaut ari iemesli bijuši: toreiz, pēc institūta balles, vasarā, kad viņi bija izbraukuši zaļumos, vai tonakt, kad viņa pārnāca vienos, turklāt piedzērusies. Tiesa gan, katru reizi viņai bija nevainīgs izskaidrojums apmēram tādā garā: «Vai tad es esmu vainīga, ka vīrieši met acis uz mani» vai «Mēs, meitenes, salasījāmies pie Marinkas un vienreiz mūžā uzdzīvojām»… Pēc tam piezvanīja arī pati Marinka un vārds vārdā apstiprināja to pašu.

Bet, patiesību sakot, kādēļ vajag domāt to sliktāko? Varbūt viņa nejauši satika pazīstamu cilvēku, kas viņu aizveda uz vajadzīgo vietu, varbūt tas ir viss… Idiots!

No kurienes viņai radušies paziņas, kas brauc ar tādām mašīnām? Turklāt šis paziņa Mašu gaidīja, un viņa negāja uz metro piestātni…

Un tomēr, lai nomierinātu sirdsapziņu, Sļivins piezvanīja Marinkai.

—   Vai Maša pie tevis?

Uzticīgā draudzene samulsa. Viņš nekad nebija sievu pārbaudījis.

—  Vēl nav atnākusi. — Viņa beidzot izgudroja bridim vislabāk piemērotu atbildi.

—  Ak tā… — viņš noteica un akurāti uzlika klausuli uz aparāta. Atomģēnijs šai mirklī jutās vientuļš un nevienam nevajadzīgs. Senāk kurators no pirmās nodaļas vairākas reizes dienā pienāca un apvaicājās, kā klājas. Viņš lika noprast, ka ir gatavs dalīties domās par visām, par absolūti visām problēmām, pat gluži personīgām. Bet neviens normāls vīrietis taču neies svešam cilvēkam sūdzēties par sievas neuzticību. Pat tad ne, ja sieva saistīta ar atoma noslēpumiem un viņas personīgajā dzīvē nedrīkst būt neskaidrību un aizdomīgu momentu. Tāpēc ka ragnesis, kas nosūdz sievu, ir divtik pretīgs.

Sļivins iegāja virtuvē, kas bija izlīmēta ar jautrām tapetēm, un, apsēdies uz ķeblīša malas, no pudeles, kas bija palikusi pēc notikumiem bagātā Leči apciemojuma, piepildīja pusglāzi ar konjaku. Nezin kāpēc viņam likās, ka dzīve kopš tās dienas iet tenteru tenteriem. Uzmācās neatlaidīga doma, ka apšaude saistīta ar viņu… Ja čečenu gribēja novākt šādi vai tācli viņa ienaidnieki, kāpēc tie to nedarīja restorānā vai kazino, uz ielas blakus birojam vai pie viņa dzīvokļa parādes durvīm, kāpēc tie izvēlējās tieši to māju, kurā dzīvo viņš, Sļivins? Tas nozīmē, ka Leči nostājies ceļā tiem cilvēkiem. Tie pilnīgi dibināti viņu varēja noturēt par konkurentu — čečens nodarbojas ar komerciju atomu sfērā un maz ticams, ka viņš apmeklējis atomu zinātniskās pētniecības institūta laboratorijas vadītāju tikai tāpēc, lai patērzētu. Kā redzams, šie cilvēki ļoti necieš konkurentus. Droši vien ļoti necieš ari piedāvājumu noraidīšanu.

Konjakam vairs nebija tās valdzinošās garšas, kas silti kairināja pirms nedēļas. Tikpat labi varēja dzert ari parastu šņabi. Pakļaudamies neizprotamam impulsam, Sļi- vins spēji piecēlās kājās un, piegājis pie loga, pašķīra spilgtos aizkarus. Pie blakus parādes durvīm rēgojās necila pelēka volga. Sirds nodrebēja, un briesmu sajūta kā auksta šalts pārskrēja pār viņa ķermeni. Volga tur stāvēja arī tai brīdī, kad viņš izskrēja no mājas neaizpogātā mētelī un saišu zābakos, kas bija uzvilkti basās kājās. Bet tad, kad viņš atgriezās, volgas tur nebija. Sļivins bija gatavs apzvērēt, ka šī krāsas un markas dēļ neievērojamā mašīna tad stāvēja pie avīžu kioska pretim BMW sporta modelim, kurā iekāpa Maša. Tātad viņu izseko! Turklāt īpaši neslēpjoties.

Pēdējo reizi stipras bailes viņš bija sajutis deviņdesmit pirmajā gadā Semipalatinskas poligonā. Toreiz tika pārbaudīts izgudrojums «M» — pārnēsājamais fugass ar implozīvā tipa iniciācijas mehānismu un jaudu, kas ekvivalenta piecsimt tonnām trinitrotoluola. Bija sācies atpa- kaļējais laika saskaits, Sļivins stāvēja iegremdētā komandpunktā pie monitora ekrāna. Ik reizi, kad viņa izgudrotā «spēlīte» apliecināja savu varēšanu, Sļivins jutās kā pasaku varonis, kas spēj satricināt zemi un apgāzt kalnus. Kaut arī komandpunktā bija daudz svarīgu personu — trīs ģenerāļi un ne mazāk par desmit pulkvežiem —, Sļivins dziļi izjuta savu pārākumu. Ja nebūtu viņa, poligonam neviens augstākais virsnieks nebūtu vajadzīgs. Pašreiz viņi ar gudriem ģīmjiem gaida sprādzienu, bet viņiem nav ne mazākās jēgas par to, kā tas notiek. Sļivins šeit bija vienīgais cilvēks, kas pārstāvēja nākamā procesa fiziku.

«Deviņi, astoņi, septiņi…» Viņš it kā krāsainā ekrānā redzēja deviņus kilogramus smagu urāna-235 lodi, kas ieslēgta sfēriskā trinitrotoluola apvalkā ar trīsdesmit sešiem elektriskiem detonatoriem. Pašreiz detonatori atslēgti no paša fugasa laika releja un savienoti ar komandpunkta pulti. «Seši, pieci, četri…» Parastā lādiņa spridzināšanas mirklī urāns acumirklī sablīvējas, attālums starp atomiem krasi samazinās, miermīlīgā masa kļūst kritiska, sākas ķēdes reakcija. Bet urāna masā ir mazliet bārija zelta apvalkā — tas ir viņa izgudrojums, neitronu donors, kas ļauj ievērojami pastiprināt neitronu plūsmu…

«Trīs, divi, viens…» Turpmākais zināms visiem, kas šeit sanākuši: spēcīgs grūdiens, dobja, vibrējoša, it kā no citpasaules nākoša dunoņa, augsts putekļu stabs virs sopkas, prāvu brīdi īstenībai neatbilstoša laika, apgaismojuma, kustību, skaņu uztvere… «Nulle!»

Un nekas nenotika. Skanīgajā klusumā izmēģinājumu vadītāja pavēle noskanēja kā balss no debesīm: «Atkārtot!» Un atkal tukšums… Sprādziena nebija! Pats ļaunākais, kas vien var notikt. Tāpēc ka jānokāpj šahtā, jāpiekļūst pie izgudrojuma, jānoskaidro neveiksmes cēlonis. Bet neviens nezina, kādi procesi šobrīd norisinās tērauda apvalkā, kādā stāvoklī ir detonatori, kas notiek ar brīvajiem neitroniem… Principā sprādziens var notikt kuru katru mirkli!

Bargajos Staļina laikos valdīja nerakstīta kārtība: jaunais tilts tiek nodots ekspluatācijā, uz tā uzbrauc pirmais ešelons, bet lejā zem tilta posma nostājas visi, kas piedalījušies tilta būvēšanā. No galvenā konstruktora līdz galvenajam inženierim. Ja tilts neizturēs pārbaudi — visiem būs vāks! Starp citu, šādā gadījumā viņiem visiem būtu vāks, vienalga, vai viņi stāvētu zem tilta vai sēdētu kabinetā, vai dirnētu savā mājoklī uz dīvāna… Atomrūp- niecībā, kas bija radusies jau Berijas laikā, šāda bardzība saglabājās visilgāk. Tāpēc konstruktors nevarēja gaidīt rezultātus komandpunktā un ielīda horizontālajā ejā. Kurš gan labāk par viņu varētu noskaidrot lietas apstākļus…

Kamēr ar atskaldāmajiem veseriem tika izjaukts betona aizbāznis, jau tuvojās vakars, robainais, divmetrīgais caurums uz pelēkā fona rēgojās kā melni elles vārti. Ja viss būtu noritējis kā nākas, tur patiešām būtu īsta elle, jo radioaktīvā caurule ar akmenī sakusušām sienām ir nāvējoša visam dzīvajam. «Uzlādētas» ejas atvēršana ir tikpat pretdabiska kā apbedīta nelaiķa ekshumācija. No daudzkārt pārbaudīto ateistu apziņas dzīlēm uzvirda drūmi māņticīgu baiļu viļņi, un cilvēkam vajadzēja sevi pārvarēt, lai ielīstu, pēc komunistiskās ideoloģijas, neesošajā ellē.

Ejā valdīja drēgnuma un neredzamas nāves dvaka. Bija tumšs — spuldzes pie elektrības vada, kas stiepās cauri velvei, nezin kāpēc nedega. Sešas atbildīgas personas ķiverēs un kombinezonos, apgaismodamas ceļu ar kabatas baterijām, stīvām kājām grūti virzījās uz priekšu. Ikvienam prātā bija doma, ka tūlīt izšausies elles liesmas, izkausēdamas un saliekdamas biezos, zigzagveidā izvietotos tērauda pretviļņu vairogus, pazemes dzelzceļa sliedes, pārvērzdamās pelnos pusmetru resnos balsta baļķus un ūdeņainos cilvēku ķermeņus. Starp citu, nedegošās spuldzes viesa klusu cerību: varbūt kādā vietā noticis velves iebrukums, kas pārrāvis vadu. Tas bija pats vienkāršākais bojājuma variants, kas bija pieņemams gandrīz visiem. Tas nozīmē, ka pret priekšmetu «M» pretenziju nav, konstruktori un izgatavotāji ne pie kā nav vainīgi. Vainīgs ir ģenerālis Simonovs, poligona priekšnieks, kas eju nav pienācīgi sagatavojis. Bet arī viņa vaina nav tik liela, lai par to būtu jāatbild ar galvu; rit izmēģinājumu atkārtos, darbu pieņems un aiz priekiem Simonovani tiks piedots…

Atklājās, ka tieši tā noticis. Kad bija noieti apmēram astoņi simti metru, gandrīz līdz ejas galam, viņi atdūrās pret aizgruvumu, un viss kļuva skaidrs: daudzu tonnu smags zemes slānis patiešām bija nosēdies, izspiezdams dubult-T-profila siju, un tā bija pārrāvusi clistantvadības un kontroles vadu kūli. Simonovs rupji nolamājās, Sļivins no priekiem uzsita un pleca izgatavotāju pārstāvim, remontbrigāde ķērās pie aizbēruma likvidēšanas, bet visi pārējie devās uz viesnīcu iemest pa šņabītim.

«Uz to, lai rīt pabeigtu!» Vīri saskandināja glāzes, bet tostam nebija lemts piepildīties. Nākamajā rītā tika paziņots, ka izveidota Valsts ārkārtējā stāvokļa komiteja; rūpju pārņemtais Simonovs pārtrauca izmēģinājumus un atkal aizmūrēja eju līdz īpašam rīkojumam. Bet šāda rīkojuma nebija. Sākumā tika izmeklētas puča sekas, pēc tam sākās PSRS sabrukuma kataklizmas, un poligons nokļuva citā valsti — neatkarīgajā Kazahstānā, kam savu atomieroču nebija, bet citas valsts ieroci izmēģināt Krievija negribēja. Pēc pāris gadiem, kad izveda iekārtu, Sļivins apmeklēja poligonu pēdējo reizi. Sopkā virs priekšmeta «M» ziedēja sīkas dzeltenas puķītes, pūta pretīgs vējš, kas dzina acīs stepes smiltis; betona aizbāznis, kas nosedza ieeju, bija nosēdies un saplaisājis. Starp citu, bez Sļivina tas nevienu citu neinteresēja.

Pašreiz, sēdēdams sava dzīvokļa virtuvē, Sļivins sajuta tādas pašas bailes kā ejā ar nesprāgušo kodollādiņu. Bet tagad baiļu cēlonis bija necilā automašīna, pareizāk sakot, tas, kas bija ar šo mašīnu saistīts. Tie cilvēki nesamierināsies ar atteikumu. Tie ņems un noslepkavos viņu! Iespējams, ka mašīnas uzspridzināšana zem dzīvokļa logiem un demonstratīvā slepkavība bija izdarīta audzināšanas nolūkā. Un jāsaka, ka mērķis sasniegts. Atteikties Sļivinam negribējās. Bet bāzt galvu cilpā ir bīstami. Jā gan, saņemsi lielu naudu, bet kāds no tās labums, ja tevi uz gadiem desmit ietupinās aiz restēm…

Sīki komerciāli darījumi nav nekas neparasts, bet tas, ko piedāvā viņam, ir pavisam kas cits. Lai gan principiālas atšķirības nav. «Vai nu tīra sirdsapziņa, vai — nekāda,» Sļivins atcerējās pazīstamo aforismu. Bet, raugoties no citas puses, nekad nav par vēlu nožēlot grēkus. Ja viņš palīdzēs atmaskot tos, viņam garantēta piedošana un aizsardzība.

Konstruktors ielēja glāzē atlikušo konjaku un izsūca aromātisko šķidrumu maziem malciņiem. Alkohols radīja vēl lielāku drosmes sajūtu nekā ierocis. Bailes no tiem cilvēkiem pieklusa, toties grūtsirdība Mašas dēļ kļuva aizvien dziļāka. Kur viņa ir? Bet galvenais — kas ir kopā ar viņu?

Maša bija viesnīcas «Kosmoss» divpadsmitā stāva luk- susnumurā kopā ar neseno viņu mājas viesi Leči. Kaut ari viņi bija šeit ienākuši tikai pirms minūtēm desmit, viņa pilnīgi kaila jau stāvēja tajā pašā pozīcijā, kas nesen ārkārtīgi bija uzbudinājusi viņas vīru, bet Leči, nometis tikai apģērba apakšējo daļu, darīja to, ko viņa vīram bija atteikusi.

Kad čečens piezvanīja un piedāvāja satikšanos, Maša ilgi nevilcinājās. Pēc viesa skatieniem viņa jau bija nopratusi, ka šāds priekšlikums nāks. Un zināja, ka būs ar mieru satikties ar plecīgo kaukāzieti, kas ir tik vīrišķīgs un arī uzmanīgs pret sievieti. Ikdienas dzīve ir ļoti pliekana un vienmuļīga, reizēm taču var atļauties kādu vaļību un aiziet brīvsolī — tā viņa un Marinka mēdza izteikties par saviem epizodiskajiem mīlestības sakariem. Viņa bija pietiekami piedzīvojusi, lai paredzētu iespējamo fizisko tuvību, taču nebija iedomājusies tik strauju notikuma attīstību.

Viņa jutās pārsteigta par eleganto limuzīnu un lielo garkātaino rožu pušķi, kuru apburoši smaidošais Leči viņai pasniedza, tiklīdz bija aizcirtušās automašīnas platās durvis.

—  Cik brinum jaukas! — viņa izsaucās un iegremdēja seju tumši sārtajos ziedos. — Bet ziemā tās taču ir ļoti dārgas!

—   Ko nu par to! — Kaukāzietis nicīgi atmeta ar roku. — Tas ir nieks! Vai tad mums naudas nav? Nauda ir! Bet skaistas sievietes dēļ nav žēl.

Automašīna strauji joņoja pa apledojušajām Maskavas ielām, un likās, ka šoferis neliekas ne zinis par braukšanas apstākļiem, luksoforiem un citām mašīnām. Mašai nez kāpēc iešāvās prātā, ka Vasilijs izvairās no braukšanas atkalā, vienmēr ievēro satiksmes noteikumus un ļoti baidās no autoinspektoriem. Viņas vīrs ir pliekanas dzīves cienītājs. Salonā nebija dzirdams ielas troksnis, pat motora rūkoņa nebija dzirdama, un likās, ka spidometrs, kas rādīja simt desmit kilometrus, uzstādīts uz nekustīga trenažiera un tikai imitē ātru braukšanu.

—  Vai jums izdevās noskaidrot, kas toreiz bija sarīkojis to šaudīšanos? — Maša iejautājās, lai pārtrauktu neveiklo klusumu.

Leči tik asi pakratīja galvu, it kā viņam būtu iedzēlusi lapsene.

—   Nē. Neko nevaram saprast. Nesen tika nogalināts kāds bandits, Dakteris, viņa puišiem tagad ir zobs uz visiem, tāpēc iedomājāmies, ka viņi to sarīkojuši. Pārbaudījām, bet viņi nav vainīgi. Neko nevaram saprast. Arī milicija neko nesaprot. Galvenais — neviens nezināja, ka es braucu pie jums.

Maša nezin kāpēc pēkšņi atcerējās cilvēku, kas stāvēja aiz atkritumu urnām un kaut ko nesaprotami bubināja. Varbūt tas nemaz nebija piedzēries pļēgurs? Portatīvā rācija tagad nav nekāds retums… Viņa sāka prātot: pateikt vai ne? Un nolēma klusēt.

—   Es domāju, ka viņi negribēja nogalināt mani, — Leči sacīja māksloti bezrūpīgā balsī. — Viņi gribēja nolaist no kājām to osetīnu. Kā gribēja, tā arī izdarīja.

Pat naivajai Mašai kļuva skaidrs, ka viņš melo. Radās nepatīkama mieļu sajūta, mirkli gribējās izkāpt no mašīnas, iekļūt metro un pēc iespējas drīzāk atgriezties mājās.

—  Varbūt paklausīsimies mūziku? — Leči piedāvāja, pieliecās pie paneļa un nospieda kādu podziņu. Iedārdējās spēcīgi skaļruņi. Viņa atlaidās pret sēdekļa atzveltni un atslābinājās. Nepatīkamā sajūta izgaisa.

—  Uz kurieni mēs braucam? — Maša iejautājās pieklājības pēc, jo jautājums netiecās pēc atbildes.

—   Uz jauku vietiņu, — Leči atsaucās.

Maša brivsolī nebija pirmo reizi, tāpēc zināja standarta programmu. Ziedi, restorāns, smalks cienasts, komplimenti, aizkustinoša lakstošanās, pēc tam aicinājums uz vasarnīcu, dzīvokli, pirti un katrā ziņā sekss, kura dēļ, patiesību sakot, notika visa iepriekšējā procedūra. Rozes viņa jau bija saņēmusi, un tad, kad Leči apturēja mašīnu zem aizlieguma zīmes melna debesskrāpja ielokā, Maša nosprieda, ka viesnīcas restorānā pieteikts galds. Bet viņa bija kļūdījusies.

Šveicars un divi sargi kamuflāžā godbijīgi sveicināja viņas pavadoni, beztrokšņa lifts ar samanāmu paātrinājumu viņus uzveda divpadsmitajā stāvā, kur dežurante viņu sveica ar tikpat lielu cieņu. Kad viņi bija gabaliņu nogājuši pa grīdsegu, kas noslāpēja soļu troksni, Leči ar savu atslēgu atvēra pulētas durvis un palaida Mašu pa priekšu. Tikai tad, kad viņi bija iegājuši iekšā, Maša saprata, ka nekādas amizēšanās restorānā nebūs: viņi bija divistabu numurā. «Acīmredzot pusdienas tiks atnesta» uz šejieni,» viņa klusībā nosprieda, noģērbdama virsdrēbes un ieiedama viesistabā. Nekas neliecināja, ka notikusi sagatavošanās viesu uzņemšanai: nebija ne vāzes ar augļiem, ne šampanieša, pat galdauts nebija uzklāts.

—   Zini ko, aprunāsimies kā pieauguši cilvēki, — Leči lietišķi ierunājās, it kā uzminējis viņas domas. — Parasti sievieti ved uz restorānu — zemenes, saldējums, liķieri… Un bugivugi, pārgudra pļāpāšana… Bet kāpēc tas viss? Lai pēc tam liktos gultā! Vai tā nav?

Maša klusēja.

—  Bet man pašlaik ir ļoti maz laika. Es pat dāvanu nepaguvu tev nopirkt. Tāpēc nopērc to pati.

Viņš iebāza roku žaketes iekškabatā un ar nevērīgu žestu uzmeta uz galda simttūkstošnieku paciņu bankas iesaiņojumā.

—  Vai ar desmit miljoniem pietiks? Vajadzētu pietikt! Bet laiku velti netērēsim, sāksim ar galveno. Ģērbies nost!

—   Kā, tūlīt uz līdzenas vietas? — Maša jautāja, kā belzienu dabūjusi. Pēc viņas mērauklas desmit miljoni bija milzīga summa. Viņa vēl nekad nebija saņēmusi naudu par šādu pakalpojumu. Turklāt tik lielu naudu. Un vēl nekad nebija uzklausījusi tik tiešu piedāvājumu, kas nebija aizsegts pat ne ar niecīgāko pieklājības plīvuru.

—   Protams. Nav ko spēlēt paslēpes!

Leči skatiens bija stingrs un kategorisks. Viņš bija samaksājis par preci un nešaubījās, ka to saņems. Citādi nemaz nevarēja būt. Viņš vairs pat nesmaidīja, netēloja galantu kavalieri. Stinga seja, salts spīdums mazliet piemiegtajās acīs, valdāmā uzbudinājuma dēļ trīsošas nāsis… Maša bija pilnīgi viņa varā, atpakaļceļa vairs nebija. Cilvēks, kas ar ikdienišķu žestu izvilcis no kabatas tik lielu naudas summu, diezin vai ir gatavs uz jokiem. Viņš nesamierināsies ar atteikumu. Maša pēkšņi visu notiekošo ieraudzīja it kā no malas: sieviete viesnīcas numurā divatā ar uzbudinātu kaukāzieti, desmit miljonu žūksnis uz galda, dežurante, kas pārīti pavada ar zīmīgu skatienu… Ja Leči viņu piekaus un izvaros, neviens, neviens cilvēks visā plašajā pasaulē neizteiks viņai līdzjūtību. Bet tik daudz naudas… Pietiekami daudz, lai beidzot iegādātos jaunu automašīnu vai mīksto, ar ādu pārvilkto mēbeļu komplektu. Galu galā gabals viņai nenokritīs, viņa nav meitene un zināja, uz ko iet… Tomēr bailes saltiem pirkstiem žņaudza sirdi, lai kā viņa sevi mierināja. Ja varētu piesaukt burvju vārdus un šai pašā mirklī atrasties mājās, tad — pie velna visu šo naudu! Turklāt nemaz nav iespējams vīram izskaidrot, no kurienes šī nauda radusies.

— Ko tu stāvi kā stabs? Ģērbies nost! — Leči pavēlēja ar pagaidām vēl nelielu draudu pieskaņu.

Gluži kā hipnotizēta Maša atrāva vaļā garo ātrslēdzēju un sāka vilkt nost šauro kleitu. Pārliecinājies, ka viņa paklausa, Leči novilka bikses un baltās, ar ziliem punktiņiem izraibinātās apakšbikses. Palicis kreklā un žaketē, viņš kāri skatījās, kā viņa novelk no kājām melnās zeķbikses, un klusītēm murrāja. Ar acu kaktiņu Maša redzēja, ka viņa maktenais dzimumloceklis jau piebriedis un gatavs darbībai. «Kaut jel drīzāk viss beigtos,» viņa nodomāja. Brīvsolis izrādījās gaužām neveiksmīgs. Viņa nebija alkaina seksa cienītāja, daudz vairāk viņu saistīja prelūdija, flirta atmosfēra un nojauta par to, kam būs jānotiek. Ja kāds viņai izteiktu klaju aicinājumu drātēties, viņa nekādā gadījumā nepiekristu. Bet nekas, nopelnīt desmit miljonus nemaz nav tik slikti. Ja reiz tā izgadījies…

Noņēmusi krūšturi un novilkusi biksītes, viņa sastinga neveiklā pozā, nezinādama, kur likt rokas un ko darīt tālāk. Gulta bija otrā istabā… Iet uz turieni pašai vai gaidīt, ka viņš aizvedīs?

Atsperīgi kā tīģeris Leči pielēca viņai klāt.

—   Pagriezies! — Leči uzsauca, neapgrūtinādams sevi ar šādos brīžos parastajiem skūpstiem un mīlestības apliecinājumiem, un salieca Mašu tā, ka viņas mazās krūtis uzgūlās uz aukstās, pulētās galda virsmas. Viņai likās, ka ķermenī ielauzusies piestas stampa, kas traucas saberzt putekļos visu, kas pakļūst zem tās. «Kaut jel drīzāk, kaut jel drīzāk…» smadzenēs pulsēja viena vienīga doma. Viņa neizjūta neko citu kā tikai kaunu, bailes un dusmas. «Varbūt aiz durvīm, citi jau gaida… Varbūt aizvedīs pie saviem drauģeļiem uz visu nakti… Nav izslēgts, ka mani nomušī. Kā tu esi iekritusi, stulbene!»

Maša sajuta, ka stampa tiek izvilkta, un viegli uzelpoja, taču pāragri: Leči sāka ielauzties tai vietā, ko daba nav radījusi seksam, lai gan nereti tiek izmantota šādam nolūkam.

—   Nē, nevajag, tur nedrīkst! — Maša iekliedzās, pūlēdamās atbrīvoties. Viņai bija hemoroīdi, tāpēc anālais sekss ar viņu vispār nebija iespējams. Taču partneris par to nelikās zinis. Satvēris Mašu aiz matiem, viņš to noturēja iepriekšējā pozā, lai savu iegribu izpildītu līdz galam. Maša ievaidējās. Stampa bija cieta kā akmens, un katrs tās grūdiens radīja Mašai asas sāpes. Sekss bija pārvērties par spīdzināšanu…

Protams, Sļivinam par to nebija ne jausmas. Konjaks bija mazinājis vispārējo sasprindzinājumu, tomēr aizvainojuma sajūta un grūtsirdība joprojām gruzdēja. Pašreiz viņš domāja tikai par Mašu un vairs nebaidījās no tieva cilvēkiem. Galu galā viņiem ir tiesības piedāvāt, bet viņa paša ziņā paliek izvēle piedāvājumu pieņemt vai noraidīt. Laiv izsargātos no atriebības, nepieciešams nodrošinājums. Šo gudrību viņš bija izlasījis kādā romānā par spiegiem. Tiesa gan, nodrošinājuma polise romāna varoni neglāba — ļaundari to nozaga, bet varoni nošāva ar beztrokšņa pistoli, jo viņš pārāk daudz zināja, tāpēc viņa iznīcināšana bija ļoti vajadzīga. Bet ko Sļivins zina par tiem cilvēkiem? Itin neko!

Viņš apsēdās pie rakstāmmašīnas, ielika tīru lapu un bridi padomāja.

«Es, Vasilijs Semjonovičs Sļivins, baidīdamies par savu dzīvību, gribu paziņot…»

Pirksti brīvi lēkāja pa klaviatūru, un teksts radās it kā pats no sevis.

«Pirms trim mēnešiem pēc teorētiska rakstura konsultācijām pie manis griezās divi cilvēki, kas man iepriekš nebija pazīstami…»

Rakstāmmašīna apstājās, Sļivins iegrima pārdomās. Atsaukdamies uz konsultāciju teorētisko raksturu, viņš nebija tālu atkāpies no patiesības: bija jānosaka, kas atrodas smagajā konteinerā ar aizgriežamu vāku — ieroču urāns vai reaktoru kodoldegviela. Bet kā pie atomzināt- nieka, kura vārds tiek turēts slepenībā, varēja piekļūt cilvēki, kas viņam nav pazīstami? Nevar taču drošības orgāniem paskaidrot, ka viņš jau sen «konsultē» un zināmās aprindās ir labi pazīstams…

Mazliet paprātojis, Sļivins iesita sev pa pieri. Drošībnieki šo dokumentu taču lasīs tikai tādā gadījumā, ja viņš tiks nogalināts, tātad viņam nav jālauza galva par paskaidrojumiem! Atri uzrakstījis visu, ko zināja par tiem cilvēkiem — vecums, pazīmes, vārdi (droši vien izdomāti), satikšanās vietas —, viņš savu sacerējumu pabeidza ar sakramentālu frāzi: «Manas varmācīgas nāves gadījumā lūdzu vainot tos cilvēkus, kas nesekmīgi mani mudināja uz Dzimtenes nodevību un atriebās par priekšlikumu noraidīšanu.»

Tas tad nu ir nodrošinājums. Tagad tas rūpīgi jāpaslēpj, bet tiem it kā starp citu jādara zināms, ka šāds dokuments ir sagatavots.

Sļivinam kļuva jautrāks prāts. Viņš pasūtīs tos pie velna un novels no saviem pleciem slogu, kas viņu nomāc jau vairākus mēnešus. Pie velna! Pēc paša gribas viņš negrasās strādāt neviena cita labā. It īpaši citas valsts labā. Ir taču skaidrs, ka privātas personas ar tādiem jautājumiem pie zinātnieka negriežas. Aiz viņu mugurām rēgojas svešzemju speciālo dienestu ausis! Interesanti, kas tie par dienestiem. Amerikāņu? Diezin. Amerikāņiem ir attīstīta kodolrūpniecība, un viņu aģenti neuzpirks reaktorā izmantotu kodoldegvielu urāna-235 veidā. To nedarīs arī vācieši, nedarīs angļi, franči… Drīzāk Tuvie Austrumi… Varbūt Irāka? Huseins visiem spēkiem tiecas pēc bumbas, pulcina pie sevis speciālistus, tomēr nozagt ir vieglāk nekā radīt, tāpēc huseinieši var darboties pa dažādiem kanāliem… Ar Nikolaja starpniecību viņi labi zina, kas ir Sļivins. Un šī Sašas izskats… Sākumā viņš to noturēja par azerbaidžāni… Kā tad, Irāka! Un tas nozīmē, ka viņus pie Sļivina nav atvedis neviens cits kā Igors Bobrenkovs… Te tev nu ir lēnais jēriņš! Savus mērķus viņi Igoram droši vien neatklāja — viņš varēja domāt, ka runa ir par izbraukšanas noteikumiem… Un tomēr pastāstīja par konsultācijām un līdz ar to deva iespēju kontaktēties.

— Še jums! — Sļivins izsaucās un pašāva gaisā pigu. Taču labāk viņam nekļuva. Jo tālāk viņš atvirzīja problēmas, kas bija saistītas ar tiem cilvēkiem, jo stiprāk viņam mācās virsū ļaunums un bezspēcīgas greizsirdības viļņi. Viņš nezināja, kā atrisināt šo jautājumu. Pareizāk sakot, zināja, bet neprata. Ja aiz viņa stāvētu apņēmīgi, neiesaistīti cilvēki… Skatiens pārslīdēja pār nodrošinājuma rindām un apstājās pie pēdējās frāzes. «Manas varmācīgas nāves gadījumā lūdzu vainot tos cilvēkus…» Smadzenēs it kā kaut kas noknikšķēja, domas klājās cita pār citu, veidodamas sarežģītas loģiskas kombinācijas, izvirzīdamas argumentus par un pret.

Vienkārša loģika un parasts veselais saprāts vēl pirms dažām minūtēm viņam norādīja uz vienīgi pareizo lēmumu. Taču greizsirdība un bēdīgā oma, kas karsēja smadzenes un kremta dvēseli, guva virsroku pār veselo saprātu. Visos laikos bijuši cilvēki, kas ne tikai zelta dēļ velnam pārdevuši dvēseli. Roku, kas ar savām asinīm paraksta verdzisko parāda līgumu, allaž vadījusi neapmierināta godkārība, bendējoša kaislība vai neremdētas atriebības alkas. Zelts galu galā vienmēr bijis tikai līdzeklis… Ari kodolkonstruktors Sļivins, kas nupat ar vieglu sirdi bija atteicies no daudziem tūkstošiem dolāru, mainīja savas domas, kad radās iespēja pievienot naudai tikai vienu pakalpojumu. Tiem cilvēkiem niecīgu, bet nenovērtējami lielu viņam pašam. Tāpēc ka atbrīvošanās no savas bezspēcības, nevajadzīguma un niecības sajūtas viņam nozīmēja daudz vairāk nekā visa pasaules nauda. Kaut gan atslēdznieks Ivanovs, krāvējs Petrovs un san- tehniķis Sidorovs kā maksimāli konkrēti domājoši cilvēki, kas nav sliecīgi uz rakņāšanos savās izjūtās un pašvēr- tēšanā, nebūtu, protams, ar viņu vienisprātis…

Līgums ar sātanu bija parakstīts. Un tūlīt daudzo Sļi- vina projektēto «lietiņu» enerģija stāvgrūdām sāka ieplūst viņa ķermenī, pagarinādama augumu, paplašinādama krūšukurvi un sariesdama spēku muskuļos. Viņš sāka justies kā milzis, kas spēj satricināt zemi un sagraut kalnus. Nodrošinājuma vēstule tika vispirms pārplēsta vidū pušu, tad saplēsta četrās daļās un visbeidzot sa- driskāta sīkos gabaliņos.

Nelieti, kas pavedinājis Mašu, viņš nospiedīs kā riebīgu skolopendru! Kopā ar viņa pretīgi eleganto automobili. Jā, tieši tāds būs papildnoteikums: kopā ar automobili!

Telefona zvans ieskanējās un tūlīt apklusa. Nepārprotami sāka ost pēc sēra. Zvans atkārtojās un atkal aprāvās. Istabu pārņēma dobja elles gonga dunoņa. Trešoreiz izsaukuma signāli skanēja kā parasti — cits pēc cita, nepārtrūkdarr/. Pa sienām sāka šaudīties degošas parādzīmes. Pēc piektā zvana Sļivins pacēla klausuli.

—  Vai Pereverzeva dzīvoklis? — atskanēja parasta cilvēka balss, kas nemaz nelikās briesmīga. Bet Slivina piere aprasoja ar aukstiem sviedriem un sirds sāka tā dauzīties, it kā gribētu izlēkt no krūtīm.

—   Nē. Jūs esat kļūdījies.

Atskanēja atzvana pīkstieni. Viņš ātri apģērbās, pārlaida skatienu pār pierasto dzīvokļa iekārtu, it kā. grasītos aizbraukt uz visiem laikiem. Patiesību sakot, tā arī bija: šeit bija jāatgriežas pavisam citam cilvēkam. Uz dīvāna gulēja mosbergs. Noteikumi aizliedz glabāt ieroci redzamā vietā, un Sļivins to neizlādētu nolika skapī. Jā, arī tas nebija instrukcijā atļauts, tādēļ viņš izjuta nelielu diskomfortu.

Pelēkās volgas iepriekšējā vietā vairs nebija. Acīmredzot viņi pārliecinājušies, ka Sļivins nav iesaistīts divkosīgā spēlē. Varbūt izsekošana ir tikai viņa uzbudinātās iztēles auglis. Viņam negribējās braukt pa apledojušu ielu, bet laiks gāja uz priekšu, un viņš nolēma riskēt. Taču liktenis izmet kārtis un koriģē cilvēku rīcību pēc sava prāta. Slēdzene bija aizsalusi, un viņš nevarēja iekļūt mašīnas salonā. Vajadzēja iziet uz galvenā prospekta un apturēt kādu no privātajiem autobraucējiem. Viņš to darīja negribīgi, tāpēc ka necieta lieku tērēšanos, kaut ari pēdējā laika ienākumi bija pietiekami, lai atļautos mazas ērtībiņas.

Nobružāts moskvičs ar dzeltenu «seksti» uz jumta piebrauca pie trotuāra ar juveliera precizitāti. Salonā valdīja kodīga, sadvigusi tabakas dūmu smaka; nosaucis maksu, drūmais šoferis vairs neizmeta ne vārda. Mašīna streipuļoja, Sļivinam iešāvās prātā: ja tagad notiks avārija, visas problēmas atrisināsies pašas no sevis. Tomēr liktenis acīmredzot viņam bija lēmis nenosisties autokatastrofā, bet kļūt par nodevēju un nenovēršami viņu veda uz šo galamērķi.

Līdz centram viņi aizbrauca trīsdesmit piecās minūtēs. Sļivins izkāpa sagandētajā Manēžas laukumā un, vērodams apkārtni, kā bija instruēts, aizgāja līdz Nacionālajai viesnīcai. Kaut arī vēl nebija pienācis pieprasījuma laiks, gar ārzemju marku automašīnu rindu, kas stāvēja pie trotuāra, laiski pastaigājās vairākas jaunavas, slēpdamas seju no vēja aiz saceltām kažociņu apkaklēm. Acīmredzot viņas gaidīja, kad beigsies improvizētā sapulce, kas notika tuvumā: drūmu jaunekļu bariņš puslokā drūzmējās ap lielu melnu volvo ar divām atvērtām durvīm. Tur viņiem tika stāstīts kaut kas svarīgs, tāpēc ka visi klausījās ļoti uzmanīgi.

— Sveicināts, Vasilij Semjonovič! — noskanēja balss aiz muguras, un Sļivins nervozi pagriezās. — Iesim pie mašīnas!

Dima smaidīja tik priecīgi, it kā pēc ilga laika būtu saticis tuvu radinieku. Gaiša āda, zilas acis, uzrauts deguns — viņš nepavisam neizskatījās pēc arāba. Kas šo puisi spiež strādāt viņu labā? Kaut gan atbilde Sļivinam bija zināma: nauda vai pakalpojumi. Bet iespējams, ka gan nauda, gan ari pakalpojumi.

Pie nobružātas, neievērojamas hondas stūres sēdēja Saša, ari viņš ļoti nopriecājās par konsultanta parādīšanos. Mašīna sāka braukt un apmēram stundu līkumoja pa ielām un ieliņām, turklāt Dima, kas bija kļuvis joti nopietns, vērīgi lūkojās uz sāniem un atpakaļ. Beidzot viņi iebrauca kādā pagalmā; šoferis palika mašīnā, bet Dima aizveda Sļivinu uz tālu kaktu, kur ķieģeļu žogā bija izlauzts caurums. Pēc prāva brīža, kad viņi jau bija šķērsojuši trīs vai četrus pagalmus, viņš atvēra smagas durvis, kas bija apsistas ar skārdu. Aiz tām sākās akmens kāpnes, kas veda uz leju.

Apstulbis no klimšanas pa caurstaigājamiem pagalmiem, Sļivins domāja, ka viņi nonāks kādā nejaukā pazemes ejā. Bet, izgājuši cauri vairākām krāmiem piemētātām istabām, kas izskatījās pēc pārtikas preču veikaliem vai noliktavas palīgtelpām, viņi iekļuva nelielā restorāna zālē ar velvētiem griestiem un kailām sienām, kas bija apkarinātas ar zobeniem, vairogiem, bruņukrekliem un citiem viduslaiku atribūtiem. No sešiem galdiņiem apklāts bija tikai viens, un pie tā sēdēja vienīgais viesis — gadus četrdesmit piecus vecs solīda izskata vīrietis melniem, kupliem matiem, tumšu seju, smailām ūsiņām un melnām, spriganām acīm. Ieraudzījis Sļivinu, viņš izpildīja obligāto plata smaida rituālu un panāca pretim, pēc austrumnieku paražas izstiepdams abas rokas, ar kurām godbijīgi apņēma zinātnieka ļengano plaukstu.

— Ļoti priecājos ar jums iepazīties, Vasilij Semjono- vič, — viņš sacīja bez jebkāda akcenta. — Mani sauc par Ahmedu. Vienkārši Ahmeds, tēvvārdu mēs nemēdzam piesaukt.

Gatavodamies uz satikšanos, Sļivins zināja, ka šoreiz viņa sarunas biedrs būs atbildīga persona, nevis nenozīmīga figūra. Ahmeds tūlīt lika saprast, ka nedomā uzdoties par ASV vai kādas Eiropas valsts pilsoni, līdz ar to dezavuēdams Dimas mīklainos mājienus. Citādi izturēties būtu gaužām muļķīgi. Ikvienam kaut cik saprātīgam cilvēkam taču ir skaidrs, ka par jebkuras valsts speciālā dienesta oficiālu līdzstrādnieku var būt tikai pamatnācijas pārstāvis, tādēļ cilvēka izskats var kļūt par demas- kējošu faktoru.

—   Tagad ir daudz vieglāk strādāt, — Ahmeds pavēstīja kā labam, uzticamam biedram. — Senāk nevarējām iziet no sūtniecības — tūlīt sākās izsekošana. No tās bija grūti atkratīties… Bet tā jau ir visur. Pie mums vēl ļaunāk…

Viņš iesmējās un pamāja ar galvu Dimam, kas stāvēja nepakustēdamies. Tas piepildīja glāzītes ar kristāldzidro «Absolūtu», bet pēc otrā mājiena nozuda.

—   Man ir papildnoteikums, — Sļivins sacīja un nokaunējās no savas biklās, drebošās balss. Viņš nokrek- šķējās un tieši atkārtoja, pūlēdamies vārdos ielikt nepieciešamo stingrību: — Jā, papildnoteikums.

—   Mēs izpildīsim jebkādu jūsu vēlēšanos, — Ahmeds smaidīdams atsaucās. — Bet Austrumos nav pieņemts tūlīt ķerties pie darījumiem. Varbūt sākumā iedzersim uz iepazīšanos, paēdīsim… Iesaku nogaršot lielisku stori, šeit tā vienmēr ir svaiga un gatavo ļoti labi. Kaut gan, stingri ņemot, mums nav brīv to lietot. Vai zināt, kāpēc? Tās mugurkaulā netālu no galvas ir krustveida skrim- slītis. Un viss. īsteni ticīgam musulmanim no šāda ēdiena jāatsakās. Bet…

Viņš izpleta rokas un pasmaidīja, cerēdams uz saprašanu.

—   Maz ir tādu, kas ievēro visus aizliegumus. It īpaši tālumā no dzimtenes. Uz iepazīšanos?

Sļivins nevēlējās dzert, tomēr pacēla glāzīti, saskandināja un norija auksto, svilinošo šķidrumu. Ahmeds prata iepatikties un kliedēt sasprindzinājumu. Viņš ar apetīti ēda sautēto stori, ko bagātīgi aizdarīja ar mārrutkiem. Sļivinam kumoss nelīda mutē. Galu galā viņu vervēja pirmo reizi mūžā, un viņš vēlējās, lai viss jo drīzāk beigtos. Turpretim Ahmeds ar vervēšanu bija nodarbojies vai visu mūžu un šo procedūru, kas jau bija apaugusi ar rutīnu, centās padarīt pēc iespējas patīkamāku. Vismaz sev.

—   Es neesmu izsalcis, turklāt steidzos. Uz iepazīšanos mēs jau iedzērām un varam ķerties pie lietas, — Sļivins sacīja, labi saprazdams, ka izskatās pēc gnīdas, bet viņam bija vienalga, ko par viņu domā. Pircējiem viņa galantās manieres nepavisam nav vajadzīgas.

—   Labi, — Ahmeds noteica un ar stērķelētu salveti nosusināja lūpas. Šai brīdī Sļivins ieraudzīja sirmus pavedienus Ahmeda kuplajos matos un dziļās grumbas pieres vidū. Droši vien arī vervēšana ir diezgan nervozs darbs.

—  Vai jums ir zināms, kas mūs interesē?

—   Rasējumi un aprēķini. Tehnoloģiskās shēmas. Kas vēl?

Ahmeds pašūpoja galvu.

—   Mums vajadzīgs gatavs darbs. Mēs closim pusmiljonu dolāru, patvērumu un izpildīsim jebkuru jūsu vēlēšanos.

—   Gatavs darbs? Tas nepavisam nav iespējams! — Sļivins izsaucās un sajuta, ka aiz uztraukuma piere apraso ar sviedriem. Pirksti pieskārās salvetei, bet tā bija tik stīvi sastērķelēta un sniegbalta, ka viņš mulsi atrāva roku no tās un sāka taustīties pēc kabatlakatiņa.

—   Izgatavoti tikai daži eksemplāri! Tie ir nodoti lietotājiem. Man ar tiem nav nekāda sakara, es pat nezinu, kurās daļās tie atrodas.

—  Viena eksemplāra atrašanās vietu jūs zināt pilnīgi precīzi, — Ahmeds tieši iebilda.

_ t?

Sļivina mēmais pārsteigums bija patiess.

—  Jūs zināt, ka tas iekonservēts Semipalatinskas poligonā, — sarunas biedrs ikdienišķā balsī paskaidroja.

Sļivins nodrebēja. Galvā iesitās karsts vilnis, kuņģis sāpīgi sažņaudzās.

—   No kurienes jums tas zināms?

Ahmeds pasmīnēja.

—  Jūs taču zināt, ka es nevaru atbildēt uz šādiem jautājumiem.

—   No kurienes?

—  Tikai starp mums. Lai parādītu, cik draudzīgi pret jums esmu noskaņots un cik dziļi jums uzticos. Mani kolēģi iztaujāja jūsu draugu Nikolaju Sokolovu…

—   Kāds nelietis!

Kādreiz viņi kopā bija pavadījuši komandējuma mēnesi Arzamasā-16, īsinādami garos vakarus ar iedzeršanu un stāstiem par dzīvi. Toreiz notikums izmēģinājuma laikā likās kā kuriozs atgadījums.

—   Nenosodiet savu biedru pārāk bargi, — Ahmeds labsirdīgi ieminējās. — Viņš jums nevēlēja neko ļaunu. Saprotiet arī viņu: viņam jādemonstrē sava lojalitāte pret jauno dzimteni. Iztaujāšanas procesā kaut ko noslēpt ir diezgan grūti. Teiksim atklāti — nav iespējams.

—   Nelietis! — Sļivins nevilcinādamies atkārtoja. Viņš, tāpat kā daudzi darba biedri, vienmēr skeptiski vērtēja pastāvīgos pirmās nodaļas aicinājumus ievērot modrību. Un izrādās, ka skepse bijusi nevietā…

—  Vai negribat vēl iedzert? — Ahmeds draudzīgi apvaicājās, liedams degvīnu glāzītēs.

—   Nē. — Konstruktors pagrozīja galvu. Vairāk par visu šai brīdī viņš vēlējās būt pēc iespējas tālāk prom no sātana, kam, patiesību sakot, ir pilnīgi civilizēts un respektabls izskats. Nelabais allaž centies izskatīties pēc labestības iemiesojuma. Tikai izskats nekad nav mainījis būtību. Sļivinam izgaisa vēlēšanās pārdot savu dvēseli. Bet viņš saprata, ka atpakaļceļa nav. Iespējams, ka viņš pat no šejienes vairs netiks prom. Iespējams, ka viņu nožņaugs ar cilpu un iemetīs kanalizācijas lūkā. Un lieta būs nodarīta…

—   Man liekas, jūs esat uztraucies, — Ahmeds piebilda, acīgi vērodams Sļivinu un piepildīto glāzīti veikli iespiezdams viņa slābanajos pirkstos. — Bet nevajag. Ar formulām un rasējumiem ir pārāk liela noņemšanās. Visu no galvas jūs neatceraties, vajadzēs kopēt, dabūt cauri kontroles zonām, riskēt. Bet gatavo eksemplāru visi jau aizmirsuši, nevienam tas nav vajadzīgs un diezin vai maz tiek apsargāts. Vai tā nav?

—  Tā ir… — Sļivins piekrita un otru reizi izdzēra glāzīti pret savu gribu. Viņš palēnām nomierinājās. Situācija nudien bija idiotiska, tāpēc ka kaujas spējīgais fugass patiešām bija norakstīts no visiem reģistriem. Pēc dokumentiem tas bija izlietots izmēģinājumu vajadzībām. Pašlaik poligons netiek apsargāts. Visnopietnākais šķērslis — betona slēgplāksne horizontālajā ejā. Bet tā jau pirms vairākiem gadiem saplaisājusi, un vērstie punkt- veida sprādzieni bez īpaša trokšņa atvērs glabātavu.

—   Ar kādām grūtībām varētu sastapties?

—  Es tur ilgi neesmu bijis. Bet domāju, ka nekādu šķēršļu nav. Ja nu tikai… — konstruktors atbildēja un apklusa pusvārdā.

—   Kas? — Ahmeds strauji noprasīja, un Sļivins saprata: sarunas biedram ļoti vajadzīgs pozitīvs rezultāts, ari viņš ir satraucies, kaut arī savu noskaņojumu prasmīgi slēpj.

—  Tur visapkārt ir stepe un sopkas, un svešu cilvēku grupa katrā ziņā tiks pamanīta… Un vēl — no veciem atkritumiem palikuši vairāki laukumi ar paaugstinātu fonu. Dievs nedod uzkulties uz tiem, var dabūt dozu…

—  Un kas no tā? — Ahmeds aši noprasīja. — Iziešana no ierindas, saslimšana, nāve? Pēc cik ilga laika?

—   Fons nav augsts, tāpēc sekas var parādīties pēc dažiem gadiem.

—  Tas nav nekas briesmīgs, — izlūks viegli uzelpoja un pasmaidīja, un Sļivins saprata, ka viņš pats nedomā piedalīties operācijā.

—   Kā ar transportēšanu? Cik tas ir liels, cik smags?

—   Kaut kas alus mucai līdzīgs. Augstums sešdesmit centimetru, diametrs vidus daļā — četrdesmit. Sver deviņpadsmit kilogramus.

—  Tikai! Lieliski! Bet cik bieza ir betona slēgplāksne?

Arī tas viņam bija zināms. Vārdu sakot, sātans zināja

visu to, kas bija zināms Nikolajam. Bet tas bija tīrs teorētiķis un tikai vienu reizi bija apmeklējis poligonu.

—   Nepilni divi metri.

Ahmeds pieglauda ūsiņas.

—  Vai tiešām tā spēj izturēt sprādziena vilni? — viņš iejautājās, un viņa balsī bija saklausāma nevis profesionāla, bet tikai cilvēciska interese.

—   Protams. Pirmkārt, lādiņš ir mazliet iegremdēts, otrkārt, tunelī ir viļņus slāpējošu vairogu sistēma, turklāt jauda nav lēšama megatonnās…

Saruna turpinājās apmēram stundu, beidzot Ahmeds pārtrauca iztaujāšanu un iegrima pārdomās. Grumbas pieres vidū kļuva dziļākas.

—   Es jums iedošu sīku apvidus shēmu un instrukciju par priekšmeta sagatavošanu ekspluatācijai, — Sļivins sacīja, nolēmis izbeigt sarunu. — Pārējais uz mani neattiecas.

—  Jā, jā, — Ahmeds atsaucās, atbrīvodamies no pārdomām. — Mēs pie tā mazliet vēlāk vēl atgriezīsimies. Iespējams, ka mūsu plānā būs jāizdara neliela korekcija. Te ir jūsu avanss.

No galda apakšas viņš izvilka nelielu vīriešu somiņu, ko žargonā sauc par pinorku, atvilka ātrslēdzēju, nobīdīja malā šķīvjus un izkratīja uz galda somiņas saturu. Desmit paciņas simtdolāru banknošu.

Sļivins aiz pārsteiguma apmulsa. Pats lielākais, ko viņš par savām konsultācijām bija saņēmis, bija divi tūkstoši dolāru. Summa, kas gulēja viņa priekšā uz galda, likās neticama. Diezin vai viņš pratīs izrīkoties ar tik milzīgu naudu!

—  Vai jūs kaut kas neapmierina? Pie jums taču dod priekšroku norēķiniem skaidrā naudā, vai ne? Es varu atklāt kontu jebkurā pasaules bankā.

—  Viss kārtībā, — konstruktors ar mokām izdvesa, bāzdams naudu atpakaļ somiņā. Nelaimīgais Bobrenkovs tādu žūksni redzēja tikai kā ilga un komplicēta darba rezultātu.

Sātans, liekas, prata nolasīt domas.

—  Vēl viens jautājums… Kur ir jūsu darba biedrs Bobrenkovs? — Ahmeds jautāja, un viņa melnās acis vērīgi piemiedzās.

—   Mēs neesam beiguši, — Sļivins diezgan nelaipni viņu pārtrauca. — Vai mikrofonu šeit nav?

Izlūks nomāca smīnu. Beidzot atjēdzies!

—  Nē. Telpas pasūtītas ar trīs personu starpniecību, neviens nezināja, ka es šeit būšu. Uz jums tas vēl mazāk attiecas.

Par jutīgo savu paša magnetofona mikrofonu Ahmeds nebilda ne vārda. Tikai pilnīgs profāns varētu iedomāties, ka viņu saruna netiek ierakstīta.

—   Man ir kāds kategorisks noteikums. Bez tā noruna netiks realizēta, — konstruktors sasprindzinātā balsī sacīja un atbīdīja somiņu tālāk.

—   Lūdzu. Mēs visu izpildīsim, — izlūks sacīja, pēc paraduma pavērdams lūpas un atsegdams baltu zobu rindu.

—  Es gribu, lai jūs novāktu kādu cilvēku. Fiziski novāktu. Kopā ar viņa automobili.

Mākslotais smaids izdzisa. Ja pagrabā tagad būtu ielauzušies apbruņoti čekisti, Ahmeds nebūtu tik pārsteigts.

—   Viņa uzvārdu es nezinu, — Sļivins turpināja. — Viņš braukā ar divdurvju BMW, kam ir aizverami lukturi. Sudrabpelēkā krāsā. Arī automobilis jāiznīcina.

—   Ko jums automobilis nodarījis? — izlūks neizpratnē jautāja. — Un vispār… Tā nemēdz būt! Ja pat uzvārdu nezināt… Jūs laikam jokojat…

—  Es nejokoju. Tas ir kategorisks noteikums. Bez tā darījums nenotiks.

Ahmeds paraustīja plecus. Magnetofons fiksēja ne tikai dzimtenes nodevību, bet arī kūdīšanu uz slepkavību.

—   Kāds ir mašīnas numurs? — Ahmeds jautāja, izvilka no kabatas mobilā telefona klausuli un sāka spaidīt taustiņus.

Sļivins nosauca ciparus. Burtus viņš neatcerējās.

Izlūks pielika telefona klausuli pie lūpām un sāka runāt tā, it kā zem mēles būtu pabērti akmentiņi. Iestājās klusums.

—  Jāpagaida, — Ahmeds paskaidroja. Pauze ieilga. Beidzot klausule atdzīvojās, un izlūka seja sastinga.

—  Tūlīt man piezvanīs vēlreiz, — viņš sacīja. — Ar to mašīnu kaut kas nav tīrs…

Zvans atskanēja pēc pusstundas. Ahmeds klausījās uzmanīgi, un viņa seja sasprindzinājās vēl vairāk. Viņš paslēpa klausuli un vērīgi paskatījās slepkavības pasūtītājā.

—  Tas ir Leči Eranbajevs. Čečenu diasporas vadītāja Kalnieša tuvākais palīgs. Ļoti ievērojama un ietekmīga persona. Sacelsies liels troksnis, iespējamas pat neiedomājamas sekas…

—  Tagad es varu atbildēt uz jūsu jautājumu, — Sļivins klusi ierunājās, sajuzdams, ka naids pret neseno viesi pārņēmis visu viņa būtni. — Leči aizveda Bobrenkovu nezināmā virzienā. Es pats viņu nosūtīju pie Igora, lai konsultētos. Pēc tam viņš pazuda.

Ahmeds spēji piesvieda pirkstus pie ūsām, it kā gra- sītos tās atraut.

—  Vai tā ir patiesība?

—  Absolūta. Domāju, ka tagad jums radusies arī personīga vēlēšanās izpildīt manu lūgumu.

—   Nevis personīga, bet lietišķa… Bet jūs teicāt, ka nepazīstat šo cilvēku…

—   Es nezināju viņa uzvārdu. Bet zināju, ka viņš ir pēdīgais nelietis.

—   Cik gan Maskavā nav neliešu! Kāpēc jūs esat izvēlējies šo vienu?

—  Tā ir mana darīšana. Personīga lieta. Uz jums tā neattiecas.

Ahmeds iegrima domās. Pirmo reizi pusdienu laikā viņš likās nopietni noraizējies.

—  Ņemot vērā visus apstākļus, es pats šo jautājumu nevaru izlemt. Man jākonsultējas.

Līguma parakstīšana tika atlikta. Sļivins somiņu ar naudu piebīdīja tuvāk sātanam. Bet tas pagrozīja galvu.

—   Mūsu pārrunas netiek pārtrauktas, panāktā vienošanās paliek spēkā. Turklāt mēs nešķiramies uz ilgu laiku.

Nezin no kurienes parādījās Dima, kas konstruktoru pa iepriekšējo ceļu ieveda pagalmu labirintā.

— Vai neapmaldīsieties? — Viņš familiāri uzsita Sļi- vinam uz pleca. — Jums jāiet uz to pusi, tieši aiz atkritumu tvertnēm.

Apkaltās durvis aizcirtās, griezīgi nošņirkstēja sarūsējusī bulta. Palicis viens tukšajā, svešajā kaktā, konstruktors atkal sāka sajust bailes. Somiņa likās ārkārtīgi smaga. Mūsdienu Krievijā cilvēku var noslepkavot pat trīssimt dolāru dēj. Simt tūkstoši kabatā — drošs nāves spriedums. Sļivins steidzās uz atkritumu tvertņu pusi, slīdēdams uz kaut kā mīksta, un apmeta tām līkumu. Brēkdami uz visām pusēm aizjoza vairāki kaķi, kas tur bija mielojušies. Sirds kāpa vai pa muti laukā. Ceļu neredzēdams, viņš pieskrēja pie cauruma žogā un atguvās tikai tad, kad bija nokļuvis uz akmeņiem bruģētās ielas.

Leči atbrīvoja Mašu, kad jau metās krēsla. Pa visu dienu viņš iztaisīja ne vairāk par trim īsiem pārtraukumiem. Apmēram stundu viņa pavadīja viesistabā, uzgul- dīta ar krūtīm uz galda, pēc tam Leči pārmeta viņu pār plecu, aiznesa uz guļamistabu un iemeta gultā, kas bija pārklāta ar diezgan savalkātu veļu. Viņš apgājās ar Mašu kā ar gumijas seksa lelli: grozīja viņu gan šā, gan tā, nospieda uz ceļgaliem. Un to visu viņš darīja klusēdams, tikai reizēm izsaukdams strupas pavēles, kurām viņa nekavējoties paklausīja, jo no šī vīrieša plūda tik stipri pirmatnēja dzīvnieciska spēka viļņi, ka viņas griba bija pilnīgi paralizēta. Mūsdienu emancipētā sieviete, zinātņu kandidāte, slēgta aizsardzības sistēmas zinātniskās pētniecības institūta vecākā zinātniskā līdzstrādniece bija pārvērtusies par parastu mezozoja ēras mātīti, kas eksistē tikai tādēļ, lai padevīgi izpildītu visas iegribas, ko viņai uztiepj uzbudinātais tēviņš, kura varā viņa nokļuvusi.

Pārpārēm apmierinājis iekāri, Leči aizbildinājās ar aizņemtību un Mašu aizraidīja prom, neļaudams viņai pat nomazgāties. Kad viņa gāja pa grīdsegām izklāto gaiteni, kājas drebēja un ceļgali ļodzījās, viņa grīļojās kā piedzērusi un ar mokām aizturēja vēmienu, jo mutē bija sajūtama smaka, kas raksturīga gremošanas trakta noslēguma posmam.

Pie lifta ļoti jauns puisis melnām ūsiņām viņu satvēra aiz kažociņa piedurknes.

—  Paklau, skaistulīt, nāc pie mums iedzert šampanieti! Mēs tev pāri nedarīsim!

Maša izrāvās un ielēca kabīnē, durvis aizvērās. No vāji apgaismotā spoguļa viņai pretim raudzījās nepazīstama sieviete iekritušām acīm. Tādā izskatā viņa nevarēja rādīties mājās.

Viņa aizbrauca pie Marinkas. Tur viņa ilgi, klusēdama un neatbildēdama uz draudzenes jautājumiem, tīrīja zobus, tad iekāpa vannā. Pēc atslābināšanās karstajā ūdenī Mašai uznāca histērijas lēkme. Marinka viņai iedeva baldriāna pilienus, noklausījās juceklīgā stāstā par notikušo un mierināja:

—  Ko lai dara, visādi gadās. Kāda mana paziņa par trīssimt dolāriem aizgāja ar nēģeri, bet viņš tai nokoda pupu. Šis vismaz tev samaksāja?

Mazliet pavilcinājusies, Maša pakratīja galvu.

—  Lops! Tas, ko viņš ar mani izdarīja, ir vismaz miljonu vērts. Varbūt pat pusotra miljona!

Maša ieraudājās.

—  Labi, diezgan, — Marinka noteica. — Kas noticis, noticis. Labi, ka esi palikusi sveika un vesela. Bet dibens sadzīs. Tagad jānomierina vīrs.

Viņa uzgrieza numuru.

—  Vai neesat noilgojies pēc sievas, Vasilij Semjonovič? Mēs šeit beidzam dzert tēju, es viņu tūlīt izvadīšu. Bet jūs sagaidiet!

Nolikusi klausuli, Marinka pagriezās pret Mašu.

—   Dēkas, noskaņojums ir normāls. Es tev tūlīt iedošu jaunas biksītes, apģērbies un laidies uz mājām, izlūdzies grēku piedošanu.

Sļivins sagaidīja sievu tā, it kā nekas nebūtu bijis.

—  Vai nenosali? Laukā tāds vējš, ka kokus liec līkumā.

—   Nē, nemaz. Es jau tūlīt iekāpu metro, pēc tam ar

Marinku abas aizpļāpājāmies… Vai tu kaut kur biji izgājis?

—   Kur lai es tādā laikā ietu… Skatījos televizoru, iztīrīju ieroci.

Pēc vakariņām Sļivinu laulātais pāris virtuvē ilgi dzēra tēju un tērzēja. Šeit bija silti, ērti un droši. Aizgājušās dienas notikumi nogāja no skatuves un pagaisa. Ja gribēja, varēja izlikties, ka nekas ārkārtējs šodien nav noticis. Tikai nauda, ko abi bija noglabājuši, varēja kļūt par materiālu pierādījumu tam, ko viņi šodien bija piedzīvojuši.

Kad Maša sāka novākt traukus, Sļivins, pakļaudamies intuitīvam impulsam, pašķīra aizkariņus un paskatījās ārā pa logu. Kaut arī varēja saredzēt tikai siluetu, viņa sirds satraukti salēcās. Likās, ka atgriezušies tie, kas dienā viņu bija novērojuši. Iespējams, ka viņi Sļivinu izsekojuši bez pārtraukuma… Garastāvoklis sabojājās, kaut arī sirds dziļumos viņš cerēja, ka aizdomām nav pamata. Aizkariņu pievēris, viņš pieplaka pie šauras spraugas un sāka vērīgi ielūkoties tumsā.

«Tas ir žigulis'vai moskvičs,» viņš domās sevi mierināja, «vai nu Maskavā mazums mašīnu!» Bet drīz pagalmā iebrauca taksometrs, un tā lukturi apgaismoja

neuzkrītošo pelēko volgu. Sļivins izbailēs atlēca no loga.

* * *

Pelēkā volga piederēja Iekšējās kontroles dienesta operatīvajai nodaļai. Un, protams, tā nestāvēja pie Sļivina mājas nejaušības dēļ. Tās maršruts bija iekļauts ģenerāļa Verļinova izstrādātajā institūta apsekošanas plānā. Nikolaja Sokolova tuvs draugs bija perspektīvais institūta vecākais zinātniskais līdzstrādnieks Bobrenkovs. Kad Verļinova darbinieki ieradās institūta pirmajā nodaļā, atklājās, ka Bobrenkovs pazudis.

—  Viss sakrīt, — Mežujevs ziņoja Verļinovam. — Viņš patiešām draudzējas ar Sokolovu, saņēmis no viņa vēstules. Visticamāk, ka viņš jau ir tur. Skatieties, šeit ir viņa fotogrāfija. Kam šis cilvēks ir līdzīgs?

Melnbaltajā fotoattēlā bija redzams cilvēks garenu, no dzimšanas stulbu seju ar nejēdzīgām brillēm, kas bija nošļukušas uz degungala.

—   Kā izspļauts Paganels! — majors tūlīt pats sev atbildēja, negaidīdams priekšnieka reakciju. Un turpināja ziņojumu: — Tomēr dzīvokļa apskate deva dīvainus rezultātus. Nekas nav aiztikts, katra lieta ir savā vietā. Trūkst tikai bārdas skuvekļa, zobu sukas, zobu pastas, ziepes. Turpat ir ari veicais diplomāts, ko viņš parasti ņem līdzi komandējumos. Rodas iespaids, ka viņš aizgājis ciemos ar nodomu palikt tur pa nakti un pēc tam atgriezties.

—  Vai arī aizbraucis tāds, kā stāv, — Verļinovs ieminējās, vērīgi lūkodamies portretā, it kā mēģinādams pēc sejas izteiksmes noteikt cilvēka rīcības loģiku. Diezgan bieži viņam tas bija izdevies. — Nekā vērtīga Paganelam nevar būt, kāpēc lai viņš stieptu pāri robežai vecus krāmus?

Mežujevs piekrita ar galvas mājienu.

—  Patiešām, nekā vērtīga. Materiālo vērtību jomā. Bet viņam ir ģimenes relikvija — Bībele. Bobrenkovs to dabūja tad, kad vēl bija students. Tā bija ļoti sliktā stāvoklī — sairusi atsevišķās sapluinītās lapās. Jauneklis to nodeva restaurēšanai un iesiešanai. Tais gados šādas lietas netika atbalstītas, puisi varēja izslēgt no institūta. Bet viņam šī grāmata bija ļoti dārga. Viņš to nekādā gadījumā nebūtu atstājis šeit. Bet tā guļ uz galda.

Verļinovs izklaidīgi klusēja, joprojām raudzīdamies fotogrāfijā.

—  Aģentam nekad nedrīkst dot pseidonīmu, kas sakrīt ar šādām vai tādām ārējām pazīmēm. Redzams, Astotais nav īpaši izglītots mūsu profesijā.

Mežujevs noprata, ka šefs domās meklē pieeju galvenajai figūrai. Viņš vienmēr apsteidz notikumus.

—  Jā, ar Ezīti ir tāpat. Mēs iepazināmies ar to līdzstrādnieku personīgajām lietām, kuriem bijusi saskarsme ar Bobrenkovu. Attāla līdzība ar ezi ir trim institūta darbiniekiem. Viens jau mēnesi guļ ar salauztu kāju, otrs pirms divām nedēļām aizgājis atvaļinājumā. Bet trešais — laboratorijas vadītājs Sļivins — pēc darba diezgan ilgi sarunājies ar Bobrenkovu, sargi redzējuši, kā viņi staigā gar žogu. Tai pašā dienā Bobrenkovs nozudis.

— Labi, ņemiet uz grauda to Sļivinu, — ģenerālis noteica.

Kopš tās dienas uz Verļinova galda parādījās ārējās novērošanas un telefona kontroles ziņojumi. Viņš tos lasīja ar sarkanu flomāsteru rokās, taču nebija nekā, ko vajadzētu pasvītrot: neviena divdomīga vārda, neviena aizdomīga soļa. Tā bija līdz iepriekšējai svētdienai.

Pirmdien Verļinovs, kā parasti, iepazinās ar pārskatiem. Šoreiz tie vairs nebija ne pliekani, ne vienmuļi. Sestdien kāds vīrietis norunājis satikšanos ar Mašu Sļivinu. Svētdien Maša uz norunāto satikšanos aizgājusi, bet vīrs viņai sekojis pa pēdām un konstatējis slepenās satikšanās faktu. Mazliet vēlāk Sļivinu dzīvoklī atskanējis nepārprotami konspiratīvs telefona zvans, un viņš, diezgan neprasmīgi sargādamies, ieradies pie Nacionālās viesnīcas, kur saticies ar jaunu vīrieti, kas viņu iesēdinājis hondā. Automobilis pieder Tautu draudzības institūta aspirantam Ali Hamidam, Irākas pilsonim. Honda ļoti profesionāli atrāvusies no novērotājiem. Sļivins atgriezies mājās pēc trim stundām, turēdams rokā tā saucamo vizītso- miņu, kas iepriekš viņam nav bijusi.

Šoreiz dokuments tika izraibināts ar sarkanām atzīmēm, bet stūrī parādījās rezolūcija: «B. Mežujevam. Turpināt aktīvu Sļivina novērošanu. Izsekot Ali Hamidu un viņa ceļabiedru.»

Verļinovs tikko bija paguvis parakstīt rezolūciju, kad atskanēja valdības telefona zvans. Koržovs viņu steidzami aicināja pie sevis.

* * *

Natālija Plotņikova uz satikšanos vienmēr gatavojās ļoti rūpīgi. Šoreiz viņa it īpaši centās. Uzklājusi un glīti sakārtojusi galdu, viņa uz sarkanām salvetēm vēl uzlika divas sveces bronzas svečturos, pārklāja gultu ar jaunu, čaukstošu un spirgti smaržojošu veļu, nomazgājās vannā, kas bija aizdarīta ar aromātiskiem irāņu sāļiem. Kad viņa ar platu frotē dvieli slaucīja sakarsušo augumu, no ādas nāca patīkama, uzbudinoša smarža. Pēc tam Natālija ar dezodorantu apsmidzināja paduses un starpeni, uzģērba caurspīdīgas mežģīņu biksītes un zeķes ar gumiju, piemēroja stipri vaļēju krūšturi, bet nosprieda, ka tas ir lieks, un iemeta to atpakaļ skapī. Tērpšanos viņa pabeidza ar īsiem, šauriem svārkiem, pieguļošu blūzi un kurpēm uz augstiem, smailiem papēžiem. Paskatījusies spogulī, viņa jutās ar sevi apmierināta. Vēl mazliet jāpiekrāsojas, un viss būs kārtībā.

Tai pašā laikā arī Vilks posās uz satikšanos. Viņš iebāza kabatā divus neilona auklas gabalus, atvēris magazīnu, pārbaudīja munīciju, aizbāza revolveri aiz jostas, bet tas varēja nokrist, tādēļ iebāza to azotē.

Pie durvīm kāds pieklauvēja. Sakāpinātā briesmu sajūta lika Vilkam piespiesties pie sienas.

—   Kas tur ir? — viņš noprasīja biedējošā balsī.

—  Atver, savējie, — čečenu valodā atsaucās cilvēks, kas stāvēja gaitenī.

Vilks pagrieza atslēgu, un istabā ienāca Zābaks. Spriežot pēc viņa mitrajiem matiem un noskūtajiem vaigiem, viņš bija pūlējies atgūt pieklājīgu izskatu, un tomēr cauri dārgā odekolona smaržai sitās smaga pazemes dvaka.

—   Mums jāaprunājas! — Zābaks izsaucās. Viņš bija iereibis un diezgan agresīvi noskaņots. Vilks zināja, ka agrāk vai vēlāk šāds bridis pienāks, jo viņa tautasbrāļi nemēdza aizmirst pārestības. Taču vieta nebija piemērota un arī šis brīdis nebija īstais.

—  Parunāsimies vēlāk, man tagad jāiziet, — Vilks miermīlīgi atbildēja. — Vai tad jūs tur lejā visu jau esat padarījuši?

—  Viss ir padarīts, šodien braucam prom, — Zābaks atcirta. — Bet runāsim tūlīt. Tu mani apkaunoji visu acu priekšā, kā lai es tagad atgriežos mājās!

Patiešām, pēc kalniešu paražām viņš nevarēja atgriezties dzimtajā pusē ar apkaunojuma nastu uz muguras. Tūlīt sāksies valodas, ka Zābaks nav nekāds īstais vīrs. Todien, kad sturmēja Daktera biroju, šis pameta automātu un uzklupa virsū sievišķim. Bet pēc tam ar mironi izdarīja savu darāmo. Kauns visai dzimtai! Neviens viņam nelika tā rīkoties, bet tik un tā vaina bija jāuzvēl kādam citam.

—   Kāpēc tu nožmiedzi to bābu, kad es ar viņu darījos? Un kāpēc tu mani apsaukāji par maitas šakāli un teici, ka Bislans nogalināts manis dēļ! Katram par saviem vārdiem jāatbild!

Visu vainu viņš gribēja uzvelt Vilkam. Tas sacēla spuras, tomēr apvaldīja dusmu uguni. Strīdi starp kaukāziešiem beidzas ar lielām asinīm, tādēļ viņi cenšas nenoiet līdz galējībām.

—   Kam Magomets bija uzticējis komandēšanu? Man! Un tāpēc es komandēju. Visi gūlās zem lodēm, bet tu uzgūlies meitietim. Tieši tāpēc es to skuķi nošāvu, lai tu no viņas nokāptu.

—   Kāds gudrinieks! Vai tu pats būtu kāpis nost, ja būtu jau sācis to lietu darīt? — Zābaks piegāja Vilkam tuvu klāt. — Viss tikai tevis dēļ! Ja tu biji iecelts par komandieri — būtu komandējis, bet nebūtu man uzbāzies. Tad es to būtu nodarījis nevis ar mironi, bet ar dzīvu un nekāda kauna nebūtu.

Zābaks negribēja neko saprast un nekaunīgi dziedāja savu dziesmu. Liekas, viņš pat neklausījās Vilka argumentos — nekādi pierādījumi viņu neinteresēja un loģikai viņš spļāva virsū. Viņš gribēja, lai viss notiek pēc viņa prāta, un bija gatavs saplosīt gabalos un apēst bez sāls ikvienu, kas stājas viņam ceļā. Šai gadījumā tas bija Vilks. Tikai šoreiz viņam varēja misēties — Vilks bija tieši tāds pats kā Zābaks. Viņu nevarēja ietekmēt ar zobu žņirkstināšanu, dedzīga naida pilnu skatienu, draudīgi smagiem elpas vilcieniem un histēriski ātru vārdu bēršanu. Ja viņi pašreiz atrastos pazemē bez lieciniekiem, Vilks tūlīt ielaistu lodi šī pamuļķa paurī un līķi paglabātu tuvākajā plaisā.

Taču šai brīdī nedrīkstēja Zābaku nogalināt. Tāpēc ka pats saviem spēkiem nevarētu atbrīvoties no līķa, bet Magometa puišiem šāds iznākums nebūtu pa prātam. Turklāt arī pārējiem droši vien ir zināms, uz kurieni šis idiots devies. Tātad notikušais kļūtu zināms viņa radiniekiem, un tie pasludinātu atriebību… Tādā gadījumā nav ko cerēt uz ilgu dzīvošanu, pat lielajā Maskav? nepaslēpsies. Jā, nožmiegt nedrīkst, tāpēc jāķeras pie iebiedēšanas, jāmēģina izsist no sliedēm…

—  Ak tad es tevi uzvilku uz tā sievišķa? — Vilks briesmīgā balsī iekliedzās, acis draudīgi izvalbījis un zobus sakodis. — Mēs gājām pret lodēm, bet tu palīdi zem brunčiem!

Pār Vilka lūpām šļācās siekalu putas, viņš vairs it kā nespēja valdīties un izrāva no azotes smago revolveri. Tā stobrs sāpīgi iebelza Zābakam pa vēderu, bet tūlīt Vilks it kā apvaldījās un ieroci nolaida.

—   Lai notiek, pajautāsim Magometam, kam taisnība! Aizbrauksim uz Gudermesu un pajautāsim vecajiem! Bis- lana tēvam un brāļiem pajautāsim! Sarīkosim šariata tiesu! Izvēlies, ko gribi!

Zābaks neapzināti pakasīja vēderu. Ikviens no piedāvātajiem variantiem draudēja viņu iegrūst vēl lielākā kaunā un pavairot ienaidnieku pulku ciltsbrāļu saimē. Bet ar savējiem labāk nenaidoties. Viņš dziļi nopūtās. Uzbudinājums saplaka, tagad bija jāmeklē pieklājīga izeja no situācijas.

—  Labi, runāsim kā brālis ar brāli, — viņš ieteicās mīlīgā balsī. — Kā lai es rādos mājās? Visi sāks kulstīt mēles, rādīt uz mani ar pirkstiem. Un kur nu vēl Bislana radinieki…

—   Bet tu pasaki, ka tas sievišķis bija dzīvs. Sievišķis uz goda, citiem skauž, tāpēc ari mēļo. Un par Bislanu tev nav jāatbild. Nabadziņam nepaveicās, ko lai dara… Tāda bijusi Allāha griba…

Zābaks sāka domāt, bet, spriežot pēc sejas izteiksmes, viņa domas nebija priecīgas.

—   Es viens pats tā apgalvošu, bet pārējie stāstīs ko citu. Kam ļaudis noticēs?

«Pareizi,» Vilks klusībā prātoja. «Noticēs tiem, kas vairākumā. Bet Zābaks sāks locīties, grūst vainu uz maniem pleciem. Es tur nebūšu, neko nevarēšu iebilst. Tātad taisnība paliks viņa pusē. Bet es būšu tas vainīgais, sak, Vilks palicis Maskavā tādēļ, ka baidās braukt uz mājām…»

—  Tad nebrauc, paliec šeit.

—   Nevaru. Mums pavēlēja sēdēt viesnīcā un gaidīt līdz vakaram, kad aizvedīs un iesēdinās vilcienā.

—   Es ar Magometu norunāšu. Viņš mani ciena, — Vdks pašapmierināti noteica.

Zābaks atkal iegrima pārdomās.

—  Visi aizbrauks, bet es palikšu, kā tas būs? Šie vietējie, kaut arī tautasbrāļi, neuzskata mūs par cilvēkiem… Gan raida ložu ugunīs, gan akmeņus liek stiept… Tik ilgi novārdzināja pazemē! Kā lopus…

—  Ar mani tu nepazudīsi! Magomets nodrošinās gan ar darbu, gan ar naudu. Bet tos vietējos neņem vērā — diez no kurienes paši atlidojuši? No tiem pašiem kalniem, no tām pašām kāzām nākuši! Drusciņ padzīvosim šeit un būsim tādi paši kā visi.

Jēdziens «tāds pats kā visi» kalnu cilvēkam ir pats dabiskākais stāvoklis. Zābaks kļuva mundrāks.

—  Ja tā, tad tev no manis pienākas bakšišs, — viņš teica un pasmaidīja, bet viņa smaids bija mazliet lišķīgs. Tikai mazliet. Bet Vilks prata to uztvert, un viņu pārņēma lepnums: Zābaks beidzot atzinis viņa autoritāti!

—  Turies tuvāk pie manis, nenožēlosi, — viņš atsaucās mazliet augstprātīgi, tomēr visumā labvēlīgi. Gribēdams nostiprināt iegūto autoritāti, viņš iebāza roku kabatā, izvilka Plotņikovas pasi un parādīja fotogrāfiju.

—  Vai patīk?

Zābaks ieurbās attēlā ar kāru, juteklisku skatienu.

—   Mātīte uz goda! Šitādu es labprāt piesietu pie koka!

—   Kāpēc pie koka? — Vilks augstsirdīgi pasmīnēja. — Tu esi paradis kazas pie koka siet… Piesiesim pie gultas!

—       Kad? — Zābaks dedzīgi noprasīja. Mājienu par kazām viņš palaida gar ausīm, tātad pilnīgi bija atzinis Vilka tiesības uz virsvadību…

— Tūlīt un šai pašā mirklī, — Vilks skaļi iesmējās un uzsita viņam uz pleca. Zābaks sajūsmā satvēra viņa smago plaukstu un cieši to paspieda.

Vitālijs Karpenko otro dienas pusi kopā ar kapteini Koroļovu pavadīja Krievijas Aizsardzības ministrijas centrālajā artilērijas tehniskā apbruņojuma noliktavā. Viņiem bija noteikumiem atbilstošs pieprasījums ar visām nepie ciešamajām rezolūcijām, bet no kabinetiem, kuros nebija nekā cita kā tikai ierēdņi, veidlapas, spalvaskāti, tinte un zīmogi, noliktavas telpās, kurās kaudzēm gulēja tas, kas viņus interesēja, abi virsnieki nokļuva tikai darba laika beigās. Speciālo strēlnieku ieroču sekcijas dzelzs durvis bija slēgtas un pavērās tikai pēc neatlaidīgiem Karpenko dūres klauvējieniem.

—   Nāciet rit no rītiņa, — labsirdīgi sacīja izburbējis vecākais leitnants. Viņam jau bija pāri četrdesmit, un tik krasa vecuma neatbilstība dienesta pakāpei uzskatāmi liecināja, ka viņš nedienē karjeras dēļ.

—   Daudzi, mans draugs, līdz rītam nenodzīvos. — Koroļovs familiāri iesmējās un pielika viņam pie degungala nevīžīgā rokrakstā aizpildītu preču zīmi, kuru sekcijas priekšnieks pieņēma ārkārtīgi negribīgi.

—   Granātas RGN [3] — trīsdesmit seši gabali, izlūka nazis, speciālais — divpadsmit gabali, fugasa lādiņš, ra- diovadāmais — trīs gabali, — vecākais leitnants skaļi lasīja, turklāt lasīšanas gaitā viņa balss kļuva aizvien klusāka un klusāka. — Stečkina automātiskās pistoles — divpadsmit gabali, bezskaņas un bezuguns šaušanas ierīces — divpadsmit, lāzera mērķa uzrādītāji — divpadsmit, pistoļu patronas, deviņmilimetrīgas — tūkstoš divi simti, automāti AKM — desmit, zemstobra granātmetēji — desmit, Dragunova snaiperšautene — viena, Kalašņikova rokas ložmetējs — viens…

Vecākais leitnants tik ilgi bija palicis savā amatā acīmredzot arī tāpēc, ka viņam bija stipri attīstīta nojauta. Šādas mantiņas nesaņem ne štābu kancelejas žurkas, ne motorizētie strēlnieki, ne Iekšlietu ministrijas karaspēka daļas, ne jūras kājnieki un pat ne desantu trie- cienvienību karavīri. Tas ir tipisks autonomas diversijas grupas bruņojums. Bet ar speciālo apakšvienību trakajiem labāk nestrīdēties. Nav ieteicams viņus pat kaitināt.

—   Nāciet iekšā, zēni, — viņš sarosījās, atvērdams durvis. — Mēs šeit sākām ieturēt pusdienas. Bet, ja vajadzīgs… Miša, lvan!

Divi praporščiki pielēca no galda un sāka veikli kustēties pa lielo telpu, pierasti lavierēdami starp divām garām stelāžu rindām, kurās rēgojās dažādu nāvējošu ieroču grēdas, un vilkdami ārā no viņiem vien zināmiem kaktiem smagas kastes, kārbas, ķīpas. Noliktava oda pēc ieroču ziedēm rūdīta metāla, cietas, ar eļļu piesūcinātas koksnes, makstu un siksnu ādas — oda pēc ieročiem.

Karpenko šīs smakas bija patīkamas, viņam patika pistoles, ložmetēji, granātmetēji, viņš prata izjaukt un salikt jebkuras sistēmas ieroci un lieliski šaut ar visiem. Pašreiz viņš vēroja, kā Koroļovs pārbauda masīvos, tomēr elegantos divdesmitlādiņu stečkinus, šaujamnažus, kas izskatījās pēc parastiem automātu durkļiem, sīkus cilin- drīšusv — lāzera mērķa uztvērējus.

—  Šim nav vītņu, tas nav piestiprināms. — Kapteinis pacēla kādu ierīci.

—  Brāķi iesmērējuši, riebekļi! — praporščiks izbrīnījies noteica. — Tūlīt apmainīšu.

Karpenko piegāja tuvāk, pārskatīja pistoles, četras atlika malā.

—  Apmainiet arī šīs!

—   Kāpēc jums tās nepatīk? — vecākais leitnants jautāja;

—   Šīm divām — izlaišanas gads…

Vecākais leitnants tās apskatīja piemiegtām acīm.

—  Sešdesmit trešais. Un kas par to? Tās jau pārdesmit gadus neražo, jaunāku nekur nav.

—  Tas viss ir zināms, — Karpenko nesatricināmā mierā paskaidroja. — Bet sešdesmit trešajā tika izlaista brāķa sērija — atvienotāji bija izgatavoti no neapstrādāta tērauda. Mums pārsteigumi nav vajadzīgi.

Vecākais leitnants paraustīja plecus.

—   Bet kas kaiš tām divām?

—   Otrās kategorijas pistoles.

—   Kādas blēņas! Pavisam jaunas, vēl rūpnīcas iesaiņojumā, varu parādīt pases, — sekcijas priekšnieks iebilda aizvainotā balsī.

—   Nekas nav jārāda, es tāpat redzu — pēc oksidē- juma. Bet dokumentus var sataisīt pareizākus par pareiziem, ir gribēdams neatradīsi, kur pieķerties, kaut gan tie caurcaurēm ir viltoti.

—   Nez kāpēc man ar tādiem dokumentiem nav trāpījies sastapties, — vecākais leitnants nīgri noburkšķēja, izbrāķētās pistoles likdams atpakaļ kārbās. Viņš zināja, ka kaprīzais saņēmējs nav kļūdījies: šie stečkini bijuši lietošanā, lai gan tikai neilgu laiku. Bet viņš nenojauta, ka Karpenko ir taisnība arī par dokumentiem: pēc formas nevainojamais pieprasījums, uz kura pamatojās ieroču izsniegšana, bija teicami veikts viltojums. Bet tam bija jāpaliek mūžīgam noslēpumam, ja nenotiks maz ticama pieteikumu un izsniegšanas dokumentu pretpārbaude.

Pēc stundas pamatīgi piekrauts mikroautobuss atstāja noliktavas teritoriju. Koroļovs ar kabatlakatiņu noslaucīja nosvīdušo kaklu un viegli uzelpoja. Karpenko ieskatījās Šveices hronometrā. Bultiņas rādīja, ka jau ir pusē septiņi. Bet mašīna vēl bija jāizkrauj, vajadzēja instruēt grupu… Skaidrs, ka pie Natašas viņš nepagūs ierasties laikā.

Kosmētika prasīja diezgan ilgu laiku. Pēdējo reizi paskatījusies spogulī, viņa palika pilnīgi apmierināta ar savu izskatu. Dzīvoklī virmoja patīkama smarža: grilā cepās cālis. Vitālijam vienmēr ir vilka ēstgriba, turklāt viņš atnāks pēc darba un droši vien visu dienu nav ēdis. Kā vienmēr. Viņai bija patīkami Vitāliju gaidīt un gatavot viņam vakariņas. Nekā tāda senāk viņa nebija izjutusi.

Vīrs viņu ērcināja ar savu skābo ģīmi un mūžīgo gau- šanos par priekšniekiem, kas viņu pienācīgi nenovērtē, par glumajiem un skaudīgajiem kolēģiem, stulbajiem un savtīgajiem ārzemju partneriem, slikto laiku, nelabo pašsajūtu, šaurajiem apaviem — vārdu sakot, par visu apkārtējo pasauli. Ap to laiku, kad viņš nāca mājās, viņa centās kaut kur aiziet un nekad negatavoja ēdienu. Plotņi- kovam bija iespējams paēst darbā, kur vēl no iepriekšējiem laikiem bija saglabājusies pietiekami laba ēdnīca un bufete. Ar citiem tā saucamajiem draugiem viņu saistīja tikai gulta un paretam pusdienas kādā restorānā. Un tieši tāpēc, gaidīdama vīrieti, kuram gribas pasniegt garšīgu ēdienu, viņa iepazinās ar pilnīgi jaunām izjūtām.

Natālija iegāja virtuvē; apsējusi priekšautu, atvēra citrona sulā marinētu olīvu kārbu, sagatavoja krabju salātus, sagrieza maizi tosterim. Tāpat vien ielūkojās ledusskapī, kur savu stundu gaidīja plakana «Smirnoff-citric». Viss bija sagatavots, un viņas enerģiskā daba meklēja izeju no bezdarbības. Vitālijs kavējās. Viņa būtu piezvanījusi, bet nezināja telefona numuru — mīļotā cilvēka darbs bija noslēpumu plīvuros tīts. Prātā iešāvās doma: ja viņa būtu Vitālija likumīga sieva, pat visslepenākais vīra telefona numurs viņai būtu zināms. Un katru dienu gaidītu viņu vakarā pārnākam… Trakulīgā doma iepatikās, un viņa sāka apcerēt, kāda būtu viņas kopdzīve ar Kar- penko. Arī kaut ko tādu viņa vēl nekad nebija iedomājusies.

Piepeši saldos sapņus pāršķēla bažīga plaisa. Jāsaņem jauna dienesta pase vecās — čečenu stepē pazudušās ārzemju pases vietā. Sāksies apnicīga birokrātiska procedūra, vajadzēs iesniegt izziņas, apliecinošus dokumentus, bet kur lai tos ņem? Bandīti izziņas neizsniedz, labi vēl, ka pati izspruka dzīva un vesela… Br-r-r-! Natālija atcerējās «nacionālos gvardistus» un nodrebēja aiz riebuma un šausmām. Gribēdama atkauties no drūmajām domām, viņa pārbaudīja cāli, kas jau brūnēja, atgriezās istabā un, ieslīgusi dziļā atpūtas krēslā, ieslēdza magnetofonu. No kurienes uzradās šīs melnās domas? Tas viss palicis pagātnē, viņa ir Maskavā, drošībā, bandīti palikuši tūkstoš jūdžu tālumā, savā republikā, kas ir tikpat mežonīga kā tās pārstāvji. Pašreiz tur ir karš, un gvardistiem, protams, nav laika par viņu prātot… Lēnā blūzu mūzika parasti viņu atslābināja un nomierināja, bet šai brīdī sasprindzinājums nezuda un satraukums nemazinājās.

—   Šī ir viņas māja, — Vilks sacīja, rādīdams uz emaljētu plāksnīti ar skaitli divpadsmit. — Divdesmit septītais dzīvoklis.

—  Tad ejam! — Zābaks mudināja, aiz nepacietības gandrīz dīdīdamies.

—  Vai visu saprati? Ja vīrs ir mājās — gāz tūlīt pa pauri.

—  Sapratu jau, sapratu, — Zābaks atbildēja un iebāza pirkstus kastetē, kas kabatā bija sasilusi.

Patiešām — šī lieta ir pagalam vienkārša. Viņiem ir revolveris, dzelzs vāle ar asām rēdzēm, bet galvenais — liela pieredze panākt to, ko vēlas. Ja cilvēkam pamatīgi iezveļ, viņš ir gatavs uz visu. Dažreiz pietiek ar piedraudēšanu… Bet, ja vajadzīgs, svešticībnieku var aizraidīt uz viņa kristīgo paradīzi. Šie bailīgie, negausīgie maskavieši nespēj pretoties spēkam un ieročiem. Viņi ir no cita māla taisīti. Viņi nav pieraduši pie briesmām un nav iemācījušies riskēt. Viņu mājās ir tikai televizori un putekļu sūcēji… Pavisam kas cits ir dzimtajā pusē, kur tēvs savam jaundzimušajam dēlam paliek dunci pagalvī. Nazis zēnam kļūst par pirmo rotaļlietu, bet ap divpadsmito dzīvības gadu katram puisieša cilvēkam jau ir drošā vietā noglabāta pistole vai šautene. Nu jau vairs pat nav jāslēpj — katrā mājā ir gan automāti, gan ložmetēji, gan granātas. Un radinieku bars visapkārt — vectēvs, tēvs, brāļi, tēvoči… Pamēģini tikai bāzt savu degunu!

Zābaks, ar maktenu sparu raudams vaļā parādes durvis, asi izjuta savu spēku un pārākumu pār svešticībnie- kiem. Vilks sekoja pa pēdām.

No smaguma nosēdies, mikroautobuss iebrauca bijušās olimpiskās rezerves sporta bāzes teritorijā. Pirms diviem gadiem to bija privatizējusi nevienam nepazīstama sabiedrība ar ierobežotu atbildību «Spēkonis», par savu mērķi deklarēdama sporta un veselīga dzīvesveida propagandu. Tikai ļoti informēti cilvēki zināja, ka «Spēkonis» ir firmas «Tērauds» filiāle, kas apvieno speciālo spēka resoru veterānus un izpilda specifiskus uzdevumus, kas ārkārtīgi vispārējos vilcienos tika formulēti kā «fizisku un juridisku personu drošības sargāšana». Vēl šaurāks bija to cilvēku pulciņš, kam bija zināms bāzes īstais nosaukums: «Baltā ērgļa» mācību un treniņu komplekss.

Pa vietām saplaisājušu asfalta celiņu mikroautobuss brauca uz kompleksa otru malu. Cilvēku nekur nebija, tikai vienā nelielā stadionā pieci puiši, ģērbušies treniņtērpos, dzenāja bumbu, cits citu cietsirdīgi presēdami. Karpenko zināja, ka pārējie uzturas pazemes simtmetru šautuvē. Pēc tam kad viņi ložu uztvērēju bija nostiprinājuši ar trīs metrus biezu cietas gumijas kārtu un svēr- teniskām bruņu plāksnēm, šautuvē varēja šaut pat ar lielkalibra ložmetēju, tikai bija jāuzliek hermētiskās austiņas, lai nesabojātu dzirdi.

Pašreiz seši kursanti — no majora līdz pulkvedim — noslīpēja ceturto vingrinājumu: negaidīta uguns uzbrukuma atvairīšanu. Uz uguns līnijas iznāca pa vienam, instruktors nodzēsa gaismu, negaidīti mērķu pusē tika imitēts šāviena troksnis un zibsnis, un tai pašā mirklī instruktors uz piecām sekundēm ieslēdza hronometru. Divu sekunžu laikā strēlniekam bija jāpagūst izvilkt pistoli un izšaut pirmo lodi, nākamajās trīs sekundēs bija jāizdara septiņi šāvieni. Turklāt viņam bija jāizvairās no lāzera marķiera stara, kas astoņas reizes skāra uguns robežu, un jātrāpa sešiem («apmierinoši») līdz astoņiem («teicami») mērķiem, ko apgaismoja tikai imitētie zibšņi. Trāpījums piecos mērķos, kopējā vai pirmā šāviena laika pārsniegšana, nokļūšana marķiera starā bija kļūda, kuru dēļ vingrinājums netika ieskaitīts.

Karpenko stāvēja ēnā pie izejas pozīcijas un vēroja treniņa gaitu. Visi šāvēji bija diezgan pieredzējuši cilvēki un spēja normatīvus izpildīt. Bet viņi rīkojās pēc viena tipa: izņemdami ieroci, pietupās, pirmo šāvienu izdarīja no ceļgala, pēc tam nokrita uz sāna un vēlās gar uguns līniju, šaudami ar abās rokās saņemtu ieroci. Šāds paņēmiens gandrīz simtprocentīgi ļāva izvairīties no pretinieka lodēm, bet kalnos tas nepavisam nederēja.

—   Normatīvu izpildījuši visi, — instruktors pavēstīja, nostādījis strēlnieku pusduci ierindā gar pelēko betona sienu. — Bet velteniskas mucas metode ir laba uz asfalta vai līdzena laukuma. Šķēršļotā apvidū, mežā, krūmājā to nevar izmantot. Tāpēc tagad noslīpēsim «lēkātāju». Tūlīt to parādīšu…

«Malacis, pamanīja,» Karpenko domās uzteica instruktoru. It īpaši viņš bija pelnījis uzslavu tāpēc, ka nezināja, kādos apstākļos grupai būs jādarbojas. Starp citu, ari strēlnieki par gaidāmo uzdevumu neko konkrētu nezināja. Galvenos norādījumus viņi saņems tikai pirms došanās ceļā.

Viņš neiejaucās treniņa gaitā un izgāja no šautuves tikpat nepamanīti, kā bija ienācis. Koroļovs stāvēja pie bijušās sporta inventāra noliktavas un māja viņam ar roku. Karpenko devās uz turieni. Ar futbolistu palīdzību mikroautobuss jau bija izkrauts. Zaļoksnējie, daudz pieredzējušie puiši cilāja ieročus ar bērna ziņkārību.

—  Visu pārbaudīt, izmēģināt, piešaut, — ģenerālis pavēlēja. — Piestiprināt mērķa uzrādītājus, klusinātājus, pielāgot uzkabi. Laiks — divas diennaktis. Jautājumi ir?

—   Dosimies pie zvēriem? — apvaicājās atvaļinātais jūras kājnieks trešā ranga kapteinis Samsonovs.

Karpenko iesmējās.

—  Tagad visur ir zvēri, nenomaldīsies.

No nāvējošo dzelzs riku kaudzes viņš izcēla NRS-2 [4] , kā ierastu lietiņu to pasvārstīja uz plaukstas, pavalstīdams asmeni gan uz vienu, gan otai pusi. Pēc izskata tas bija līdzīgs Kalašņikova automāta pirmā — neuzlabotā modeļa durklim, bet tā rokturi bija iemontēta šaujamierīce speciālām patronām. Neviens, kas par to nav informēts, nekad šo noslēpumu neatminēs. Cilvēks grozīs rokās nazi un brīnīsies, kāpēc pāri rokturim iet padziļināta tērauda josla un kam kalpo sīkā sviriņa, kas grozāma simt astoņdesmit grādu leņķī un atsedz sarkanu punktu.

—  Vai šī lietiņa jums ir pazīstama?

Samsonovs pakratīja galvu, četri biedri atkārtoja viņa žestu. Par to nebija jābrīnās: šo ieroci lietoja tikai Galvenās izlūkošanas pārvaldes speciālās apakšvienības un līdz pat pēdējam laikam tas tika turēts lielā slepenībā.

—   Nu tad skatieties!

Karpenko pagrieza roktura hromēto galviņu, pavilka to un izņēma dobu, apmēram centimetru resnu un ne vairāk kā piecus centimetrus garu cilindru.

—  Tā ir patronu ligzda, tepat arī stobrs, — ģenerālis skaidroja. — Precīzāk — nevis stobrs, bet vadotnes kanāls, tas nosaka lodes trajektoriju, bet no tā nav atkarīgs lodes ātrums. Bet kur ir speciālās patronas?

Koroļovs sameklēja vajadzīgo kārbiņu.

—  Kā redzat, pēc izskata tās līdzīgas automātu patronām, bet atšķiras no parastajām ar iekšējo uzbūvi un saturu. Pulvera vietā tajās ir ķīmisks lādiņš, kas spēj uzliesmot bez gaisa pieplūšanas. Gāzes izplezclamās met uz priekšu hermētiski pielāgotu virzuli, kas izdzen lodi un noslēdz patronas kakliņu, neizlaizdams ārā nevienu molekulu.

Ģenerālis iebāza patronu cilindrā un šaujamierīci atlika atpakaļ vietā. Tagad strēlnieki pilnīgi citām acīm skatījās uz melno gumijas diafragmas aplīti roktura galā— zem tā slēpās beztrokšņa nāve.

—  Uzvelkam kaujas atsperi, — Karpenko teica un pacēla iegremdēto tērauda sloksnīti līdz knikšķim, pēc tam tā tūlīt atgriezās iepriekšējā stāvoklī, netraucēdama pl aukstai stingri turēt nazi.

—   Nostādām kaujas stāvoklī mēlīti…

Pagriezusies ap asi, izliektā detaļa atšķīrās no roktura,

ērti novietodamās zem īkšķa.

—   Izslēdzam drošinātāju…

Viņš pagrieza mazo sviriņu, un tagad redzamais sarkanais punkts nepārprotami runāja pats par sevi.

—  Šeit ir ļoti vienkārša tēmēšanas ierīce, — Karpenko rādīja, abām rokām pacēlis nazi acu līmenī. — Sprauga ierobežošanas atbalstā un izcilnis uz roktura galviņas. Pēc instrukcijas mērķēšanas attālums — divdesmit pieci metri. Bet es neiesaku šaut no tik liela attāluma, ja nav ārkārtīgas nepieciešamības…

Asmens bīstami stāvēja pret ģenerāļa seju.

—  Vai atsitiens nevar izdurt acis? — Samsonovs interesējās.

Karpenko iesmējās.

—  Tūlīt parādīšu, — viņš atbildēja, paskatījās visapkārt un pievērsa skatienu lielam bokseru maisam, kas šeit bija palicis no aizgājušajiem laikiem. — Paejiet malā…

Iekšlietu ministrijas karaspēka kapteinis Voronovs, kas stāvēja starp maisu un ģenerāli, steidzīgi divus soļus atkāpās.

Atplētis mēteli un žaketi, moderno kaklasaiti pārmetis pār plecu, Karpenko naža asmeni pielika pie saules pinuma un ar ķermeņa pagriezienu ieņēma vajadzīgo pozīciju. Sasprindzinātajā klusumā noskanēja divas tikko sadzirdamas skaņas: belzeņa klakšķis un lodes trieciens mērķī.

—   Vai par atsitienu viss ir skaidrs? — Karpenko jautāja, vēlreiz iesmiedamies. — Paskatieties, vai lode izgājusi cauri!

Koroļovs un Voronovs skriešus metās pie maisa.

—   Nē, nav, iestrēgusi maisā…

Karpenko atkal pagrieza galviņu un izvilka sasilušo šaujamierici.

—  Šeit ir parastā lode, automātu lode, lai nevarētu atmaskot grupas speciālo uzdevumu. Bet čaula ir īpaša…

Viņš uzkratīja uz plaukstas karsto cilindriņu, no kura mutes rēgojās ārā bīdņa kāts.

—  Tāpēc čaulas nedrīkst aizmest. Nekādā veidā tās nedrīkst arī ierakt zemē vai iznīcināt. Pēc reida visas speciālo patronu čaulas nododamas pret parakstu.

—  Ja grupa atgriežas… — drūmi piebilda majors Ko- korins, desanta trieciengrupas komandieris. — Šīs instrukcijas izdomā štābu žurkas, kas nekad nav cīpslas pārrāvuši, ievainotos vilkdami…

Karpenko viņam piekrita, taču uz repliku neatbildēja.

—   Speciālās patronas trūkums: liela jauda un lodes gala smailā forma. Tādēļ tai ir paaugstināta caursišanas spēja un nepietiekama apture. Bet tādā gadījumā, kad distance ir maza, nepieciešams pretinieku uzreiz izsist no ierindas. Tāpēc es ar vīli noslīpēju galviņu un ar finierzāģīti iezāģēju krusteniskas rievas. Tad iestājas smaga kontūzija pat tādā gadījumā, ja lode trāpījusi rokā vai kājā, un pretinieks vairs nav spējīgs uz pretdarbību.

Viņš no jauna pielādēja ieroci, iebāza to makstī un piekāra pie jostas.

—   Rīt es jums parādīšu, kas no tā iznāk.

—   Bet atmaskošana? — Samsonovs jautāja.

—   Kāda atmaskošana? Speciālā ieroča pazīmju nav. Turklāt lode deformējas — ko tad notikuma vietā var noskaidrot!

Karpenko paskatījās pulkstenī un klusībā nolamājās. Astoņi! Līdz Natašas mājai jābrauc vismaz četrdesmit minūtes.

—  Izpētīt ieroci visā grupā! — viņš pavēlēja. — Katram izmēģināt divus treniņa šāvienus. Ne vairāk, munīcija ierobežota. Atbildīgais — Samsonovs.

—  Tieši tā! — atsaucās desantnieks.

Ģenerālis straujiem soļiem jau gāja uz durvīm. Kad viņš iekāpa automašīna, pulkstenis jau bija astoņi un piecas minūtes. Tieši šai brīdī Zābaks atvēra parādes durvis.

Viņi iegāja nelielā priekštelpā un atdūrās pret otrām durvīm, kas bija aizslēgtas ar kodētu atslēgu.

—  Velns saspēris! — Zābaks izdvesa, nesekmīgi raustīdams apaļo rokturi. Savām gara acīm viņš jau redzēja silta sievietes auguma intīmos apaļumus un sajuta biksēs patīkamu stīvumu, kas diktēja pilnīgi noteiktu rīcības loģiku. Negaidītais šķērslis lika meklēt kādu izeju, domāt, prātot, bet tas neatbilda viņa noskaņojumam, tādēļ viņš saērcinājās un saniknojās un no visa spēka sāka dauzīt ar līstītēm apsistās durvis.

—   Ko tu dari! — Pārinieks viņu sagrāba aiz pleca. — Gribi sacelt kājās visu māju? Tas jādara klusām.

Vilks pieliecās, gribēdams pārbaudīt, vai atslēgas mēlīti nevar atbīdīt ar naža asmeni. Taču durvis tik cieši piegula aplodai, ka šaurā spraudziņa nedeva nekādas cerības.

—   Pagaidīsim, kamēr kāds nāks ārā vai ies iekšā…

Viņš vēl nebija teikumu pabeidzis, kad durvis ar

troksni atvērās.

—  Palikt uz vietas! Nekustēties! — noskanēja barga pavēle, kas abus pienagloja pie akmens plāksnītēm izklātās grīdas.

Uz sliekšņa stāvēja milicijas leitnants. Gan rupjais uz- kliedziens, gan enerģiskā sejas izteiksme, gan šineļa kabatā saspringusī roka liecināja, ka viņš šeit nav nejauši ielūkojies.

—   Kas noticis, dārgais? Ko sliktu mēs esam nodarījuši? Mūs jau piekto reizi apstādina. Vai tad Maskavā tagad tāda kārtība ieviesta? — Vilks ar saviem jautājumiem metās pretuzbrukumā, bet neaizsvilclamies: runāja ar cieņu, nepieļāva nevienu asu kustību un pat rādīja diezgan dabisku smaidu.

—   Dokumentus! — leitnants pavēlēja. Tas bija šī iecirkņa pilnvarotais. Kāda sieviete viņam nupat bija ziņojusi par diviem aizdomīgiem kaukāziešiem, kas iegājuši nomenklatūras nama kāpņu telpā. No tādiem visu ko var sagaidīt — biļeteni ir pilni paziņojumiem: dzīvokļa apzagšana, piekaušana, aplaupīšana, izvarošana… Un visur «kaukāziešu tipa personas». Jārīkojas piesardzīgi, bet jātur acis un ausis vaļā.

—  Arī dokumentus jau piecas reizes pārbaudīja, — Vilks sacīja uzsvērti mierīgā balsī, izvilkdams pasi ar izziņu par reģistrēšanos. Viņš nebija necik nobijies. Milicis bija tikai viens, turklāt parastais, nevis omonietis, par kuriem stāstīja briesmu lietas.

Leitnants atvēra pasi, izlasīja izziņu. Pilnīgi legāls čečens. Lai gan ar bandīta ģīmi, bet izskata pēc nevienu nevar saukt pie atbildības. Bez tam arī citi viņu jau pārbaudījuši…

—   Ko jūs šeit darāt? — leitnants uzdeva kontroles jautājumu, kam bija jānosaka turpmākā rīcība.

—   Atnācām pie Pilotņikova, — Vilks paskaidroja. — Pie Plotņikova. Man ar to uzvārdu vienmēr misējas…

—   Pie Nikolaja Sergejeviča? — iecirkņa pilnvarotais jautāja. Viņš zināja, ka divdesmit septītā dzīvokļa īrnieks ir atbildīgs ārējās tirdzniecības darbinieks. Kurš katrs garāmgājējs nevarēja būt viņa viesis.

Vilks pamāja ar galvu.

—   Mans tēvs strādāja kopā ar viņu Irānā. Tēvs lika atbraukt, lai Plotņikovs mani iekārto ministrijā par tulku. Es pārvaldu sešas valodas.

«Makten skolots, ka tevi…» milicis nīgri nodomāja. «Institūtu pabeidzis par kukuli, darbā iekārtosies par kukuli un braukās pa pasauli kā kundziņš. Bet pēc izskata — kā zvērs bijis, tā zvērs paliks…» Ar pēdējo domu viņš mierināja pats sevi, jo galvaspilsētā bija iekļuvis pēc limita noteikumiem, dzīvoja kopmītnē, Juridiskajā fakultātē nevarēja iestāties, tādēļ viss mūžs būs jāpavada maz atalgotā netīrā un bīstamā darbā.

—  Nikolajs Sergejevičs aizbraucis komandējumā, vienīgi sieva ir mājās, — leitnants caur zobiem noteica un atdeva pasi.

—       Va velis, kas par neveiksmi! — Vilks likās sarūgtināts. — Tādā gadījumā mēs iesim prom. Viņa mūs stipri neieredz — ne tēvu, ne mani. Pārmet, ka mēs nodzirdot viņas vīru. Kas par nodzirdīšanu! Pie mums tā ir pieņemts — kad satiekas, tad jāiedzer, liekas, arī jums ir tāda paraža, vai ne?

Iecirkņa pilnvarotais atcerējās Plotņikova mūždien skābo sejas izteiksmi un tikko jaušami pasmaidīja. Izrādās, arī tam cilvēciskas vājības nav svešas!

—   Uz redzēšanos, leitnanti Mēs vēl atnāksim pie Nikolaja Sergejeviča, vēlāk.

Vilks gāja ārā. Zābaks viņam sekoja, bet pilnvarotais viņu satvēra aiz piedurknes.

—   Kur tavi dokumenti?

Zābaks izvilka apdriskātu pasi.

—   Brālītis tikko atbrauca, vēl nav paguvis reģistrēties, — Vilks steidzās paskaidrot pirms jautājuma par izzinu.— Tūlīt brauksim uz viesnīcu, tur izdos dokumentu.

• *

Pilnvarotais nesteidzās ar pases atdošanu. No vienas puses, it kā viss būtu kārtībā, bet no otras… Šie tipi viņam gaužām nepatika, kaut ari tie tarkšķēja tīri gludi. Vajadzētu abus pārmeklēt, aizvest uz iecirkni un rūpīgi pārbaudīt… Bet… Velns zina, kas viņiem aiz āclas un kas zem apģērba. Viņš ir viens pats, turklāt roka, kas draudīgi iebāzta kabatā, sažņaugusi tukšus pirkstus: pēc tam kad seržants Petkovs dzērumā bija pazaudējis pistoli, priekšnieks pavēlēja izsniegt ieročus tikai noziedznieku aizturēšanas gadījumos.

Pauze ieilga. Iecirkņa inspektors leitnants Hlinovs formāli bija izpildījis savu pienākumu un izdarījis visu, kas šādās reizēs nepieciešams. Ja viņš būtu robots, neviens viņam nevarētu pārmest noteikumu neievērošanu. Bet leitnants Hlinovs bija saprāta cilvēks ar intuīcijas spēju, tādēļ robotam viņš bija vismaz par simt punktiem priekšā. Viņš saprata, ka aizdomīgo personu pārbaude bijusi pavirša, ka pēc visiem noteikumiem to vajadzētu novest līdz galam. Taču bez intuīcijas Hlinovam bija ari pašsaglabāšanās instinkts, un tādēļ robota priekšā viņš cieta pilnīgu sakāvi.

—   Ko tu tik ilgi pēti, tur viss ir kārtībā! — Vilks nenocietās, un viņa balsī ieskanējās grūti apvaldāms sasprindzinājums. Zābaks klusēja, bet arī šī klusēšana bija sasprindzināta. No abiem čečeniem plūda drūmi, draudīgi viļņi, un Hlinovs skaidri saprata: viņa priekšā stāv bandīti. Viņš sajuta, ka viņa dzīvība karājas mata galā. Mugura pārklājās ar sviedriem.

—  Dod šurp pasi, mums jāiet! — Vilks noteica jau pavēlošā tonī.

Maskavā pastāvīgi notiek reidi, operācijas un speciāli pasākumi, lai novērstu noziedzīgu elementu darbību. Šai darbā iesaistīti simtiem autotransporta vienību, datoru tīkli, modernākie radiosakari. Pastāv uzskats, ka ar milicijas tehniskā bruņojuma palielināšanu var pazemināt noziedzības līmeni. Patiesībā tā nav. Galvenais ir cilvēka faktors, kā pārbūves ciltstēvs formulēja ikviena milzīgi lielās valsts pilsoņa personīgās īpašības.

Leitnanta Hlinova pienākums bija aizsargāt kā Natašu Plotņikovu, tā arī daudz citu sieviešu un vīriešu, kuru dzīves ceļi kādā nestundā varēja krustoties ar šaurajām un greizajām Vilka un Zābaka takām. Šī pienākuma izpildīšanai nebija vajadzīgi clārgi datori, videokameras, televizori, ārzemju ātrgaitas automobiļi, radiotelefoni, jaunas dienesta tebas, papildfinansējumi un daudzas citas ikgadējo Iekšlietu ministrijas pieprasījumu pozīcijas, ar kuru nepiešķiršanu tiek attaisnota milicijas darba zemā efektivitāte. Vajadzīgs bija pavisam kas cits: gatavība riskēt ar dzīvību un augsta profesionalitāte, kas attaisno šo risku. Ja Hlinova vietā būtu bijis majors Vasiļjevs, kapteinis Koroļovs vai provinciālās Tihodonskas kriminālmeklēšanas daļas priekšnieks majors Koreņevs, pēc iesaukas Lapsa, — abu bandītu piedzīvojumu meklējumiem būtu pielikts punkts.

Bet leitnants Hlinovs nekad nebija piedalījies tuvcīņās uz dzīvību un nāvi, viņš neprata lauzt pretiniekam rokas un kājas, sadragāt degunu un kakla skriemeļus, sasist lupatu lēveros pautus, izraut ādamābolu vai citādā veidā sakropļot ienaidnieku. Viņam to neviens nebija mācījis, jo valdīja uzskats, ka ar iecirkņa inspektoram izsniegto formas tērpu un mapi ar protokolu veidlapām pietiek, lai pilnīgi nodrošinātu kārtību noteiktajā teritorijā. Dzīve šo uzskatu apgāza ar nošauto līķiem, ar sadurtiem, saspārdītiem un daždažādiem priekšmetiem nomētātiem likuma pārstāvjiem, taču secinājumus no tā izdarīja vienīgi paši iecirkņa inspektori.

Hlinovam bija divdesmit četri gadi, viņš negribēja mirt un tāpēc Zābaka nodriskāto pasi ielika droši izstieptajā raupjajā plaukstā. Šai konkrētajā gadījumā cilvēka faktors pacēla rokas.

—  Reģistrējieties, kā nākas! — iecirkņa inspektors neskanīgā balsī noteica, bet atbildi nesaņēma. Pārbaudāmo garastāvoklis jau bija mainījies, un viņi vairs necentās tēlot likumam padevīgus galvaspilsētas viesus. Noklaudzēja ārdurvis, un leitnants priekštelpā palika viens. Minūtes piecas viņš stāvēja, piespiedies pie aukstās, grumbuļainās sienas un nesekmīgi pūlēdamies savaldīt drebošos ceļgalus. Viņš mēģināja sevi pārliecināt, ka nobijies bez iemesla, bet veltīgi. Acu priekšā rēgojās līdz ārprātam reāla aina: uz akmens grīdas garšļauku guļ viņa ķermenis ar sadragātu deniņu kaulu.

Vdks un Zābaks ātri gāja pa ielu.

—  Es jau biju gatavs zvelt viņam pa deniņiem, — Zābaks burkšķēja, nemierīgi raudzīdamies atpakaļ. — Bet tad būtu pavisam jāaiziet…

—  Viņš to sajuta, — Vilks caur zobiem novilka. — Tādas lietas cilvēki vienmēr sajūt. Un nobijās.

—   Ieiesim kaut kur iemest pa glāzītei. Bet pēc stundas atgriezīsimies. Viņa ir viena — īstais laiks! — Zābaks turpināja savu meldiju. Viņam ļoti gribējās iecerēto novest līdz galam.

Mazliet nomierinājies, Hlinovs nolēma brīdināt divdesmit septītā dzīvokļa iemītnieci un nospieda mājas telefona podziņu.

—       Runā jūsu iecirkņa inspektors, — viņš sacīja sarunas iekārtas mikrofonā, kad Nataša atsaucās. — Šeit bija atnākuši divi vīrieši, teica, ka pie jūsu vīra…

—   Mans vīrs ir komandējumā, — sieviete mierīgā balsī atbildēja.

Hlinovs klusēja. Par ko lai viņu brīdina? Vai pateikt, ka par viņas vīru interesējas divi acīm redzami bandīti, kas nesen atbraukuši no Čečņas? Viņa izbīsies un jautās, kāpēc viņš tos nav aizturējis. Protams, jautājums vietā. Un viņa to var atkārtot visur un visiem. Tā var iedzīvoties nepatikšanās. Bet, patiesību sakot, nekas taču nav noticis. Turklāt brīdinājumu viņš jau izteicis.

—   Esiet uzmanīga, neatveriet durvis nepazīstamiem cilvēkiem, — leitnants deva tradicionālo padomu.

—   Labi, paldies, — Nataša atsaucās un atslēdza iekārtu. Pie tamlīdzīgiem brīdinājumiem viņa jau bija pieradusi un tos neņēma par pilnu. Pašreiz viņu satrauca pavisam kas cits — kaut tikai inspektors nesatiktu Vitāliju. Viņš tikko bija piezvanījis no automašīnas un nav vairs tālu. Kāds nelabais tieši šobrīd uzsūtījis to milici!

Galds jau bija pilnīgi uzklāts. Cālis bija neglābjami atdzisis, bet viņa to uzsildīja mirkoviļņu krāsniņā. Tad viņai iešāvās prātā, vai tikai virtuves smakas nav iezīdušās matos un drēbēs. Nebija vairs laika ne nomazgāties, ne pārģērbties, bet cepta cāļa smaku iznīcināt ar smarž- ūdens šļācienu viņa neuzskatīja par labam tonim atbilstošu paņēmienu. No prātošanas viņu izsita durvju zvans. Viņa skriešus metās uz priekšnamu. Noklakšķēja atslēga, bet viņa nepaguva pieskarties rokturim, kad durvis pašas no sevis atsprāga vaļā.

Spalgs šausmu kliedziens izlauzās no Natašas mutes: Vitālija vietā dzīvoklī ielauzās čečens, kura seja viņu bija vajājusi nakts murgos. Tūlīt aiz viņa ielavījās bandīta ciltsbrālis ar izteikta deģenerāta ģīmi, kurā rēgojās neķītrs smīns. >

—  Jūs izvairījāties no Ičkērijas republikas pasu kontroles, — Vilks sacīja oficiālā tonī, rādīdams viņas personīgo pasi. Pārbiedētajā apziņā mirkli pazibēja absurda doma, ka viņa patiešām izdarījusi pārkāpumu un gvardisti likumīgi ieradušies Maskavā noskaidrot lietas apstākļus

un vinu sodīt. >

Bet Zābaks, zaglīgi apkārt lūkodamies, aizslēdza abas atslēgas un uzāķēja drošības ķēdīti. Šī rīcība nepavisam nesaskanēja ar oficiālu lietas noskaidrošanu. Taču nebija iespējams noticēt, ka bandītu visatļautība no mežonīgās čečenu stepes tik viegli parādījusies pašā galvenajā Krievijas pilsētā.

—   Ko jūs gribat? — viņa vārgā balsī iejautājās. Vilks tīksminājās par sievietes bezpalīdzību, kas izpaudās viņas zilajās, izbaiļu pārņemtajās acīs, un savu neierobežoto varu. Tas nekas, ka viņa varā nokļuvusī pasaule bija tikai viens dzīvoklis un no viņa baidījās tikai viens cilvēks. Galvenais bija tas, ka šai dzīvoklī un ar šo cilvēku viņš varēja darīt visu, ko gribēja.

—   Ko? Vai esi aizmirsusi? Mēs taču toreiz tavu neaizskaramību nepārbaudījām! — Vilks atcirta baisi atņirgtiem zobiem, un viņa vārdi ietrieca prātā domu par nāvi. — Tūlīt pamēģināsim. Visi mūsējie lejā gaida, autobusā. Visi trīsdesmit…

Ar dūrē iežmaugtu kasteti Zābaks iezvēla pa spoguli. Pašķīda drumslas, kurās pēdējo reizi atspoguļojās ērtais, komfortablais Plotņikovu dzīvoklis. Autobusā sēdošo bandītu pieminēšana un šis mežonīgais izlēciens pilnīgi paralizēja Natašas gribu. Zābaks pielēca viņai klāt un ar vienu rāvienu pārplēsa blūzi līdz jostasvietai. Satraukti sašūpojās apaļīgās krūtis ar lieliem, rožsārtiem pupiem. Zābaks jūsmīgi iekviecās un ar brīvo roku sāpīgi sakampa elastīgo orgānu. No mutes viņam sāka tecēt slienas.

Mersedess-600 bezbailīgi šķēla vēl aizvien blīvo automašīnu straumi, kas plūda pa galvenajām maģistrālēm. Šoferis diezko nerūpējās par noteikumu ievērošanu — strauji uzņēma ātrumu un spēji bremzēja, patvaļīgi mainīja braukšanas virzienu, ielavīdamies ikvienā pamanītā spraugā, nospieda malā, apdzina, aizsprostoja citus ceļu kustības dalībniekus. Viņi to pacieta bez īpaši izteiktiem protestiem, tāpēc ka ar šādiem auto braukāja vai nu ļoti šerpi bandīti, vai arī ļoti bagāti uzņēmēji, kas nebija necik labāki par bandītiem.

Tiesa gan, pašreiz sešsimtniekā sēdēja nevis baņķieris vai noziedznieku pasaules autoritāte, bet necils PSRS VDK pensionārs Vitālijs Karpenko, kas jau ceturto reizi uzgrieza vienu un to pašu telefona numuru. Beidzot viņš sagaidīja atbildi. Mersedess iegriezās Flotes ielā.

—  Kā lai sazinos ar Alekseju? — viņš jautāja, kad bija stādījies priekšā. — Ak tā? Uz ilgu laiku? Un nezvana?

Mersedess ritmi nobremzēja pie mājas numur divpadsmit. Karpenko atslēdzās no sakaru tīkla.

—   Gribēju ņemt līdzi Volohovu, — viņš paskaidroja Koroļovam. — Lielisks puisis, mēs kopā strādājām Ka- bulā. Tur viņam pils attīrīšanas laikā trāpīja rokā, mūsu lopu dakteri gribēja to amputēt… Labi, nav svarīgi,— Karpenko pats sevi pārtrauca. — Galvenais, ka viņš jau divus mēnešus ir kaut kādā dīvainā komandējumā. Sievai nezvana, viņa pat nezina, uz kurieni vīrs aizsūtīts, kaut kas tāds vēl nekad nav bijis.

—  Varbūt uz Bosniju, bet iespējams, ka uz Kaukāzu, — kapteinis vienaldzīgi atsaucās. Viņam gribējās ēt, nepazīstamā Volohova problēmas viņu diez kā nesatrauca.

—  «Alfu» ne uz vienu, ne uz otru nenosūtīja, — Karpenko nezin kāpēc nerimās.

—  Vai rit jūs šeit sagaidīt? — šoferis delikāti apvaicājās.

—   Es piezvanīšu, — Karpenko atbildēja, jo vienmēr izvairījās no iepriekšējām norunām par satikšanos un gandrīz nekacl nevienam neatklāja savus nākamos plānus. — Laimīgi!

Pagaidījis, kamēr mersedess aizbrauc, Karpenko iegāja priekštelpā, uzgrieza kodu un nokļuva kāpņu telpā. Pie kāpņu margām līkņāja sīka večiņa.

—   Kas gan te notiek, dēliņ, kas gan te notiek! — viņa sāka purpināt. — Pagrūda mani, notrieca no kājām un pat neatskatījās! Es uzkritu tieši uz pakāpiena malas, varbūt visas ribas salauztas…

Vitālijs pacēla somu ar diviem maizes klaipiem.

—   Puišeļi? Neviens šiem parazītiem nemāca, kā jāuzvedas…

—   Kādi puišeļi! Tie… Melnie. Gruzīni vai armēņi… Ko grib, to dara. Tauta pagalam izlaista…

Karpenko sajuta instinktīvu nemieru. Negaidīdams liftu, viņš metās augšā pa kāpnēm. Trenētie muskuļi viegli nesa masīvo augumu. Kāpņu posmus nomainīja podesti, podestus — nākamie posmi. Skrējienā atpogājis mēteli, viņš pabāza roku zem žaketes un ar pierastu kustību uztaustīja pistoli, kas karājās padusē ar rokturi uz priekšu, pēc tam atsprādzēja siksniņu, kas turēja makstī speciālo izlūka nazi. Kādreiz mācību centrā viņš bija apguvis īpašu šķēršļu joslu: vajadzēja uzskriet piektajā stāvā, tikt cauri bēniņiem, kas bija piemētāti ar sakropļotu līķu modeļiem, pa trosi nolaisties lejā, atsist trīs pretinieku uzbrukumu, atšaudīties pa kustīgu mērķi un ielēkt pilnā ātrumā joņojošā kravas automobilī. Tas bija sen, bet viņa darbs visos turpmākajos mūža gados maz ko atšķīrās no treniņa vingrinājumiem. Atšķīrās varbūt tikai ar realitātes pakāpi. Dzīvē viss tika darīts nopietni, bez jokiem. Arī pašreiz Karpenko bija gatavs uz jebkuru notikuma pavērsienu. Viņam nebija vajadzīga palīdzība, nebija vajadzīga ne milicija, ne piesegšanas grupa, ne ieņemšanas grupa. Viņš pats par sevi bija spēcīga kaujas vienība un kādreiz tika pielīdzināts iedomātā ienaidnieka motorizēto kājnieku vadam.

— Nevajag, viņa pati izģērbsies! — Vilks iebrēcās, ar smagu skatienu hipnotizēdams savu upuri. Skaistu, pašapzinīgu sieviešu priekšā viņš vienmēr sajuta nepiln- vērtības kompleksu. Gribēdams kompensēt šo nabadzības apziņu, viņš pūlējās panākt pilnīgu padevību.

Zābaks tomēr novilka blūzes skrandas un nometa tās uz grīdas. Līdz jostasvietai kailā un pilnīgi demoralizētā Nataša viņu iekarsēja līdz pēdējai robežai. Ko vēl gaidīt? Viņš nesaprata, ko Vilks grib panākt, bet kavēšanās viņā uzjundīja dzīvniecisku niknumu. Rupji satvēris sievieti aiz platīngaišajiem matiem, viņš sāka to vilkt sev līdzi. Garām uzklātajam galdam, pie kura varēs pamatīgi paēst un iedzert, protams, pēc tam kad šī smalkā bāba, piesieta pie gultas un vairākas reizes noclrātēta, gaidīs savu likteni. Garām veclaicīgai, ar kristālu un porcelānu piekrautai bufetei, pa kuru Zābaks neizprotami trakās dusmās iezvēla ar kasteti. Garām milzum lielam japāņu televizoram, kas saplīsa ar dobju kineskopa sprādzienu gluži kā dziļā pagrabā iemesta granāta. Šķembas ievainoja roku, un, asinis ar mēli laizīdams, Zābaks beidzot nokļuva guļamistabā, uzmeta Natašu uz platas gultas un ar asām knaiblēm atplēsa vairākus spilvenus.

Dūnas un spalvas lidoja pa istabu, radīdamas parasta grautiņa atmosfēru, pēc kuras Zābaks neapzināti tiecās, jo tieši tādā juceklī viņš jutās kā zivs ūdenī.

—  Velc nost visu, kuna! — viņš uzkliedza un ar brīvo plaukstu no visa spēka iesita sievietei pa vaigu.

—   Ko tu šeit komandē? — Vilks bargi noprasīja čečenu valodā. Viņš stāvēja uz sliekšņa un turēja rokā uzvilktu taurusu. Revolvera stobrs bija pavērsts pret Zābaka vēderu. Šodien jau otru reizi.

—  Vai tu šeit esi galvenais? Kas tevi atstāja Maskavā, kas tevi uz šejieni atveda?

No vina izrunas rīkles skaņām Nataša uztvēra tikai

» y

vārdu «Maskava». Viņa gaužām vārgi apjēdza notiekošo un vēlējās tikai vienu — kaut jel šis murgs drīzāk beigtos. Bandītu neapvaldītā agresivitāte iedvesa dzīvnieciskas bailes, kas paralizēja visu būtni. Rokas un kājas bija kā mēmas. Viņa nespēja ne tikai pretoties, bet pat domāt par pretošanos.

—  Mēs abi esam galvenie! — Zābaks it kā salabinā- damies atbildēja un noslaucīja apslienāto zodu, atstādams uz tā asiņu pēdas. — Vai tad mums bābu trūkst? Novāc to rīku! Ja gribi pirmais — lai notiek, man vienalga.

—  Tā, tā… — Vilks noteica krievu valodā un piegāja pie gultas.

Divdesmit septītais dzīvoklis bija pa labi, durvis, kā parasti, likās kārtībā, un Karpenko mirkli iešāvās prātā, ka viņš ir kļūdījies: neaudzinātie kaukāzieši varēja steigties uz kuru katru dzīvokli, kāpēc viņi būtu obligāti jāsaista ar vilciena apturēšanu netālu no Gudermesas? Tomēr saasinātā intuīcija diktēja, ka uztraukums nav veltīgs. Viņš ar ausi piespiedās pie durvīm — nekas nebija dzirdams. Universālais mūķīzeru komplekts deva iespēju pāris minūtēs tikt galā ar atslēgām, taču iekļūt dzīvoklī neļāva drošības ķēdīte. Pa pavērto spraugu Vitālijs ielūkojās priekšnamā. Spoguļa lauskas un saplēstā blūze viņam pateica visu, kas bija vajadzīgs.

Dzīvoklī bija ienaidnieki. Divi.

Negribēdams zaudēt laiku, viņš nesāka āķēt vaļā krūšu siksnu, viņš to ar vienu rāvienu pārgrieza un noņēma maksti. Tai bija piemontētas dzeloņstiepļu grieznes. Karpenko nezināja, vai ar tām izdosies pārkniebt ķēdīti, bet cita varianta nebija. Atliecis šarnīrsviru, viņš iebāza instrumentu spraugā un vienu plakanā ķēdes locekļa malu satvēra starp griezējšķautnēm. Bija jāspiež ar milzīgu spēku, viņam pie kakla pietūka vēnas un tirpa muskuļi.

Knikš! Laime, ka tas bija pašmāju ražojums — krievu

ķēde no nerūdīta tērauda. Viņš satvēra otru malu, sa- ) * _ _

sprindzinājās… Knikš! Durvis atvērās, un Karpenko iegāja iekšā. Rokas mehāniski sakārtoja izlūku nazi kaujas gatavībā, un, saņēmis to aiz asmens gala, viņš bez trokšņa ieslīdēja istatā. Uzklāts galds, izsisti bufetes stikli, sadauzīts televizors…

Guļamistabā bija saklausāma kaut kāda kņada un bezspēcīga īdēšana. Sperdams pēdējo soli, Karpenko bija gatavs ieraudzīt visriebīgāko, visneģēlīgāko ainu, kādu vien iespējams sastapt cietsirdīgajā un izvirtušajā cilvēku pasaulē. Bet līdz tai robežai bandīti vēl nebija tikuši. Divi smurguļi, divi čečeni vēl sēja pie gultas pilnīgi kailo Natašu. Aizrāvušies ar savu, viņi nepamanīja kustību aiz muguras.

— Ejiet uz mājām un paliksiet dzīvi! — pats nezinādams, kāpēc, Karpenko izkliedza to vienīgo frāzi, ko zināja čečenu valodā.

Bandīti salēcās, kā pātagas cirtienu saņēmuši. Viņi atsprāga malā, izbiedētām acīm atskatījās atpakaļ, it kā domātu ieraudzīt dzimtā ciema vecajo padomes priekšsēdētāju vai pat pašu Allāhu, kas ieradies sodīt bezgožus. Bet ieraudzīja varena auguma krievu ar naidā sastingušu seju un izstieptu roku. Karpenko nospieda mēlīti. Piepešas sāpes saplosīja Vilka krūšukurvi. Zābaks neapjēdza, kāpēc viņa biedrs spēji piespiež rokas pie sirds un saļimst uz grīdas. Bet viņam vairs neatlika laika notiekošā apjaušanai: ienākušais vīrs strauji atvēzēja roku, un speciālā naža asmens līdz pusei iedūrās starp ribām, pāršķeldams labās puses plaušu. Zābaks iegārdzās un kā ļumīgs maiss nokrita blakus savam tautasbrālim.

Karpenko daudzreiz bija piedalījies nopietnās sadursmēs un rīkojās pēc visiem noteikumiem. Viņš ātri pārmeklēja abus bandītus, pievāca revolveri un kasteti, izvilka no brūces savu nazi. Vilks bija nobeidzies uzreiz, bet Zābaka stāvoklis bija tik ļauns, ka diezin vai no viņu bija jāpiesargās. Un tomēr Vitālijs izmeta šaujam- rīkus otrā istabā, bet abus nedzīvos bandītus sasēja ar viņu pašu jostām. Tikai diletants atstāj iespēju dabūt lodi mugurā no ienaidnieka, kas negaidīti atdzīvojas.

Atbrīvojis Natašu, Karpenko viņu aiznesa uz viesistabu un noguldīja uz dīvāna. Sieviete bija transā, bet pulss bija normāls un ar labu pildījumu. Paņēmis mobilo telefonu, ģenerālis izsauca savu mašīnu.

—  Vai vakariņas paēdi? — viņš jautāja Koroļovam, kas bija pacēlis klausuli.

—   Ko jūs jautājat, šef! — kapteinis brīnījās. — Es vēl līdz mājām neesmu ticis.

—  Tad brauc atpakaļ, es tevi pabarošu, šeit uzklāts lielisks galds. Bet bez galda ir arī viens divsimtais un viens trīssimtais*. Nē, patiesībā — divi divsimtie. Izsauc Kļevcovu ar puišiem. Un no pirmās palīdzības paķer līdzi antidepresantu.

'Divsimtais, trīssimtais — armijā pieņemts koda apzīmējums nogalinātajiem un ievainotajiem.

—  Sapratu, — Koroļovs pēc pauzes atbildēja. — Griežos atpakaļ.

—  Vai dzīvokli zini?

—   Zinu.

Karpenko pasmaidīja. Dzīvokļa numuru viņš nevienam nebija devis.

Otra nodala

Koržovs iekaisušām acīm pētīja Verļinovu. Valsts Pirmās personas galvenais miesassargs un, kā daudzi domāja, arī vezīrs šodien izskatījās savārdzis. īpaši izcēlās maisiņi zem acīm, kā klajums spīdēja plikais pauris, ko parasti maskēja ļoti rūpīgs, diemžēl ne sevišķi sekmīgs matu sāniskais sasukājums.

—   Kas notiks, ja uzspridzinās jūsu sasodīto lādiņu? — viņš jautāja gurdenā balsī.

Verļinovs ar atbildi kavējās. Parasti šādus jautājumus nemēdz uzdot bez īpaša iemesla.

—  Zem Kremļa teritorijas izkustēsies ģeoloģiskie slāņi. Radīsies virsmas nosēdumi — par septiņiem, vietām par divdesmit metriem. Vārdu sakot, notiks īsa, bet intensīva zemestrīce, kuras stiprums būs astoņas vai pat desmit balles. Radikālu postījumu zonas diametrs var sasniegt no trim līdz pieciem kilometriem.

—  Jā-ā-ā… Esam iekūlušies pamatīgā ķezā! — Koržovs noteica un aizklāja seju ar plaukstām. Kļuva skaidrs, ka noticis kaut kas briesmīgs.

—   Kas var sprādzienu realizēt? — viņš jautāja, un viņa balss aiz sakļautajiem pirkstiem noskanēja kā no pagraba.

—  Tikai speciālists, — Verļinovs atbildēja, sarunas biedra nemiers bija ietekmējis arī viņu. — Nesagatavotam cilvēkam to izdarīt nav iespējams. Jābūt ļoti kvalificētam speciālistam. Pat Maskavā tādi ir uz pirkstiem saskaitāmi…

Un pēkšņi ģenerālis jutās kā ar verdošu ūdeni apliets: pazudušais Bobrenkovs, alias Paganels, ir tieši tāds speciālists! Ar sesto prātu viņš atskārta, ka necilais briļ- ļainis šā vai tā saistīts ar šo notikumu.

—   Kas noticis?

Koržovs noņēma rokas no sejas un ieurbās Verļinovā ar smagu skatienu.

—  Tīrais nieks. Pa tiešo faksu Prezidentam pienācis ultimāts ar draudiem uzspridzināt bumbu un sagraut Kremli. Atbildei dotas trīs dienas.

—   Kādas ir viņu prasības?

—  Kas tie par viņiem? — Koržovs salēcās gluži kā dzinējsuns, kas nokļuvis uz pēdām.

—   Izbeidziet! Es nezinu neko vairāk par to, ko dzirdēju no jums. Bet šādus draudus izsaka nevis viens cilvēks, bet gan kāda grupa…

Koržovs atkal saplaka.

—  Kara darbības pārtraukšana Cečnā. Pilnīga karaspēka izvešana. Tas viss jāizdara septiņdesmit divās stundās. Sešas stundas jau pagājušas.

—   Un ko par to saka Pats?

—  Viņš domā, ka tiešā faksa numuru uzzinājis kāds vājprātīgais. Sadeva pa skaustu Federālās valdības sakaru un informācijas aģentūras vadībai un lika, lai es katram gadījumam noskaidroju, cik pamatoti ir šie draudi. Viņš taču neko nezina par šo sasodīto bumbu! Bet tas, kas piesūtījis ultimātu, to zina. Tātad tas nav blefs… Tā lieta ir nopietna…

—  Tā ir daudz nopietnāka, nekā jūs domājat. Pirms dažām dienām bez pēdām pazudis slepenā atomu zinātniskās pētniecības institūta līdzstrādnieks Bobrenkovs. Viņš patiešām ir spējīgs uzspridzināt lādiņu…

Koržovs izdvesa kaut ko vaidam līdzīgu. Taču tūlīt savaldījās.

—   Kā jūs esat iekārtojies? Vai personīgi viss ir tā, kā vajag?

Verļinovs atkal vilcinājās. Viņš bija pārsteigts par tik negaidītu sarunas temata maiņu.

—   Nevaru sūdzēties.

—   Labi, ka tā, — kabineta saimnieks noteica, piecēlās un, it kā kājas ievingrinādams, lēniem soļiem aizgāja līdz kaktam, kur stāvēja liels, pulēts skapis. — Mēs veicām komplicētu operatīvo darbu, lai jūs izvestu no Grieķijas. Vai es jums esmu teicis, ka jūs bijāt operācijas «L» objekts un to izpildīt bija uzdots vienam no labākajiem likvidatoriem — majoram Pļesko?

Verļinovs klusēja. Viņš saprata, uz ko tēmē Prezidenta drošības dienesta priekšnieks. Bet Koržovs atbildi nemaz negaidīja.

—   Mums, kā liekas, vēl nav bijis laika sirsnīgai sarunai, — viņš turpināja, atvērdams skapi un plauktā kaut ko meklēdams. — Nabaga Pļesko, viņš tika saplosīts gabalu gabalos. To izdarīja tā pati mīna, kas bija nolikta jums. Ko lai dara, speciālo operāciju noteikumi jums ir zināmi tikpat labi kā man: ļoti bieži viena cilvēka dzīvība jāizpērk ar cita dzīvību… Vai šo jūs pazīstat?

Koržovs pagriezās, turēdams rokā zaļa auduma gabaliņu. f

—   Pazīstat?

—   Laikam tā pati pazīšanas zīme? Vimpelis virs gli- sera? — Verļinovs minēja.

Koržovs atritināja audumu. Tā bija zīda kleita bez piedurknēm, tik šaura un īsa, ka to varēja valkāt tikai ļoti subtila sieviete vai pusauga meitene. Galvenais miesassargs kleitu saņēma saujā un pielika pie sejas.

—  Vēl dzīva… Vai negribat pasmaržot?

Koržovs piegāja pie vienaldzīgā pozā sēdošā Verļinova un padeva zaļo vīstokli. Ģenerālis mehāniski ievilka krūtīs tā dvašu. Bijušais vimpelis smaržoja pēc bezizejas un nemiera, pēc Egejas jūras sāļā vēja un pēkšņi uzau- sušas cerības. Bet komplicētajai smaržu pūsmai cauri vēl vēdīja tikko samanāms dārgu smaržu noturīgais aromāts.

—       Viņa pamatīgi riskēja, — Koržovs sacīja. — Arī pārējie mani ļaudis. Operāciju vadīju es, un ticiet man — tā no manis paņēma ne mazums nervu enerģijas. Arī Prezidents personīgi piedalījās, un tas vispār ir notikums bez precedenta! Un es priecājos, ka ar jums viss ir kārtībā. Tas nozīmē, ka mūsu pūliņi sasnieguši mērķi.

Viņš nolika bijušo vimpeli atpakaļ skapī un apsēdās savā darba vietā.

Tagad Verļinovam viss bija skaidrs. Paodis kleitu, viņš fiziski sajuta, ka par dzīvību un brīvību jāpateicas tam cilvēkam, kas sēdēja viņam pretim. Bet Prezidenta drošības dienesta priekšnieks neizcēlās ar delikātumu un mēra sajūtu.

—  Turpretim man un Prezidentam, un valstij kopumā viss nav tā, kā vajag. Un tādēļ gribētos, lai jūs aktīvāk ķertos pie mūsu kopējo problēmu atrisināšanas.

Verļinovs devās uz durvīm, smaga un prasīga skatiena pavadīts.

* * *

—  Tātad tā ir taisnība? — Prezidents jautāja, un viņa seja lēnām sārtojās. — Zem Kremļa palikta atombumba un man draud ar reālu atomsprādzienu?

—  Ne gluži tā… Lādiņš novietots diezgan tālu, bet tas radīs ievērojamu zemestrīci…

—   Cik garš, tik plats! — Saimnieks viņu pārtrauca. — Bet ko tu man iesaki?

—   Pārcelties ārpus pilsētas, uz vasarnīcu… Tiešas briesmas draud diezgan ierobežotam rajonam…

—   Kur ir tas ierobežotais rajons? — Prezidents viņu vēlreiz pārtrauca. — Vai taigā, mežā, tuksnesī? Vai pilsētas centrā? Es ņemšu un aizbraukšu, bet kas būs tālāk? Evakuēt visu aparātu, valdības struktūras, Federālo sapulci? Vai vari iedomāties, cik gandarīti būs tie, kas izplata valodas, ka es nekontrolēju situāciju? Velns saspēris, ja uzsprāgs gaisā valsts galvas rezidence, ja sagrūs Kremlis — valsts diženuma simbols, ja Sarkanais laukums stāvus iegrūs zemē, arī universālveikals «Ros- sija», ja aizies bojā tūkstošiem cilvēku… Visa pasaule to novērtēs kā Maskavas bojāeju!

Prezidents iestenējās un ar krūtīm uzgūlās uz galda.

—   Paberzē man kreiso plecu… Kaut kas iedūrās un ieskrēja lāpstiņā…

Sasārtusī seja pēkšņi kļuva bāla kā krīts. Koržovs steidzās izpildīt Saimnieka lūgumu, pagūdams tai pašā mirklī nospiest selektora taustiņu.

—  Ātri ārstu! Tūlīt! Nekavējoties, es teicu!

Viņš vēl nekad nebija šefu redzējis tik bēdīgā izskatā, un vīnam radās aizdomas, ka notiek kaut kas daudz nopietnāks par parastu nelabu jušanos.

—  Padod validolu, — Prezidents teica, ar grūtībām pavērdams lūpas. — Vajadzēs iespricēt…

Teikums aprāvās pusvārdā, un lielā, sirmā galva uzkrita uz liktenīgās faksogrammas. Prezidents bija zaudējis samaņu. Koržovs pieskrēja pie durvīm, ielūkojās pieņemamajā istabā. Dežurējošais referents izbijies steidzās pretim, ārkārtēju rīkojumu gaidās sasprindzināti viņā raudzījās personīgās apsardzes darbinieki.

—  Velns parāvis, kur ir ārsts!

Garais, mazliet jau korpulentais Viktorovs skrēja šurp pa biezo grīdsegu, turēdams rokā pirmās palīdzības somu. Viņš sataustīja pulsu uz bālās, ļenganās rokas, pielika fonendoskopu pie sirmiem matiem apaugušajām krūtīm, izmērīja spiedienu.

—   Izskatās pēc infarkta… Jāved uz slimnīcu… Tūlīt izsaukšu kardiobrigādi.

—  Nekas nav jāsauc! — Koržovs iebilda, jo pagājušajās pāris minūtēs bija paguvis visu apsvērt un pieņemt lēmumu.

Iesaucis kabinetā trīs spēcīgākos sargus, viņš deva nepieciešamos rīkojumus. Prezidentu uzguldīja uz paklāja un pa pakaļdurvīm iznesa iekšpagalmā, kas bija norobežots no pārējās Kremļa teritorijas. Tur jau stāvēja pi- lienveidīgs mikroautobuss — micubiši ar tonētiem stikliem. Nekustīgo augumu saudzīgi iecēla salonā. Koržovs sekoja pārējiem. Rokā viņam bija prāvs melns diplomāts— slavenais kodolčemodāninš.

—  Visi brauc man līdzi! — Koržovs uzsauca ārstam un sargiem. Bet dežurējošo referentu, kas nekustīgi stāvēja uz lieveņa, viņš bargi nobrīdināja: — Mēli iebāziet dibenā! Nevienam neteikt ne vārda! Nevienam un neko! Brīdini pārējos — pļāpām noraušu galvu!

Kad micubiši sāka braukt, viņš sazinājās ar Kremļa slimnīcu.

—  Vedu Prezidentu, sagatavojiet kardiobrigādi, sākotnējā diagnoze — infarkts.

—  Kā… vedat… — klausulē kāda apmulsusi balss sāka iebilst. — Vajadzīga mašīna ar speciālu aprīkojumu, ar elpošanas aparatūru…

Koržovs tālāk neklausījās. Viņš izsauca Razinkinu — savu vietnieku.

—   Izsludinu dienesta režīma pastiprināto variantu! Gaidiet turpmākos norādījumus.

Mikroautobuss izbrauca no Kremļa un, attīstīdams ātrumu, joņoja uz priekšu pa vakara krēslā iegrimušo Maskavu. Bet jau pēc dažiem kilometriem tas iekļuva sablīvējumā pie luksofora sarkanās gaismas un apstājās starp trolejbusa vagonu un aplupušu, nejauki dūmojošu rafiku. Trolejbusa pasažieri lūrēja logos, it kā mēģinādami aiz tumšajiem stikliem saskatīt uz mikroautobusa grīdas guļošo Prezidentu. Stipri sāka smakot izplūdes gāzes.

Koržovs jutās kā kails starp vilkiem. Izbraukums bija ne tikai neplānots — tādi reizēm gadās, kaut gan ārkārtīgi reti —, bet arī nesagatavots. Ikviena Prezidenta pārvietošanās ir atbildīgs, valstiski svarīgs notikums, ko gatavo desmitiem orgānu un iestāžu, sākot ar Apsardzes galveno pārvaldi un beidzot ar lokālo administrāciju. Jau vairākas dienas pirms izbraukuma pastiprinātam dienesta režīmam tiek pakļauti iecirkņu inspektori, kriminālmeklēšanas un ekonomisko noziegumu apkarošanas nodaļu darbinieki, patruļu un posteņu dienesta miliči, Federālā drošības dienesta pārvaldes rajona nodaļu operatīvie darbinieki, ārštata aktīvisti…

Steigā izveidotos rajonu štābos tiek apspriestas vissīkākās detaļas un paredzētas iespējamās nejaušības. Bezpajumtnieks, kurš trīs gadus mitinājies bēniņos, pret kuru neviens neko nav varējis panākt, kaut arī mājas iedzīvotāji sūdzējušies visās instancēs, piepeši nozūd, lai atkal parādītos tai pašā vietā, kad Prezidents būs pabraucis tai garām. Epileptiķi un šizofrēniķi, kuru dēļ apkārtējo iedzīvotāju dzīve pārvērtusies par elli, kā ar neredzamu slotu tiek ieslaucīti psihiatriskajos stacionāros, kuros, kā zināms, gandrīz nekad nav brīvu vietu. Nezin kur nozūd ļaunprātīgie alkoholiķi un huligāni, kas ālējas ielās, bet palikušie kā pēc burvju nūjiņas mājiena uz zināmu laiku kļūst par atturībniekiem un paipuisīšiem. Tiek remontēti ceļi, krāsoti žogi, nojauktas pussagruvušās ēkas, nostiprināti balkoni, tiek uzlikti vāki lūkām, kas gadiem ilgi apdraudējušas vienkāršos mirstīgos ļautiņus.

Tas notiek tikai zemākajā līmenī, tas ir tā saucamais melnais darbs, ko pieslīpē un noved līdz kondīcijai apgabalu, pilsētas un centrālie štābi. Rezultātā ikviens Prezidenta brauciens kļūst par pilnīgi drošu, vieglu un patīkamu notikumu, kurā nav nekādu nekārtību vai sadzīves neērtību. Iedomāties, ka valsts galva iestrēdzis drūzmā pie luksofora tai brīdī, kad viņam nepieciešama steidzīga medicīniskā palīdzība, nepavisam nav iespējams!

Un tomēr tā nu bija noticis. Tāpēc ka izbraukuma pēkšņums neļāva veikt nepieciešamos režīma pasākumus. Nebija izretināts brauciena maršruts, nebija izvietotas Dzeržinska divīzijas speciālā bataljona neredzamās ķēdītes, nebija norīkotas Federālā drošības dienesta Maskavas pārvaldes un Apsardzes galvenās pārvaldes operatīvo darbinieku meklēšanas grupas, nebija pie trases pieko- mandētas milicijas uniformētās un maskētās patruļas, bīstamajos ceļa posmos satiksmi neuzraudzīja Valsts autoinspekcijas darbinieki, nebija slēgtas šķērsielas un caurstaigājamie pagalmi, nebija ieslēgts «zaļā viļņa» režīms, bloķēti bēniņi un pagrabi namos, gar kuriem brauca mikroautobuss, un augstajos objektos, no kuriem bija pārskatāma apkārtne, nesēdēja neviens snaiperis…

Taču pats trakākais — nebija Prezidenta fiziskā pie- sega! Nebija kolonnas priekšgala un aizmugures automobiļu ar bargajām, mirguļojošām zili sarkanajām signāl- ugunīm, nebija eskorta mašīnu, kas parasti kā bāztin piebāztas ar trenētiem, labi apbruņotiem un cīņai vienmēr gataviem aktīvās rīcības grupas puišiem, uz kuru piedurknēm izteiksmīgi dižojas uzraksts «Elle». Kaut kas tāds ne reizi nebija gadījies, kamēr vien pastāv Devītā* un uz tās bāzes radītā Krievijas Federācijas galvenā apsardzes pārvalde. Izšķirdamies par nesagatavotu izbraukumu, Drošības dienesta priekšnieks bija uzņēmies atbildību par jebkādām — pat vissliktākajām sekām. Visi, kas sēdēja mikroautobusā — gan šoferis, gan miesassargi, gan ārsts—, bija pārliecināti, ka tāds lēmums izskaidrojams ar Saimnieka pēkšņo saslimšanu un nepieciešamību viņu steidzīgi nogādāt stacionārā. Bet Kor- žovam prātā bija arī kaut kas cits…

—  Ieslēdz bliseni, sirēnu un drāz ar pilno! — viņš pavēlēja šoferim, kad iedegās zaļā gaisma un sadrūz- mējums izklīda. Citas izejas nebija, kaut arī tādā veidā tika demaskēts speciālais brauciens.

Micubiši atkal uzņēma ātrumu. Prezidents iegārdzās. Viktorovs vēlreiz pataustīja pulsu un sagatavoja šļirci. Pilnīgi apjukušie miesassargi, acu nenolaizdami, raudzījās Koržovā.

—  Gan pāries, viss būs kārtībā, — viņš sacīja pēc iespējas drosmīgāk, bet viņa balss nevienu diezin kā nepārliecināja.

Viszinīgais un visspēcīgais Drošības dienesta priekšnieks pats bija stipri apjucis. Viss karājās mata galā, un viņš to saprata labāk par citiem. Kremļa klīnika ir lieliski iekārtota un apgādāta ar jaunākajiem medikamentiem. Tā dabūs Saimnieku uz kājām. Bet… Varas augstākajos ešelonos jau sen vairs nav tās vienprātības un vēlamās disciplīnas, kas ļāva pusgadu pacietīgi gaidīt nāvei nolemtā, pie mākslīgās nieres pieslēgtā Ģenerālsekretāra atgriešanos valsts vadības krēslā. Tagad Prezidenta slimība katrā ziņā tiks izmantota, lai viņu atstādinātu no amata. Tās būtu beigas ne tikai Pašam, bet ari visai komandai un pirmām kārtām — uzticīgajam opričņikam Koržovam. Tāpēc jau no tā brīža, kad Prezidents zaudēja samaņu, Drošības dienesta priekšnieks sāka lauzīt galvu par gājieniem turpmākajā politiskajā spēlē. Bet vispirms slimnieks bija jāaizved uz klīniku…

Viktorovs iešļircināja zāles un izvilka adatu no vēnas.

«Šādu manipulāciju braucošā automašīnā ir ļoti grūti izdarīt,» Koržovs nodomāja. «Viņš ir labs ārsts. Nesacēla paniku, nemeklē zibens novadītājus…» Bet skaļi jautāja:

—   Kāds ir stāvoklis?

Ārsts nepaguva atbildēt. Mikroautobuss spēji nobremzēja, pasažieri sakrita uz priekšu, nemaņā guļošais Prezidents noslīdēja no paklāja. Koržovs nolamājās.

Ielu bija nosprostojuši trīs milzīgi lieli džipi. Ceroki un padžēro, braukdami pretējos virzienos, bija apstājušies līdzās, jo tā šoferiem bija ērti vienam ar otru sarunāties pa nolaistā stikla spraugu, bet reindžrovers bija apstājies šķērsām braucamai joslai. Melnie automobiļi bija mazliet līdzīgi katafalkiem, bet masīvo triecienstieņu un desmitiem starmešu apņemto jumta «sekstu» — tā saucamo lustru dēļ tiem bija nevis sērīgs, bet gan draudīgs izskats. Pašā ielas vidū mierīgi tērzēja trīs solīdi vīri kreka tipa puskažociņos un sabuļādas cepurēs. Mazliet nostāk laiski pārmija vārdus kāds desmits specifiska izskata jaunekļu: it kā līdz jostasvietai apgrieztas ādas jakas, džinsi, krosa kurpes, mazas žokejcepurītes, īsi apcirpti mati.

Kompānija nepievērsa uzmanību ne mikroautobusa sig- nālugunīm, ne nepārtrauktajiem sirēnas kaucieniem — tikai mirkli pret to pagriezās bāli neizteiksmīgu seju plankumi un tūlīt novērsās. Tagad visiem ir speciālie signāli — nopērc un uzstādi! Vai mazums ļaužu vizinās pa Maskavu, vai tad visiem uzreiz jādod brīvs ceļš?

—  Tīrie mežoņi! — Koržovs brīnījās. — Dod singālu!

Trīsreiz basa balsī noskanēja mikroautobusa taure.

Šāda uzmācība jaunekļus izsita no līdzsvara. Ar žestiem viņi lika saprast, ka nedomā griezt ceļu un ieteic meklēt apbraucamo ielu. Žesti bija ļoti izteiksmīgi un nepieļāva divējādu izprašanu: trīs puiši pacēla vidējo pirkstu, viens ar abām rokām parādīja pigu, divi draudīgi salieca roku elkonī, pārējie kratīja dūres.

—  Apbrauc pa trotuāru! — Koržovs uzsauca, no sirds nožēlodams, ka šeit nav eskorta mašīnu ar «Elles» kaujiniekiem. Tie bija lietpratēji kustību valodā.

Labās puses riteņi uzbrauca uz apmales, mikroautobuss sasvērās, Viktorovs pieturēja smago Prezidenta augumu. Koržovs un miesassargu trijnieks cieši sakostiem zobiem pētīja ceļa vidū tērgājošos vīrus un iegaumēja viņu automobiļu numurus.

—  Kur es esmu? — Prezidents skaidrā balsī iejautājās. — Uz kurieni jūs mani vedat?

Viņi jau gandrīz bija tikuši garām, bet pakaļējais riteņu pāris noslīdēja no apledojušā apmales akmens, micubiši sacirtās sānis un piesitās pie reindžrovera karosērijas.

—  Ak tu ēzelis tāds! Stāt! Apstājies, kuņa, citādi tev klāsies plāni! — no ielas vidus skanēja saucieni.

Šoferis piedeva gāzi, mikroautobuss kā žigls piliens rāvās uz priekšu.

—  Ko viņi lamā? — Prezidents vēlreiz jautāja. — Vai mani lamā? Uz kurieni mēs braucam?

—  Uz slimnīcu, Saimniek, — Prezidenta drošības dienesta priekšnieks viņu mierināja un, nometies ceļos, noguldīja ērtāk sirmo galvu ar izspūrušiem matiem.

—  Jums ir neliela lēkme. Tūlīt viss būs kārtībā.

—  Kāpēc es guļu uz grīdas? Man nav ērti… Un roka notirpusi…

Pašreiz Prezidents nebija valsts galva — mašīnā gulēja pavecs slims cilvēks, kam bija vajadzīgs komforts un īpaša kopšana; viņš nesaprata, kādēļ viņu ved gluži kā dzērāju uz atskurbtuvi. Koržovu pārņēma kauns.

—   Nu jau drīz, Saimniek, — viņš mulsi noteica, jo kauna sajūtu pastiprināja nupat piedzīvotais pazemojums un skaudrs žēlums. Prezidenta drošības dienesta priekšnieks, kas nepavisam nebija sentimentāls, juta, ka viņa nervi saspīlēti līdz pēdējai robežai.

—   Es zināju, ka jūs mani tā saucat… Aiz muguras…

Patiešām, senāk Koržovs savu šefu sauca par Saimnieku tikai aizacīs. Bet tagad šis vārds paspruka. Viņš patiešām bija saimnieks — savas karjeras, labklājības, likteņa saimnieks…

—  Šie seko, — šoferis strupi izmeta.

—   Ko tu teici?

—  Seko pa pēdām, — dežūrmaiņas vecākais apstiprināja.

Koržovs spēji saslējās. Pa lielo, matēto aizmugures logu viņš ieraudzīja džipus, kas dzinās viņiem pa pēdām ar žilbinošiem «sekstes» starmešiem un zili mirguļojošām signālugunīm. Bija sadzirdami aprauti sirēnu kaucieni, ko slāpēja attālums un mašīnas gaitas ātrums. Līdz vajātājiem bija palikuši apmēram divsimt metri, un distance pamazām saīsinājās. Micubiši spēj attīstīt simt astoņdesmit kilometrus stundā, tikpat var arī čeroki, bet reindžrovera griesti ir simt septiņdesmit septiņi, padžēro vēl mazāka spēja — tikai simt četrdesmit pieci. Klajā apvidū ar līdzenu segumu viņiem bija reāla iespēja atrauties.

Bet skriešanās sacīkstēm pilsētā var būt traģiskas sekas, tādēļ šoferis turējās simt divdesmit kilometru robežās. Taču pašreizējā situācijā tas nebija pieļaujams. Pēc pāris minūtēm vajātāji viņus panāks.

Raksturīgi klakšķi lika Koržovam atskatīties. Maiņas vecākais bija pārbīdījis ieroča aizslēgu. Pārējie darīja to pašu. Viss pareizi, tieša uzbrukuma gadījumā jālieto ieroči. Viņš izvilka savu plakano, nēsāšanai ērto mazgabarīta 5,45 milimetru pistoli PSM. Zem šofera sēdekļa piestiprināta miniatūra 9 milimetru ložmetējpistole «Kedr». Tās četri stobri var daudz ko grozīt. Bet… Arī bandītiem, kas dzenas viņiem pa pēdām, droši vien ir šaujamrīki. Varbūt arī granātas. Mikroautobusam nav bruņojuma, un tuvcīņā apsargājamās personas bojāejas risks ir nepieņemami liels. Jo vairāk tāpēc, ka pašreiz viņu var nogalināt nevis lode vai šķemba, bet stulba nokavēšanās.

Varbūt jāsāk pirmajiem…

—  Sef, ziniet ko, es viņus ar kedru… tieši caur stiklu.

Maiņas vecākais it kā lasīja domas. Apšaudīt un aizbraukt. Pēc tam izmeklēšana noskaidros, ka taisnība bijusi viņu pusē. Ja… Ja nemainīsies situācija. Nedod Dievs, ka tikai Saimnieks nenomirst, ka tikai viņu nenomet no krēsla… Tad jaunais Saimnieks, kā tagad pieņemts, sāks nomelnot priekšgājēju. Tad notikums uz ceļa kļūs par lielisku ieganstu apsūdzībai: Koržovs ar saviem rokaspuišiem bez iemesla nošāvis gluži nevainīgus cilvēkus! Kā nu ne, viņi ir pilntiesīgi Krievijas pilsoņi, zagļa zīmogs nevienam uz pieres nav uzspiests un roka nevienam nav nocirsta. Gādīgi tēvi, labi vīri, priekšzīmīgi privātuzņēmuma darbinieki — tagad ikviens var sadabūt raksturojumu pēc sirds patikas…

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks neapzināti prātoja par to, kas pēdējos gados satrauca iecirkņu inspektorus, operatīvos, patruļu dienesta un citus milicijas darbiniekus, kuru darbs galu galā reducējas uz nežēlīgām kaujām ar ienaidniekiem. Viņi nedraudzējas ar prezidentiem un orientējas uz varu kā tādu — abstraktu valsts spēku, kas saviem kalpiem var būt stingrs, drošs atbalsts vai arī glums, amorfs izvirtulis, uz kura aizstāvību nevar paļauties. Kaut arī Koržovs par šo problēmu iedomājās tikai pirmo reizi, nokļūdams kritiskā situācijā, kas skāra viņu personīgi, viņš atkārtoja lēmumu, ko ikdienā parasti pieņem ierindas kārtības sargātāji.

—  Paslēpt ieročus! Uguni atklāt tikai tad, ja Prezidenta dzīvība ir tieši apdraudēta.

Sirēnai gaudojot, čeroki panāca mikroautobusu, apdzina to un spēji samazināja ātrumu. No aizmugures tuvojās padžēro, bet kreisajā pusē parādījās cietušais reindžrovers. Klasiskās lamatas aizcirtās, džipu vadītāju saskaņotā rīcība liecināja par lielu pieredzi.

Starmešu balti kodīgā gaisma aptvēra visu apkārtni, izgaismodama ikvienu grambu asfalta segumā un izraudama no tumsas saltā gaisa vērpetes. Iekaucās sirēnas, kā rēgainas zilas liesmas plandījās signālbāku ugunis. Likās, ka kino uzņemšanas laukumā pašreiz gatavojas uzņemt filmas epizodi par sevišķi bīstamu noziedznieku aizturēšanu. Pēc tipveida scenārija tūlīt bija jāiesprakšķas šāvieniem, stikliem jāsabirst drumstalās, jāsāk džinkstēt rikošetiem. Koržovs mirkli aizmiedza acis, lai aizdzītu murgus. Bet spilgtā gaisma izlauzās cauri pat tonētajiem stikliem un acu plakstiņiem. Saimnieks atkal zaudēja samaņu, galva bezspēcīgi atkrita atpakaļ. Bez uzraudzības mētājās smagais diplomāts — materializētais valsts augstākās varas simbols. Pēc visa spriežot, šeit tapa absurda filma…

—   Kāpiet ārā, sprāgoņas!

Tiklīdz micubiši apstājās, maiņas vecākais izlēca ārā, abi dežurējošie miesassargi viņam sekoja. Ārsts sēdēja nedabiskā pozā kā pārakmeņojies. Viņš nebija pieradis pie šādām situācijām, tāpēc no viņa neko lielu nevarēja gaidīt. Atskatījies vēlreiz atpakaļ, Koržovs pievilka sev klāt kodolčemodāninu.

—  Tas ir ļoti svarīgi, — katram gadījumam viņš paskaidroja sastingušajam dakterim un, pielicis diplomātu pie Prezidenta sāna, pa pusei uzgūlās uz tā, pēc viņa domām, ar savu ķermeni nosegdams lielāko Krievijas vērtību. Dūrē saņemtais mazjaudīgais PSM bija pēdējā, samērā vāja viņu aizsardzības garantija. Kaut kas tāds varēja notikt tikai murgpilnā sapnī. Vai pēc zaudēta kara. Bet tas notika nomodā it kā labklājīgās Krievijas lab- klājīgajā galvaspilsētā.

—   Gribējāt aizlaisties, āži tādi! — ādainie puišeļi kliegdami metās virsū mikroautobusam no trim pusēm. Viņi nebija noskaņoti uz pārrunām un pirmām kārtām izvilka no kabīnes šoferi. Bet tas nebija parasts autobusa vadītājs, tas bija mācīts kaujinieks un nekavējoties lika lietā savu otru profesiju.

Blaukš! Sparīgi atsistās durvis sadauzīja ģīmi pirmajam uzbrucējam. Blaukš! Smaga dūre notrieca no kājām otru. Ap mikroautobusu sāka griezties nežēlīga ielas kautiņa karuselis. Pēc noteikumiem personīgajam miesassargam nav jāiesaistās kautiņos kā «Elles» karavīram. Uzbrukuma brīdī viņam jāpiesedz apsargājamais objekts, jānogāž tas no kājām un jāsaņem tam raidītā lode. Kaut ari objektam tuvākā apļa sargi apgūst pilnu treniņu programmu, divkāršs uzbrucēju pārsvars viņiem ir par lielu.

Maiņas vecākais notrieca zemē trīs puišus, bet tie prata uzņemt sitienus un no jauna pielēca kājās. Viņš pats saņēma vairākus triecienus pa zobiem un sāka zaudēt orientāciju telpā, pa seju tecēja asinis. Tikpat bēdīgs izskats bija ari abiem pārējiem sargiem. Bet arī ādaini bija dabūjuši savu: viens nesamaņā nokrita uz asfalta, divi sēdēja un kā apstulbuši grozīja galvu, gandrīz visiem pārējiem bija pārsists deguns, lūpas vai pāršķeltas uzacis. Nežēlīgais pretsitiens viņus mudināja uz mutisku attiecību noskaidrošanu.

—  Jūs mums tačku sadauzījāt? Sadauzījāt! Vai par to nav jāsamaksā? Jāsamaksā! Lieciet galdā sešdesmit bak- sus! — diezgan saprotamā valodā prasības izteica gara auguma plecīgs puisis, kas bija cietis mazāk par citiem. — Ja nauda ir, velciet ārā. Ja nav — atdodiet savu tačku. Atvedīsiet čaukstošos, dabūsiet atpakaļ.

—   Mēs braucam uz slimnīcu, cilvēks ir tuvu nāvei!

—  Tā ir jūsu darīšana…

—   Kas tur laiž garu ārā? — apvaicājās kāds no mugurpuses pienācis vīrietis speciāli nobružātā un tieši tāpēc trīskārši dārgākā parastā kažokā. — Nomirt nevajag nevienam. Visiem jādzīvo. Un jāmaksā.

—  Prezidents mirst! — maiņas vecākais izsaucās, izmisumā nolēmis atklāt kārtis.

—   Paej nost, paskatīsimies…

Plecīgais ar spēku atrāva vaļā autobusa durtiņas un atdūrās pret pistoles stobru.

—   Es esmu Prezidenta drošības dienesta priekšnieks! — Koržovs stādījās priekšā, un viņa balss noskanēja kā vaļā palaista stopa stiegra.

—  Novāc savu rīku, mums ar tādiem ir pilnas kabatas! — plecīgais uzsauca, joprojām saglabādams drosmi.

—  Viņš ari ir tāds pats prezidenta drošības dienesta priekšnieks, — it kā starp citu noteica cilvēks kažokā. — Vai tāds vārds kā koncerns «Atdzimšana» tev ir pazīstams? Redz, kā!

Un smagi nopūtās.

—   Noliec ieroci! Ja jau tāda tā lieta… Bet, tu, Vasja, mācies, kā vajag apsargāt šefu… Liekas, ka pazīstams ģīmis. Kam gan viņš ir līdzīgs? Labi, lai notiek, vediet to vīru uz slimnīcu. Bet rīt satiecieties ar Vasjku un visu nokārtojiet.

Koržovam nepazīstamā koncerna prezidents aizgāja. Vasjka pabrucināja zodu un sarauca pieri.

—  Sešos vakarā šai pašā vietā. Un saprotiet paši…

Viņš demonstratīvi pierakstīja mikroautobusa numuru.

Čeroki atbrīvoja ceļu, un micubiši turpināja ceļu. Līdz

Kremļa klīnikai viņi aizbrauca bez piedzīvojumiem. Nokļuvis savā vidē, Viktorovs atguvās un sāka drudžaini rosīties. Kad Prezidents bija uzcelts uz nestuvēm un nogādāts reanimācijā, Koržovs atvilka elpu. Bet viņš saprata, ka lielā spēle tikai sākas. Un neiedomājami bezkaunīgais bandītu uzbrukums salīdzinājumā ar to ir tikai bērnu draiskulība.

Maiņas vecākajam bija smadzeņu satricinājums un virsdegunes kaula plīsums, ari viņa biedri bija diezgan nopietni cietuši. Pēc būtības Prezidents bija palicis bez apsardzības. Nikni lādēdamies, Koržovs pie galvenās ieejas norīkoja autobusa šoferi, kas bija apbruņots ar kedru, un piezvanīja Razinkinam. Pulkveža balss viņam jau no pirmā vārda bija nepatīkama.

—  Norīkojiet uz slimnīcu sešus cilvēkus no trešās daļas [5] un divus «elles» vadus uz perimetru!

Razinkins neko neatbildēja, un no viņa klusēšanas Koržovs saprata, ka spēle jau sākusies.

—   Es nedzirdu apstiprinājumu.

—   Biedri ģenerālmajor, mēs jau esam saņēmuši nepieciešamos norādījumus no Viktora Petroviča, — pulkvedis atbildēja stingri oficiālā balsī.

Paskat tikai! Ātri apķērusies…

—   Kāds tam sakars ar Viktoru Petroviču? — Koržovs jautāja, izlikdamies, ka neko nav sapratis.

—   Prezidenta slimības laikā viņa pienākumus izpilda premjerministrs, — Razinkins pacietīgi skaidroja, it kā viņam būtu darīšana ar galīgu idiotu. — Atbilstoši Konstitūcijai.

Kurš nelietis izpaudis informāciju? Droši vien dežurējošais referents… Kas par maitu! Jā, ko gan lai viņš citu būtu darījis, acīmredzot viņu spaidījuši no visām pusēm… Un tomēr nelietis!

—  Ja es pareizi saprotu, manus pienākumus izpilda pulkvedis Razinkins?

Līnijas otrā galā iestājās neilga pauze.

—   Ģenerālis Razinkins.

Kas par jaunumiem! Sie zēni netērē laiku ilgai priekšspēlei. Bet tas ir saprotams: likme ir pārāk augsta.

—  Ak tā? Kas jūs izvirzījis ģenerāļa pakāpei? Tas ietilpst manā kompetencē, bet es jūs neesmu izvirzījis. Un kas jums to piešķīris, ja Prezidents nav parakstījis dekrētu?

Tukša tērgāšana. Koržovs ļoti labi zināja, kādas būs atbildes uz viņa jautājumiem, un uzdeva tos tikai inerces pēc.

—  Dienesta pakāpi piešķīris Viktors Petrovičs Bogo- mazovs. Krievijas prezidenta pienākumu izpildītājs.

—  Kas tad viņu iecēlis par pienākumu izpildītāju? — Koržovs iebrēcās, nespēdams savaldīties. — Kas atcēlis no amata Prezidentu? Ko jūs tur muldat!

—  Jūsu tonis man nav saprotams, — Razinkins salti atbildēja. Viņš ātri bija iedzīvojies jaunajā lomā. — Pēc Konstitūcijas, nekāda speciāla procedūra nav vajadzīga. Prezidentam ir infarkts, viņš nespēj vadīt valsti, viņa pilnvaras automātiski pārņem premjers.

—  Jūs ļoti maldāties, pulkvedi, — Koržovs sacīja, smagi elpodams; sirds strauji dauzījās. — Prezidentam nav nekāda infarkta. Acīmredzot kāds vēlamo uzdevis par patieso. Parasta sirdslēkme. Un viņš joprojām visu vada. Pēdējo rīkojumu es no viņa saņēmu pirms desmit minūtēm.

Razinkins klusēja, bet viņa klusēšanai tagad bija pavisam citāda pieskaņa nekā pirms brīža. Pilnīgi pārliecināts viņš nebija. Tāpat kā visi pārējie. Kļūdīšanās ir ļoti iespējama, un tādā gadījumā par to būs dārgi jāsamaksā.

—   Vai kodolčemodāns ir pie jums? — Razinkins pēkšņi jautāja. Bija skaidrs, ka viņš iesaistījies spēlē un gatavs iet līdz galam. Protams, cita ceļa viņam nav.

—  Stratēģisko sakaru pults, kā vienmēr, ir pie Prezidenta, — Koržovs atbildēja, saprazdams, kādēļ viņam uzdots šāds jautājums. Viņš nopriecājās, ka satraukumā bijis tik apķērīgs un nav aizmirsis pievākt diplomātu.

Vairs ne vārda neizmetis, Razinkins pārtrauca sarunu. Koržovs kā apstulbis mētāja pa plaukstu telefona aparātiņu. Rokas bija sasvīdušas, krekla apkaklīte žņaudza kaklu, krūtīs sariesās pretīgs tukšums, kas lēni izplatījās un draudēja nosmacēt Krievijas galvenā miesassarga gribasspēku, uzstājību un gara stingrību, pārvērst viņu par parastu ierindas cilvēku, par vienu no tiem miljoniem cilvēku, kuri neko nevar un ar kuriem neviens nerēķinās.

Drebošais pirksts, kam vajadzēja nospiest taustiņus, palika gaisā. Galvenās apsardzes pārvaldes priekšnieks Boreckovs ir komandējumā — inspicē filiāles, kuru tīkls veidojas visā valsts teritorijā. Cits neviens neiejauksies apsardzes iekšējās lietās un vispār turēsies malā no notikumu gaitas. Universālā padomju taktika — kritiskā situācijā palikt malā un nogaidīt, lai pēcāk pievienotos uzvarētājam, — ne vienu reizi vien attaisnojusies arī jauno laiku periodā, tādēļ to izmanto visu līmeņu priekšnieki kā centrā, tā ari perifērijā.

Istabā parādījās vecākais miesassargs. Virsdegune un mutes kaktiņš bija apziests ar jodu, tādēļ viņš izskatījās kā indiānis, kas izkrāsojies pēc rituāla noteikumiem.

—   Kādi norādījumi, šef?

—  Norīko savējos pie kāpnēm, bet pats dežurē pie palātas! Būs jāpaciešas.

—  Izturēsim. Mūsējie drīz būs klāt, — viņš atsaucās un padeva papīra sloksnīti ar kaut kādiem skaitļiem.

—   Kas tas ir?

—  To ādaino klaunu mašīnu numuri. Zēni lūdza, lai ļauj viņiem piedalīties aizturēšanā. Ari man pašam gribētos…

Koržovs iebāza papīrīti kabatā. Viņi savu šefu joprojām uzskata par varenāko cilvēku visā valstī un ir pārliecināti, ka nupat pārdzīvotajai epizodei būs bargs un loģisks turpinājums. Viņiem, nabadziņiem, nav ne jausmas, ka jau rit var kļūt par bezdarbniekiem un meklēs darbu tai pašā sūda kartelī «Atdzimšana» vai citā līdzīgā bodītē.

—   Labi, redzēs, kā iznāks…

Maiņas vecākā varenā mugura mirkli aizņēma visu durvju aiļu un nozuda. Klusi aizvērās pulētās duivis. Bla- kuspalātā, pieslēgts pie sistēmas, bez samaņas gulēja Prezidents. Viņš nevarēja lāča basā uzrēkt nodevīgajiem līdzgaitniekiem, neko nevarēja pavēlēt spēka resoru ministrijām vai izsaukt uz klīniku pāris Dzeržinska divīzijas bataljonus. Un viss viņa sazarotais un daudzskait- līgais aparāts — administrācijas darbinieki, padomnieki, palīgi, eksperti, kas bija pieraduši ar valdības telefonu un speciālo sakaru kurjeru palīdzību raustīt valsts pārvaldes diedziņus, — pašreiz neko nevarēja iesākt, tāpēc ka viņu spēks bija Saimnieka spēka atvasinājums, bet bez tā viņi bija tikpat vērti, cik nulle bez vieninieka, pat mazāk.

Aiz melnajām rūtīm pletās tukšais slimnīcas parks ar kailiem kokiem, ko apjoza augsts, bet pilnīgi pārvarams režģu žogs. Aiz tā sākās milzīgā pilsēta, pa kuru gluži kā viļņu apļi pēc ūdenī iemesta akmens izplatījās vēsts, ka Saimnieks izgājis no ierindas. Zvanīja 1. automātiskās centrāles, mobilo un ciparu sakaru telefoni, ar īsiem pīkstieniem atdzīvojās stacionārās un portatīvās radiostacijas, vēlā vakarā no īpašo norīkojumu garāžas tika izsauktas automašīnas, bez pārtraukuma dūca pie parādes durvīm pastāvīgi dežurējošo limuzīnu motori. Kā parasti, informācija no augstākajiem ešeloniem aizplūda pa dažādiem kanāliem: šoferi un citi apkalpojošā personāla darbinieki paziņoja ģimenēm par aizkavēšanos darbā, atbildīgie ierēdņi aizbildinājās sievām, kāpēc tik negaidīti paliek savās iestādēs, mājinieki pa parastajiem telefoniem jaunumu pavēstīja pārbaudītām draudzenēm un uzticības vērtiem draugiem.

Ne vienmēr valsts galvas nomaiņas augstā spēle tiek spēlēta ar tīri politiskām metodēm, nereti tās pavada rupjas ietekmēšanas akcijas. Pieci cilvēki, kas iekļuvuši slimnīcā, spēj ievērojami nolīdzināt jaunā kandidāta ceļu. Vēlāk atbildību pēc patikas var uzkraut jebkuram — gan izbēgušiem bandītiem, gan vājprātīgiem teroristiem, gan čečenu kaujiniekiem…

Kontroles un caurlaižu punkta vārti, pie kuriem stāv dežurējošie miliči, atveras tikai tiem, kas klīnikā vēlas iekļūt likumīgā ceļā. Bet saujiņa stipri noplukušu un slikti apbruņotu sargu nepavisam nav spējīgi izpildīt savas funkcijas… Tādēļ pašreiz pats galvenais uzdevums ir Prezidenta fiziska piesegšana.

«Elles» komandiera dienesta telefons neatbildēja, bet sieva pa mājas telefonu atbildēja, ka viņš ir darbā. Arī dežūrdaļā neviens nenocēla klausuli. Koržovs drudžaini grieza telefona numurus citu pēc cita, bet nesekmīgi: visi Galvenās apsardzes pārvaldes telefona aparāti bija atslēgti. Klausule slīdēja pa sasvīdušo plaukstu. Pirmo reizi mūžā speciālo sakaru telefons ar šifra bloku likās tikpat bezvērtīgs kā viņa mazgabarīta pistole pirms divdesmit minūtēm.

Pa iekšējo līniju Koržovs sazinājās ar slimnīcas kontrolpunktu.

—   Slimnīcā ir Prezidents, — viņš tūlīt apdullināja dežurantu, kas mierīgi bija skatījies televīzijas pārraidi… — Norīkojiet posteņus pie slimnīcas durvīm, pieprasiet papildspēkus un nodrošiniet perimetra apsardzi!

—  Tieši tā, biedri ģenerālmajor! — dežurants atsaucās, un no viņa balss varēja noprast, ka šis cilvēks ciena savu vietu un nevēlas to zaudēt.

Jau pēc dažām minūtēm trīs seržanti pa tukšo aleju skrēja uz slimnīcas ēku. Drīz ieradīsies papildspēki no tuvākās milicijas nodaļas. Apsardzes ārējais loks bija nodrošināts. Bet tas neatrisināja problēmu. Intuīcija, ko papildināja ilggadīga darba pieredze varas augstākajos ešelonos, Koržovam teica, ka oficiāli neviens neiestāsies par Saimnieka likvidēšanu. Ja nu varbūt, uzzinājuši par Tētiņa bezspēcību, degunu pacels šādi vai tādi maniaki, varbūt tie paši čečeni… Bet caur dubulto loku viņi neizlauzī- sies.

Visticamāk, ka viss notiks citādi. Atbrauks oficiāla delegācija ar premjeru priekšgalā, uzklausīs ārstu domas, pārliecināsies, ka Prezidents slimības dēļ nespēj un vēl ilgi nespēs vadīt valsti. Pēc tam Bogomazovam būs jāizdara žests, kas simboliski parādīs, ka viņš uzņemas prezidenta pienākumus. Par šādu žestu kļūs stratēģisko sakaru pults pārņemšana — tieši tā personificē augstāko varas koncentrāciju. Cilvēks, kas var «turēt pirkstu uz pogas», var arī kā līdzīgs ar līdzīgu izturēties pret citu valstu vadītājiem, un tie viņu pieņems kā jauno valsts Saimnieku. Un viss… Vēl viens valsts vadītājs būs nogājis no skatuves, kur paliek visas odiozās figūras, kuni laiks ir pagājis…

No intensīvās terapijas palātas iznāca Viktorovs baltā, nevainojami izgludinātā uzsvārcī un stērķelētā cepurītē.

—  Mikroinfarkts. Prognoze labvēlīga. Pusotra, divu mēnešu laikā viņš tiks uz kājām.

Ārsta sejā bija jaušams viegls smaidiņš. Viņš bija noguris no nervu sasprindzinājuma, bet savu darbu izdarījis kā nākas un tagad jutās apmierināts.

—   Par infarktu vairs nevienam un nekad — ne vārda! — Koržovs stingri pavēlēja. — Vispār izmetiet šo vārdu no galvas. Sirds nepietiekamība — un punkts!

Smaids nozuda. Viktorovs acīm redzami nesaprata, kāpēc radusies šāda prasība.

—  Bez tam: visiem, kas sāks interesēties, jāpaskaidro, ka Prezidents atgriezīsies darbā nākamās nedēļas beigās…

—   Bet viņš nevarēs…

—  Tas vajadzīgs valsts drošības dēļ, — Koržovs viņu pārtrauca. Tas bija dzelžains arguments, kas vēl nekad nebija pievīlis. Un nepievīla arī šoreiz. Ārsts pamāja ar galvu.

—  Pasakiet to nodaļas vadītājam un ārstējošam dakterim. Vēlāk es ar viņiem visu sīkāk pārrunāšu. Medicīnas māsas un sanitāres vispār par diagnozi neko nedrīkst zināt. Nekādu kontaktu! Ne ar vienu, it īpaši ar žurnālistiem. Nodaļā nevienu neielaist. Protams, tas neattiecas uz sievu.

—   Bogomazovs gatavojas braukt uz šejieni, nodaļas vadītājam nupat zvanījuši…

—  Nevienu! Viss, ko es teicu, attiecas arī uz Bogo- mazovu un citiem vadītājiem.

Paraustījis plecus, Viktorovs izgāja no istabas.

Koržovs iegrima pārdomās. Jā, tā ir vienīgā izeja. Nevienu nepielaist pie Saimnieka, it īpaši pašreiz, šajā kritiskajā brīdī. Bet kā? Ar miličiem vien ir par maz. Vajadzīgi divi trīs desmiti uzticamu cilvēku… Bet, kā izrādās, šādu cilvēku viņam nav… Nē, kāpēc gan nav? Piepeša doma viesa cerības. Viņš ātri uzgrieza Verļinova dzīvokļa numuru.

Ģenerālis atbildēja gandrīz tūlīt.

—   Radusies neliela problēma, — Koržovs mierīgi sacīja. — Steidzami vajadzīgi spēki Kremļa slimnīcas apsardzei. Kādas ir jūsu iespējas?

Viņš sasprindzināts gaidīja atbildi. Jau no pirmajiem vārdiem kļūs skaidrs, ar ko varēs rēķināties. Sarunas biedram vienmēr var atrasties simtiem iespēju atrunāties, novilcināt laiku un palikt malā.

Bet Verļinovs klusēja tikai īsu brītiņu.

—   Pirmās daļas dežūrmaiņa, divpadsmit kaujinieki. Viņi var iesaistīties tūlīt. Stundas laikā pievienosies vēl līdz trīsdesmit pieciem.

—   Izsūtiet. Uzdevums — perimetra bloķēšana. Ielaist tikai pēc manas personīgas atļaujas, lai tas būtu, kas būdams.

—  Forma, bruņojums? — Verļinovs ievaicājās pēc īsas pauzes.

—   Lauka forma, automāti, granātas… Gāzmaskas…

—   Granātas un gāzmaskas? Tās neietilpst parastajā komplektā… Turklāt apstākļi tur ir tādi, ka diezin vai tās varētu likt lietā.

—  Jūsu cilvēku iesaistīšana kaujas darbībā praktiski nav iespējama. Vai jūs mani saprotat? Šāds variants praktiski ir izslēdzams. Bet viņiem jābūt ļoti iespaidīgiem, jābūt tik impozantiem, ka nevienam nerodas vēlēšanās bāzt galvu cilpā.

—   Es sapratu, — Verļinovs noteica un nolika klausuli. Viņš sēdēja atzveltnī pie rakstāmgalda, ģērbies treniņtērpa biksēs, baltā kreklā un mājas uzsvārcī, jo septītajā stāvā vējš no dzīvokļa bija izpūtis visu siltumu.

—  Vai kaut kas atgadījies? — sieva jautāja, pavērusi istabas durvis. Sievietes acīs bija jaušams nemiers. Viņas sirdī tas jau bija iezadzies sen, kopš tā laika, kad Verļinovs, neko nepaskaidrojis, nozuda un turpat vai gadu nedeva nekādu ziņu, bet pie viņas sāka nākt un iet iekšējās drošības dienesta pratinātāji un kara prokuratūras izmeklētāji. Valentīna Semjonovna nevarēja noticēt, ka nepatikšanas, kas krita pār vīra galvu, ir jau garām. Viņa nezināja detaļas, bet bija dzirdējusi par viņam piespriesto nāvessodu un nodevēja birkas piekāršanu, tāpēc tik piepeša laulātā drauga atgriešanās likās kā brīnums, kas notiek tikai sapnī. Bet brīnumu sapņi allaž pārtrūkst visnegaidītākajā brīdī.

—  Kāpēc jums vajadzīgas granātas un gāzmaskas? Vai tas nav bīstami?

—  Neuztraucies, mammucīt! Nav nekā pārdabiska, parasts darbs. Bet tagad ļauj man padomāt.

Durvis aizvērās. Viņa zināja, ka vīram ir īpašs darbs un tajā nedrīkst uzmācīgi bāzt degunu. Palicis viens, Verļinovs pēc inerces brīdi pārlaida skatienu samērā vienkāršai shēmai: aplītis, kas apzīmēts ar vārdu Džentlmenis, no tā atiet sakaru līnija uz nākamo aplīti, kas nosaukts par Astoto, no tā stiepjas divas līnijas uz mazākiem aplīšiem — Paganels un Ezītis, vēl daži sakari pagaidām karājas gaisā. Viņš jau zināja, kā noskaidrot visus sakarus un izskaitļot Astoto. Bet Koržova zvans izmainīja prioritāšu secību. Verļinovs atbīdīja papīra lapiņu malā.

Tātad Koržovam nepieciešama spēka demonstrēšana pie Kremļa slimnīcas, turklāt savas plašās iespējas viņš nevar izmantot. Tas nozīmē, ka Prezidents ir saslimis, Prezidenta drošības dienesta priekšnieks atcelts no dienesta komandēšanas, bet šāda situācija var rasties tikai tādā gadījumā, ja kāda ietekmīga figūra grasās ieņemt slimnieka vietu… Un viņam, ģenerālim Verļinovam, tagad jākļūst par to trumpi, kas pagriež spēli uz otru pusi. Paradokss! Pirms gada viņš pats gatavojās uzstāties pret pastāvošo režīmu un nekādā ziņā nebūtu varējis iedomāties, ka uzņemsies tā glābēja lomu…

Viņš uzgrieza Iekšējās kontroles dienesta dežūrdaļas numuru.

—  Vienpadsmitās daļas dežurants klausās, — majors Ribakovs atsaucās pēc veca paraduma.

—  Tevi, Sergejič, pārmaiņas laikam nemaz nav skārušas, — Verļinovs sacīja sirsnīgā balsī. — Kur ir Va- siļejvs?

—  Vainīgs, biedri ģenerāl, — Ribakovs taisnojās bez sevišķas vainas sajūtas. — Piecpadsmit gadus dežurēju, pieradums… Bet biedrs majors tikko atgriezās, iegāja savā kabinetā.

—  Savieno mani ar viņu! Un izziņo trauksmi pirmajai daļai!

Vasiļjevs gurdeni bija atlaidies neērtā atpūtas krēslā. Katra ķermeņa šūniņa likās kā ar svinu pielieta, un pat karsta duša nebija spējusi nomazgāt smago pazemes dvaku. Viņa puiši gandrīz augu diennakti bija strādājuši speciālajos tuneļos, viņš pats bija vadījis vienu grupu.

Strupi iedūcās selektors.

—  Labi, ka esi atgriezies, major, — Vasiļjevs izdzirdēja ģenerāļa balsi. Pie jaunās dienesta pakāpes viņš vēl nebija pieradis, bet tai piederošais vārdiņš «majors» patīkami kutināja godkāri. — Tev jāvada dežūrmaiņa. Kamu- flāža, automāti, viens Kalašņikova rokas ložmetējs, viens rokas prettanku granātmetējs, gāzmaskas, pa divām šķembu rokas granātām. Un steigšus uz Kremļa slimnīcu, perimetra apsargāšana, Koržova rīcībā. Ielaist tikai pēc viņa pavēles. Vai uzdevums skaidrs?

—   Ne īsti, — Vasiļjevs mulsi atsaucās. — Pret ko jākaujas ar granātām un ložmetēju? Un kāpēc mums vajadzīgas gāzmaskas?

—   Cerēsim, ka nebūs jākaujas. Viens otrs tikai jāpabaida. Iespējams, ka Stepaškina vīri. Vai tagad ir skaidrs?

—   Pabaidīt? — Vasiļjevs drūmi iejautājās. — Bet ko tad, ja nebaidās?

Majoram bija taisnība. Federālā drošības dienesta speciālo uzdevumu vienībās bailīgu vīru nav. Ja viņiem pavēlēs… Vienīgais mierinājums, ka pēdējā laikā komandieri ir diezgan mazdūšīgi. Lai gan drosme pieaug ikvienam, kad jāaizstāv sava āda. Tāpēc pilnīgi izslēgt asiņaina kautiņa iespēju nedrīkst.

—  Tad jābūt gataviem uz kaujas kontaktu! — ģenerālis atcirta.

Kādu brīdi Verļinovs sēdēja klusēdams, kā akls vērdamies telefona aparātā. Parādi jāatdod. Koržovs un Prezidents viņam izglāba dzīvību un izvilka no mēsliem, kārtīgs cilvēks tādu palīdzību neaizmirst. Bet nav godīgi, ja, savu parādu kārtodams, tu liec uz spēles citu cilvēku dzīvību. Šāda dom< neienāktu prātā deviņdesmit deviņiem vadītājiem no simta, kas jau kopš senseniem laikiem paraduši ar visu svešo rīkoties kā ar savu personīgo, ja tikai rodas izdevība. Bet Verļinovs bija tieši šis simtais.

Viņš vēlreiz piezvanīja dežurantam.

—  Dežūrmaiņa izbraukusi, biedri ģenerāli, — Ribakovs strikti pavēstīja.

—  Atsūtiet manu automašīnu! — Verļinovs pavēlēja. Pēc tam uzģērba formas tērpu, ko valkāja loti reti, pie vēdera jostas zem frenča piestiprināja PM atvērtā operatīvajā makstī un sāka gaidīt.

Bet klīnikā nepacietīgi gaidīja Koržovs. Cits nekas neatlika — viņš bija izdarījis visu, ko varējis, notikumu turpmāko gaitu noteiks likteņa griba. Taču viņš nebija fatālists un uzskatīja, ka nākotne atkarīga nevis no mistiska zvaigžņu izvietojuma, bet gan no prasmes uzminēt pretinieka gājienus, veiksmīgi kombinēt pretdarbību, panākt spēka pārsvaru un līdzekļu pārākumu.

Vairākas reizes viņš iegāja palātā. Ārsti teica, ka Prezidents ir aizmidzis. Elektrokardiogrāfa ekrānā vizuļoja zaļa sirdsdarbības ritma līkne. Pat lajam dūrās acīs zigzaglīnijas drudžainā nervozitāte. Bet uz cietinātajiem palagiem, pieslēgts pie modernākās aparatūras, ārstu uzraudzībā Saimnieks izskatījās daudz labāk nekā uz mikroautobusa grīdas. Apstākļi radīja pārliecību, ka viss beigsies labi. Vismaz medicīniskajā plāksnē…

Speciālā ārstniecības nodaļa aizņēma visu ēkas stāvu. Pašreiz tajā gulēja tikai viens pacients. Tukšajā, spoži apgaismotajā gaitenī retumis pavīdēja kāds baltā uzsvārcī ģērbies gājējs. Pie durvīm, balstīdamies pret sienu, kā sastindzis stāvēja personīgo miesassargu maiņas vecākais. Viņš neko nejautāja, bet katru reizi, kad Koržovs parādījās gaitenī, pagriezās pret viņu, it kā kaut ko gaidīdams. Maiņas un papildspēku nebija, un jauneklis saprata, ka situācija nav tāda, kādai tai vajadzētu būt, tādēļ sejā bija sastingusi tik sasprindzināta izteiksme, it kā viņš gaidītu nepatikšanas.

Koržovs bija apmeties lielā un komfortablā kabinetā, kas bija blakus Prezidenta palātas priekšistabai. Durvis bija pavērtas tiktāl, ka viņš varēja redzēt ikvienu ienācēju. Enerģiskais raksturs prasīja aktīvu darbošanos, vairākas reizes viņš grasījās pārbaudīt posteņus, bet ne mirkli nevarēja pamest materializēto augstākās varas simbolu — melno, visparastākā izskata čemodāniņu. Pretēji izplatītajam uzskatam, tajā nebija lielas, sarkanas pogas, tajā bija tikai telefona klausule, miniatūra sakaru pults un mikro- magnetofons, kas fiksēja tiešas sarunas, kam bija jānotiek starp Virspavēlnieku un aizsardzības ministru vai stratēģiskās nozīmes raķešu karaspēka komandieri. Protams, šo sarunu temats varēja būt tikai viens…

Laiku pa laikam Koržovs sazvanījās ar kādu no saviem daudzajiem informatoriem, kas ieņēma vadošus amatus spēka un citās varas struktūrās. Viņš rīkojās ļoti piesardzīgi, jo ikvienam kontaktam ir divpusējs raksturs un, saņemdams informāciju, viņš savukārt negribot informē sarunas biedru. Uzdoto jautājumu raksturs un mērķtiecība, balss tembrs un vispārējā sarunas tonalitāte, noskaņojums…

«Ko tas Koržovs tā dīdās — zvana šovakar jau trešo reizi, iztaujā, cik cilvēku norīkots uz slimnīcu, no kādiem resoriem… Acīmredzot viņam neklājas labi, tātad ar īpašu atklātību nav ko dižoties…» Ja vienam vai otram prātā iešausies šāda doma — paklīdis valodas, ka galvenais drošībnieks zaudējis spēku… Tūlīt visi informācijas kanāli tiks slēgti, pat ļaunāk — tie pārslēgsies uz pretinieka nometni, sak, tas ir stiprāks…

To visu viņš ņēma vērā un šādām aizdomām nedeva iemeslu. Kā vienmēr, runāja pārliecinātā balsī, uzstājīgi, reizēm pabārstīdamies ar lētu, parupju humoriņu. Viņa aizdomas apstiprinājās: nakts tumsas apņemtajā Maskavā notika kaut kāda rosība, kuras jēga daudziem nebija saprotama. Bez redzama iemesla Federālā drošības dienesta galvaspilsētas pārvalde pārgājusi uz pastiprinātu darba režīmu, atcelts premjera rītdien paredzētais brauciens uz Tālajiem Austrumiem, desmitos no rīta sapulcējas Valsts Dome, kaut ari rītdiena jau iepriekš bija izsludināta par brīvdienu. Trauksme izsludināta Federālā drošības dienesta speciālajā grupā «Leopards», turklāt izsludināta mācību trauksme, bet izsniegtas kaujas patronas… Bogomazovs bija aizbraucis uz mājam, bet negaidīti atgriezies darbā un nu jau divas stundas apspriežas ar tuvākajiem palīgiem, aizsardzības ministrs Gontars tikpat negaidīti aizbraucis medībās…

Atmosfēra sakarsa, atrisinājumam vajadzēja notikt nākamajās stundās. Nervi bija saspīlēti līdz pēdējam, un Koržovs vēlējās, lai viss notiktu pēc iespējas drīzāk. Piegājis pie loga, viņš grasījās atvēsināt pieri pie aukstās rūts, bet sastinga, kad vērīgām acīm ieskatījās laternās, kas aiz kailajiem kokiem spīdēja pie kontroles un caurlaižu punkta vārtiem.

Pirmās daļas dežurējošā maiņa tuvojās Kremļa slimnīcai. Divpadsmit cilvēki pilnā kaujas ekipējumā sasprindzināti klusēja. Viņi nezināja, ka aicināti tikai klaji demonstrēt spēku, toties saņemtā bruņojuma raksturs vedināja uz domām, ka viņiem tiks izvirzīts ļoti nopietns uzdevums. Tā tas bija ekspedīcijā uz Karakumu, kad gāja bojā astoņi kaujas biedri. Vasiļjevs sēdēja priekšā, blakus šoferim, un arī klusēja, prātodams, ko dienests no viņa prasīs šodien.

Pie vārtiem jau stāvēja divas milicijas automašīnas, kāds jauns milicijas leitnants norīkoja posteņus gar res- toto žogu. Iegājis kontroles un caurlaižu punktā un pa vietējo telefonu piezvanījis Koržovam, Vasiļjevs paziņoja, ka ieradies un gaida viņa rīkojumu. Redzami uzmundri- nājies, Koržovs pavēlēja uzņemties galveno vārtu kontrolēšanu, bet milicijas grupas pārvietot uz aizmuguri.

Ducis spēcīgu, ieročiem apbruņotu puišu veikli izvērsās ķēdē, šķērsodami no apledojuma attīrīto asfalta lenti, un apgūlās zemē, lai sagatavotos kaujai. Ložmetējnieks ieņēma pozīciju aiz kaila, zaraina krūma, granātmetējs pietupās uz ceļgala aiz kādas kolonnas. Miliči pārsteigti skatījās, kā zvēriskie ieroču stobri pavēršas pret ceļu.

Tai pašā laikā klīnikas virzienā ripoja valdības zils, kas šķita tikpat smags kā vēstures ritenis, to, kā pienākas, pavadīja kortežs — melnas volgas, kas no mūsdienu viedokļa bija novecojušas, tomēr simbolizēja notikuma respektablo un oficiālo raksturu. Aiz zila bruņotajām sienām, kas izolēja ārpasaules skaņas, redzami nobažījies, uz mīkstiem spilveniem sēdēja Viktors Pet- rovičs Bogomazovs. Viņam nepatika tas, kas bija jāizdara.

Kadru politika nekad nav raizējusies par tādām augstiem amatiem izvirzāmo personu īpašībām kā vīrišķība, noteiktība un personiskā drosme, tādēļ tās jau sensenis atrofējušās kā nevajadzīgas lietas. Bet šim vispār bēdīgajam procesam ir sava pozitīvā puse: valstsvīri zaudējuši arī spēju rīkot apvērsumus, pat tādus, kas paši dodas rokās. Pašreizējās formācijas vadītājiem nav arī īpašas vajadzības tos rīkot: ieņemamais amats viņiem dod iespēju pieēst pilnu vēderu. Labi informēti cilvēki Viktoru Petroviču uzskatīja par visbargāko vīru valstī, par Krievijas naftas rūpniecības koncerna slepenu īpašnieku. Tieši no šī koncerna pārvaldnieka posteņa viņš iesēdās premjerministra krēslā. Pēc veselā saprāta loģikas, viņam nebūtu vajadzības tīkot uz prezidenta krēslu, turklāt nogāžot no tā saslimušo Saimnieku, taču lielai naudai, tāpat kā lielai varai, ir pašai sava loģika — tās viena otrai ir vajadzīgas un prasa nemitīgu pieaugumu. Pats no sevis Viktors Petrovičs neizrādītu aktivitāti, bet viņš nedzīvoja tukšā izplatījumā — visapkārt cilvēki, līdzgaitnieki, ko pēc pēdējā laika modes mēdz saukt par komandu, un arī tie ir spējīgi uztiept savu gribu — ja ne ar pavēlēm, tad ar lūgumiem, padomiem vai ari cerīgām gaidām uz konkrētu rīcību… Viņi bija atkarīgi no Viktora Petroviča, savukārt tas bija atkarīgs no viņiem. Bet viņi ļoti labi saprata, ka valsts otrās, trešās, sestās personas iespējas nepavisam nav salīdzināmas ar tām, ko dod pirmās personas stāvoklis. Un, izraudzīdami Viktoru Petroviču par savu trumpi, viņi cerēja uz tūlītēju laimestu.

Bogomazovs sēdēja mašīnā tik stalti kā protokola ceremonijā. Liii vai kas, bet viņš negrasījās izraut varas grožus no ilggadējā līdzgaitnieka savārgušajām rokām. Aizbraukt uz klīniku, apmeklēt slimnieku, apvaicāties par viņa pašsajūtu — tas ir kura katra normāla cilvēka pienākums. Ja viss norisināsies tā, kā viņam tika apgalvots, un šis Razvilkins vai Rezinkins viņam ieliks rokās stratēģisko sakaru pulti — lai nu tā būtu… Galu galā valsti nevar atstāt bez vadības. Tad rīt no rīta sasauktā Valsts Dome viņu apstiprinās par Prezidenta pienākumu izpildītāju. Tikai tā. Dabiska, ritmiska, likumīgi pamatota varas pārņemšana, lai neviens viņam neko nevarētu pārmest. Viņš piekrita vienīgi šādam variantam. Bet Saimniekam ir savi tuvcilvēki, sava komanda, kas ieinteresēta saglabāt status quo daudz vairāk, nekā premjerministra balstītāji ieinteresēti to mainīt, jo līdz ar to viņi iegūtu tikai papildiespējas, turpretim pirmie zaudētu visu. Dramatiskā teātra arēnā Bogomazovs tagad sāks spēlēt cēlu lomu lugā, kurā darbojas divi aktieri, taču patiesā darbība notiks aiz kulisēm. Bet tās vairs nav viņa problēmas.

Pirmajā volgā sēdēja pulkvedis Razinkins un sasprindzināti domāja par gaidāmo notikumu. Sarunā ar Koržovu viņš bija pūtis pīlītes. Protams, neviens viņam nebija piešķīris ģenerāļa dienesta pakāpi un iecēlis par apsardzes pārvaldes priekšnieka pienākumu izpildītāju — premjerministra palīgs to bija apsolījis tikai tādā gadījumā, ja akcija būs veiksmīga. Pulkvedis zināja, ka solījums tiks izpildīts, ja viss noritēs gludi. Neveiksmes gadījumā viņš kļūs par grēkāzi. Bet nekādi sarežģījumi nav gaidāmi. Klīnikā ir Koržovs ar trim miesassargiem, bet viņš paņēmis līdzi deviņus «leopardus». Pilnīgi pietiekami, lai iegūtu kāroto čemodāniņu.

Premjera kortežs piebrauca pie klīnikas vārtiem un apstājās. Razinkins izlēca no automobiļa, no aizmugures pie viņa pieskrēja «leopardi», kas jau bija gatavi aktīvai rīcībai. Taču šeit bija izveidojusies tāda situācija, ka enerģiska rīcība diezin vai maz būtu iespējama. Virs vārtiem uzstādītās dzīvsudraba spuldžu laternas meta spilgtu gaismu uz pretim pavērstiem automātu stobriem, zemē stingri iespraustiem Kalašņikova rokas ložmetēju balstiem un granātmetēju, kas rēgojās aiz kolonnas. Pretim iznāca pieredzējuša izskata majors ar nevērīgi, bet prasmīgi padusē iežmiegtu automātu.

—   Kas jūs esat? — viņš valdonīgi noprasīja.

Razinkina uzmanību piesaistīja gāzmaska un granātas,

kas bija piestiprinātas pie majora jostas. Nepazīstamie bija sagatavojušies ilgstošai asinsizliešanai, pārsteigumiem pārbagātai kaujai. «Leopardi» ar saviem stečkiniem, kas bija paslēpti zem privātā apģērba, bija spējīgi tikai uz lokālu speciālu operāciju.

—   Kas jūs esat? — Vasiļjevs atkārtoja jautājumu.

Pie vārtiem piebrauca vēl viena volga.

—  Apsardzes galvenā pārvalde! — Razinkins atbildēja un uzrādīja apliecību. — Mēs pavadām premjerministru.

Viņš vēl cerēja, ka karavīri šeit dežurē nejauši, lai aizsargātos pret teroristu vai dažādu ļaundaru tiešiem uzbrukumiem. Tādā gadījumā apliecība un atsaukšanās uz augsto amatpersonu gūs vajadzīgo atbalstu.

—  Ģenerālis Koržovs pavēlēja nevienu klīnikā neielaist, — majors mierīgā balsī atbildēja, un Razinkinam kļuva skaidrs, ka par nejaušību nevar būt ne runas. Bet no kurienes Koržovs dabūjis nezināmu apakšvienību?

—  Bet kas jūs tādi esat? — Pulkvedis mēģināja pārņemt iniciatīvu.

—   Režīma objekta apsardze, — atskanēja balss no aizmugures. Razinkins atskatījās un ieraudzīja ģenerālmajoru, kura seja likās it kā pazīstama.

—  Ģenerālis Verļinovs, — pienācējs stādījās priekšā. Razinkins atcerējās visu, ko bija dzirdējis par Verļinovu, un saprata, ka operācija izgāzusies. Ari «leopardi» bija apjukuši. Viņu vecākais pagāja pāris soļu nostāk un sāka runāt mikrofonā, kas bija nomaskēts zem apkakles.

—   Paziņojiet ģenerālim Koržovam, ka atbraucis Viktors Petrovičs. Viņš vēlas apmeklēt Prezidentu, — Razinkins pateica to, kas viņam bija jāpasaka jebkurā gadījumā.

Verļinovs pamāja, un Vasiļjevs iegāja kontroles punkta ēkā. Pēc dažām minūtēm viņš atgriezās.

—  Ģenerālis Koržovs pats sazināsies ar Viktoru Pet- roviču.

Razinkina pleci nošļuka. «Leopardu» vecākais bija saņēmis instrukciju un, padevis zīmi saviem puišiem, gāja pie automobiļiem. Padotie devās viņam pa pēdām. Durtiņas aizcirtās.

Zils apgriezās un brauca atpakaļ četru volgu pavadībā. Eskorta kolonnā tagad bija par vienu automobili mazāk. Maiņa nebija notikusi. Rīta ziņās tiks pavēstīts nevis par Prezidenta nopietnu slimību, bet tikai par parastu sasirgšanu. Valsts Domes ārkārtas sēdē tiks apspriesti tik nenozīmīgi likumprojekti, ka sašutušie deputāti uzdos jautājumus, kāpēc gan bija vajadzīga šī neparedzētā sapulci- nāšana. Viktors Bogomazovs neķersies pie valsts galvas pienākumu pildīšanas, tātad viņa komanda nepiekļūs pie augstākās varas svirām. Netiks pieņemti jau sagatavotie jaunie lēmumi ekonomikas, politikas un militārajos jautājumos. Nemainīsies Krievijas vēstures attīstības virziens, kas ļoti bieži ir atkarīgs no pirmās personas iegribām. Galvenais miesassargs Koržovs joprojām paliks pats ietekmīgākais cilvēks. Vispār nenotiks nekas — izklīdīs un izgaisīs ļaužu runas un čuksti, un Maskava nomierināsies. Toties neveiksmīgajā akcijā iesaistītie pakalpiņi saņems pēc nopelniem…

Caurkritušais ģenerālis un tikpat kā bijušais pulkvedis Razinkins neveikli stāvēja ielas vidū un nekustīgām acīm vērās Verļinovā. Neveiksmes cēloņi reti kad nostājas acu priekšā tik uzskatāmā formā. Razinkins saprata, ka lielos plānus izjaukusi nevis apbruņotā, nežēlīgai kaujai gatavā nezināmā apakšvienība — tā bijusi tikai ierocis, tāds pats ierocis kā viņa «leopardi» —, bet gan šis cilvēks, ar kura vārdu saistīti daudzi nostāsti, kas līdzīgi leģendām, un tikpat daudz leģendu, kas atbilst patiesībai. Augums vismaz metrs astoņdesmit, plati pleci, pēc izskata piec- desmitgadnieks, lai gan viņam droši vien ir daudz vairāk. Plats zods, dziļi iegrimušas acis — viss viņa tēls liecināja par spēku un pašpārliecību. Pašreizējā situācijā viņš bija daudz nozīmīgāka figūra nekā Koržovs. Un tieši šis cilvēks sagrāvis viņa, Razinkina, dzīvi.

Nedrošiem soļiem Razinkins gāja uz savu automobili. Smagi ierūcās motors, skumīgi nošvīkstēja platās, rēdžo- tās riepas. Verļinovs nogaidīja, kamēr volgas varenās ugunis nozūd saltajā ziemas naktī, un tikai tad pagriezās pret Vasiļjevu.

—  Kas tur pazemē notiek? — ģenerālis jautāja, it kā atgriezdamies pie pārtrauktas sarunas. No pārdzīvotā sasprindzinājuma viņa balss bija mazliet aizsmakusi.

—  Komunikācijas ir kārtībā, šur un tur nosēdušies akumulatori, vietām bojāta ventilācija, nepiederošu personu darbība nav redzama, — majors stāstīja. Viņš neko nezināja par pazemes reidu īsto mērķi, tāpēc domāja, ka notiek parasta pakļautas saimniecības revīzija. — Mēs izlases veidā pārbaudījām A, B un C kvadrātu. Rīt sāksim strādāt D kvadrātā.

—  Atlikt! — Verļinovs noteica un saniknots sažņaudza dūri. — Es pavēlēju nodarboties tikai ar kvadrātu A-16!

—  Bet no viena iecirkņa taču nevar gūt priekšstatu par sistēmas vispārējo stāvokli!

—   Velns parāvis, vai tad es jūs lūdzu izdarīt secinājumus? Ar ko jūs nodarbojaties — ar loģiku vai operatīvo meklēšanu? — ģenerālis aizsvilās, bet tūlīt apjēdza, ka viņam nav taisnība. Izpildītājam skaidri jāizprot izvirzītā uzdevuma jēga. Ja nu izdomātu leģendu, saduļķotu ūdeni… Vispārējas kontroles gadījumā patiešām izlases veidā jāpārskata visi tuneļi.

—   Pilnīga kvadrāta A-16 pārbaude! — Verļinovs atkārtoja. — Citam nekam nepievērsties! Mērķis: sevišķi bīstamu noziedznieku meklēšana. Nemitīga kaujas gatavība. Vai skaidrs?

—  Skaidrs… — Vasiļjevs mulsi atsaucās, lai gan īstas skaidrības viņam nebija.

Telefona klausule bija tik karsta, ka gandrīz vai svilināja plaukstu. Koržovs tikko bija pabeidzis savas dzīves galveno sarunu. Viņam bija izdevies saglabāt ikdienišķi mierīgu toni un neradās absolūti nekādi sarežģījumi. Viktors Petrovičs ar izpratni uzņēma ziņu, ka ārsti aizlieguši slimnieku apmeklēt, un bija patiesi priecīgs, ka pēc nedēļas Saimnieks atgriezīsies Kremlī. Piegājis pie loga, Koržovs redzēja, kā automobiļi aizbrauc no slimnīcas. Kā likās, situācija bija glābta…

Sākumā viņš vēl mazliet šaubījās, taču drīz pārliecinājās, ka patiešām tā ir: sakarus atjaunoja Galvenā štāba dežurants, un vēl pēc dažām minūtēm personīgo miesassargu grupa un divi vadi jau joņoja klīnikas virzienā. Pēc tam cits pēc cita atskanēja dažādi zvani — zvanīja no Prezidenta administrācijas, no valdības, no Iekšlietu ministrijas… Visi interesējās par Saimnieka veselības stāvokli un piedāvāja jebkādu iespējamo palīdzību. Mobilais telefons atkal bija kļuvis par burvju nūjiņu, kas liek darboties vareniem spēkiem.

Piere un mugura kļuva sausa, izrādījās, ka slimnīcas telpas nav sevišķi siltas. Koržovs savilka kaklasaiti. Bija pienācis laiks tikt skaidrībā ar tiem, kuri bija iecerējuši mainīt Saimnieku. Un pirmām kārtām — ar to nelieti… Ko tu neteiksi, sagribējies iekļūt ģenerāļos, draņķis tāds!

— Pulkvedis Razinkins tiek atcelts no pienākumu pildīšanas, — viņš gandarīts runāja mikrofonā. — Atņemt ieroci, automašīnu, atslēgt no speciālās sakaru līnijas un — uzlikt mājas arestu. Pagaidām…

Nodevis nepieciešamos rīkojumus, Koržovs ielūkojās palātā. Zaļā līnija ekrānā jau pulsēja līdzenāk, bet Prezidents gulēja iepriekšējā pozā — acis aizvērtas, sejas āda pelnu pelēkā krāsā. Šādā stāvoklī viņš nekādā gadījumā nevar rīkoties ar stratēģisko sakaru pulti. Tas nav nekas briesmīgs, atoma čemodāniņš ir drošās rokās… Koržovs neapzināti paskatījās un savām rokām. Pirksti acīm redzami trīcēja, un tas viņam nepatika. Tikpat mehāniski viņš iebāza plaukstas kabatās, sataustīja kādu papīrīti, izvilka… Nervu pārslodze bija panākusi savu: lūkodamies burtos un ciparos, viņš nespēja saprast, ko tie nozīmē. Beidzot atcerējās melnos džipus ar žilbinošajiem prožektoriem. Kropli cilvēciņi, nožēlojami plukatas… Par spīti konspirācijai, uzodīs viņu mikroautobusa numuru, atcerēsies, kam bija līdzīgs slimais vīrietis un — apķēzīsies… Tie nav nopietni ņemami ienaidnieki.

Saplēsis papīra lapiņu, Koržovs druskas iemeta atkritumu grozā. Laukā ieskanējās troksnis un asas komandas: tur kaujinieki izvērsās ķēdē pa perimetru.

* * *

Amerikāņu izlūksatelīts «Pluton» lidoja bezgaisa telpā trīs simti četrdesmit piecu kilometru attālumā no Zemes. Kārtējo reizi tas šķērsoja terminatoru*, un spilgta gaisma apņēma milzīgā konusa sudrabaino virsmu, radīdama enerģiju izplestajos saules baterijas spārnos. Automātika

'Terminators — gaismas un ēnas robeža uz planētas virsmas.

tūlīt borta aparatūru pārslēdza uz ārējo enerģijas avotu, un kadmija-niķeļa akumulatori pārgāja uz pēcuzlādes režīmu.

Izlūksatelīts pildīja stingri noteiktu uzdevumu, tāpēc tā orbīta šķērsoja gandrīz visu Kluso, Atlantijas un Indijas okeānu. Lejā griezās reljefā, globusveidīgā planētas virsma, ko kilometru kilometriem klāj sālsūdens slānis. Šajā slānī rit sava dzīve: delfīni clzenā siļķu vai reņģu barus, vaļi caur savu slaveno bārdu kāš planktonu, klinšu aizās slēpjas aszobainās murēnas, apsūnojuši astoņkāji nogrimušo brigantīnu karkasos sargā pirātu zeltu, haizivis ar nenovēršamu mērķtiecību izseko upurus, aukstās un siltās straumes sadurdamās veido vērpetes… Bet satelīta saimniekus šī dzīve neinteresēja, tādēļ to neuztvēra un nefiksēja neviena — pat vismodernākā pavadoņa ierīce.

Speciāla tehnika — garfokusa optika, stipras virzien- darbības radioantenas, spēcīgi gamma uztvērēji, jutīgas termokameras — kalpoja pilnīgi citiem mērķiem: izsekoja zemūdens kuģus ar kodolspēka ierīcēm un dažiem desmitiem stipri bagātināta urāna piciņām. Izlūks «Pluton» novēroja kodolraķešu zemūdenes.

Ar raķetēm pieblīvētie tērauda milzeņi, kas spēja iznīcināt kontinentus, bija iemitināti pasaules okeānos divu vajadzību dēļ: tie varēja dot atriebības triecienu un kalpoja par īpatnēju nodrošinājumu pret pēkšņiem uzbrukumiem. Tā kā nodrošinājās abas puses, pasaules ūdeņus vagoja simt piecdesmit pieci zemūdens atomkreiseri: astoņdesmit trīs amerikāņu un septiņdesmit divas krievu zemūdenes, un tieši tām bija pievērsta «Pluton» uzmanība. Savukārt Krievijas kosmiskie aparāti «Kosmos» izsekoja amerikāņu zemūdenes.

Pats par sevi saprotams, ka abi sāncenši maskējās: zemūdenes pastāvīgi mainīja maršrutu, radīja viltus traucējumus, ienira maksimālā dziļumā, un tad vāji paaugstinātas radioaktivitātes ķīļūdens strūkla piepeši aprāvās, padodama Galvenā štāba analītiskajiem datoriem ieniriena punktu un iespēju noteikt iespējamos kursus. Agrāk vai vēlāk kreiseris pacēlās parasto četrdesmit, sešdesmit metru stāvokli, un tad viena no vairākām varbūtējā maršruta punktētajām līnijām pārveidojās par nepārtrauktu līniju, bet pārējās izdzisa. Tādā veidā katras rakešu zemūdenes atrašanās vieta ar lielāku vai mazāku ticamības pakāpi kļuva zināma pretiniekam, un kodolkara gadījumā kaujas iznākums bija atkarīgs no konkrētu cilvēku prasmes un iemaņām, no nejaušībām un laimēšanās.

Izlūksatelīts «Pluton» kontrolēja četrus tūkstošus kilometru platu ūclens virsmas joslu. Parasti vienā riņķojumā pavadonis fiksēja divus trīs mērķu desmitus, kas ASV jūras kara flotes galvenā štāba elektrontablo parādījās kā sarkani punkti. Nākamais aplis precizēja katra punkta novietojumu. Pēdējais riņķojums parādīja, ka Krievijas raķešu kreiseris, kas bija atstājis Ziemeļu flotes Severo- morskas bāzi, pienācis Piejūras norakstīto zemūdeņu bāzē. Saskaņā ar pastāvošajiem noteikumiem šim mērķim atbilstošais sarkanais punkts kļuva dzeltens.

* * *

Krievijas jūras kara flotes galvenā štāba dežūrdaļā vienu sienu aizņem milzīgi liela abu Zemes pusložu karte. Jūru un okeānu zilā virsma izraibināta ar dažādu krāsu aplīšiem, kvadrātiņiem un trīsstūrīšiem. Katra figūra atbilst noteiktam kuģu tipam: virsūdens un zemūdens, kara un palīgkuģi, savējie un citzemju kuģi. Dežuranta otrais palīgs divreiz dienā uzrāpjas uz saliekamām kāpnītēm un pārvieto spraudītes uz citu vietu atbilstoši saņemtajām šifrogrammām (par saviem kuģiem) vai kosmiskās izlūkošanas datiem (par svešzemju kuģiem). Dežūrdaļas attīstības plānos jau sen paredzēts tūkstošiem dūrienu sabojāto vaskadrānu aizstāt ar elektronisko karti, taču finansējuma trūkuma dēļ šis pasākumu punkts regulāri tiek pārcelts uz nākamo gadu.

Pēdējā flotes spēku un līdzekļu dislokācijas koriģēšanas seansā vecākais mičmanis zaļo trīsstūri, uz kura ar tušu akurāti bija uzrakstīts nosaukums K-755, iesprauda tikko saskatāmā krasta joslas ielokā — Rakuškas līcī, kas bija pazīstams kā norakstīto zemūdeņu kapsēta. Bet pēc pāris stundām atnāca otrā ranga kapteinis Mo- tins — stratēģisko raķešzemūdeņu pārvaldes priekšnieka palīgs — un pavēstīja sava šefa rīkojumu noņemt no operatīvās kartes kreiseri K-755, jo tas norakstīts no kaujas uzskaites. Norādījums loģiski izrietēja no situācijas un tika nekavējoties izpildīts.

* * *

Pašā piestātnes galā pietauvotā «Barrakuda» nemaz neizskatījās tik nožēlojama, lai atbilstu lēmumiem, ko par to vienā laikā bija pieņēmuši divu valstu galvenie štābi. Varenais korpuss, kas bija apvilkts ar melnu gumiju, kura dzēsa hidrolokācijas viļņus, bija līdzīgs kaša- lota kontūrām. Augstais novērošanas tornis ar horizontālā stabilizatora spārniem radīja iespaidu, ka kuģis ir gatavs lidojumam. Daudznozīmīgas sešpadsmit raķešu šahtu lūkas. Pārslēgts uz tukšgaitu, bet nenoslāpēts reaktors. Normāla energoapgāde. Pietiekams pārtikas un ūdens krājums.

— Tā ir pavisam cita lieta, — Čižiks sacīja, un Sergejs Petrovičs apmierināts pamāja ar galvu.

—  Tātad šovakar?

Čižiks brīdi domāja. Viņam viss bija apriebies. Līdz nepieklājībai nolaistā bāze, pelēcīgā, bezcerīgā dzīve, nožēlojamie sadzīves apstākļi, pretīgais, griezīgais jūras vējš, kas rada galvassāpes un drūmu melanholiju, ar ūdeni atšķaidītais spirts vai viltotais konjaks, grūtās paģiras rītos un pilnīgs eksistēšanas strupceļš. Kaut gan — nē, nav taisnība: perspektīvā ir cietums. Vakar prokurors piedraudēja ar tribunālu par varas robežu pārkāpšanu sakarā ar ieroču lietošanu. Vēl viens tribunāls gaida Maskavā. Par to briesmīgo nejēdzību, kas valcla armijā, flotē un visā valstī, atbildēs tieši viņš — kapteiņleitnants Čižiks, kam nav augstu aizbildņu, plašu sakaru un bagātīgu materiālo iespēju. Viņš ir iedzīts kaktā, un viņam izvēles nav.

— Jā, — viņš klusi atbildēja. Un jau stiprākā balsī piebilda: — Šovakar.

No simt trīsdesmit ekipāžas locekļiem uz «Barra- kudas» bija palikuši piecpadsmit — tiem bija jānodrošina kreisera sistēmu un agregātu funkcionēšana. Viņi nolādēja savu bēdu likteni un no sirds apskauda tos, kas tika norakstīti. Tikai viens cilvēks brīvprātīgi palika uz kuģa — militārais pretizlūks trešā ranga kapteinis Ļis- kovs. Viņa aizdomas nebija mazinājušās, tieši pretēji, tās kļuva aizvien stiprākas.

Visas flotes dzīves norises ir reglamentētas līdz pēdējam sīkumam. Ja zemūdene norakstīta un nolikta mūža stāvvietā, ekipāžai jānodod ieroči — no matrožu automātiem un virsnieku pistolēm līdz pat raķetēm «jūra- zeme» — un jāķeras pie demontāžas: jānoņem turpmākai lietošanai derīgā iekārta, jāiekonservē mezgli un mehānismi, jāaptur reaktors, jāsagatavojas kodoldegvielas izņemšanai. Tikai pēc reglamenta izpildīšanas kuģis tiek nodots bāzes apkalpošanas brigādei. Ja galīgais lēmums par kuģa likteni nav pieņemts, ekipāža pilnā sastāvā turpina dienestu.

Kāpēc pašreiz nenotiek demontāža, kāpēc nav sastādīts šo darbu izpildīšanas plāns un grafiks? Kāpēc atlaista ekipāža? Kāpēc nav sastādīts akts par kreisera nodošanu stāvbāzei? Kāpēc bez šī akta parakstīšanas zemūdenes komandēšanu pārņēmis bāzes komandiera vietnieks — lempīgs kapteiņleitnants, kura seja Ļiskovam šķiet pazīstama?

Ļiskovs uzdeva jautājumus velniņiem savā speciālajā piezīmju grāmatiņā, bet tie tikai blisināja acis un vaib- stījās. Viņš vēlreiz mēģināja sazināties ar Ziemeļu flotes Militārās pretizlūkošanas pārvaldi, taču veltīgi: radio- kabīne bija aizzīmogota. Turklāt zemūdene tagad bija nodota pretizlūkošanas dienesta Piejūras nodaļas pārziņā, un diezin vai tur atradīsies kāds darbinieks, kas gribēs iedziļināties tik sarežģītā jautājumā… Vietējais pretizlūkošanas pārstāvis Krečko skaidri un gaiši pateica: «Admirāļi zina, ko dara. Mums viņi nav jāmāca. Labāk iemetīsim pa čarkiņai, citādi man te vienam pašam jāslīcina dūša.» Kolēģa priekšlikumu Ļiskovs noraidīja, bet nepārtrauca prātot par daudzajām dīvainībām, kas pašreiz notika. Gribot negribot secinājums radās it kā pats no sevis: kāds ar nodomu cenšas šo kaujasspējīgo raķešu kreiseri izraut no stingras kontroles sistēmas. Jājautā: kāpēc? Lai radītu iespēju to sagrābt savā varā?

Ļiskovs piesita sev dūri pie pieres. Skat, kāda ir iesīkstējuša, aizdomīga pretizlūka tradicionālā domāšana — viņam visur rēgojas spiegi, diversanti, pārbēdzēji, sazvērestība un nodevība. Velns parāvis, kas par sagrābšanu! Tīrais kino… Te ir darīšana tikai ar briesmīgu nolaidību un nesaimnieciskumu. Un tomēr… Pretizlūkam jādomā un jāspriež kā pretizlūkam. Bezrūpība, aprašana ar situāciju, iespējamo draudu nesaskatīšana — tieši tās visbiežāk sekmē ienaidnieka akciju panākumus.

Saprazdams, ka neizbēgami izpelnīsies rājienu un kolēģu zobgalības, trešā ranga kapteinis izņēma no seifa vairākas rokrakstā aizpildītas veidlapas ar sarkanu šķērssvītru un ielika dokumentu likvidētajā. Kad mašīnīte beidza rūkt, Ļiskovs uzlika plecā operatīvo maksti ar pistoli. Pēc tam saaicināja kopā personālsastāvu, novadīja instruktāžu un visus mudināja ievērot modrību. Matroži, mičmaņi un daži virsnieki klausījās viņā bez intereses. Sevišķās daļas priekšnieka parastā dziesma…

—  Sakiet — kad ieradīsies maiņa? — apaļpauris Sa- zonovs apvaicājās un nožāvājās.

—  Kad ieradīsies, tad ieradīsies, — Ļiskovs aizsvilda- mies atbildēja. — Bet pagaidām — izpildiet dienesta prasības kā nākas! Kāpēc sargs stāv ar nažveida durkli?

—  Čižiks pavēlēja, — leitnants Maksimovs paskaidroja. — Saskaņā ar instrukciju par norakstītajiem kuģiem…

—   Kas par norakstīšanu, velns ar ārā! — pretizlūks dusmās izsaucās. — Vai raķetes jau noņemtas, varbūt kodoldegviela jau aizvākta? Izsniegt automātu ar munīciju, svešus cilvēkus uz borta neuzlaist, par katru aizdomīgu notikumu apkārtnē ziņot man jebkurā diennakts stundā!

Kad Ļiskovs bija aizgājis, Sazonovs pagrieza pirkstu pie deniņa un izteiksmīgi nosvilpās. Mičmanis Ivantejevs šo žestu pamanīja, taču, pretēji paradumam, neko neteica.

Tieši pulksten divdesmit vienos pie karaspēka daļas 0752 vārtiem piebrauca veca kravas mašina, kas apkalpoja bāzes saimniecības daļu. Acīmredzot mašīna atgriezās stāvvietā; tas nebija nekas neparasts, turklāt no kabīnes pabāza galvu pats kapteiņleitnants Čižiks, tādēļ nosalušais matrozis atteicās no pārbaudes, ko paredz sardzes dienesta pildīšanas noteikumi, un klusēdams atvēra vārtus. Automobilis nezin kāpēc aizbrauca nevis uz garāžu, bet uz piestātnes pusi, taču sargu tas vairs neinteresēja.

Automobilis apstājās pie sen pamestās sanitārās caurlaides ēkas, kas noslēdza izeju uz muliņu. Stīvām kājām Čižiks uzkāpa uz pazīstamā betona. No slēgtās kravas kastes veikli izlēca astoņi jauni vīrieši, kas bija ģērbušies melnos zemūdens jūrnieku pusmētelīšos. Stūrainais Ļiso- gruzovs, kas izcēlās ar deformētām cīkstoņa ausīm, piegāja pie kapteiņleitnanta, uzlika viņam roku uz pleca un dziļi ielūkojās acīs.

—   Kas ar tevi notiek, draugs? Vai dūša papēžos?

Arī tai drūmajā naktī, kad Ļisogruzovs pie «Aragvi»

Čižiku paglāba no bandītiem, bez prātošanas sašķaidīdams viena uzbrucēja galvu, viņš saglabāja pilnīgu mieru un izturējās labvēlīgi, tomēr bezpersoniski: «draugs». Toreiz kapteiņleitnants šim milicijas majoram bija no sirds pateicīgs. Šobrīd viņš izjuta pavisam ko citu.

Ar asu kustību Čižiks nometa no pleca smago plaukstu.

—   Nepļurksti tik daudz un uzmani savus puišus! Nevienu nedrīkst ne sist, ne ievainot, ne nogalināt!

Ļisogruzovs kaut ko mulsi noņurdēja.

No jūras pūta stiprs vējš. Čižiks pirmais uzgāja uz muliņa un lēniem soļiem devās uz priekšu gar nedzīvajiem, melni draudīgajiem norakstīto zemūdeņu karkasiem. Aiz viņa ierindā pa divi soļoja pārējie. Varēja nodomāt, ka sargmainis izvadā pa posteņiem maiņu, kas nule atpūtusies.

«Barrakuda» bija piestājusi betona mola pašā galā. Uz tās bija jaušama dzīvība: spīdēja pārnēsājamās spuldzītes, skanēja balsis, bija sadzirdami ģitāras strinkšķi. Pretim nāca dežurējošais virsnieks — vecākais leitnants Ivaškins. Ieraudzījis procesiju, kas tuvojās zemūdenei, viņš apstājās un vērīgi ielūkojās nācējos.

—   Biedri kapteiņleitnant, uz piekomandētā kuģa notikumu nav, — ieraudzījis Čižiku, viņš oficiālā balsī paziņoja un tūlīt uzticības pilnā ārpusreglamenta tonī jautāja: — Paklau, Saška, kas tie tādi par puišiem?

—  Maiņas ekipāža, — kapteiņleitnants ikdienišķi atbildēja.

—  Tas ir labi, zēni būs priecīgi… Bet kāpēc viņu ir tik maz?

—   Pārējie ieradīsies rit.

—  Labi. Kad pabeigsi, piekāp pie manis. Man kaut kas ir…

Dežurējošais virsnieks un Cižika vadītā vienība izšķīrās. Ļisogruzova rokā kaut kas noknikšķēja. Pēc pāris minūtēm viņi jau bija pie «Barrakudas». Simt piecdesmit sveču gaismas spuldze apspīdēja tikai masīvo, ieapaļo priekšgalu, raķešu zemūdenes milzīgais korpuss bija ieniris tumsā, likās, ka kāpnes pārmestas uz pussfērisku melnas gumijas saliņu.

—  Stāt, kas nāk?

Sargam mugurā bija rupjš brezenta lietusmētelis ar kapuci, tāpēc viņš izskatījās pēc resna mūka virstērpā. Bet šo līdzību likvidēja dažas detaļas. Viņam blakus pie pāļa bija piestiprināta plastmasas kārba ar lauku telefonu. Vēja un nakts izkliedētajā gaismā blāvi spīguļoja automāts.

Šāda situācija Cižikam nepatika. Viņš bija pavēlējis neizsniegt ieročus, taču viņa pavēle nebija ņemta vērā, tādēļ varēja gaidīt dažādus sarežģījumus. Pēc sardzes dienesta noteikumiem sargkareivim bija jāuzlaiž uz zemūdenes tikai viņš vien, bet pārējie jāpatur acīs un par svešu cilvēku klātbūtni jāziņo kuģa vecākajam virsniekam. Bet Ļisogruzovs un viņa komanda neizskatās pēc tādiem, kas gatavi gaidīt savu atmaskošanu. Ko viņš tur saujā noklakšķināja? Vai pistoles drošinātāju, kādu speciālu dunci, briesmīgu saliekamu steku, kas pārsit cilvēka galvaskausu kā ķirbi?

Kapuces ēnā kā balts plankums rēgojās sasprindzināta seja. Kapteiņleitnantam šķita, ka tas ir ģitārists, ekipāžas mīlulis. Tūlīt viņš nostāsies ceļā tālu ejošai un rūpīgi apsvērtai akcijai. Bet šādās situācijās cilvēka liktenis jau iepriekš izlemts, un viņa brīdinājumi neizliet asinis nav ne graša vērti, tie ir tikai visbailīgākā līdzdalībnieka labi nodomi.

Tikai tagad Čižiks visā pilnībā apjauta, kas viņu gaida. Līdz šim viņš bija domājis tikai par zemūdeni — par nedzīvu priekšmetu, vieglu un smagu korpusu konglomerātu, spēka iekārtu, dzīvības uzturēšanas sistēmu, navigācijas aparatūru un simtiem citu mehānismu un agregātu. Uzdevuma tehniskā problēma bija pilnīgi ignorējusi cilvēka faktoru, it kā viņi gatavotos aizdzīt tukšu laivu. Bet astoņiem cilvēkiem nav pa spēkam vadīt milzeni, tātad vajadzēs pakļaut savai varai pārējos. Tas nebūs jādara viņam, tāpēc par šo jautājumu viņš nebija īpaši lauzījis galvu. Bet aiz šī bālā plankuma stāv vēl četrdesmit… Taču atpakaļceļa vairs nebija.

—   Kas nāk? — sargs atkārtoja nu jau sasprindzinātā balsī, noklakšķēja automāta aizslēgs.

—   «Soči», — Čižiks atbildēja. Bargās klimatiskās zonās par parolēm parasti mēdz izraudzīt maigo dienvidu pilsētu nosaukumus.

—  Bāzes komandiera pienākumu izpildītājs ar maiņas ekipāžu, — viņš moži piebilda, cerēdams, ka matrozim ar to pietiks un viņš nevēlēsies skrupulozi ievērot reglamentu.

—  Komandieris pie manis, pārējiem palikt uz vietas! — sargkareivis komandēja, precīzi turēdamies pie instruk- cijas.

Klusībā lādēdamies, Čižiks paspēra dažus soļus. Traps bija gandrīz ar roku aizsniedzams. Bet vēl ne reizi viņam tas nebija licies tik šaurs un stāvs.

Vecākais leitnants Ivaškins neizcēlās ar dedzīgu attieksmi pret dienesta pienākumiem. Taču nepazīstamas vienības parādīšanās uz muliņa viņam šķita ļoti dīvaina, tā viņu pat biedēja. Jā, tieši biedēja, turklāt nevis pārnestā, bet vārda tiešajā nozīmē. Kad viņi satikās, Ivaškins intuitīvi sajuta kaut ko nelabu, kas dvesa pretim no nepazīstamajiem. Tiesa gan, viņus veda tiešais priekšnieks un draugs Saška Čižiks, bet viņa paskaidrojums diezin kā nepārliecināja.

Kāpēc maiņas ekipāža atsūtīta tik vēlā vakarā? Kāpēc tā nav pilnā sastāvā? Kāpēc nav transporta pieprasījuma? Kāpēc pie piestātnes stāv kravas automobilis bez šofera? Kāpēc cilvēku vešanai nav izmantots pasažieru autobuss? Kāpēc par maiņas ekipāžas ierašanos nekas nav zināms dežūrvirsniekam? Un kā Čižiks varēja viņus sagaidīt, ja nav ne telegrammas, ne radiogrammas, ne telefoniska paziņojuma? No kā viņš uzzināja, ka atbraukusi maiņas ekipāža? Kāpēc nenorīkoja Petuhovu vai kādu mičmani?

Šādās pārdomās vecākais leitnants brīdi pastāvēja pie pamestās automašīnas, tad iespīdināja kabatas bateriju un ielūkojās kabīnē, pēc tam, atmetis nost brezentu, ielīda kravas kastē. Dzeltenīgs gaismas aplis pārslīdēja pār nodilušajiem grīdas dēļiem, apmeta līkumu ap vecu rezerves riepu ar nodilušu protektoru. Spraugā pie borta kaut kas iespīdējās. Viņu pārņēma pēdu dzinēja azarts, sirds iepukstējās straujāk. Ivaškins saliecās un ar mazo pirkstiņu izķibināja nelielu dzeltena misiņa cilindrīti. Uz plaukstas gulēja pistoles patrona. Neparasta — ne Ma- karova automāta zīlei līdzīgā, ne TTS pudeļveidīgā patrona. Tātad ārzemju manta?

Vecākā leitnanta sirdī pamodās sen aizmirsta sajūta, kas bija radusies tālajā pioniera bērnībā, kad vienība dziedāja trauksmes pilnu dziesmu:

Pie krūšu kabatiņas

Trūkst īstās krekla pogas,

Un nav pēc krievu modes

Tam bikses šūdītas…

Bet kabatā jo dziļi

Guļ nagans ļauns un lodes,

Un Padomjzemes karte

Tām blakus paslēpta…

Re, cik viegli var atmaskot spiegu! Un padomju zēna sirdī atbalsojas taures skaņas, kas gaiclariski pavēl: «Celies kājās, bundziniek!» Var pa roku galam pildīt dienesta pienākumus, piedzerties ar etilspirtu un radoties ar sievišķiem, bet tad, kad kaut kas sāk gruzdēt pēc nodevības, jāizpilda savs svētais pienākums, tad vairs nav pa ceļam ar spirtu, brunčiem un draudzēšanos ar ļaunu Jūdu! Protams, dzīvībai var draudēt briesmas, taču dzimtenes aizsardzības spējas ir svarīgākas!

Ivaškins atpogāja revolvera maksti un piesardzīgi palūkojās apkārt. Neviena tuvumā nebija. Pārlēcis pār mašīnas bortu, viņš jau gribēja skriet uz muliņu, taču piepeši apstājās, it kā būtu atdūries pret neredzamu sienu. Tai barā ir deviņi slepkavnieki, nožmiegs tā, ka ne iepīkstēties nepagūs… Varbūt arī citi iekļuvuši bāzē, ka tikai neieņem štābu. Atslēgs sakarus, ar visām sešpadsmit palaišanas iekārtām kā zvetēs, tā visu noslaucīs no zemes virsas. Viņam kļuva karsti. Atpogājis šineli, Ivaškins pagriezās un devās uz štābu. Krečko zina, kas un kā jādara, viņam par to maksā algu…

Ceļā nekas aizdomīgs negadījās, tikai daži matroži izbrīnījušies paskatījās uz satraukto virsnieku. Ja plaukstā nebūtu sažņaugta patrona, Ivaškins nospriestu, ka viņam tikai rēgojas dažādas drausmas. Drošības dienesta šefa štābā nebija, Ivaškins piezvanīja uz mājām. Tas jau gulēja un ilgi nespēja apjēgt, kas īsti noticis.

— Maiņas ekipāža, ar Čižiku? Un tad? Vai tāpēc jāceļ panika?

Juzdamies kā muļķis, vecākais leitnants vēl un vēlreiz atkārtoja faktus, kas viņā bija radījuši aizdomas. Vai nu pilnīgi pamodies, vai ari atcerējies, ka kolēģis, kas dienē uz zemūdenes, arī bija runājis par daudzām dīvainībām «Barrakudas» pēdējā reisā, Krečko beidzot atskārta situāciju.

—  Izsludini trauksmi, dežurējošo nodaļu — uz piestātni! Es tūlīt ieradīšos…

Pēc brītiņa virs štāba ēkas griezīgi iekaucās sirēna un sardzes telpā automāti vienā mirklī izlidoja no savām ligzdām piramīdā. Lai nokļūtu līdz «Barrakudai», dežurējošai nodaļai bija vajadzīgas desmit minūtes.

Dienesta otrā gada matrozis Sazonovs jutās ļoti nelāgi. Trešā ranga kapteinis Ļiskovs bija pavēlējis nekavējoties ziņot par visiem notikumiem, kas liekas aizdomīgi. Pārnēsājamais telefons ir pie rokas, tehniski pretizlūka rīkojumu nav grūti izpildīt. Bet vai tad var uzskatīt par aizdomīgu komandiera rīcību, kaut arī viņš ir tikai pagaidu komandieris?

Čižiks piegāja matrozim cieši klāt.

—   Saņemta slepena pavēle, kuģis steidzīgi tiek pārvests uz citu vietu. Šie cilvēki ieradušies papildināt ekipāžu.

Armijā un flotē katram ir savs kompetences līmenis, kuru pārkāpt nav pieņemts. Dīzeļspeciālistam nav jāprāto par tik globālu jautājumu kā kreisera pārvietošana. Protams, pēc reglamenta sargs ir neaizskarama un atbildīga persona, viņam ne no paša velna nav jābaidās, pat jūras kara flotes virspavēlniecība nav nekāds noteicējs. Bez iepriekšēja brīdinājuma parādījušies nepazīstami cilvēki — noguldini tos ar seju pret betonu un izsauc vecāko priekšnieku! Bet vecākais priekšnieks ir šis, kas stāv viņa priekšā. Turklāt reglaments ir viens, bet dzīve — pavisam kas cits, it īpaši pēdējā laikā, un pat divdesmitgadīgam jauneklim tas ir skaidrs.

Pauze ieilga, un Čižiks gandrīz fiziski sajuta, kā viņam aiz muguras pieaug sasprindzinājums. No tā, kā izturēsies un ko teiks apaļvaidzis Sazonovs, atkarīga operācijas veiksme. Kaut gan nē — no tā atkarīga šī zēna dzīvība.

—  Uz kurieni mēs ceļosim? — Sazonovs bērnišķīgi ievaicājās. Sasprindzinājums izlādējās.

—  Kad vajadzēs, tad uzzināsi, — Čižiks atbildēja, jo tieši tā šādās situācijās jāatbild. — Kāp augšā, mēs izejam jūrā tūlīt.

Tātad satikšanās ar krastu atkal tiek atlikta. Klusībā lādēdamies, sargs sāka satīt telefona auklu. Viņš bija pārkāpis sardzes dienesta noteikumus, nebija izpildījis pretizlūka Ļiskova rīkojumu, nebija ievērojis vajadzīgo modrību, ļāvis svešiem cilvēkiem nokļūt uz kaujas kuģa, vārdu sakot, viņš bija izdarījis virkni nopietnu pārkāpumu. Toties viņš bija izglābis savu dzīvību. Tas ir paradokss, bet zēns tepat uz līdzenas vietas būtu zaudējis dzīvību, būtu iemests melnajā ūdens dzelmē, ja viņš būtu skrupulozi mēģinājis pildīt dienesta pienākumus. Tik uzskatāma alternatīva liek apšaubīt visus spriedelējumus par to, ka nepieciešams ievērot reglamentu, lai tas maksā ko maksādams.

Neveiklais, spocīgā paltrakā ieģērbtais augums ar telefona aparātu padusē ienira lūkā pie novērošanas torņa pamatnes. Čižiks tūlīt aiz viņa nokāpa lejā pa vertikālām tērauda kāpnēm. Astoņi viltus jūrnieki ātri novāca trapu, pēc tam septiņi nozuda raķešu kreisera tērauda vēderā, bet viens palika stāvam pie tumšās lūkas, lai uzmanītu situāciju krastā.

Centrālajā postenī bija leitnants Maksimovs un mič- manis īvantejevs. Abi izbrīna pilnām acīm pavērās Čižikā un svešiniekos, kas viņu pavadīja.

—   Saņemta pavēle par pārbraucienu, izziņojiet pa iekšējo translāciju, — Čižiks pavēlēja, nostādamies komandiera postenī. Kopā ar viņu atnākušie vīri, komandu negaidīdami, veikli ieņēma stūrmaņa signalizētāja, hidro- akustiķa un radista vietu. Bija noprotams, ka viņi ir sava amata meistari.

—   Priekšniecība vienmēr dīdās! — Maksimovs noburkšķēja. — Te izgudro vienu, te sadomā ko citu…

Un negribīgi paziņoja mikrofonā:

—  Uzmanību, pienākusi pavēle par iziešanu jūrā. Ekipāžai ieņemt vietas pēc štata saraksta!

Bet piepeši apjēdzis situācijas aplamību, viņš pagriezās pret Čižiku.

—  Mums nav pilna komplekta, trūkst vismaz deviņ- desniit procentu! Kā mēs varam iziet jūrā?

Cižiks paraustīja plecus, likdams saprast, ka pavēles, kaut ari idiotiskas, nav apspriežamas.

—  Piektajā kaujas daļā nav neviena, es pats iešu pie mašīnas, — leitnants sacīja. — Vai starp atbraucējiem mehāniķi ir?

Divi viltus jūrnieki klusēdami gāja viņam nopakaļ.

—  Es, kapteiņleitnants Čižiks, uzņemos kreisera K-755 komandēšanu. Izziņoju funkcionēšanas kontroli… — viņš teica un pats brīnījās par to, ka balss saglabā stingrību.

Ierastā kārtībā atskanēja ziņojumi par gatavību. Bet raports bija tikai daļējs — vairākas kaujas daļas neatsaucās tāpēc, ka tajās nebija neviena cilvēka. Otrās kaujas daļas klusēšanai nebija nekādas praktiskas nozīmes, tāpēc ka Cižika plānos nebija paredzēta raķešu kompleksa izmantošana, toties nopietnas grūtības turpmāk varēja radīt mehāniķu trūkums. Bet par nākotni pašreiz nebija jāprāto. Labi, ka galvenajos posteņos bija vajadzīgie cilvēki.

Aiz muguras smagi sēca Ļisogruzovs. Viņa klātbūtne Cižiku kaitināja, sākotnējā antipātija pastiprinājās, un viņš sajuta, ka arī no Ļisogruzova plūst nepatikas vilnis.

Atdzīvojās aparāti, ierūcās dīzelis. Cižikam patika klausīties, kā kuģis mostas, patika korpusa sīkā vibrācija, liegā dunoņa. Likās, ka tā nāk no tālienes, kur milzīgs okeāna laineris ved pasažierus eksotiskā pasaules ceļojumā. Viņam mīļas bija arī zemūdenes smaržas — metāla un mašīneļļas smaržas, kuras drīz vairs nebūs saožamas gaisā, ko reģeneratoru iekārtas atri jo atri attīrīs līdz sterilitātei, līdz ķīmiskai formulai. Brauciena laikā pie tā tik ļoti pierod, ka stāvvietās parastais atmosfēras gaiss sākumā ož pēc sērūdeņraža, atgādinādams, ka ar planētas ekoloģisko situāciju kaut kas nav kārtībā. Bet tik un tā neviens dzīvnieku pasaules pārstāvis zemūdenē nespēj dzīvot. Nobeidzas papagaiļi un kanārijputniņi, kucēni un kaķu mazuļi… Vienīgi cilvēks var izturēt spiediena un temperatūras robežas, noslēgtu telpu un ūdens masīvu virs galvas.

—  Atraisīt virvi! Aizvērt lūkas! — mazliet sprakšķošie skaļruņi izplatīja pa nodalījumiem nākamās komandas. Ļisogruzovs viegli pašūpoja galvu, un jauneklis, tipisks smailģīmis, kas viņu nosedza no aizmugures, sāka līst pa trapu. Jo augstāk viņš uzrāpās, jo spalgāka kļuva sākumā neizprotamā skaņa, kas plūda iekšā pa šauro lūkas kaklu. Pār jūru kauca sirēna.

—   Ko jūs tur čammājaties? — astotais brigādes loceklis — pamaza auguma līkkājis ar šaurām ačelēm plakanajā ģīmī — līdzbiedru sagaidīja ar nervozu jautājumu. — Vai nedzirdi — šie jau sacēluši trauksmi! Noslīcinās mūs kā kucēnus!

Kā milzīgs krabis viņš sāniski pārskrēja pār melno gumiju un ar nazi nikni sāka griezt pušu resno virvi. Smailģīmis devās viņam palīgā. Sirēnas kaucieni gluži kā stikla lauskas zāģēja nervus, kuru katru mirkli varēja noskanēt šāvieni; nažu asmeņi ņurcīja un pluinīja stiegrās kaņepāju virves šķiedras.

—   Labi, ka nav tauvas, — smailģīmis izdvesa. Patiešām, divatā viņi nebūtu varējuši noņemt no knehtiem nostieptas tauvas, kas parasti ir rokas resnumā, to var izdarīt tikai trijatā, četratā…

Pēc dažām minūtēm ar virvēm viņi bija tikuši galā. Pa muliņu zemūdenes virzienā skrēja automātisti.

—  Ašāk! Ašāk! — krabjveidīgais līkkājis, drudžaini apkārt skatīdamies, skubināja un ar naža spalu sadauzīja spuldzīti. Pāriniekam gandrīz uz pleciem kāpdams, viņš ieslīdēja lūkā, ar troksni aizcirta vāku un nikni parāva slēgsistēmas sviru. Automātisti jau bija pavisam tuvu, bet noknakšķēja kremaljeri, kas hermētiski noslēdza zemūdens lūku un atstāja viņus citā pasaulē.

—   Lēni atpakaļgaitā!

Dīzelis uzņēma apgriezienus. Melnais ieapaļais kuģa priekšgals lēni atkāpās, un tumšā, saltā ūdens josla starp to un piestātnes pelēko betonu kļuva aizvien platāka.

Ivaškins vicināja pistoli. Raķešu kuģa iziešanu jūrā neviens nav sankcionējis, acīm redzami tiek izdarīts noziegums. Tam būtu jānostājas ceļā. Bet kā? Kā? Kā?!

—       Ieročus kaujas gatavībā! — vecākais leitnants karstumā pavēlēja. Noklakšķēja aizslēgi. Atlika nosaukt mērķēšanas punktu un izsaukt: «Uguni!» Stobri taustījās pa cigārveidīgo korpusu, it kā meklētu tā vārīgākās vietas. Smailās patronas, ko turēja magazīnu atsperes, nepacietīgi gaidīja savu kārtu.

—  Atlikt! — virsnieks uzsauca, apjēgdams, ka ar automātu nevar apturēt raķešu kreiseri.

Pēc dažām minūtēm «Barrakuda» nozuda nakts tumsā. Atsteidzies uz notikuma vietu, Krečko ieraudzīja apmulsušo Ivaškinu, matrožus ar nevajadzīgiem, nolaistiem automātiem un pārgriezto virvju galus, kas nokarājās no knehtiem.

—   Riebeklis! — pretizlūks nikni izsaucās, nolādēdams sevi par to, ka bija nevērīgi izturējies pret Ļiskova aizdomām. Tagad ir skaidrs, ka viņu atvaļinās bez pensijas. — Ātri specziņojumu! Jāizsūta sargkuģi, jāmēģina pārtvert…

Apmetuši pusapli, «Barrakuda» pagriezās un strauji slīdēja uz līča izeju. Akcijas pirmais posms bija beidzies veiksmīgi. Ja izdosies sasniegt piemērotu dziļumu, palaist reaktoru un ienirt, okeāna dzelmē zemūdeni neviens neatradīs.

—   Sagatavot reaktoru darba režīmam! — Čižiks pavēlēja.

Viņš vēl nebija paguvis pabeigt frāzi, kad centrālajā postenī ienāca trešā ranga kapteinis Ļiskovs. Sai brīdī viņš bija vienīgais ekipāžas loceklis, kas saprata notikumu būtību. Bet ārēji tikai sasprindzinātie sejas vaibsti liecināja par šo īstenības apjēgšanu.

—  Kas izdevis pavēli par iziešanu jūrā? — viņš jautāja, pievērsies Čižikam.

—  Jūras kara flotes galvenais štābs…

—   Kur ir pavēle?

—  Pie manis, — atsaucās pretizlūkam nepazīstams stūrains cilvēks ar pieplacinātām cīkstoņa ausīm.

Ātrumā apsvēris situāciju, Ļiskovs saprata, ka iebrucēju nav daudz — apmēram desmit. Lielākoties speciālisti, kas orientējas zemūdeņu dienestā, un daži kaušļi. Nebija šaubu, ka stūrainais kārto spēka problēmas.

—  Rīkojums ir pie manis, — Ļisogruzovs atkārtoja un paspēra soli tuvāk.

Ziņojums par ārkārtējo notikumu jūras kara flotes galvenā štāba dežūrdaļā pienāca pulksten divdesmit divos piecdesmit. Atbildīgais dežurants — smagnējais trešā ranga kapteinis Borovikovs mulsi izlaida pirkstus caur sirmo, vēl diezgan kuplo matu ezīti un aiz apjukuma iekrekšķējās.

«No k/d 0752 akvatorija bez atļaujas jūrā izgājis stratēģiskas nozīmes raķešu zemūdens kreiseris K-755. Kuģiem, kas uzturas apkārtējos kvadrātos, dots uzdevums zemūdeni pārtvert. Lūdzu norādījumus par spēka piemērošanas pakāpi. Piejūras flotiles pavēlnieks kontradmirālis Kozļitins.»

Sifrogrammas atturīgi oficiālais tonis nevarēja noslēpt notikuma ārkārtējo raksturu. Ne tikai Krievijas, bet arī Padomju flotes vēsturē zināms tikai viens mēģinājums pārdzīt pāri robežai karakuģi — tikko no kapitālremonta iznākušu traleri, kura kaujas spējas nebija salīdzināmas ar stratēģiskas nozīmes zemūdens raķešu kreisera kaujas spēju raksturojumiem.

Drūmi nopūzdamies, Borovikovs pievērsās telefonam. Augstajiem priekšniekiem nepatīk, ka tos traucē nelaikā, un par visu nelaimju vaininieku uzskata to cilvēku, kas atnesis nelabo ziņu. Trešā ranga kapteinis jau sniedzās pēc klausules, bet piepeši atrāva roku atpakaļ. Vispirms jāiegūst maksimāla informācija par šo kreiseri, lai pats būtu pilnīgā lietas kursā, kad ziņos par to priekšniecībai.

Dežūrdaļa strādāja milzīgi lielā zālē, kas bija apdarināta ar plastmasas plāksnēm un tādēļ siltā laikā ļoti piedvigusi. Atbildīgais dežurants sēdēja atsevišķā stikla nodalījumā pie gala sienas. Viņa acu priekšā pie galvenās sakaru un ziņojumu pults strādāja operatīvais dežurants, bet pie divām papildpultīm — divi viņa palīgi. Borovikovs pārslēdza selektora taustiņu.

—   Kādas ir pēdējās ziņas par K-755 Piejūrā? — viņš bargi jautāja, likdams saprast, ka visas nepatikšanas flotē notiek tikai tāpēc, ka viņa padotie izturas pavirši pret dienesta pienākumiem.

—  Tūlīt noskaidrosim, biedri trešā ranga kapteini, — dežurants ar skubu atbildēja un sāka pētīt biezu, pamatīgi apdriskātu žurnālu, bet viens viņa palīgs uzrāpās uz kāpnītēm un pieplaka pie kartes. Pēc maza brītiņa viņš noplātīja rokas un nokāpa zemē, bet dežurants atrada meklēto ierakstu un, centīgi lūpas virinādams, sāka lasīt:

—  «K-755 nonemts no operatīvās kontroles, jo izslēgts no kaujas darbības un nodots izjaukšanai. Rīkojumu par nonemšanu devis kontradmirālis Kosilkins.»

—   U-ū! — Borovikovs viegli uzelpoja un pieglaudīja sirmo ezīti. Informācija, kas nāk no apakšas, parasti mēdz sabiezināt krāsas. Acīmredzot kādi idioti visu sajaukuši. Taču tik un tā par to ir jāziņo…

Kontradmirālis Kosilkins pacēla klausuli pēc otrā zvana un uzmanīgi noklausījās.

—  Tas ir plānots pārbrauciens, — beidzot viņš sacīja. — Virspavēlniecība ir lietas kursā. Rīt pienāks vajadzīgie dokumenti.

—  Tieši tā, biedri kontradmirāli, es saprotu, — Borovikovs mundri atsaucās. — Bet ko darīt ar pārtveršanu? Vai atsaukt šo operāciju?

—   Protams, atsaukt! Citādi tie stulbeni tur savārīs ziepes…

Nolicis klausuli, Kosilkins prāvu brīdi sēdēja nepakustēdamies. Nule saņemtajā ziņojumā viņam kaut kas nepatika. Pēc viņa aplēsēm, zemūdenes pārbraucienam jānotiek jaunnedēļ. Un valdības lēmums vēl nav parakstīts… Ko tas Paška Motins tā steidzas, vienmēr viņam niez nagi, lai izceltos, — izdarīt un paziņot! Nesaprot, ka tik augsta līmeņa darījumos var zaudēt galvu pat niecīgākā misēkļa gadījumā…

Kontradmirālis uzgrieza sava sevišķo uzdevumu palīga telefona numuru. Bet telefons neatbildēja. «Labi, rīt noskaidrosim,» Kosilkins klusībā nosprieda. «Puisis ir labs, bet vajadzēs viņam sadot pa dibenu, lai pieņemtos prātā…»

Sargkuģis «Bcliteļnij» slīdēja pa sīkajiem vilnīšiem kā nazis pa sviestu. Tas bija vistuvāk pārtveršanas kvadrātam, un stundas laikā tam vajadzēja izpildīt uzdevumu. Kabīnes priekšējo logu klāja lieli pilieni, aiz tiem pletās bieza, necaurredzama tumsa. Bet radara ekrānā jau bija parādījies mērķis, kas pēc nosacītās atzīmes liecināja par zemūdeni, kura peld uz priekšu pa ūdens virsu.

—   Lidz mērķim desmit kabeļtauvu, — novērotājs ziņoja. Fluorescējošā ekrāna atspulgos viņš izskatījās pēc miroņa. Starp citu, par stūrmani un kapteini Snurovu varēja teikt to pašu. Snurovs tikai nesen nosvinēja divdesmit astoto dzimšanas dienu, bet viņam jau bija uzticēts kuģis. Nākotne solīja plašas iespējas, tikai pašam vajadzēja sevi pastāvīgi pierādīt, krāt balles, kas nepieciešamas turpmākai kāpšanai augšup pa dienesta kāpnēm. Šī kaujas uzdevuma izpildīšana varēja būtiski ietekmēt viņa karjeru.

—   Pieprasi štābam atļauju par uguns atklāšanu! — viņš pa iekšējo telefonu pavēlēja radistam. Viņš nezināja, kas noticis un kāpēc jāpārtver nezināma, acīmredzot pašmāju zemūdene, bet bija pārliecināts, ka bez ieroču izmantošanas uzdevumu neizdosies izpildīt. Kaut ari dziļums šeit neļauj zemūdenei ienirt, tā tomēr var sargkuģi apiet, un pēc pusotras jūdzes šelfs strauji padziļinās… Ar tīklu taču to nenoķersi…

—   Pusgrādu pa kreisi! — kapteinis sasprindzinātā balsī pavēlēja, vērdamies necaurredzamajā tumsā. Sargkuģis taisnā ceļā gāja šķērsām «Barrakudai».

Uz kapteiņa tiltiņa uzkāpa ziņnesis ar radiogrammas veidlapu, ko bija paslēpis zem brezenta lietusmēteļa malas.

—  «Sargkuģim «Bcliteļnij» atsaukums, pārtveršana atcelta. Turpināt līdzšinējo kursu,» — Snurovs izlasīja un nolamājās.

—  Ko viņi tur niekojas, vai pārbauda kaujas gatavību? Rausta mūs bez jēgas!

Sargkuģis uzņēma iepriekšējo kursu.

Milicijas darbā gūtā bagātigā pieredze Ļisogruzovam bija ļāvusi izstrādāt drošu paņēmienu, ar kuru viņš spēja pakļaut cilvēkus: ja tev jāpiņķerējas ar nepazīstamu varzu, vispirms noskaidro, kurš ir tās barvedis, tad sadod tam pa mūli, un pārējie tūlīt kļūs tev paklausīgi kā jēriņi. Viņš zināja, ka uz kreisera būs jāpakļauj ekipāža, un bija gatavs rīkoties pēc šādas metodes. Trešā ranga kapteinis, viņaprāt, bija tieši tā figūra, ar kuru bija jāsāk. Stūrainais cilvēks ar cīkstoņa ausīm, neslēpdams draudus, paspēra vēl vienu soli uz priekšu.

—   Paliec uz vietas, major! — Čižiks pavēlēja.

Ļisogruzovs aizgrieza drūmo seju, tomēr apstājās. Kapteiņleitnants bija vienīgais cilvēks, kas pārzināja stūrmaņa amatu un varēja novest kuģi līclz vajadzīgai vietai. Tāpēc ar viņu bija jārēķinās.

Pretizlūks pagriezās un nozuda garajā klāja gaitenī.

Šai mirklī kaut kas pārmainījās. Daudzajiem iedarbināto mehānismu trokšņiem pievienojās spēcīga un izlīdzināta reaktora dūkoņa. Kuģa energosistēma papildinājās ar jaunu spēku, šķita, ka pat spuldzes sākušas spīdēt mazliet gaišāk.

Eholota ekrānā jūras dibena līnija strauji slīdēja lejup.

—   Dziļums trīssimt metru, — hidroakustiķis pavēstīja.

—   Ieniršana!

Iešņācās gaiss, kas tika dzīts ārā no balasta cisternām. Tā vietā ieplūda ūdens, radīdams negatīvu kuģa peldspēju. «Barrakuda» gluži kā smagi piekrauts lifts sāka savu ilgo nolaišanos dzelmē.

Motins, kā vienmēr, precīzi septiņos trīsdesmit no rīta ieradās pie šefa, piesardzīgi apkārt skatīdamies, izveda viņu no mājas un iesēdināja automašīnā. Bez visa cita viņš izpildīja arī kontradmirāļa miesassarga pienākumus.

— Kāda velna pēc tu pasteidzies ar pārdzīšanu? — kontradmirālis burkšķēdams iejautājās. — Gatavojāmies uz nākamo nedēļu, valdības lēmums vēl nav parakstīts, man nekas nav zināms… Kurš kuru komandē?

Sarunai bija tīrs audzināšanas mērķis, bet audzināmā jaunekļa mēmā klusēšana Kosilkinam likās aizdomīga.

—   Kāpēc tu neko nesaki?

—   Kāda pārdzīšana? — Motins iejautājās, un šķita, ka viņa balss palikta zem elpināšanas aparāta maskas.

Kosilkins sastinga.

—  Tu… Ka tevi… Kur ir zemūdene? Zemūdene! Kur tā ir?

—  Bāzē… Mūsu cilvēki vēl nav izbraukuši. No tās taču jānoņem ieroči…

Kontradmirāļa seja saviebās nejaukā grimasē.

—   Dirsā, ne bāzē! Vakar vakarā tā izgājusi atklātā jūrā! Ar visām raķetēm!

Kosilkins pakampa radiotelefona klausuli.

Kā par nelaimi, atbildēja tas pats Borovikovs, kas vēl nebija nodevis maiņu.

—  Vai pārtvērāt K-755? — admirālis noprasīja, pat labdienu nepadevis.

—   Kā… Kā… — druknais dienestnieks stomījās, pēc jautājuma toņa visu sapratis un gandrīz valodu zaudējis. — Jūs taču teicāt, ka tas ir plānā paredzēts pārbrau- ciens…

—   Kam jāiedziļinās lietas būtībā — atbildīgajam dežurantam vai pārvaldes priekšniekam? — Kosilkins bļāva. — Izrādās, ka pie plānotā vēl neviens nav ķēries! Bet jūs mani maldinājāt un ļāvāt aizdzīt karakuģi sava degungala priekšā!

—   Es… Man… — klausulē noskanēja sēciens un savāds guldziens.

—  Norīkot tuvāko medniekzemūdeni, sākt vajāšanu! Dežūru nepametiet — palieciet uz otru maiņu! Speciālos ziņojumus pagaidām nesūtiet, gaidīt mani!

—  Tieši tā! Es visu sapratu, biedri kontradmirāli! Tiks izpildīts!

Sviedri aumaļām plūda pār Borovikova sasarkušo seju. Ja šai brīdī viņam izmērītu asinsspiedienu, ārsti noteikti liktu viņu ievietot slimnīcā, lai izvairītos no insulta. Bet pats trešā ranga kapteinis ne uz kādu slimnīcu nebūtu gājis — viņš bija gatavs sēdēt pie pults kaut vairākas diennaktis pēc kārtas, lai tikai likvidētu pieļauto kļūdu. Vai līdz minimumam samazinātu tās sekas.

Vistuvāk kvadrātam, kurā bija nozudusi K-755, kursēja medību kuģis «Tigr» — universālā atomzemūdene, ko komandēja otrā ranga kapteinis Šelkovskis, kapteiņleitnanta Cižika labākais draugs.

* * *

Leči Eranbajevam bija vairāki miesassargi, bet viņš nekad neizmantoja to pakalpojumus. Pirmkārt, miesassargs ir pastāvīgs pavadonis un nemainīgs liecinieks. Bet Leči necieta lieciniekus. Otrkārt, reputācija cilvēku aizsargā daudz drošāk nekā daži apbruņoti lamzaki, kas mirst tieši tāpat kā visi citi cilvēki. Ilgu mūžu var nodrošināt tikai garantija, ka nevienam neienāk prātā uzsūtīt tev algotu slepkavu. Tāpēc ka neviens slepkavības mēģinājums nepaliek nesodīts.

Ja kāds tomēr vienu reizi pamēģinājis to darīt un viņam tas izdevies, pilnīgi iespējams, ka viņš izmēģinās roku arī otrreiz. Tāpēc Leči tagad pavadīja divi automobiļi ar sešiem drūma izskata tautasbrāļiem. Tomēr ne viņš, ne ari viņa apsardze nepamanīja kvalificēto novērošanu, kas nu jau turpinājās vairākas dienas. Varbūt nepamanīja tāpēc, ka novērotāji viņu nepavadīja ceļa maršrutos — visvieglāk konstatēt tos kontrolētājus, kas seko pa pēdām. Eranbajevu fiksēja stacionāri posteņi: viņa ieiešanu dzīvoklī un iznākšanu no tā, iecienītā restorāna «Kaukāziešu virtuve», kazino «Lācis» un viesnīcā «Kosmoss» iekārtotā biroja apmeklēšanu… Cilvēki, kas veica šo darbu, izskatījās tik ikdienišķi un parasti, ka nepievērsa sev ne mazāko uzmanību. Viņi nezināja, kā labā strādā, apkalpoja vairākus objektus, un paši nespēja lāgā aptvert, ko īsti izspiego. Tā bija ļoti dārga un profesionāli augstvērtīga metode, kas nav pa spēkam neviena ranga privātdetektīviem, bandītiem un tamlīdzīgiem amatieriem. Tā balstās uz precīzu informāciju par izpētāmās personas maršrutiem, ieradumiem un uzturēšanās vietām. Parasti šādu informāciju par lielu naudu vai ari nopietna spiediena ietekmē piegādā kāda no objektam tuvu stāvošām personām.

Eranbajevs ne pārāk bieži sēdās pie sava BMW-850 stūres, bet pie «Kosmosa» vienmēr piebrauca ar automašīnu un atstāja to vienā un tai pašā vietā zem zīmes «Stāvēt aizliegts». Zvērīgi vīri ar kopā saaugušām uzacīm ne mirkli neizlaida mašīnu no acīm. Kaut ko ielikt salonā vai pabāzt zem korpusa nevarētu pat visveiklākais burvju mākslinieks. Un diezin vai viņam gribētos pat pieiet pie mirdzošā sporta autiņa. Bet atšķirībā no ģenerāļa Kor- žova valstiskā dienesta čečenu eskorts, tāpat kā visi citi amatieriskie apsardzes veidojumi, fiziski nespēj kontrolēt visu, ar ko saskārās apsargājamā persona. Arī asfalta segumu tai vietā, kur Eranbajevs atstāja mašīnu, neviens īpaši neuzraudzīja, tādēļ divi nepilngadīgi nebēdņi no tā bara, kas grupām klaiņo ap bijušo Tautas saimniecības sasniegumu izstādi, spārnotās alkās pēc viegli iegūstamas un lielas naudas par nieka pāris simtiem rubļu to piestūķēja ar asām naglām.

Leči atbrauca apmēram pulksten četros, izsēdināja slaidu blondīni garā ūdeļādas kažokā un, kā parasti, pieveda pie viesnīcas durvīm. Vecākais sargs — plecīgais diždegunis Aslans pavadīja jauno sievieti ar ilgu skatienu un, saskatījis zem plīvojošā manto līganas gūžu kustības, kārīgi norija siekalas. Kad stikla durvis bija aizvērušās, viņš pagrieza galvu un ieraudzīja nesalīdzināmi mazāk patīkamu ainu: BMW-850 bija nosēdusies uz abiem priekšējiem riteņiem, sašķiebusies bija arī viena no pava- dītājmašīnām.

—  Va velns! Te ir naglas! — nolamājās strupkājis Hamids, kas bija apaudzis ar četrdesmit clienu sēru bārdu.

—   To izdarījuši tie mūļi no viesnīcas apsardzes, lai mēs neatstātu mašīnas zem zīmes! Vajadzēs ar viņiem izskaidroties…

—   Izskaidrosimies pēc tam, — Aslans viņu pārtrauca.

—     Atri noņemiet riteņus! Kur te ir tā būda?

—  Aiz stūra, bet nezinu, vai atvērta…

Pieci sargi ķērās pie darba, dzimto valodu papildinādami ar trekniem krievu izteicieniem. Kreiso riteni aizstāja ar rezerves riteni, mašīnas labējo stūri uzlika uz domkrata. Hamids grasījās labot savu mašīnu, bet vecākais protestēdams pavicināja roku.

—   Pēcāk, pēcāk! Tu aizved, pārējie lai paliek! Kas var zināt… — Atceries, kā notika ar puišiem?

Visi bija norūpējušies: tā pilnīgi varēja būt diversija, viltīgs gājiens, ko izdomājis neredzams ienaidnieks, kas nolēmis novērst viņu uzmanību un saskaldīt spēkus. Drūmi sastājušies ap sabojātajām mašīnām, viņi sasprindzināti gaidīja, būdami gatavi uz visu.

«Kas tam nekaiš, siltumā drātē bābu, par citu neliekas ne zinis,» Aslans nīgri prātoja par saimnieku. «Bet mums te jāvergo: maini šim riteņus un aukstumā gaidi lodes…»

Arī Hamids jutās neapmierināts: pie viena būtu salabojis ari savus riteņus, bet nu būs jābrauc divreiz. Labi vēl, ka riepu remontdarbnīca aiz autobusu piestātnes ir atvērta, citādi būtu jākuļas apkārt pa visu Maskavu. Ja nu pēkšņi Leči iznāk, bet mašīna nav kārtībā, pēdējais ierindā atkal būtu vinš…

Kā par laimi, nelielais paviljoniņš ar greizu izkārtni «Vulkanizācija» bija atvērts. Tajā viss bija tā kā parasts šāda veida iestādes: oda pēc gumijas un līmes, grīdu klāja bieza putekļu kārta, netīrā vannā ar melnu ūdeni nosmulējies riepu lāpītājs grozīja cieši piepūstu kameru.

—   Paklau, brāl, liec visu malā, man vajag ātri! — Hamids izteica pa pusei lūgumu, pa pusei pavēli. Familiārs tonis, nekaunība un uzkrītošs izskats vienmēr iedarbojas daudz efektīvāk par brinumvārdiņu «lūdzu». Tā notika arī šoreiz.

—  Tūlīt izdarīsim, — vulkanizētājs labprāt atsaucās, iebāza sērkociņu pušumā, ko uzrādīja gaisa burbuļi, un klusi šņācošo ūdenskliņģeri nolika sāņus.

—  Vai tu, draugs, nesteidzies? — viņš pieklājības pēc apvaicājās pašreiz remontējamā riteņa īpašniekam, un arī tas izrādīja pilnīgu izpratni un labvēlību.

—  Nē, kas par runu! Man taču nav jāskrien uz lidmašīnu…

—  Tad palīdzēsim savietim. — Vulkanizētājs pasmaidīja, atsegdams baltu zobu rindas, un pieņēma divus smagus riteņus un platu riepas protektoru. Viņš runāja ar akcentu, un Hamids ieskatījās viņā ciešāk. Asi sejas panti, raksturīgi tumša āda, melni, spīdīgi, gluži kā ieeļļoti mati, tradicionāli neskūti vaigi…

—  No kurienes tu esi? — Hamids jautāja čečeniski. Islama tautu valodas ir līdzīgas un vairāk vai mazāk saprotamas visiem musulmaņiem.

—  No dienvidu Azerbaidžānas, — vulkanizētājs atbildēja. Dialekts bija nepazīstams, bet jēga bija diezgan precīzi noprotama.

—  Tu esi līdzīgs arābam, — Hamids noteica, atkal pāriedams uz krievu valodu.

—  Varbūt senčos bijis kāds arābs, — remontētājs atbildēja un veikli noņēma riepu. — Va vella! Tā taču ir pilna ar naglām!

Hamids neko neteica. Čečeni nemēdz atšķaidīt asinis. Vīrietis var braukāt pa visu pasauli, drātēties ar ko vien grib, ar kuru katru bābieti, bet tad, kad jau tuvojas trīsdesmit, viņam jāatgriežas mājās, jāapprecas ar savu tautieti un jārada savas nācijas bērni.

—  Viena, divas, trīs naglas! — vulkanizētājs nerimās. Viņš bija simtprocentīgs arābs un specifiskās darbības dēļ bija labi pazīstams kā Interpolam, tā arī visas pasaules drošības dienestiem. — Sīs bezkamerenes man nemaz nepatīk, liela ķēpāšanās…

Pats ar sevi sarunādamies, viņš ar plakanknaiblēm izrāva naglas, ar smirģeļpapīru notīrīja virsmu, apzieda ar līmi, akurāti uzlika dzeltenus kvadrātveida ielāpus. Viens kvadrātiņš bija divreiz biezāks un smagāks par citiem, turklāt pie tā karājās desmit centimetru gara stieples aste, bet speciālists sažņaudza antenu saujā un veikli pielīmēja pie malas, pāris sekundes ar muguru aizsegdams savu darbalauku tā, ka Hamids neko nepamanīja. Pēc brīža gumija blīvi piespiedās pie diska. Tagad atlika pati atbildīgākā operācijas daļa.

—   Paglabā piemiņai! — viņš sacīja, nosmulētajā plaukstā žvadzinādams izvilktās naglas, un piegāja pie Hamida, lai pārliecinātos, vai tas nesmēķē, vai negrasās aizdedzināt sērkociņu vai šķiltavas. Pēc tam atgriezās pie riteņa un uz nipeļa uzmauca melnu gumijas šļūteni.

—   Cik jāpumpē?

—   Divi un astoņas…

Viss ritēja kā parasti. Tikai šļūtene bija savienota nevis ar kompresoru, kas piepumpēja izlabotos riteņus, bet ar melnu, resnu un samērā nelielu balonu. Saspiestais ūdeņradis iešņācās tieši tāpat kā gaiss no kompresora, un michelins acu priekšā uzpūtās, iegūdams parasto elastību. Akurāti noslēdzis padevi, speciālists norāva šļūteni un vienā mirklī aizskrūvēja nipeli. Ūdeņradim nav smakas, bet viņš zināja, ka daļa gāzes tomēr iekļuvusi darbnīcā. Tūlīt telpa steidzami jāizvēdina…

—   Pievāc, brāl! — Remontētājs ieripināja riteni spraugā zem statņa.

—   Ķeries pie otrā, aizvākšu abus reizē…

Hamids izvilka paciņu «Marlboro», sataustīja kabatā šķiltavas. Speciālista skatiens sastinga.

—  Klau, brālīt, nesmēķē! — piepeši ierunājās atliktā riteņa īpašnieks. — Man ir astma, nevaru paelpot…

—  Nekas, pagaidām izej laukā, — Hamids ieteica un iesprauda cigareti starp savām šaurajām, asajām lūpām.

—  Laukā ir auksts. Vai tad tev ir grūti piecas minūtes paciesties?

Tā bija nedzirdēta bezkaunība. Hamids aizsvilās.

—  Kas tu tāds esi, ka drīksti man aizrādīt? Turi muti, citādi visu mūžu nožēlosi!

Spēcīga roka viņam atņēma šķiltavas.

Galvā iesitās karstas asinis. Viņa pasaulē valdīja likums: dari to, ko gribi, un nerēķinies ne ar vienu citu. Turklāt šos citus pakļauj sev tā, ka viņi dara tikai to, kas tev ir noderīgs. Riepu vulkanizētāja un darbnīcas vienīgā apmeklētāja padevību viņš uzskatīja kā pašu par sevi saprotamu. Tāpēc jo dīvaināka viņam likās šī stulbeņa pēkšņā bezkaunība. Jā, varbūt viņam ir grūti elpot, bet tā taču ir viņa problēma! Labāk grūti elpot nekā neelpot nemaz! Hamids asi pagriezās.

Niknā emociju straume piepeši aprāvās. Hamids nekad nemēdza ieskatīties pelēkajā ielas masā, viņa redzes lokā iekjuva tikai vecākie, līdzīgie un mātītes, pārējie divkājainie kustoņi viņam nebija interesanti un nelikās uzmanības vērti. No tiem viņš atšķīrās ar savu māku nogalināt, un šī prasme viņu pacēla neaizsniedzamos augstumos; pārējie to nekļūdīgi nojauta un, novērsdami acis, bez vārda runas atzina viņa pārākumu. Bet pašreiz viņš bija nostājies vaigu vaigā ar cilvēku, kam acīmredzot bija tāda pati prasme.

Melnās acis draudēja ar nāvi tāpat kā revolvera stobri, plānais, kūkumainais deguns atgādināja plēsonīgu knābi, uz priekšu izbīdītais masīvais zods liecināja par neapvaldāmu spēju iet līdz galam, nervozi drebošās lūpas atsedza asus, nežēlīgus zobus, kas mežonīgā divkaujā var nenovēršami pārkost rīkli. Bet balss joprojām bija rāma un labvēlīga, liecinādama par dzelžainiem nerviem un apskaužamu pašsavaldīšanās spēju. Šim cilvēkam bija kaut kāda līdzība ar vulkanizētāju — vai nu melnīgsnējā āda, biezie bārdas rugāji un šaurās Osiņas, vai arī melnie, spīdīgie mati, bet varbūt visas šīs pazīmes kopumā… Vai vēl viens arābs? Varbūt viņi ir brāļi?

—  Neķildojieties, brālīši! — darbnīcas saimnieks miermīlīgi sacīja. — Vai tad vīriešiem nieku dēļ jālej asinis?

Kaut arī ārēji nekas īpašs nebija manāms, vulkanizē- tāja frāze likās daudznozīmīga: tā Hamidam lika saprast, ka konflikts var beigties ļoti nopietni. Intuitīvi viņš sajuta, ka pretinieks nav ar pliku roku ņemams un prot ātri laist darbā ieroci.

—   Pīpēt, nepīpēt — kas tur liels! — Saimnieks joprojām mēģināja glābt situāciju. — Viņš tev izrādīja cieņu — palaida priekšā bez rindas, tad nu izrādi cieņu ari viņam… Ja nu viņš no taviem dūmiem nomirst? Kam man tas vajadzīgs? Ko es iesākšu ar līķi?

Pēdējo teikumu viņš izrunāja smīkņādams, arī viņa «brālis» pasmīnēja, it kā būtu izdzirdējis kaut ko jautru.

Abu šo cilvēku uzvedība rādīja, ka viņi nav paši par sevi, ka aiz viņiem stāv stipra organizācija un tieši tāpēc ir tik pašpārliecināti un nekaunīgi. Jādomā, ka tie ir El- hana Abdulajeva cilvēki… Azerbaidžāņu kopiena tāpat nepiedod pāridarījumus, un asinsatriebības paraža arī tai ir svēta lieta. Tepkojevs jau brīdināja neielaisties ar azeriem nevajadzīgos konfliktos — no tiem var izcelties liels karš… Galu galā viņam nekas slikts nav nodarīts un nav arī laika kasīties — Aslans tik un tā jau klaigās, bet, ja Leči iznāks agrāk, tad būs pavisam bēdīgi…

—  Dod šurp šķiltavas! — viņš noburkšķēja. — Ja nu tu esi tāds mirla…

«Brālis» iebāza plastmasas tūbiņu viņam kabatā un labsirdīgi uzsmaidīja.

—   Mirla, mirla, patiešām īsts mirla, — «brālis» priecīgā balsī piekrita.

Bet viņa smaids nepavisam nesaskanēja ar skatienu — Hamids juta, ka šis cilvēks ir gatavs viņu saplosīt lupatu lēveros… Dīvaini… Kāpēc viņi sākumā bija tik pielaidīgi, kāpēc tūlīt nespurojās pretim?

«Laikam vairās no trokšņa,» viņš klusībā prātoja. «Varbūt viņiem šeit ir trakumzālu vai revolveru noliktava…

Ek, lai paliek, lai viņus…»

Pēc dažām minūtēm arī otrs ritenis bija salabots. Hamids norēķinājās.

—  Mēs vēl redzēsimies, — viņš atvadoties divdomīgi novilka caur zobiem.

—   Kaut katru dienu, brāl! — tikpat divdomīgi atbildēja viņa pirmītējais pretinieks.

Kad BMW-850 bija atguvis ceturto riteni, Aslanam un visiem pārējiem kļuva jautrāks prāts. Viņi aizgāja izskaidroties ar viesnīcas apsardzi, bet tai bija stiprs «jumts», un puiši izturējās diezgan izaicinoši, it īpaši tāpēc, ka pret viņiem varēja izvirzīt tikai aizdomas, citu pierādījumu nebija. Vīlušies viņi atgriezās pie automašīnām. Neviens nezināja, cik ilgi būs jāgaida: dažreiz Leči savos mīlēšanās priekos pavadīja visu dienu, citreiz iznāca jau pēc stundas. Reiz vajadzēja aiz viņa nokopt sekas — naktī aizvākt kādas jaunas brunetes līķi; kas starp viņiem bija noticis, palika noslēpums.

Savas mašīnas riteni Hamids nesalaboja: uzlika rezerves riteni, bet sadurto iemeta bagāžniekā, jo Aslans aizliedza pavājināt grupu un, atklāti runājot, viņam negribējās atgriezties pie bezkaunīgajiem azeriem. Viņš nezināja, ka abi arābi atrodas tuvumā — viņi sēdēja vecā sarkanā žigulītī, kas stāvēja metrus piecdesmit nostāk. Tādām mašīnām ne viņš, ne viņa tautasbrāļi nepievērsa nekādu uzmanību.

Leči parādījās pēc divām stundām. Kā parasti, iznāca viens, bet neko neteica, tātad šodienas draudzeni nevajadzēs iznest maisā, viņa pati iznāks pēc kāda laiciņa. Kortežs lēnā gaitā atstāja stāvvietu. Miesassargiem par izbrīnu, Leči nebrauca uz centru, bet nogriezās uz Jaro- slavlas šoseju…

«Brauc uz Babuškinu pie Leilas,» Hamids nodomāja. Viņš brauca otrais, Aslans noslēdza kolonnu. «Redzams, viņam ar šito bābieti pa īstam nav klapējis, bet iespējams, ka sailgojies pēc pielaulātās sprākles… Hgi pie viņas nav bijis…»

Pulksten sešos uz Jaroslavļas šosejas valda diezgan dzīva kustība, Leči sporta mašīna gluži kā slalomā apdzina citus automobiļus, bet nevarēja braukt ar simt sešdesmit, kā Eranbajevam patika. Hamida mersedesa-230 spidometra bultiņa rādīja astoņdesmit kilometrus, bet drīz braucēju straume izretojās un bultiņa paslīdēja pa labi. Aiz viņa izrāvās Aslana trīssimt divdesmitais mersis, apdzina Hamidu un ieņēma vietu tūlīt aiz saimnieka.

— Rauj tevi jupis, brauc otrais! — Hamids norūca tik klusi, lai Mulla un Zilonis nedzirdētu. Viņam gribējās pamieloties ar ceptu gaļu, iedzert šņabīti, nodrātēt bābieti, kas pagadītos pa ķērienam, un likties uz auss. Bet diezin kad izdosies pie tā tikt…

Hamids nezināja, ka viņš jau apēdis, izdzēris un nodrā- tējis visu, kas viņam šai dzīvē lemts. Viņš bija daudz grēkojis un ne mazums kļūdu izdarījis, bet liktenīga izrādījās viena, pēdējā — viņam nevajadzēja nokaitināt «brāli».

Vecais žigulītis gāja aiz spēcīgajām ārzemniecēm gluži kā saitē piesiets. Līdz simt divdesmit liela nozīme ir šofera meistarībai, tāpēc tas vēl varēja sacensties pat ar trīssimt zirgspēju astoņi simti piecdesmitā BMW motoru. Tālāk viss atkarīgs no tehniskajām iespējām, bet distant- pults attālums nepārsniedz septiņdesmit metrus, tādēļ vajadzēja steigties. Bet «brālis» nogaidīja. Sažņaudzis plaukstā portatīvo raidītāju, viņš kā plēsoņa bija pieliecies pie priekšējā stikla un asām acīm sekoja visām trim mašīnām. Smadzenes darbojās kā tēmēšanas dators pār- tvērējraķetē: kustības ātrumi, trajektorijas, pretimbraucošie automobiļi, sprādziena viļņa virziens, bremzēšanas ceļš… Viņš bija nolēmis iedzīt makā trīs bumbas uzreiz, citas nemaz neaiztiekot, — ar juveliera precizitāti veikts darbs vienmēr iepriecina labu speciālistu.

Vulkanizētājs sēdēja pie stūres. Viņš saprata pārinieka nodomu un neiebilda, kaut arī uzskatīja, ka nevajag sarežģīt uzdevumu, pārāk ilgi viņi jau strādā kopā, lai viens otru pamācītu.

Gar šosejas abām malām pletās mazliet apsnigusi zeme. Mašīnas tuvojās viaduktam.

— Bremzē! — «brālis» uzsauca un nospieda pogu.

Spalgi nodārdēja sprādziens. No BMW labā spārna izšāvās liesmu stabs, mašīna uzlidoja gaisā un apmeta vairākus kūleņus, sasalušais asfalts, pretīgi šņirkstinā- dams, plosīja plāno metālu… Trīs simti divdesmitais brauca pārāk tuvu, nepaguva nogriezties un pilnā gaitā ielidoja degošajā lāpā tai pašā mirklī, kad eksplodēja deviņdesmitlitrīgā benzīna tvertne. Mersedesu atmeta atpakaļ tieši tai vietā, kuru neapzināti bija izraudzījies Hamids, sagriezdams stūri uguns jūras priekšā. Vēl viena saduršanās izšķīla jaunu dzirksteļu spietu un liesmu mēles.

Pēc fizikas likumiem izpildījis visus apgriezienus un kūleņus, BMW sagrāva apžogojumu un nokrita palejā.

Cieši saāķējušies, pa liesmojošas degvielas aplieto šoseju vēlās trīs simti divdesmitais un divi simti trīsdesmitais, kamēr, zaudējuši inerci, atdūrās pret laternas stabu. Gaiss bija pilns kodīgas benzīna, deguma, degošas gumijas un pārogļojušās cilvēka miesas smakas.

* * *

Divi miljoni dolāru — tās ir divsimt paciņas simtdo- lāru banknošu. Tās var salikt divos prāvos diplomātos. Protams, kriminālos darījumos, jo nekur pasaulē legāli norēķini nenotiek skaidrā naudā. No daudzajām Rietumu kriminālfilmām krievu skatītājs labi pazīst šādu notikuma norisi: respektabla izskata gangsteri baltos uzvalkos nodod čemodāniņus tikpat eleganti ģērbtiem partneriem, uz visu gatavi gorillas no abām pusēm uzmana, lai darījums notiek gods godam, pēc tam abas puses vai nu aizbrauc greznos limuzīnos, vai arī ar automātiem viena otru apšauj.

Kislovodskas—Maskavas vilciena pustukšajā vietu karšu vagonā viena tualete nebija lietojama, bet otru neviens netīrīja, tāpēc parastās dzelzceļa vagonu smakas jūtami papildināja mīzalu smirdoņa. Divi miljoni dolāru gulēja vecā, nodriskātā, piecdesmito gadu vidū ražotā čemodānā, kura metāla uzstūri bija pa pusei attrūkuši. Četrdesmit lietošanas gados slēdži bija nodiluši un gandrīz neturējās kopā, tāpēc čemodāns bija aptīts ar mezglu mezgliem sametinātu veļas auklu un alumīnija stieples gabalu. Diezin vai kādam varētu rasties kāre to atvērt: kas tad tādā grabažā varētu būt — tikai vecas drazas, tikpat vecas un nevienam nevajadzīgas kā šī krāma īpašniece. Resnā, netīrā veča nepārtraukti kaut ko čammāja un lipīgās rokas slaucīja saburzītā avīzē. Viņa prata skaļi spiegt, neķītri lamāties un krist bezsamaņā. Dolāru banknotes gulēja zem pretīgi smirdošām ķeskāni. Pārvarēt visus šķēršļus un nokļūt līdz naudai varētu tikai cilvēks ar dzelzs nerviem un kristāltīru pienākuma apziņu.

Bet tad spēlē vajadzēja iesaistīties kurjeram. Veča bija tikai aizsegs, viņa neko nezināja un, saņēmusi par braucienu simt piecdesmit tūkstošus rubļu, bija pilnīgi aļ> mierināta, tāpēc ka viņas mēneša pensija bija tikpat liela, bet bieži netika laikā izmaksāta, kaut arī Prezidents un premjerministrs daudzreiz bija solījuši stāvokli radikāli uzlabot. Kurjers saņēma piecdesmit tūkstošus baksu un atbildēja par visu. Spēcīgais puisis zvilnēja uz blakus plaukta. Viņam nebija gandrīz nekādas bagāžas, bet ieroča vietā — rokas, kājas un liels virtuves nazis, ar kuru viņš laiku pa laikam nogrieza biezas vārītas ciesas šķēles. Ar šī necilā arsenāla palīdzību viņš varēja aizraidīt uz viņpasauli piecus, bet pēkšņa uzbrukuma gadījumā — septiņus vīrus. Viņš brauca bez apsardzes, tāpēc ka lieki cilvēki — lieka uzmanība un liekas valodas. Un vēl: ja kāds uzodīs tik milzīgu summu, tad pat divdesmit vīri ar automātiem neko neglābs…

Pārvešanas veiksme bija atkarīga no slepenības un acīs nekrītošas pelēkas ikdienības. Tikai tāpēc tika izraudzīts šis vilciens. Groznijas, Mahačkalas un Vlaclikaukāzas sastāvus pastāvīgi' apgramsta, tāpēc viņi iekāpa Mineraļ- nije Vodu stacijā, izlikdamies par bēgļiem, un pazuda starp Pjatigorskas, Žeļeznovodskas, Esentuki sanatoriju atpūtniekiem, kuru pēc mūsdienu vēriena nebija diez cik daudz. Arī vietu karšu vagons bija izraudzīts ar nodomu: kupeju, it īpaši guļamvagoniem vienmēr pievērsta pastiprināta uzmanība.

Aiz šķērssienas pusmūža cilvēku kompānija dzer vīnu un spēlē kārtis, otrā pusē sēž divas sievietes ar bērniem un pendeļu kaudzi, viņas brauc meklēt laimi galvaspilsētā, vagonu sānu vietās kāda sārtvaidze studente amizējas ar karavīru. Viss kā parasti…

Kurjers dzer tikai minerālūdeni no litra pudeles, nemeklē izklaidēšanos ar meitenēm, izvairās no iepazīšanās ar ceļabiedriem. Gan viņš, gan arī veča — abi ir krievi, tāpēc starpnacionālā kara laikā viņiem iet secen vairākas problēmas. Jautājuma morālā puse kurjeram ir vienaldzīga, viņš nejūtas kā citticībnieku spiegs. Viņš ir pieradis pie sadzīves neērtībām, viņu nekaitina troksnis, smakas, saspiestība, viņš nesajūt, ka no vedamās kravas nāk varas, nāves, nodevības smaka. Viņu neinteresē, kur aizies nauda, viņš nezina, ka ar šo naudu tā otra puse mēģina sev nopirkt pasauli, viņš cieši iegaumējis tikai vienu: viņa personīgā dzīve atkarīga no vecā, noplukušā čemodāna saglabāšanas. Sī nav pirmā reize, kad viņš liek dzīvību uz spēles, agrā jaunībā viņš to darīja aiz azarta, tagad — naudas dēļ. Pienācis laiks, kad cilvēks, kas nedreb par savu ādu un prot durstīt citus, var dzīvot bez bēdu. Nav svarīgi, ar ko viņš nodarbojas — ar miljoniem dolāru piedzīšanu no parādniekiem, maksas slepkavībām, zagļu kolektīvā īpašuma apsargāšanu vai «zaļo» pārvadāšanu.

Viņš ir aizmirsis savu īsto vārdu, un viņam nav pastāvīgas adreses, nopelnītos «kāpostus» viņš neuztic bankām, bet glabā drošā vietā, cerēdams pēc pāris gadiem nopirkt villu Kiprā. Tiesa gan, viņam nav ne jausmas, kā jādzīvo Kiprā, kādā valodā tur jārunā un ko viņš tur darīs, taču tas nav galvenais — galvenais ir mērķis; ja cilvēkam ir mērķis, tad nav nemaz tik sāpīgi saņemt lodi pakausī.

Vdciens tuvojās Rjazaņai. Pēc dažām stundām veča izstieps nodriskāto čemodānu uz Kazaņas stacijas laukuma un ieliks automobilī, kas vienā un tai pašā vietā stāv jau vairākas dienas, jo neviens nedrīkst zināt precīzu datumu, kad tā ieradusies. Un tad viss būs galā.

Bet visam bija jābeidzas stipri agrāk, tāpēc ka Rjazaņā kurjeru gaidīja pulkveža Rubina grupa. Kad tika apspriests akcijas plāns, radās zināmas domstarpības: izvēlēties variantu bez asinsizliešanas vai… Parasti tik lielas summas labprātīgi neviens neatdod, bet labākais līdzeklis pret sarežģījumiem — enerģiska rīcība ar pārsteiguma momenta izmantošanu. Bet atstāt aiz sevis liekus līķus arī nav diez cik saprātīgi… Vienojās par kompromisa variantu: Rubins realizēs spēka un psiholoģisko ietekmēšanu, Zimins viņu nodrošinās ar pretgājienu, bet Morda- kovs — ar beztrokšņa PSS. Ja kurjers būs veiklāks par pulkvedi, viņam būs jāmirst, ja ne — viņš paliks dzīvs.

Vismaz līdz tam brīdim, kad satiksies ar naudas saimniekiem.

Iešņācās bremžu sistēmas pneimatika, noklabēja vagonu sakabes, aiz logiem, vilcienam bremzējot, aizvien lēnāk slīdēja stacijas ēkas. Kareivītis aizsteidzās pēc saldējuma savai draudzenei; izlēcis ārā uz perona asfalta, viņš, ne pie viena nevērsdamies, skaļi noteica:

—  Sešpadsmitā vieta.

Tamburā steidzīgi iekāpa četri cilvēki — divi miliča formā, divi privātās drēbēs. Viņi devās pa gaiteni uz priekšu, un no vagona otra gala viņiem pretim nāca tāda pati grupa. Abas grupas satikās tām vajadzīgajā vietā.

—  Vai pilsonis Kļemanovs? — jautāja vecākais — plecīgs, gara auguma vīrietis ar apdeguma rētu uz labā vaiga.

Kurjers nodrebēja. Šis uzvārds bija palicis tālā jaunībā, tas nepavisam nebija saistīts ar pēdējo gadu darbību, it īpaši ar šodienas notikumu. Un gaiteni aizsprostojušo cilvēku sejas nepieļāva domu par nejaušību. Virtuves nazis it kā pats ielēca trenētajā plaukstā, bet daudz straujāks trieciens pa pieri vareno augumu nogāza augšpēdus. Viss notika vienā mirklī.

—  Vai narkotiku pārvadā, vecā stulbene? — draudīgi noprasīja cilvēks ar rētu. — Vecumdienas gribi cietumā pavadīt?

Straujā notikumu attīstība izsita veču no līdzsvara. Viņai vairs negribējās ne spiegt, ne kliegt, ne arī krist ģībonī. Viņai bija aizdomas, ka čemodānā guļ kaut kas nelikumīgs, bet cerēja, ka tas nekad nenāks dienasgaismā. Turklāt viņa stipri bija paļāvusies uz savu aizstāvi, kas tagad nesamaņā gulēja uz plaukta. Šajā situācijā, kad uz spēles bija likta brīvība, simt piecdesmit tūkstošiem rubļu vairs nebija nekādas nozīmes…

—   Es neko nezinu, tas viss pieder viņam…

Veču viegli novilka no plaukta, novēla apsaitēto čemodānu, ass nazis acumirklī uzšķērda saskrāpēto dibenu. Ārzemju naudas žūkšņi ātri pārceļoja uz brezenta maisu.

—  Kā tad nu būs, vai izsēdināt tevi no vilciena? — Rubins jautāja.

—  Par ko, mīļais? Pažēlo, večiņu! Es te neesmu ne pie kādas vainas… — viņa taisnojās.

Večai bija retūrbiļete no Maskavas, tāpēc izsēdināšana pusceļā viņai likās kā īsta katastrofa.

—  Tad sēdi un gaidi izmeklētāju, izstāsti viņam visu, kas un kā…

—   Izstāstīšu, mīļais, kā likts, izstāstīšu.

Kurjeram caur apģērbu iešļircināja promedolu un pēc tam iebāza kabatā vēl dažas ampulas. Visa operācija bija ilgusi trīs minūtes.

* * *

Katafalkam līdzīgais astoņvietīgais renglers spēji nobremzēja, atstādams uz asfalta negaidīti nobloķēto riteņu melnās sliedes. Šoferis nesteidzīgi izkāpa no automobiļa un, pametis to neaizslēgtu, devās uz durvīm, pie kurām bija uzraksts «Maskavas pilsētas Centrālā apgabala prokuratūra». Aiz viņa soli iepakaļ gāja divi pavadoņi. Milicijas postenim pie durvīm automobiļa vadītājs uzrādīja pavēsti, kas pilsoni Cerepanovu uzaicināja ierasties pie izmeklētāja Lanska, lai sniegtu liecinieka liecību. Viņš uzrādīja arī Krievijas pilsoņa pasi, kas bija izdota Ivanam Anatoljevičam Čerepanovam ar pastāvīgu pierakstu galvaspilsētā. Viņa pavadoņi uzrādīja firmas «Argus» privāto sargu apliecības. Visi dokumenti bija kārtībā.

Izmeklētāja kabinetā Cerepanovs iegāja viens, sargi palika gaitenī. Uz cietiem krēsliem grūtsirdīgi sēdēja claži cilvēki, aiz vairākām vienādām, ar brūnu dermatīnu apvilktām durvīm, pie kurām bija piestiprinātas oficiālas plāksnītes, tika izlemts viņu vai arī viņu tuvinieku liktenis. Krēslainā kaktā pašā gaiteņa galā pret čīkstošu krēsla atzveltni bija atspiedies liela auguma vīrietis drapa mētelī un adītā cepurītē. Acis bija aizvērtas; 110 malas likās, ka viņš snauž, bet patiesībā Galvenās izlūkošanas pārvaldes operatīvās nodaļas darbinieks, pēc iesaukas Karls, uzmanīgi novēroja tikko ienākušos cilvēkus. Kabinetā iegājušais «liecinieks» bija pazīstams bandīts ar iesauku Miroņgalva, tas bija viņš, kas pirms dažām nedēļām bija nošāvis Galvenās izlūkošanas pārvaldes atvaļināto majoru Sivkovu. Sargi, viņa rokaspuiši, bija piedalījušies slepkavībā pie «Zelta apļa».

Uz šo trīs vīru sirdsapziņas gulēja daudz noziegumu, bet katru reizi viņiem bija izdevies izkulties sveikā. Arī tagad, raugoties no likuma viedokļa, diezin vai viņiem kas draudēja. Taču nekad agrāk viņi nebija noslepkavojuši Galvenās izlūkošanas pārvaldes virsnieku un tāpēc nezināja, kādas sekas būs šādai rīcībai.

Pilsonis Čerepanovs ērti iekārtojās uz krēsla, kā saimnieks pārlaida skatienu kabinetam un, atļauju nelūdzis, aizsmēķēja. Tuklvaidzis Lanskis viņam neko neaizrādīja, viņš labi zināja, kas patiesībā ir «liecinieks», sajuta no tā izstarojam nicinājumu un zvērisku cietsirdību un vēlējās pēc iespējas ātrāk tikt galā ar obligāto procedūru.

Pratināšana ilga pusstundu. Parakstījies par kriminālatbildību nepareizas liecības sniegšanas gadījumā, Čerepanovs paskaidroja, ka nekad nav bijis pie restorāna «Zelta aplis», ka pilsoni Sivkovu, kas redzams fotogrāfijā, nekad nav sastapis, ka ieroči viņam nekad nav bijuši. Kādu laiku viņš patiešām uz pilnvaras pamata braucis ar mersedesu, kas sadedzināts pie «Zelta apļa», bet dienu iepriekš automobilis nozagts no viņa mājas pagalma, bet viņš to uzzinājis tikai nākamajā dienā. Viņš nezina, kas mašīnu aizdzinis un aizdedzinājis, jo ienaidnieku un nelabvēļu viņam nav. i >

«Liecinieka» reputācijai un operatīvajai informācijai, kas bija iegūta par viņu, nebija pierādījuma spēka, bet tiešu — lietisku pierādījumu nebija, tāpēc šai pratināšanas reizei vajadzēja būt pēdējai. Apmēram tā Lanskis iepriekšējā dienā bija paskaidrojis nogalinātā bijušajam darbabiedram. Šis varena auguma vīrs ar neizteiksmīgu seju neteica, kur īsti viņi kopā strādājuši, bet izmeklētājs prata izlasīt un atšifrēt uzrakstu uz nogalinātā majora pulksteņa. Pašreiz, skatīdamies Čerepanova bezkaunīgajā, demonstratīvi vienaldzīgajā ģīmī, Lanskis piegāja pie seifa, izņēma un nolika uz galda lietisko dokumentu.

—  Tas, kurš tika nogalināts, bija īpašs cilvēks. Ļoti īpašs cilvēks.

Miroņgalva neapzināti paņēma rokā pulksteni, ielūkojās ciparnīcā. Tajā bija attēlota Galvenās izlūkošanas pārvaldes emblēma — sikspārnis ar izplestiem spārniem virs zemeslodes. Nezinātāju labā simbolikā bija ierakstīts ari paskaidrojums: «Militārais izlūkdienests».

Bezkaunīgajā ģīmī parādījās vēl uzsvērtāka vienaldzība.

—  Un kas no tā? — pilsonis Cerepanovs brīnījās, un hipertrofētie uzacu loki viņu padarīja līdzīgu neandertālietim.

—   Nekas, — Lanskis atbildēja un pievāca pulksteni. — Viņa dēļ daudzi spers zemi gaisā…

«Liecinieks» piecēlās.

—   Kāda man gar to daļa, — viņš noburkšķēja, bet lanskis apmierināts pamanīja, ka sabojājis viņam garastāvokli. Vairāk neko viņš nebija varējis izdarīt.

Karls redzēja, ka Miroņgalva iznāk 110 kabineta un ātri dodas pa kāpnēm lejā, uzbudināti kaut ko stāstīdams saviem pavadoņiem. Karls gāja nopakaļ, kabatā klakšķinādams vērstā mikrofona taustiņus. Mikrouztvērēja kapsula tūlīt ausij pievadīja dedzīgu žargona sarunu.

—  …tas pāķis, tur pie tā kroga, izrādās, bijis slepenais… Izmeklētājs teica: sāksies liels tesiņš…

—   Pie kāda kroga? Mums to pāķu tik daudz bijis…

—   Pie tā, kur iekritām, vai neatceries?

—  Ak tas suņanagla! Viņš to bija pelnījis!

—   Kāda nozīme, kas viņš bijis! Vai mazums mentu esam dirsinājuši!

Karla sejā nenodrebēja ne muskulis. Šie gnīdas neko nesajēdz no speciālo dienestu atšķirībām, viņiem visi cilvēki ir vienādi, viņi neatceras pat to, ko nogalinājuši, toties ir pārliecināti, ka neviens viņus nesodīs. Pats bargākais sods, kas viņiem draud, ir pāris gadu nosacīti. Bet pašlaik šī trīsvienība un vēl četri aktīvi Cerepanova grupējuma biedri nosacīti dzīvo šai pasaulē. Viņi vēl elpo, kustas, sarunājas, kārto savas lietas, nenojaušot, ka faktiski jau ir līķi.

Melnais renglers pagriezās un, it kā nekas īpašs nebūtu, sāka braukt satiksmes kustības pretējā virzienā. Ne jau tāpēc, lai aizbēgtu no iespējamās «astes», nē — šiem zēniem likās, ka tā ir ērtāk. No kā gan baidīties?

Karls nedomāja sekot viņiem pa pēdām. Jau vairākas dienas banda tika uzmanīta, un visi tās plāni bija zināmi. Šodien pulksten četros vasarnīcā pie Miroņgalvas paredzēta kārtējā sapulcēšanās. Maz bija tādu, kas zināja, ka tā nenotiks. Galvenās izlūkošanas pārvaldes «torpēdas» bija noteikušas, ka pulksten sešpadsmitos piecpadsmit iestājas tā saucamais «C» laiks — speciālie dienesti visā pasaulē šādā veidā kodē aktīvu akciju sākšanos, un šis apzīmējums attiecas kā uz liela mēroga, tā arī uz lokāla rakstura akcijām.

Miroņgalvas grupējumā bija septiņas brigādes, pa pieciem cilvēkiem katrā. Senāk tas iekļāvās Dienvidrietumu sabiedrībā, bet pēc tam, kad Sirmais tika nogalināts un bez vadības palikušo organizāciju nākamā attiecību kārtošanas sanāksme pamatīgi izretināja, Miroņgalva nolēma nošķirties un dzīvot uz savu roku. Viņa grupējums izcēlās ar ārkārtīgu bezkaunību un nežēlību un tāpēc droši turējās savā teritorijā, kaut arī skaitliski nebija liels. Konkurenti zināja, ka miroņgalvieši bez domāšanas laiž darbā ieročus, un centās neiekulties nepatikšanās.

Kriminālā Maskava vēl atcerējās, kā Diždeguns pirms gada bija sadomājis viņus pakļaut savai varai un noteica Miroņgalvam satikšanos, lai to iesaistītu iepriekšējās sarunās, bet nepaguva ne izkāpt no automobiļa: viņu un četrus pavadoņus apšāva ceļā uz norunāto satikšanās vietu, bet mašīnu aizdedzināja. Protams, Miroņgalva neatzinās, bet viss jau tāpat bija skaidrs, atlika tikai gaidīt pamatīgu karošanu. Tomēr Diždegunam nebija ne tuvu draugu, ne radinieku, bet lietišķie partneri slepkavību neuztvēra kā savas personības aizskaršanu — Banāns kļuva par līderi un objektīvi bija pateicīgs Miroņgalvam, turklāt, iesaistoties slaktiņā, var zaudēt visu… Banāns nolēma izlikties, ka noticējis Miroņgalvas nevainīgumam, bet ieinteresētās personas, kas sekoja notikumu attīstībai, izdarīja attiecīgus secinājumus…

Grupējuma saietos parasti sapulcējās cilvēku piecpadsmit: Miroņgalva, viņa tuvākie palīgi Pelēkais, Klibais un Baigais, septiņi brigadieri un daži daudzsološi «buļļi». Vasarnīcu sāka apsargāt stundu pirms sākuma, vadoņi atbrauca precīzi noteiktā laikā, katrs ar savu eskortu. Sācli drošības pasākumi likās pilnīgi pietiekami, un viņi jutās drošībā.

Galvenās izlūkošanas pārvaldes «torpēdām» gaidāmā akcija bija tipveida kaujas uzdevuma «Pretinieka nocietināta komandpunkta iznīcināšana» vienkāršots variants. Dažus apbruņotus kriminālnoziedzniekus taču nevar salīdzināt ar ASV jūras kājnieku rotu, britu gaisa desantniekiem vai pat irāņu reindžeriem, bet divstāvu ķieģeļu vasarnīcu — ar stratēģisko raķešu daļu bruņotajiem betona vadības mezgliem. Turklāt darbība notiks pašu teritorijā, tāpēc pilnīgi atkrīt atiešanas un eksfiltrācijas problēmas.

Pārvaldes vadība akciju nebija sankcionējusi, lai gan operatīvās daļas priekšniekam apakšpulkvedim Golubov- skim padoto darbinieku nodoms bija zināms un principā viņš tam piekrita. Tāpēc ka darbinieku, kaut ari bijušo darbinieku, nesodīta slepkavošana neveicina personālsastāva morālās pašsajūtas nostiprināšanos.

Piedalīties operācijā izteica vēlēšanos septiņi «torpēdas», kas vistuvāk pazina nelaiķi Sivkovu. Dalībnieku skaits bija pilnīgi pietiekams, pat pārpārēm. Ekipējums bija parastais: aizsardzības trešā līmeņa bruņuvestes, ķiveres ar ložu drošu sejsegu, 7,62. kalibra beztrokšņa pistoles PSS, deviņmilimetru beztrokšņa automāti A-91 ar palielināta smaguma lodēm, kas īsā distancē atrauj locekļus. Bez tam katram bija nazis un pa divām rokas granātām.

Lai mazinātu risku, Karls ierosināja izmantot tā saucamo mūķīzeri, pārējie viņam piekrita. Tieši no prokuratūras Karls un Francs aizbrauca pēc Baigā, kas bija izraudzīts šī «instrumenta» lomai. Pēc stundas parasta izskata volga ar forsētu motoru un bruņotiem bortiem atgriezās bāzē. Atvēris bagāžnieku, Francs ar vienu rāvienu izcēla smagu brezenta saini un bez ceremonē- šanās to nometa uz akurāta asfalta celiņa, kas vijās starp zilganām eglītēm. Karls ar nazi pārgrieza rupjo saiti.

Zaļoksnējais, plecīgais vaislas bullis ar plakanu degunu un mazām, šaurām ačelēm — astoņdesmit devītā gada Barnaulas pussmagā svara boksa čempions — pašreiz bija bāls kā līķis, nepārtraukti žagojās un kā apdullis šķobīja rētām izkropļoto muti. No zemes viņš mežonīgām acīm lūkojās augšup uz pusaplī stāvošajiem vīriem — Goru, Pjēru, Riku, Polu un Džeku. Viņš nodarbojās ar riskantu amatu un pastāvīgi bija gatavs uzbrukumam. Divi sargi gaitenī, tērauda durvis, nežēlīgi nikns, nevaldāms bulterjers, kabatā pistole ar iebīdītu patronu, paša niknā un cietsirdīgā griba, dzelžainie muskuļi un zobu izdauzīšanas iemaņas un, visbeidzot, arī grupējuma draudīgā reputācija viņam deva pilnīgu drošības sajūtu. Viņš nespēja saprast, kādēļ nekas no tā nav līdzējis…

—  Piecelties, marš uz priekšu! — Karls spalgi iebļāvās un ar smagu puszābaku jūtami ieblieza bijušajam bokserim pa krustiem. Skaļajam kliedzienam un spērienam bija jāpalīdz pārvarēt valodas barjeru tādā gadījumā, ja satvertais gūsteknis nepārvaldītu Eiropas pamatvalodas.

Ar mokām noturēdams līdzsvaru, Baigais smagi piecēlās. Viņa rokas uz muguras bija ieslēgtas smalkos Hon- kongas roku dzelžos, kas bija uzlikti uz īkšķiem. Ieslēgtajam strauji žestikulējot, dzelži savilkās, tāpēc viņam vajadzēja izturēties ļoti piesardzīgi.

—   Uz kurieni? — Francs iejautājās.

—  Uz lapeni, — Gors atbildēja. — Lai neuzspridzinātu māju, ja kas atgadās…

Kas zina, cikreiz Baigais bija uzbrucis cilvēkiem, piekāvis viņus, iesprostojis bagāžniekā, pieķēdējis pie apkures radiatora vai iespundējis pagrabā; viņš zināja, cik iedarbīgs ir rupjš fiziskais spēks, ko neierobežo ne morāle, ne likumi. Pašreiz tieši šādu spēku pārstāvēja septiņi cits citam līdzīgi vīri ar apņēmīgu seju un acīm, kas nepazīst šaubas. Šādas sejas un acis mēdz būt milicijas speciālo uzdevumu vienību vai Krievijas sabiedriskās drošības dienesta kaujiniekiem, ne jau velti viņa puiši tiem nekad nepretojas.

Lapene atradās patālu no kārtīgi apsaimniekotā divstāvu namiņa, kas bija būvēts no sarkaniem ķieģeļiem. Lapenes grīdu veidoja mozaīkas plāksnīšu aplis, kura vidū stāvēja koka galds, kam visapkārt bija nolikti soli. Spriežot pēc stieplēm, kas bija novilktas gar kupoheida jumta malām, vasarā šeit zaļoja vīnstīgas. Uz galda gulēja Baigajam nepazīstamas konstrukcijas automāti un citi kaujas uzkabes priekšmeti, arī tos viņš nekad vēl nebija redzējis.

—  Tā, šeit nu mēs tevi apbruņosim, — Gors uzticības pilnā balsī pavēstīja, it kā viņi būtu domubiedri un abiem būtu kopējs, daudzreiz pārrunāts rīcības plāns.

Plata, pat pēc izskata stipra josta cieši apņēma bijušā pussmagā svara, bet tagad jau pilnīgi citas kategorijas cīkstoņa izblīdušo vēderu. Noknikšķēja komplicēts slēdzis. Pie jostas visās četrās pusēs rēgojās smagas pus- sfēras.

—  Tie ir plastikāta lādiņi, — Gors paskaidroja joprojām uzticības pilnā balsī. — Ja uzsprāgs, no tevis ne kripatiņas nepaliks. Gaisā izkūpēsi!

Viņš kaut ko noknikšķināja. Uz sprādzes sāka mirgot maza neona spuldzīte.

—   Gatavs. Ja mēģināsi atāķēt vai pārgriezt — vāks! Vai pazīstamu sapieru tev nav?

Baigais papurināja galvu. Viņam likās, ka tas viss notiek murgpilnā sapnī. Un ne ar viņu.

—  Tev neveicas, — Gors līdzjūtīgi atsaucās. — Lai gan jāsaka, ka kurš katrs sapieris ar to netiktu galā. Nepavisam ne. Ja no simta viens, arī tas būtu daudz. Turklāt — mēs tevi nepametīsim… Vērosim katru soli. Un klausīsimies. Te ir raidītājs…

Viņš pie jostas rūpīgi piestiprināja nelielu ripiņu un pasmaidīdams uzsita Baigajam uz pleca.

—  Teicami! Tagad tu esi gatavs darbam.

—  Kādam darbam? — Baigais jautāja, ar grūtībām kustinādams it kā pamirušās lūpas.

—   Dosies uz apspriedi pie Miroņgalvas, bet mēs paklausīsimies, par ko jūs tērzējat. Pēc tam atgriezīsies pie mums, un mēs tev to noņemsim… Aparatūra taču maksā naudu, turklāt pamatīgi lielu.

Tātad tie ir menti! Un tie negrasās viņu nožmiegt! Baigais atguva drosmi un sāka drudžaini prātot, kā izkulties no šīm nepatikšanām. Vislabāk būtu uzrakstīt uz papīra, ka viņus noklausās, lai tad puiši sapļāpā dažādas aplamības… Bet pēc tam viņi noņems šo sedulku, nekas cits neatliks. Un vispār — no kurienes menti dabūjuši spridzekļus? Varbūt ķer uz muļķa… Nekas, kad atbrīvos, noskaidrosim…

Baigais nezināja, ka viņam ir darīšana ar profesionāļiem, kurus nevar apvest ap stūri. Viņš nezināja, ka viņam nav izrakstīta biļete turp un atpakaļ, viņš neko nenojauta par lādiņa uzspridzināšanas distantpulti, un viņam nebija nekāda priekšstata par psihotropo preparātu ASD.

Kad adata iedūrās apakšdelmā, viņš sarāvās.

—   Ko jūs darāt, maitas gabali… Kāpēc durstāt?

—   Nebaidies, draudziņ! — Gors mierināja. — Tas ir nomierināšanai. Tūlīt tu jutīsies labi… Bet tagad uzmanīgi klausies, ko tev teikšu, un aizliec aiz auss…

Patiešām, ķermeni pārņēma patīkams gurdenums, galva pielija ar skanīgu tukšumu gluži kā pēc prāvas morfina devas. Sasprindzinājums izgaisa, viņš atslābinājās un nomierinājās. Jostai, spridzekļiem un mikrofonam vairs nebija nekādas nozīmes. Viņš vispār tos bija aizmirsis. Toties katrs vārds, ko monotonā balsi izrunāja Gors, iespiedās apziņā kā nelokāms pienākums.

—  …neko nestāsti, nedod nekādus mājienus, izturies dabiski. Jaku nevelc nost, raugies, lai neviens tev nepieskaras. Apsēdies nevis malā, bet vidū, tā, lai tev visapkārt būtu cilvēki…

Pilnīgi dabiski un derīgi padomi, citādi izturēties viņam nemaz nenāktu prātā. Pateicīgi smaidīdams, viņš pamāja ar galvu rūpīgajam biedram.

—  Noņemiet roku dzelžus! — kāda balss pavēlēja. Un šis rīkojums Baigo galīgi pārliecināja, ka viņš atrodas starp draugiem. Nezin kādi smerdeļi sasprādzēja viņam rokas, bet tūlīt drauģeļi atbrīvos savu amata brāli — tā vienmēr ir bijis un vienmēr tā būs…

Miroņgalvas «ligzda» atradās Malahovkā. Pirms diviem gadiem viņš no kādreiz visā tautā plaši pazīstama mākslinieka, ko ekonomiskie pārkārtojumi bija iedzinuši nabadzībā, nopirka nošķiebušos koka namiņu, noārdīja to un pēc savās aprindās pieņemtās mocies uzbūvēja trīsstāvu savrupmāju ar pazemes garāžu, saunu un personisko cietumu. Ap trīstūkstoš kvadrātmetru lielo teritoriju viņš no Itālijas ķieģeļiem uzcēla augstu, blīvu žogu, kas bija dārgāks par blakus stāvošajām arhimandrita un atvaļināta ģenerālpulkveža vasarnīcām. Starp citu, šādu žogu un savrupmāju kādreizējā aristokrātiskajā Malahovkā saradās aizvien vairāk un vairāk, tās izspieda Piemaskavai tradicionālās būves, kas izskatījās pēc strazdu būriem ar naivām logu apmalēm un stiklotām verandām. Analoģisks process notika visā Krievijā — mainījās dzīves līmeņa standarti, panākumu etaloni, izzuda labā un ļaunā kritēriji. Simtdolāru banknošu paciņas, kas oda pēc noziegumiem, bez pūlēm izspieda darba, radošos un zinātniskos nopelnus, skaļā, bravūrīgā un neaudzinātā «jaunā šķira» ar elkoņiem un ceļgaliem izgrūstīja bijušo Krievijas eliti.

Pulksten piecpadsmitos četrdesmit piecās bija sapulcējušies jau gandrīz visi, tieši sešpadsmitos punkts punktā piebrauca Miroņgalvas melnais džips un Klibā trīs simti divdesmitais mersedess. Pa masīviem metāla vārtiem viņi iebrauca teritorijā. Brigadieru automobiļi palika ārpusē, gar tiem cienīgi staigāja divi klauni jakās, kas uz vēdera bija piepūtušās kā buras. Karls nespēja viņos noskatīties bez nicīgas zobgalības. Viņš, Francs un Gors bija paslēpušies birzītē tieši pretim vārtiem. Neieraudzīt trīs cilvēkus simt metru attālumā starp kailiem koku stumbriem varēja tikai galīgi kretīni.

Pedantiskais Francs noņēmās ar automātu. A-91 bija izmēģinājuma paraugs, pielādēts tas svēra tikai divarpus kilogramus un ar saliekamu laidi bija trīsdesmit septiņus centimetrus garš. Tiesa gan, pašreiz klusinātājs to pagarināja vēl par piecpadsmit centimetriem. Atvienojis divdesmit lādiņu magazīnu, Francs piesardzīgi iebīdīja stobrā divdesmit pirmo patronu. Patronas gandrīz visā garumā bija parastās kalašņikovietes, tikai galā čaulīte nesašau- rinājās kā pudele, bet tik tikko manāmi saplūda ar lielu, trulu lodi, kas svēra sešpadsmit gramus — bezmaz vai tikpat, cik trīs PM lodes.

Gors klausījās, ko ziņo radioraidītājs no Baigā jostas. Skaņa mazliet «peldēja», likās, ka cilvēki sarunājas lielā, akustiskā telpā. Patiešām, apspriede notika kamīna zālē ar augstiem griestiem un šauriem bultveida logiem. Zālē bija tikai garš koka galcls un smagi krēsli ar kokgriezumiem izrotātu atzveltni. Dažreiz saietus papildināja cienasts, taču šodien uz pulētajiem koka dēļiem stāvēja tikai alus pudeles.

Kamīna zālē pavisam bija sanākuši septiņpadsmit cilvēki, lai gan pie galda varēja piesēsties vismaz trīs desmiti. Miroņgalva, kā vienmēr, ieņēma vietu galda galā, pa labi apsēdās Pelēkais un Klibais, pa kreisi parasti sēdēja Baigais, bet šoreiz viņš bija iekārtojies starp Mežoni un Acīgo.

—   Kas ielavījies Kazimira juvelierveikalā? — Miroņgalva noprasīja tādā balsī, kas neko labu nesolīja. —Vai gribat karu ar Banānu? Tas ir viņa punkts!

—  Manējie tur nav bijuši! — Pelēkais pasteidzās atsaukties.

—   Manējie arī ne! — Klibais salēcās.

—   Mūsējie nav pie vainas…

—   Es ari neko nezinu.

Miroņgalvas uzmācīgais skatiens apstājās pie bijušā boksera.

—   Bet ko tu klusē? Vai tu to esi nostrādājis?

Baigais it kā iznira no narkotiska miega.

—  Es vispār nekādu Kazimiru nepazīstu, — viņš taisnojās, un viņa daudz cietušās lūpas savilkās pašreiz galīgi nepiedienīgā smaidā. — Es to juvelieri ne acis neesmu redzējis…

Miroņgalva pārskaitās.

—  Ko tu smīkņājies? Piepumpējies kā vāte! Uz kurieni tu esi atnācis?

Gora pulksteņa minūšu rādītājs sasniedza ciparu 3. «C» laiks bija klāt! Pirksts, kas bija tik stingrs kā tērauda tapa, nospieda distances spridzekļa podziņu.

Pats sevi uzbudinādams, Miroņgalva izrāva no jostas pistoli. Viņš nešaubīgi varēja nošaut vienu no saviem tuvākajiem rokaspuišiem, un visi to zināja. Mežonis un Acīgais parāvās malā.

Sai mirklī Baigais nozuda riņķveida sprādziena dārdoņā un liesmās. Uguns mēles un sīkas tērauda bumbiņas pārvērta par asiņainu masu gan Mežoni un Acīgo, gan arī visus pārējos, kas kopā ar viņiem sēdēja vienā rindā. Pretim sēdošajam Ķivulim tika sadragāts krūšu- kurvis, bet pakaļējais lādiņš sakapāja kamīna zāles rotu — bruņinieku bruņas un ieročus. Apgāzās un vairākus metrus aizlidoja smagais ozolkoka galds, saspiezdams beigto Ķivuli un viņa kaimiņus. Kaktā tika iemests arī Miroņgalva, kas joprojām bija cieši sažņaudzis vairs nevajadzīgo pistoli. Sprādziena vilnis bija izsitis logu rūtis.

Karls redzēja, ka klauni, slēpdami automātus zem jakām, sastingst jocīgā pozā, bet pēc mirkļa atgūstas un ieskrien pagalmā. Pa grantēto ceļu bez trokšņa tuvojās pelēka volga.

—   Ejam!

Karls, Francs un Gors, uzlikuši ķiveres, metās uz priekšu. Pa pirmā stāva logiem vēlās ārā pelēki, sīvi smakojoši dūmi. Seši vai septiņi «buļļi» apjukuši šaudījās gar parādes durvīm. Tie bija apsardzes puiši, tāpēc nebija iekļuvuši nāvei nolemto sarakstā un varēja cerēt uz izglābšanos. Un viņi šo iespēju izmantoja: ieraudzījuši nezin no kurienes uzradušos robotiem līdzīgos vīrus ar šaušanai paceltiem automātiem, «buļļi» acumirklī nometa ieročus un pacēla rokas gaisā.

—   Gar zemi! — Karls uzbrēca. — Gulties, mirlas!

Pagalmā parādījās arī Pjērs un Riks. Atstājuši sargus viņu ziņā, trīs «torpēdas» ielauzās sagrautajā kamīna zālē. Un tūlīt atdūrās pret šāvieniem.

Bac! Bac! Bac! Viena lode nožvīkstēja gar Karla ķiveri, otra atsitās pret titāna plāksnīti uz Gora krūtīm. Mi- roņgalva šāva tieši no grīdas, bet viņam nebija lemts nospiest mēlīti vēlreiz: īsa Franča automāta kārta bez trokšņa viņu sakapāja gabalu gabalos.

Pelēkais bija tik apjucis, ka neko nesaprata, viņam pat likās, ka zaudējis dzirdi: automāts drebinājās bez skaņas, lēni, gluži kā kinofilmā, vēdekļveidīgi griezdamās lidoja čaulītes, klusēdams, strupu, neredzētu pistoli cilādams, viņam virsū nāca kāds stāvs — it kā ūdenslīdējs, it kā ugunsdzēsējs vai kosmonauts… Stobra melnā acs bez trokšņa izspļāva vārpstveida lodi, deniņu kauls ieliecās un apdullinoši sašķīda, izlaizdams cauri tombaka apvalkā ieslēgtu svina pikuci.

Plecā ievainotais Klibais pēc ieraduma izvilka no kabatas «citroniņu», bet spēku zaudējušie pirksti nevarēja saspiest tapas ūsiņas, viņam atlikušie mirkļi iztecēja kā smilšu pulkstenī — Gors nospieda sprūdu.

— Kur ir Mežonis? — Karls jautāja, pacēlis ķiveres sejsegu, kas apgrūtināja redzēšanu, un ielūkojās uz grīdas guļošajos cilvēkos. Pulvera un sprāgstvielas kodīgā smaka kņudināja nāsis; nesagatavotam cilvēkam šķebīgi saldā asiņu smaka varēja izraisīt vemšanu.

No septiņpadsmit bandītiem dzīvi bija palikuši pieci, septiņi. Notiesāto sarakstā viņu vārdu nebija, tāpēc «torpēdas» operāciju izbeidza. Tik un tā grupa savu uzdevumu jau bija izpildījusi ar uzviju.

Pjērs un Riks neatraisāmi sasēja sargiem rokas un kājas, Pols un Džeks sabojāja visas automašīnas un piesedza biedru aiziešanu. Vienīgi kinofilmās dzīvi palikušie bandīti no aizmugures atklāj uguni pret vajātājiem, reālajā dzīvē pārbiedētiem un demoralizētiem noziedzniekiem tas nenāk ne prātā. Tomēr, ja pastāv teorētiska iespēja, jārīkojas tā, lai to novērstu, tāpēc divi automāti pēc kārtas aptaustīja visus fasādes logus. Nekāda kustība aiz izsistajām un veselajām logu rūtīm nebija manāma…

Briesmas tuvojās no citas puses. Baigā «gorillas» atjēdzās pusstundu pēc šefa nolaupīšanas, ar grūtībām atbrīvojās no saitēm un steidzās brīdināt pārējos. Sarkana nobružāta ņiva apstājās pie pavērtajiem vārtiem, no kabīnes izlēca divi plecīgi spēkoņi ar deģenerāta seju. Viens bija sažņaudzis automātu AKM ar nozāģētu laidi, otrs — saīsinātu divstobreni ar karteču. No kartečas «torpēdām» nebija jābaidās, bet no AKM lodēm trešās klases bruņuvestes nevarēja pasargāt.

Pjērs un Riks saskrējās ar atbraucējiem tieši tai mirklī, kad nāca ārā pa pagalma vārtiņiem. Galvenās izlūkošanas pārvaldes operatīvie darbinieki operācijas laikā nekad neatslābinās — daudzus gadus viņiem speciāli māca, ka briesmas var parādīties tad, kad pats grūtākais jau palicis aiz muguras. Tomēr Pjērs bija noņēmis ķiveri un nesa to labajā rokā, bet automātu bija uzkāris uz labā pleca, tāpēc viņam nebija iespējams zibenīgi atklāt uguni. Tā bija ļoti nopietna kļūda, turklāt — ne vienīgā: viņš gāja pa priekšu un aizsedza Rika šaušanas sektoru. Viņi nokavējās par divām trim sekundēm, bet šādos gadījumos pat sekundes daļa var maksāt dzīvību.

Vertikāli pacelto stobru melnie caurumi pievērsās Pjēra neaizsargātajai sejai, viņš strauji meta pretim smago ķiveri, pats saprazdams, ka tā neko nevar līdzēt. Bet divstobrene piepeši pasitās sāņus kopā ar roku, kas to turēja, neredzama šujmašīnīte nošuva «gorillu» nevienādiem asiņainiem dūrieniem no labās puses uz kreiso, nedzīvais augums saļima pāriniekam pie kājām, bet ķivere, turpinādama lidojumu, ietriecās tam sejā, pāršķeldama uzaci. Asinis aizmigloja acis, un AKM nepaguva izmest sagatavoto karsto frāzi. Pjērs atlēca malā, atbrīvodams uguns līniju, Riks tūdaļ nospieda sprūdu, virzīdams stobru no augšas uz apakšu. Otram «gorillam» it kā atvērās ātrslēdzējs no kakla līdz jostasvietai, atklādams sarkanas, kūpošas un šļakstošas iekšas.

No nāves laimīgi izglābušies, «torpēdas» reizē pagrieza galvu pret «šujmašīnīti», kas bija ieslēgusies īstajā mirklī. No atvērtām pelēkās volgas durvīm viņos noraudzījās Karla neizteiksmīgā seja.

—  Tātad viss izgāja gludi? — Poplavskis vaicāja, un viņa paugurainajā sejā bija redzama patiesa uzmanība, kas parādījās reti.

Sergejs Petrovičs paraustīja plecus.

—  Gludi, negludi… Es taču tur nebiju. Sēdēju pie uztvērēja, kamēr sagaidīju paziņojumu: «Izgājām no līča, dodamies atklātā jūrā.» Tūlīt aizbraucu pie lidotājiem, un viņi mani aizveda. Sīkāk neko nezinu.

Dzēlīgas acis, kas spīdēja stīvā, pelēcīgā ģīmī, kādu brīdi it kā pārbaudīdamas vēroja Koordinatoru.

—   Labi… Gan jau visu uzzināsim… Par mūsu lietām jau esi ko dzirdējis?

—   Kā lai nedzirdētu… Vajadzēja man aizbraukt — un še tev! Papucim infarkts, Eranbajevs, Miroņgalva pagalam, tad vēl tie Dudarika žūkšņi…

—   Un ko tu par to visu domā?

Sergejs Petrovičs atkal paraustīja plecus.

—  Domai vajadzīga barība. Bet informācijas man tikpat kā nemaz nav…

—  Vai tādu uzvārdu kā Verļinovs esi dzirdējis?

—  Tas ģenerālis? Pirms pāris gadiem sāka spēkoties ar Galveno izlūkošanas pārvaldi un zaudēja, izcēlās liels skandāls, un viņš aizbēga uz Grieķiju…

—  Viņš bija tas, kas apturēja Bogomazovu.

—  Atgriezies? Kā tad tā… Viņam taču piespriests nāvessods!

—   Pirms mēneša Koržovs panāca viņa apžēlošanu. Vārdu sakot, pievācis sev.

—  Verļinovs ir ciets rieksts. Reiz viņš uzsprauda uz mieta divus kriminālos, pēc tam viņa puiši izķidāja Dienvidrietumu grupējumu… Viņš bija ļoti nopietni iecerējis cīnīties pret noziedzību un nodibināt valstī kārtību.

—  Eranbajevu un Miroņgalvu novākuši profesionāļi. Un čečenu nauda paņemta ļoti gudri, — Poplavskis daudznozīmīgi sacīja. — Bet galvenais… Visiem šiem gadījumiem ir viena kopēja pazīme: nevienam, pat visviltīgākajam un apķērīgākajam kriminālajam nekas tamlīdzīgs nevarētu ienākt prātā! Pārāk augsts plaukts, lai uzdrošinātos kaut roku pacelt… Neviens no spēka resorniekiem nebūtu uzdrošinājies apturēt premjeru…

—  Jums tā šķiet? — Sergejs Petrovičs bikli iejautājās un apklusa. — Vispār tas izskatās pēc viņa… Viņa maniere, viņa stils. Un laika ziņā ari sakrīt… Es piebremzēšu no visām pusēm.

Poplavskis to noraidīja, papurinādams savu lielo galvu.

—   Nav vairs laika bremzēt. Kalnietis jau rok bedri. Nolēmis atriebties. Un naudas dēļ viņam ir problēmas. Ļoti nopietnas problēmas. Lai tad viņš tiek galā ar to Verļinovu.

Sergejs Petrovičs trešo reizi paraustīja plecus.

—  Ja tā, tad tā… Patiešām, tā ir viņa lieta. To es Kalnietim pateikšu.

—  Vai par ultimātu neko neesi dzirdējis? — Semjons Isajevičs vienaldzīgā balsī jautāja. Pašus svarīgākos jautājumus viņš vienmēr mēdza atstāt uz sarunas beigām. Un cītīgi maskēja savu interesi par tiem.

—   Nē. Kas tas par ultimātu?

Poplavskis nevērīgi atmeta ar roku.

—   Nekas īpašs. Paklīduši kāda informācija, bet bez apstiprinājuma. Pāris trīs dienas nogaidīsim… Vai šņabīti negribi?

—  Varētu, — Koordinators izklaidīgi atsaucās. Viņš domāja par ģenerāli Verļinovu.

* * *

Ģenerālis Verļinovs tai pašā laikā domāja par Kaļa- dovu. Pretizlūkošanai nav raksturīgi tādi paņēmieni kā izsekošana, pārģērbšanās un pistoles vicināšana, kaut gan ari tie netiek pilnīgi ignorēti. Taču galvenais — informācijas analīze, sakritību izdalīšana un malā stāvošu cilvēku acīm neredzamu sakaru un likumsakarību konstatēšana. Analītiķi bija savākuši ziņas par visām tām personām, kas bija kontaktējušās ar Sļivinu, otrajā sarakstā figurēja visi Sokolova sakari, trešajā bija informācija par tiem, kuri samērā bieži brauc uz Grieķiju. Dators veica salīdzinošo meklēšanu un starp simtiem un tūkstošiem uzvārdu atrada vienu, kas bija visos trīs sarakstos.

Sergejs Petrovičs Kaļadovs. Ar augstu ticamības pakāpi varēja pieņemt, ka tieši viņš ir Astotais.

* * *

Sļivins sava nama parādes durvis pēdējā laikā vēra vaļā ar bailēm. Pasaule vairs nebija tik vienkārša un saprotama kā pirms gada, pirms diviem trim gadiem. Tajā bija atklājušās biedējošas likumsakarības, drausmīgi spēki un citu cilvēku, organizāciju un pat valstu intereses, kas viņu apdraudēja. Bet pēdējā laika notikumi rādīja, ka tieši namu kāpņu telpās tiek nogalināti nevēlami cilvēki.

Avīze pasta kastītē lika satrūkties: dienā Maša pastu jau bija izņēmusi. Turklāt viņi neabonēja «Kriminālo hroniku»… Iegājis dzīvoklī un aizslēdzis durvis, viņš atvēra kādas nezināmas rokas jau ielocītu lappusi. «Briesmīga avārija uz Jaroslavļas šosejas! Nelaimes gadījums vai slepkavība?» Zem acīs krītoša virsraksta ievietota fotogrāfija — trīs sadegušu automašīnu karkasi — un īsa informācija. Viņš izlasīja tekstu vairākas reizes, neaptverdams tā jēgu, pēc tam sastingušais skatiens atdūrās pret uzvārdu Eranbajevs, un viss kļuva skaidrs. Un lūk, kādu izskatu iegūst pie pusdienu galda izmesti vārdi pēc to materializēšanās! Kas tur par melnumu rēgojas aiz pusatvērtajām durvīm? Itāliešu koncentrātu zupas smaržai, kas plūda šurp no virtuves, piejaucās krievu benzīna smaka un pārogļojušos cilvēku ķermeņu internacionālais smārds. Mazliet sāka griezties galva. Sļivins apsēdās uz priekšnama skapīša.

—  Kas tevi tik ļoti aizrāvis? — Sievas balss atskanēja it kā aiz polsterētas sienas. — Kāpēc nevelc nost kurpes?

Maša izņēma no vīra slābanās rokas avīzi, ielūkojās tajā. Ar sūrstošu ziņkārību Sļivins gaidīja viņas reakciju.

—   Nekā interesanta! Pasteidzies, pusdienas ir gatavas…

Viņa nezināja Leči uzvārdu, tāpēc ziņa par dažiem bojāgājušiem cilvēkiem ne ar ko neizcēlās un saplūda ar galvaspilsētas kriminālo notikumu ikdienišķo fonu. Ari tūkstošiem citu lasītāju informācija par vēl vienu katastrofu, kurā dzīvību zaudējuši septiņi cilvēki, nebija nekāda sensācija, cita lieta — trolejbusa sadursme ar autocisternu pilsētas centrā… Vienīgi viņš un Ahmeds, kā arī daži Ahmeda rokaspuiši zina, kas stāv aiz avārijas uz Jaroslavļas šosejas…

—   Es izcepu vistas kotletes, kas tev tik ļoti garšo.

Viņa ir laba sieva. Un cenšas izpirkt vainu. Kaut vai savā priekšā. Maša taču nezina, ka vīrs viņu todien izsekoja un bija pat ievērojis, kādās biksītēs viņa atgriežas. Aizgāja melnās, atgriezās sarkanās. Sīkums… Sļivins raudzījās uz sievu mazliet no augšas. Ja cilvēks glabā noslēpumu, kas zināms tikai šauram lokam, viņš jūtas pārāks par citiem. Kaut gan ari Mašai šī sajūta nav sveša: gadiem ilgi viņi bija klausījušies instruktāžas par sava darba maskēšanu. Citiem vārdiem sakot, pamācības, kā jāmelo.

—   Kas tev lēcies?

—   Nekas.

Sļivins noāva kurpes. Viņu bija pārņēmušas divējādas jūtas. Atriebība bija notikusi, un par to viņš likās gandarīts, bet nebija iespējams atkauties no bailēm, jo viņš bija iesaistījies spēlē, kas noteica augstu likmi — cilvēka dzīvību. Sātans savus pienākumus bija izpildījis un nenovēršami pieprasīs pretpakalpojumus. Tad distance starp vārdiem un darbiem tik ļoti samazināsies, ka pašam vajadzēs sajust izlietu asiņu smaku… Viņam pārgāja ēstgriba.

—   Es mazliet atpūtīšos…

Tiklīdz Sļivins bija piegājis pie dīvāna, noskanēja telefona zvans.

—  Vai izlasījāt? — Viņš izdzirdēja nepatīkami pazīstamu balsi. — Ceru, ka esat apmierināts. Tuvākajā laikā tiksimies.

Nolicis klausuli, konstruktors bezcerīgi nopūtās.

Nākamajā dienā Sļivinu izsauca kadru daļas priekšnieks. Bez Fedosejeva, necila cilvēciņa, kas nekad neskatījās tieši acīs, mazajā istabiņā sēdēja kāds nepazīstams cilvēks — plecīgs, «komitejas pārstāvim» raksturīga izskata vīrietis. Pretēji kadru daļas priekšniekam, viņš raudzījās pretim tieši un asi.

—   Valentīns Sergejevičs Mežujevs, — Fedosejevs, vērdamies galda plāksnē, iepazīstināja ar viesi. — Viņš vēlas jums uzdot dažus jautājumus. Jūsu prombūtne ar direkciju ir saskaņota, caurlaide parakstīta.

Sļivins jau pietiekami ilgi strādāja sevišķa režīma sistēmā, lai saprastu, ko tas nozīmē. Viņš zināja, ka agrāk vai vēlāk tas notiks, tomēr, kā parasti, paļāvās uz brīnumu. Diemžēl brīnumi nenotiek… Kā hipnotizēts viņš izgāja no institūta un iesēdās pelēkā volgā blakus savam pavadonim. Viņi brauca garām ielām un krustojumiem, laternu stabiem un grezniem dārgu veikalu skatlogiem, garām cilvēkiem, kas steidzās savās darīšanās, bet viss, kas notika aiz automobiļa stikla, jau attiecās uz citu dzīvi un tāpēc neskāra un nesatrauca viņu, tāpat kā ainavas, kuras slīd aiz tālsatiksmes vilciena vagona loga, paliek vienaldzīgas cilvēkam, kas brauc komandējumā un visas domas koncentrē uz sava ceļa galapunktu.

Pēc četrdesmit, varbūt piecdesmit minūtēm volga izbrauca caur dzelzs vārtiem, ko rotāja karaspēka daļām un apakšvienībām raksturīgās sarkanās zvaigznes. Sļivins mazliet nobrīnījās, jo tie neatbilda viņa priekšstatam par vietu, kurā viņam bija jānonāk. Bet izbrīns bija tikpat gurdens kā visas apkārtējās īstenības uztvere: viņš it kā atradās anestezējošas injekcijas ietekmē.

Mežujevs, kas visu ceļu bija klusējis, konstruktoru ieveda skopi iekārtotā kabinetā, lietišķi apsēdās aiz galda, ar rokas mājienu norādīja uz cietu krēslu, kas atradās viņam pretim. «Interesanti, uz kurieni cilvēki dodas pēc šī krēsla?» Sļivins miegaini nodomāja.

—   Parunāsim atklāti, Vasilij Semjonovič, — kabineta saimnieks iesāka sirsnīgā tonī. Lai cik savādi, sirsnība likās nemākslota. Protams, labam profesionālim jāprot izlikties patiesam.

—       Cilvēki bieži mēdz kļūdīties. Dažreiz kļūdas var izlabot, dažreiz ne. Jūsu gadījumā vēl viss nav zaudēts… Vajadzīga tikai atklātība un vēlēšanās sadarboties ar kompetentiem valsts orgāniem. Būs labāk, ja pats visu izstāstīsiet. Tieši un vaļsirdīgi.

—   Par ko lai stāstu?

Patiešām, kad grēku ir pamatīgi daudz, cilvēkam nav viegli izšķirties, kurus grēkus lai nožēlo. Sļivins zināja, pretizlūkošana atšķirībā no milicijas nesteidzas grēcinieku iespundēt aiz restēm: nododot daudz bīstamāku noziedznieku, iespējams iegūt indulgenci un pilnīgu piedošanu. Bet izgāzt uz galda visu grēku un grēciņu kārbu būtu pēdīgā muļķība. Kas viņiem varētu būt zināms? Vai tā ampula ar cēziju? Konsultācijas par urānu? Pults? Diezin vai tik ātri atklājušies viņa kontakti ar Ahmedu…

—   Par ko? — Mežujevs skumīgi atkārtoja jautājumu un nopūtās. Jo zemāks pratināmā intelekts, jo grūtāk no viņa izdabūt netiešus pierādījumus. Tāds dzied tikai vienu dziesmu — «es neko nezinu» — un viss. Es neesmu es, ne mana cūka, ne mana druva, atlaid mani, pilsoni priekšniek! Pat no savu pirkstu nospiedumiem tāds mēģina atteikties: «Kā lai es zinu, ko jūsu eksperti sacerējuši. Prasiet viņiem…»

Par laimi (bet varbūt par nelaimi — atkarībā, no kāda viedokļa uz to raugās), pretizlūku «klientu» vidū tādu āmurgalvu ir maz, jo ārzemju speciālie dienesti par tādiem neinteresējas. Biežāk jāsastopas ar citu kontingentu. Tie ir cilvēki, kas apveltīti ar fantāziju, iztēli un tādēļ ir ārkārtīgi aizdomīgi. Padod tādiem tikai kripatiņu pārdomām, un viņi tūlīt paši sevi atmakso — sākumā domās, bet vēlāk, kad apcerējuši tiesas procesa, etapa, cietuma kameru drūmās ainas, arī vārdos.

—  Lūdzu, paskatieties, par ko… — Mežujevs turpināja un nolika konstruktoram priekšā vatmaņpapīra kvadrātiņu ar skaidru, precīzi uzzīmētu shēmu. No aplīša ar uzrakstu «S.P.Kaļadovs» uz leju stiepās divas bultiņas. Viena atdūrās pret aplīti ar Sļivina uzvārdu, otra pieskārās aplītim ar Bobrikova uzvārdu. Trim aplīšiem un trim uzvārdiem, kas bija savienoti atbilstoši Verļinova versijai, nebija nekāda pierādījuma spēka, tomēr Sļivinu ietekmēja tik stipri, it kā tas būtu attiecīgi noformēts pierādīšanas protokols. Viņš nobālēja.

—   Un šeit arī — tas pats «par ko»… — Mežujevs piebilda un uzlika uz galda fotogrāfijas. Maša, kas pašreiz iekāpj sporta automobilī, Sļivina samulsusi seja, Sjivins blakus hondai pie Nacionālās viesnīcas…

«Viņi zina visu gan par pulti un Eranbajevu, gan arī par Ahmedu,» prātā pavīdēja paniska doma. Bagātīgā iztēle savienoja viņa dzīves momentus, ko bija fiksējusi slēpta kamera. Izmeklētāji to sauc par caurspīdīguma efektu — apsūdzētajam rodas sajūta, ka izmeklētājam zināms viss, kas zināms viņam pašam.

—   Tātad — vai jūs sadarbosieties ar valsti? Vai jums vairāk patīk tai kaitēt? — pretizlūks jautāja, un viņa balsī no sirsnības vairs nebija ne vēsts. Kodolfugasa tēvam īsā laika sprīdī jau otru reizi vajadzēja izšķirties par dvēseles ieķīlāšanu. Tomēr ne… Dvēsele jau ieķīlāta. Tagad bija radusies iespēja to atpirkt no briesmīgā svešzemju sātana. Pašmāju sātani tomēr ir labāki par svešajiem. Vismaz radīsies kāda noteiktība un varēs cerēt uz apžēlošanu…

—   Es visu izstāstīšu, — viņš ar pūlēm izdvesa. Un jau stingrākā balsī atkārtoja: — Izstāstīšu visu, ko zinu.

Grēksūdze ilga divas stundas. Pēc tam grēcinieks sēdēja gaitenī un gaidīja, bet ģenerālis Verļinovs uzmanīgi klausījās skaņas ierakstu un ik pa brīdim kaut ko ierakstīja darba bloknotā.

—   Labi, — ģenerālis noteica, kad lente bija galā. — Ievediet viņu pie manis!

Pēc stundas pelēkā volga izveda pa vārtiem operācijas «Lamatas» galveno figurantu, kuram Mežujevs piešķīra neitrālu, ar izskatu un nodarbošanos nesaistītu segvārdu — Lakstīgala. Pārāk gludi Sļivins bija izklāstījis savas grēkā krišanas vēsturi.

* * *

Pazemē pilnīgi zūd priekšstats par laiku. Pēc vāji fosforiscējošo «komandieru» pulksteņa rādītāju stāvokļa pašreiz varēja būt vai nu deviņi trīsdesmit, vai ari divdesmit viens trīsdesmit. Saskatīt datumu kalendārā Skoro- hodovs nevarēja un īpaši necentās to ieraudzīt. Pa bezgalīgajiem labirintiem viņi klīda jau vismaz četras diennaktis. Varbūt pat piecas. Ēdamais bija izbeidzies, arī gruntsūdens, ko Skorohodovs bija iesmēlis degvīna blašķē, jau gāja uz beigām. Kabatas baterijas gaisma bija kļuvusi dzeltenīga, un viņš centās bez īpašas vajadzības to neiededzināt. No visām pusēm gūlās virsū necaurredzama, draudīgi čaboša tumsa. Tagad arī viņam likās, ka pa pēdām zogas kaut kas liels, pinkains, bez- formīgs. Ļoti gribējās apgriezties un izšaut īsu, niknu kārtu, viņš ar grūtībām atturēja pirkstu, kas gulēja uz sprūda.

Marinai jau bija uznākušas histērijas lēkmes, viņa bija saņēmusi pamatīgas pļaukas un tagad gāja klusēdama. Viņa bija iegrimusi slimīgā stingumā un gandrīz nemaz nerunāja. Sākumā viņš baidījās, ka meiča zaudēs spēkus, bet tagad viņam jau uzmācās bažas par viņas prātu. Jā gan, arī pašam par savu.

Vajadzētu neņemt vērā draudīgos tablo, apsēsties pie tērauda sienas un gaidīt nākamo kontroles apgaitu. Vai apmesties pie gaismas barjeras un apmētāt to ar akmentiņiem… Protams, varētu ieslēgties automāti ar lokalizētu tēmējumu, bet tad viss beigtos vienā mirklī. Skaidrs ir viens: viņš ir kļūdījies. Nedrīkstēja aiziet no mākslīgajiem tuneļiem.

—  Vai drīz tiksim ārā? — Marina iejautājās. — Es gribu gaismu.

—   Nu jau drīz, pacieties.

—  Kāpēc mēs nekāpjam uz eskalatora? Ar to būtu ātrāk.

—   Līdz eskalatoram mēs vēl neesam tikuši.

—       Esmu nogurusi, kājas noberztas… Domā, man ir viegli? Šie ir izejamie zābaki. Ar tiem iet uz teātri, uz satikšanos… ja būtu zinājusi, ka tik tālu jāiet, būtu uzvilkusi citus, uz pilnu papēdi… Kāpēc tu mani nebrīdināji?

Skorohodovs neatbildēja. Meičai progresē neiroze. Var rasties nopietnas problēmas. Ja stresa situācija nebeigsies, viņa vispār var sajukt prātā.

Apkārtnē kaut kas bija mainījies, un tā bija patīkama pārmaiņa. Grīda zem kājām bija kļuvusi līdzena, piedvi- gušajā pazemes miklumā bija sajūtama svaiga pūsma. Uz dažiem mirkļiem viņš iespīdināja bateriju un paskatījās visapkārt. Viņi bija iekļuvuši taisnā, četrstūrainā tunelī. Sienas un grīda bija izklātas ar akmens plāksnēm. Neapšaubāmi šeit darbojās ventilācija. Vai patiešām viņiem izdevies iekļūt speciālo būvju stāvā? Tomēr kaut kas leitnantam lika šaubīties. Pārāk lielas plāksnes, pārāk nelīdzena to virsma, pārāk rupjas salaides… Tas viss izskatījās pēc viduslaikiem. Vienīgais mierinājums: šādas ejas visos laikos būvētas ar noteiktu mērķi. Tās katrā zinā uz kaut kurieni ved.

Tagad viņš gāja 'ātri, ik pa brīdim iespīdināclams bateriju. Tunelis pašķīrās. Neprātodams leitnants pagriezās pa labi. «Zirgu zaudēsi,» nezin kāpēc prātā iešāvās pasakas pareģojums. Eja sašaurinājās, sākumā mazliet, bet pēc tam arvien Včirāk. Pēc dažiem simtiem metru viņš ar sesto prātu sajuta priekšā šķērsli un spēji apstājās. Marina no aizmugures uzskrēja virsū, uzgrūzdama viņu uz sienas. Skorohodovs skaļi nolamājās.

—   Piedod, es neko neredzu… Kas tur ir?

Leitnants klusēdams aptaustīja tuneļa gala sienu. Kāda velna pēc gan būtu būvēta akla eja? Tas nevar būt… Pielicis reflektoru pie grambainās sienas, viņš konstatēja, ka pirmāk šeit bijusi durvju aila, kas pēcāk pilnīgi aizmūrēta.

—   Iesim atpakaļ, — viņš sacīja, cenzdamies nedomāt, ka arī pārējās ejas var būt aizmūrētas. Cik labi būtu, ja pie rokas būtu pāris vērstas darbības lādiņu. Bet vēl labāk — nekad nenokļūt pazemē. Ja izdosies no šejienes izķepuroties, viņš nekad vairs pat lejā uz metro staciju nenokāps un nevienā pazemes pārejā neieies… Labi vēl, ka šeit nav milzīgo žurku un zirnekļu — mutantu, tie mitinās tuvāk apdzīvojamiem līmeņiem…

—  Vai mēs drīz tiksim laukā? — Marina atkal apjautājās. — Man nolūza papēdis…

Tikpat parastā balsī viņa nesen paziņoja, ka viņai iekodusi milzu žurka. Bija grūti saprast, kad viņa runā sakarīgi, kad aplam. Bet papēdis patiešām bija nolūzis. Viss, ko šajā situācijā Skorohodovs varēja darīt, — ar automāta laidi atsist ari otru papēdi.

—   Man tā nav ērti… Labāk basām kājām.

—   Pat nedomā! — leitnants uzbrēca pēc iespējas bargāk. — Vēl mazdrusciņ pacieties!

Atgriezušies pie šķirtnes, viņi iegriezās ejā pa kreisi. Klimstot pa tumšajiem labirintiem, Skorohodovam bija radusies nakts redze. Vai arī saasinājusies intuīcija. Katrā ziņā viņš nojauta, ka priekšā ir šķērslis, un laikus apstājās. Dzeltenais baterijas aplis pārslīdēja pār tuneļa šķērssienu. Tā nebija pabeigta — labējā malā bija palikusi šaura sprauga, pa kuru varēja gluži viegli izlīst. Vaigiem pieskārās caurvējš, un tas liecināja, ka priekšā ir izeja. Tomēr briesmu sajūta guva virsroku pār vēlēšanos tūlīt mesties uz priekšu. Vajadzēja rūpīgi pavērties visapkārt, pārbaudīt kamuflāžas rakstiem līdzīgo neskaidro ēnu mozaīku.

Spraugas priekšā kaut kas gulēja uz grīdas. Sākumā likās, ka tās ir apģērba skrandas, kas izskatās pēc garš- ļauku guļoša cilvēka auguma. Leitnants pielika bateriju pavisam tuvu. Zābaki ar smailiem, augšup pavērstiem purngaliem, platas, nenosakāmas krāsas bikses, senlaicīgi vīriešu svārki ar atrisušām šuvēm… Uz vadnūjas uzsprausta lelle? No kurienes?… Šeit nav leļļu teātra rekvizītu noliktava… Viņš atradumu piesardzīgi pabikstīja ar automāta stobru un atlēca malā. Viņam tieši pretim raudzījās krunkaina seja ar stingri nostieptu brūnganu ādu un šausmīgā grimasē atņirgtiem zobiem. Un tūlīt nāsīs iesitās vai nu īsta, vai ari iztēles radīta puvuma smaka. Mumificētais līķis bija caurdurts ar šķēpu. Tātad slepkavība notikusi tālā pagātnē. Šķēpa kāts jau bija gandrīz satrupējis, tikai dzelzs uzgalis, ar rūsas vai asiņu kārtu pārklāts, rēgojās ārā no nelaiķa muguras, it kā nekas nebūtu noticis.

—   Kas tur ir? — Marina, stāvēdama aiz muguras, jautāja. — Parādi arī man!

Leitnants steigšus nodzēsa bateriju. Skorohodovam bija stipri nervi, bet tie pārāk ilgi bija turēti sasprindzinājumā, tādēļ ieraudzītā aina viņu izsita no līdzsvara. Smadzenēs pavīdēja doma, ka viņi apmaldījušies ne tikai pazemes gaiteņu labirintā, bet ari laikā un pašreiz viņiem virs galvas ir sveša un nezināma viduslaiku Maskava.

—   Nāc aiz manis! — Skorohodovs sacīja, ielīzdams spraugā un vilkdams meiču sev līdzi. Uzreiz bija sajūtams, ka viņi iekļuvuši plašā telpā, bet vajadzēja ilgi pētīt apkārtni, iztaustot to ar mirstošās baterijas aizvien vārgāko gaismas kūli. Beidzot Skorohodovs saprata, ka viņi nonākuši lielā zālē ar velvētiem griestiem, kas balstās uz desmitiem kolonnu. Gaiss bija pilnīgi sauss, bez pazemei raksturīgā mikluma.

Iedams uz priekšu, viņš atdūrās pret asu vecas, ar dzelzi apkaltas lādes stūri. Blakus ievaidējās Marina — arī viņa bija atsitusies pret lādi.

—  To šeit ir daudz, — meiča nočukstēja. — Mēs laikam esam uzgājuši kādu noliktavu. Paskatīsimies, kas tajā glabājas…

Patiešām, visa zāle bija pilna lāžu.

—  Iesim ātrāk! Pašreiz nav laika… — leitnants mudināja, jo viņu nepameta draudīga nojauta. Turklāt bija radusies sajūta, ka izeja ir tuvu.

Zāles otrā galā viņi uzgāja puspievērtas durvis. Tās bija taisītas no biezām ozolkoka plankām, apsistas ar masīviem dzelzs vairogiem un greizi turējās tikai uz vienas eņģes. Vairākas plankas bija salauztas un apdegušas. Skorohodovs saprata, ka durvis uzspridzinātas. Pēc bojājumu rakstura un lokalizācijas viņš konstatēja, ka tas izdarīts nevis ar pulvera muciņu, bet gan ar mūsdienīgu plastikāta spridzekli.

Tieši aiz durvīm uz akmens grīdas gulēja vīrietis ādas mētelī un ziemas puszābakos ar gropētām pazolēm, kas bija apziestas ar kaut ko baltu. Viņam blakus tumšā peļķē rēgojās kažokādas cepure. Šī aina bija vienkārša un saprotama. Skorohodovs pieliecās un izstiepa roku. Ķermenis vēl nebija pilnīgi atdzisis.

—  Kādas šausmas! — Marina izsaucās. — Vai nogalināts?

Leitnants nepaguva atbildēt. Tālumā ieskanējās kaut kāds troksnis, pavīdēja gaismas plankumi. Nodzēsis bateriju, viņš iegrūda Marinu atpakaļ velvju zālē un arī pats paslēpās tajā.

—   Klusē, citādi ari mūs noslepkavos!

Taustīdamies pa tumsu, viņi aizslēpās aiz tuvākās kolonnas. Valdīja kapa klusums, gaiss oda pēc kapenēm. Izejas no zāles sargā cilvēku līķi, kuru nāves stundu šķir vairāki gadsimti. Šie cilvēki nav atriebti un nav guldīti zemes klēpī. Šeit kaut kur klimst viņu dvēseles, kas nav guvušas mūžīgo mieru. Pilnīgi iespējams, ka teju, teju parādīsies ar pīķiem apbruņoti strēļi, kas meklē slepkavas. Vai miliči ar saīsinātiem automātiem.

Aiz sašķiebtajām durvīm atskanēja vairāku cilvēku soļi, tramīgi skraidelēja gaismas stari, ko raidīja pilnīgi jaunas baterijas.

—  Te ir, — draudīgā tonī sacīja kāda zema balss. — Bet viss pārējais — tur, lādēs.

Soļi apstājās. Staru kūļi sakrustojās vienā vietā. Skorohodovs skaidri zināja, kas tā par vietu.

—  Tu veltīgi pasteidzies, — atskanēja otra balss, kas bija mazliet stiepta un autoritatīva.

—  Kā lai nesteigtos? Mēs tik daudz naudas un laika esam ieguldījuši šajā lietā, bet viņš gribēja, lai visu atdodam viņa apdauzītajam institūtam. Viņš jau grasījās tūlīt zvanīt kaut kādai komisijai, — draudīgais dedzīgi aizstāvējās.

—  Valsts komisijai, kas meklē Ivana Bargā bibliotēku! — autoritatīvais paskaidroja. — Profesors Pestru- hins bija šīs solīdās organizācijas priekšsēdētāja vietnieks. Bet tu viņu nožmiedzi kā parastu kramplauzi. Ko par to teiks zinātnieku aprindas, vēstures un arhīvu institūta profesūra, viņa daudzie audzēkņi?

Autoritatīvais acīm redzami ņirgājās par savu pārinieku.

—  Vai šīs grāmateles patiešām ir tik bargas naudas vērtas? — ievaicājās trešā balss, kas bija smalka un gļēvulīga.

—  Kā tad! īpaši tās, kurās ir bildes, — atbildēja stieptās balss īpašnieks.

—  Vai tur daudz to bilžaino? — smalkais interesējās.

—  To mums tūlīt Rudais parādīs…

Vērdamās uz vienas viras, durvis nočīkstēja, tumsu pāršķēla staru kūļi, kuros griezās putekļu vērpetes. Lādes stāvēja gar sienām, pie kolonnām, cita virs citas gulēja ejās. Tumši silueti, šķērsodami gaismas kūļus, iegāja zāles dziļumā. Ne sejas, ne augumus nevarēja lāgā saskatīt.

—  Visas ir aizslēgtas. Mēs attaisījām tikai divas. Vienā lādē ir apaļas, otrā — četrkantīgas…

Noskrapšķēja ieliektais vāks, melna roka izvilka sena manuskripta tīstokli.

—  Šajā ir tikai tādi.

No otras lādes roka izvilka lielu, pat pēc izskata spriežot, smagu grāmatu ar masīvu sprādzi.

—   Bet te tikai tādas…

—  Ar bildītēm? — smalkā balss atkal apvaicājās. Un piepeši, bez jebkādas pārejas iesaucās: — Ei, kas tad tas?

Baterijas pagriezās pret akmens grīdu, uz kuras skaidri iezīmējās divas baltu pēdu ķēdītes.

—  Rudais, ko tas nozīmē? — stieptā balss prasīgi jautāja.

—  Te neviena nav… Tikai mironi.

—   Kas tās par pēdām?

—   Kā lai es zinu! Pirmīt nebija.

—  Tātad tās radušās tai laikā, kad tu nāci pēc mums. Varbūt profesora draugi? Tādā gadījumā vini redzējuši līķi…

—  Tad mēs ceļā būtu satikušies…

—  Tas nozīmē, ka viņi ir vēl šeit. Ātri lasāmies prom un aiznaglojam durvis!

Ja nebūtu noskanējusi šī pēdējā frāze, noziedzīgie apslēptu mantu meklētāji būtu palikuši dzīvi. Un arī tad, ja leitnanta Skorohodova nervi nebūtu saspīlēti līdz pēdējai robežai. Šī liktenīgā sakritība izšķīra viņu likteni. Leitnantam nebija nekādas daļas gar šeit izdarīto slepkavību, viņu neinteresēja lāžu saturs, viņš gribēja tikai vienu — beidzot izkļūt no pazemes. Un ļoti gribēja iegūt labu kabatas bateriju, no kuras varēja būt atkarīga galvenās vēlēšanās realizēšana. Bet tās iegūšanai bija tikai viens ceļš, un viņš ar grūtībām valdīja īkšķi, kas nemierīgi dīdījās uz automāta drošinātāja.

«… un aiznaglojam durvis» — dobji atbalsoja griestu velves.

Raksturīgais knikšķis noskanēja kā pērkona vēstnesis. Un tūlīt nodārdēja pats pērkons, ko pavadīja žilbinošs trakotu liesmu zibsnis un zibenīgs tumsā izlidojošu dzirksteļu spiets. Viena tumšā figūra pāršķēlās un nokrita zemē. Pārējie būtu varējuši izglābties, ja būtu izdzēsuši gaismu vai aizmetuši baterijas, bet atlikušajos dzīves mirkļos šāda ideja viņiem neiešāvās prātā.

Slēgtā telpā šāviena troksnis daudzkārt pastiprinās. Pēc trešā pērkona grāviena iestājās džinkstošs klusums. Skorohodovam likās, ka viņš piepeši kļuvis kurls, tikai sirds dauzījās kā negudra gandrīz vai pašā rīkles galā. Turēdams automātu šaušanas gatavībā, viņš pagāja uz priekšu un pacēla divus masīvus cilindrus ar lieliem reflektoriem.

«Importa,» kāda balss ierunājās viņa smadzeņu kārbā, «tām ir ietilpīgas baterijas, pietiks ilgam laikam. Vajadzētu paņemt arī trešo…»

Trešajam nepietika roku. No grīdas atskanēja neskaidrs troksnis, bet leitnants negribēja skatīties lejup, turklāt viņam šai brīdī likās, ka daudz svarīgāk ir atbrīvoties no liekās baterijas.

—  Kur tu esi? — viņš uzsauca, bet, apjautis, ka ir pārāk v skaļš, atkārtoja klusāk: — Kur tu esi?

—   Šeit…

Leitnants pavērsa gaismu uz balss pusi. Gaismas stari lauzās cauri lēverainiem dūmu mākoņiem. Telpa kodīgi smirdēja pēc šautuves un vēl pēc kaut kā cita — pēc kaut kā baisa un šķebīga. Marina stāvēja aiz kolonnas un piesardzīgi lūkojās apkārt.

—   Ņem, — viņš teica, padeva meičai bateriju un atmuguriski kāpās uz durvīm, lai neuzgrieztu muguru nošautajai trijotnei. Tikai tad, kad bija ticis ārā no zāles un neapzināti aizvēris smagās, pa pusei izgāztās durvis, Skorohodovs atvilka elpu.

—  Ātrāk!

Viņi piesardzīgi apgāja apkārt profesora līķim un straujiem soļiem gāja pa gaiteni uz priekšu. Bateriju gaismā tagad bija skaidri saskatāmas spraugas, plaisas un akmentiņi zem kājām. Vairākas reizes viņiem likās, ka aizmugurē skan vajātāju soļi, taču tās bija tikai atbalsis. Gaitenis jūtami gāja uz augšu.

—  Tur kāds vaidēja, — Marina ieminējās. Pašreiz viņas balss intonācija bija pilnīgi normāla, tāda pati kā pirms neparedzētā ceļojuma.

—   Ko tu teici? — Skorohodovs jautāja, lēnām atgū- damies. Psihe aizsargājās pret neizturamu pārslodzi, un viņam šķita, ka nekas nav noticis. Ja arī kaut kas ir izdarīts, to noteikti izdarījis kāds cits…

—  Tur palika ievainotie. Vajadzēs atsūtīt palīdzību…

—   Es neko nedzirdēju, — Skorohodovs atbildēja un iespīdināja gaismu meičai sejā. — Kā tu jūties? Liekas, labāk…

Viņa aizsedza seju ar plaukstām.

—  Jā. Liekas, ka esmu no murgiem atmodusies. Es laikam biju tuvu ārprātam.

Arī reakcijas tagad bija normālas. Acīmredzot tikko pārdzīvotais šoks bija likvidējis neirozi. Kā mēdz teikt: tāds tādam palīdz…

Viņu soļi kļuva mundrāki un vingrāki, garastāvoklis možāks: tagad viņi skaidri zināja — priekšā ir izeja. Skorohodovs saprata, ka tai var nejauši paiet garām, tāpēc ar gaismas staru kūli aptaustīja grīdu, sienas, griestus. Un ne velti. Piepeši pa labi parādījās šaurs, robains caurums — gluži kā ogļumelna ēna uz pelēkās sienas. Vēl mirklis, un viņi būtu pagājuši garām, to nepamanījuši.

— Jādomā, ka mums jānogriežas, — Marina pēc ilga laika izteica savas domas. — Šis caurums izkalts tikai nesen.

Tā bija saprātīga doma. Caurums patiešām ir daudz jaunāks par veco pazemes gaiteni. Bet kļūdīšanās var maksāt dzīvību… Skorohodovs nogūlās uz grīdas un iededzināja bateriju. Priekšā uz akmens plāksnēm gulēja bieza putekļu kārta, bija skaidrs, ka vairākus gadsimtus neviens šeit nav gājis. Toties pie cauruma bija skaidri saskatāmas baltas kurpju pazoļu pēdas. Viņi sāniski izspraucās cauri šķautņainajai akmens šķirbai un atkal iekļuva diezgan miklā alā, kurā no civilizācijas nebija ne miņas. Tikko saskatāmās baltās pēdas uz grīdas liecināja, ka viņi nav kļūdījušies.

Ala meta līkumus un vairākās vietās sazarojās, Sko- rohodova nogalinātā cilvēka pēdu nospiedumi bija vienīgais ceļvedis, kaut arī ne īsti drošs. Pēc dažām stundām viņi pagurs, un Ariadnes pavediens pārtrūks. Vai pa šo laiku izdosies izkļūt no labirinta? Šī doma leitnantam nedeva mieru.

Marina paslīdēja un pakrita, arī leitnants zaudēja līdzsvaru un ar pieri atsitās pret noglumējušo sienu, kas iesita nāsīs līdz riebumam apnikušo slapja māla dvaku. Piepeši smaržu buķete pārvērtās. Tajā varēja samanīt sausa kondicionēta gaisa pūsmu ar mašīneļļas, metāla un gumijas smārda piejaukumu. Raksturīgā metropolitēna smaka ar katru nākamo soli kļuva stiprāka. Jau likās, ka Marinas uzmācīgā ideja uzkāpt uz eskalatora drīz varēs piepildīties.

Un patiešām, pēc dažām minūtēm viņi piegāja pie šauras, apmēram trīsdesmit centimetrus platas spraugas. Tās malas bija gludas un līdzenas. Izspraukušies caur betona plāksnēm, meiča un leitnants ieraudzīja, ka viņi iekļuvuši metro tunelī.

Mūžīgā necaurredzamā tumsa bija palikusi aiz muguras. Vārgi spīdēja spuldzītes, kas ik pēc simt metriem karājās pie profilakses mezgliem, blāvi rēgojās sliedes, kas stiepās uz abām pusēm, tālumā gailēja semafora sarkanā acs.

—   Iesim, — Skorohodovs sacīja, pamādams uz aizlieguma signāla pusi. — Tur ir stacija. Ja nāk vilciens, gulsties pie sienas!

—   Paslēp ieroci! — Marina ieteica. Patiešām, viņi atgriezās pasaulē, kur darbojas kaut kāda likumība un automāts no turētāja dzīvības saglabāšanas līdzekļa pārvēršas par kriminālatbildības iemeslu.

Pavēries visapkārt, Skorohodovs ielika automātu betona iedobē blakus melniem augstsprieguma kabeļiem, turpat atstāja ari munīciju. Cenzdamies turēties tuvāk pie sienas, viņi straujiem soļiem sāka iet uz staciju. Kad no tumsas iznira žilbinošs lokomotīves prožektora stars, viņi iespiedās nelielā nišā. Dārdošais vilciens, gaisu pa tuneli dzīdams, aizjoņoja garām. Vagonos bija tikai daži cilvēki, un leitnants secināja, ka pašreiz ir vai nu agrs rīts, vai arī vēls vakars.

Pēc desmit minūtēm pa dzelzs kāpnēm viņi uzgāja uz platformas dienesta zonas un nokrita uz betona. Spēka vairs nebija, kājas un rokas trīcēja, ellišķīgi gribējās dzert. Lai cik dīvaini, viņi neizjūta ne prieku, ne atvieglojumu, viņus bija pārņēmis pilnīgs nogurums. Pēc pusstundas abi ar lielām pūlēm piecēlās un pa zema iežogojuma vārtiņiem ļodzīgām kājām izgāja uz perona. No milzīgā, gaismas pārpilnā plašuma apreiba galva. Skoro- hodovam gribējās uzsākt dziesmu, viņš pavērās ceļa biedrenē — Marina svētlaimīgi smaidīja. Stacija bija gandrīz tukša, elektroniskais pulkstenis rādīja «divdesmit trīs četrdesmit pieci». Visi pretimnācēji abiem pazemes gūstekņiem likās mīļi kā brāļi, diemžēl tie izturējās pavisam citādi. Pasažieri ar neslēptu nicinājumu meta līkumu ap netīro, noplukušo bezpajumtnieku pārīti, vairījās kā no spitālīgiem, aiz riebuma novērsās.

—       Kā lopi, — simpātiska jauniete, balsi nepieklusinā- dama, sacīja savam pavadonim. — Kā gan tā var nolaisties! It īpaši sieviete.

—  Dzer no rīta līdz vakaram un guļ, kur pagadās, te nu ir tas rezultāts, — jauneklis atsaucās.

—  Mēs nepavisam neesam piedzērušies, — Marina sāka skaidrot, bet Skorohodovs parāva viņu aiz rokas.

—   «Ļeņina bibliotēka» — viņš skaļi izlasīja uzrakstu uz sienas. — Cik tālu mēs esam nokātojuši?

Viņam neizdevās meiču uzvedināt uz citām domām. Viņa tikai paraustīja plecus.

Kad viņi uzkāpa uz eskalatora, Skorohodovs pamanīja, ka melnā formā ģērbusies neizskatīga sieviete, kas sēdēja stiklotā būrī, ne acu no viņiem nenolaizdama, zvana pa dienesta telefonu. Pirmo reizi viņam ienāca prātā, ka ceļojums vēl nav beidzies: šai pasaulē viņiem var uzglūnēt citas briesmas, no kurām viņus nepaglābs ne lukturītis ar jaunām baterijām, ne automāts, turklāt gan lukturītis, gan arī automāts bija palicis tumšajā tunelī.

Uz augšējās platformas stāvēja divi milicijas seržanti ar gumijas nūjām rokās.

—  Ei, jūs tur, nāciet šurp! — rupji uzsauca augumā mazākais seržants un skaidrības labad aicināja ar pirkstu. Skorohodovam likās, ka milicis ir piedzēries.

—  Kam es teicu — šurp! — seržants atkārtoja. Viņa pārinieks — garš, lempīgs kaulkambaris — nelabi smīkņāja.

Ja arī Skorohodovs nebutu gribējis miličiem paklausīt, viņiem tik un tā nebūtu kur dēties: eskalators nenovēršami viņus nesa augšā pie kārtības sargātājiem. Kad tērauda lente panira zem platformas grīdas, viņu augumus, kas inerces dēļ sagrīļojās, sagaidīja gumijas nūjas.

—  Aizmiguši, kājās stāvēdami, sprāgoņas! — iebrēcās mazā auguma seržants, un Skorohodovs pārliecinājās, ka viņa aizdomas bijušas pamatotas. — Rokas uz muguras, uz priekšu — marš!

Pēc dažām minūtēm viņus ieveda mazā, netīrā milicijas punkta istabelē. Ar dzeltenām plāksnītēm apšūtās sienas lika domāt, ka senāk šeit bijusi publiskā ateja.

Skorohodovs paskatījās visapkārt. Galds, telefona aparāts, seifs, daži krēsli ar nodilušiem sēdekļiem un stends «Viņus meklē milicija»… Arestantu būris bija tukšs, bet tik un tā šeit oda pēc karbolskābes un ilgi nemazgājušos cilvēku ķermeņiem.

—  Tā, sāksim visu noskaidrot, — mazā auguma seržants sacīja, pēc paraduma apsēzdamies aiz galda un nolikdams sev priekšā papīra lapu.

—   Uzvārdi? Tikai pīlītes nepūtiet!

Pierakstījis aizturēto personības datus, seržants nolika pildspalvu un atspiedās pret krēsla atzveltni. Tagad vajadzētu zvanīt uz adrešu biroju un uzziņas kartotēku, lai viņus pārbaudītu pēc operatīvās uzskaites. Bet viņam nepavisam negribējās ar to noņemties.

—   Ko lai es ar jums daru?

Seržanta seja likās kā no jēlas mīklas izveidota: taukaini, uzburbuši vaigi, āda miltu baltumā, ļenganas lūpas. Acis blāvas, miegainas, bet pūlas urbties sarunas biedrā ar aizdomu pilnu, hipnotizējošu skatienu. Formas tērps negludināts, uz apkaklītes blaugznas, nagi apgrauzti… Bet viņš bija naksnīgās pazemes saimnieks un, kā šķita, drīkstēja ar tās iemītniekiem darīt visu, ko vēlas. Un tāpēc bija ļoti pašpārliecināts un valdonīgs.

«Laucinieks, ar mokām pabeidzis desmito klasi, raksta ar kļūdām, Maskavā iekļuvis kā limitnieks, nepilnvērtības kompleksu kompensē ar pakļauto cilvēku pazemošanu, pretsitienu nav dabūjis, bailīgs…» Augstākajā pretizlūkošanas skolā Skorohodovs apguva fiziognomiku — mācību par personības īpašību noteikšanu pēc ārējām pazīmēm. Tādēļ viņam bija pilnīgi skaidrs, kas būtībā ir šis cilvēkbērns, kurš pašreiz sēž viņam pretim, ģērbies valsts varas pārstāvja formā. Leitnants aizgriezās un sāka pētīt fotogrāfijas stendā. Un tūlīt atdūrās pret savu portretu. Blakus bija redzams Marinas fotoattēls.

—  Kāpēc tu grozi to purnu? Sēdi taisni! — seržants uzbrēca. — Vai spirtotais tev nav?

—  Nav, — Skorohodovs atbildēja, pašūpodams galvu, un pievērsa acis meklējamo personu plakātam. Viņš gribēja uzzināt, kas tajā par viņiem rakstīts. Vai vismaz virsrakstu izlasīt. Ja «Aizturēt noziedznieku», tad ir slikti, tad tas nozīmē, ka valsts noslēpuma izpaušana ir zināma un ne uz ko nevar cerēt. Ja «Bez vēsts pazudis», tad acīmredzot konstatēta viņu nozušana. Bet maz ticams, ka tā, jo ne viņam, ne Marinai nav tuvu radinieku, kas varētu sacelt troksni tikai tādēļ, ka viņi dažas dienas nav redzēti.

—   Bet kas tev ir? Nauda ir? Anaša, morfins?

—  Arī nav.

Saskatīt uzrakstu neizdevās.

—   Kāda velna pēc tad jūs mums esat vajadzīgi? Varbūt tūlīt jūs iespundēt tunelī, lai nesmirdinātu pasauli?

Lauķis miliča formā nebaidīja. Drīzāk gan savā nodabā skaļi prātoja. Likās, ka viņam jau ir pieredze klaidoņu un citādu padevīgu cilvēciņu iznīcināšanā.

—  Sievišķis tā nekas… — garais ieteicās. — Ja nomazgātos…

— Tev tikai tas ir prātā! Vēl nesen pipeli lāpīji! Labāk pārmeklē abus!

—   Kur pieaicinātie? — Skorohodovs aizsmakušā balsī jautāja.

—  Skat, kāds gudrinieks! — seržants brīnījās. — Samācījies… Cik tu jau esi nosēdējis? Vaņa, izraksti viņam pieaicinātos!

Gumijas nūja šmaugi nostiepās pa muguru. Leitnants ievaidējās.

—   Piecelties! Ar mūli pret sienu!

Tagad stends bija tieši acu priekšā. «Meklē bez vēsts pazudušos. Aizgājuši no mājām un nav atgriezušies Maskavas iedzīvotāji Skorohodovs Vasilijs Ivanovičs un Po- pova Marina Oļegovna. Personas, kam zināma viņu atrašanās vieta, lūdz paziņot tuvākai milicijas nodaļai vai piezvanīt pa telefonu…» tālāk bija saraksts ar septiņiem telefona numuriem. Pirmais bija vienpadsmitās daļas dežuranta telefona numurs.

Skorohodovs vairākas reizes bija saskāries ar pazudušo cilvēku meklēšanas mehānismu, tādēļ zināja, ka šāds paziņojums parādās vismaz mēnesi vai pat ilgāk pēc cilvēka nozušanas, kad piederīgie jau izvirinājuši visas durvis. Un vienmēr tiek uzdoti divi telefoni: Iekšlietu galvenās pārvaldes dežūrdaļas un meklēšanas ierosinātāja telefons. Tātad bijušajai darbavietai radusies steidzama vajadzība pēc viņiem…

—   Būtu vismaz pārbaudījuši, kādus cilvēkus aizturat! — viņš asi izsaucās. — Paši savus sludinājumus esat aizmirsuši. Paskatieties uz šiem portretiem!

—   Mierā! — izstīdzējušais lamzaks uzbļāva, un nūjas gals sāpīgi trāpīja pa galvu. Ar ierastām kustībām viņš pārmeklēja kabatas.

No jēlas mīklas taisītais apgāja apkārt galdam, izlasīja plakātu un sāka lamāties.

—  Atradis, ar ko plātīties! Jūs jau esat sprāgoņas. Pazuduši, un neviens nezina, kur meklēt. Un neuzzinās. Vai zināt, cik jau tādu tunelī apglabātu?

—   Re, kas viņam ir! — garais no bikšu labās kabatas bija izvilcis divas automāta patronas. — Kur tu tās ņēmi?

—   Paņēmu no automāta. Es to noslēpu tunelī. Gribi, lai parādu? Iesim… Tādā gadījumā jūs iekulsieties tik lielā ķezā, ka nemaz nepriecāsieties.

—  Turi muti! — garais uzkliedza, un gumijas nūja uzcirtās uz ribām, bet ne sevišķi stipri.

—  Tagacl pārmeklē to bābu!

Arī Marinu nostatīja ar seju pret sienu, un garais lamzaks, smagi elpu vilkdams, sāka aptaustīt viņas spēcīgo augumu.

—   Negrābsties, lops tāds! — meiča sašutusi izsaucās.

—   Stāvi klusu… Pašai būs labāk… — viņš teica, bet tonis pēkšņi mainījās. — Re, viņai ir nauda! Dolāri… Daudz…

—  Nemaz tik daudz nav, — Skorohodovs zobgalīgi iebilda. — Tikai divdesmit tūkstoši.

īsais un garais saskatījās. Parastie klaidoņi kabatās nemēdz nēsāt ne kaujas patronas, ne dolārus. Bet ar tādiem, kam ir šādas mantiņas, labāk nesapīties.

Ne vārda nebilduši, abi seržanti acīm ieurbās plakātos.

—  Vai zini, kas tie par orientieriem?

—  Jā… Federālais drošības dienests un Kremļa apsardzes galvenā pārvalde…

—  Ak tā…

Milicijas punkta istabā iestājās smags klusums. Nezināmam, nevienam nevajadzīgam, neviena nemeklētam cilvēkam atņemt divsimt tūkstošus vai divus miljonus rubļu un, lai tas nevaukšķētu, iegāzt pa galvu un iegrūst bedrē ir viena lieta, bet pavisam kas cits — iekārot divdesmit tūkstošus dolāru. Tādas naudas blandoņām nekad nav, aiz tās stāv daudzi nopietni cilvēki, tie noteikti meklē galus un vienmēr tos atrod. Turklāt šeit ir darīšana arī ar speciālajiem dienestiem…

—   Kāda velna pēc jūs uzkūlāties mums uz kakla! — it kā sūrodamies noburkšķēja tas, kas bija no jēlas mīklas taisīts. — Mums nepatikšanas nav vajadzīgas… Jūs esat ievārījuši putru, bet mēs būsim tie vainīgie…

—   Kā likts! — Skorohodovs noteica ar ļaunu prieku. — Kas tad Valsts drošības dienesta leitnantam sita ar nūju pa nierēm, kas jaunāko leitnantu neķītri apgramstīja? Kas draudēja mūs nogalināt tieši tagad, kad pildām speciālu uzdevumu?

—   Kā lai mēs zinātu par uzdevumu…

—  Tagad tu zini? Zvani, tūlīt! Un atnes ūdeni — ātri!

Leitnants un Marina kāri izdzēra vairākas glāzes. Pagājuši malā, abi seržanti bažīgi apspriedās, Skorohodovs domāja, ka šie lietuvēni miliča formā negribēs iesaistīties oficiālā izmeklēšanā. Tā arī notika.

—  Klau, leitnant, — tas, kam seja bija miltu baltumā, it kā pielabinādamies ierunājās, vismaz viņa skatienā vairs nebija draudīgā spīduma. Tagad viņu priekšā stāvēja parasts zemākā posma kalpotājs, uzcītīgs, kaut arī stulbs ierēdnītis. — Mēs taču ne no ļauna prāta… Te vazājas tik daudz neliešu… Norunāsim tā: mēs jūs neesam redzējuši, un jūs — neesat satikuši mūs…

—  Dievs ar jums! — Skorohodovs piekrita, braucīdams sūrstošo muguru. — Bet ar noteikumu. Jūs pavadāt mūs līdz ielai un iesēdināt taksometrā. Un iedodat simtnieku ceļam. Tas nav daudz prasīts par jūsu nodarījumu.

—  Simtnieku?

—  Simtnieku!

Seržanti abi reizē izvilka no kabatām saņurcītas naudaszīmes un cītīgi skaitīja sīknaudu.

Pēc stundas aplupis taksometrs dīvainos pasažierus izsēdināja pie Skorohodova mājas. Leitnants nepacietīgi atslēdza durvis, priecādamies, ka nav pazaudējis atslēgas. Uz galda gulēja zīmīte: «Steidzīgi piezvaniet dežūrdaļai vai ģenerālim Verļinovam.»

—  Verļinovs atgriezies? — viņš brīnījās, grozīdams rokās zīmīti un neziņā atskatīdamies uz aizslēgtajām durvīm. Pienākuma apziņa cīnījās ar necilvēcīgu nogurumu un nevēlēšanos kaut ko darīt. Marina bija novilkusi zābakus un dubļiem notašķīto mēteli, nokritusi uz dīvāna un cieši aizmigusi. Viņa neizskatījās pievilcīga, bija sajūtama nemazgāta ķermeņa smaka. Viņš nožēloja, ka atvedis meiču sev līdzi.

Pienākuma apziņa uzvarēja. Bet vispirms leitnants iegāja vannas istabā, kur ilgi berzējās ar asu vīšķi, tad noskalojās ar aukstu ūdeni un tikai pēc šīs procedūras piezvanīja.

—   Gaidiet, izsūtu mašīnu, — dežurants sacīja, neielaizdamies paskaidrojumos. Skorohodovs vēl paguva no- skūties un izdzert vairākas tasītes tējas. Bet pēc kāda laika viņš majoram Vasiļjevam uz kartes parādīja atoma spridzināšanas ierīces atrašanās vietu un pastāstīja, kā labāk pie tās piekļūt. Par savu lomu visā šai notikumā viņš nebilda ne vārda.

Treša nodala

Par atoma ultimātu drīz uzzināja visa Maskava. Protams, tas nav jāsaprot burtiski: lifta tante Kļava, inženieris Viktors Mihailovičs, rajona sociālās nodrošināšanas nodaļas vadītāja Sokolova, ietekmīgais un bagātais dārzeņu bāzes direktors Rubens Gurgenovičs, avīžnieks, karsto sensāciju mednieks Jurkins, pat ievērojamais baņķieris Salmanovs, tāpat kā vēl gandrīz divpadsmit miljoni maskaviešu, nezināja un nenojauta itin neko. Par viņiem nemēdza teikt «visa Maskava», tāpēc ka viņi galvaspilsētā neko negroza, viņi nenosaka, kādai jābūt rītdienai, viņi nav tie, kas veido politisko eliti, kura sistemātiski pozē videokamerām daudzajās labāko aprindu dzīrēs.

Bet tas īpaši ietekmīgo personu loks, kas, kaut arī skaitliski neliels, bija uzurpējis tiesības saukties par «visu Maskavu», uz šo trauksmes vēsti reaģēja lielā vienprātībā: sākās politiskās elites radinieku masveida aizbraukšana no galvaspilsētas. Pilnīgi negaidīti Maskavu pameta dižvīru sievas un bērni, kas bez dibināta iemesla gada vidū pārtrauca mācības skolā. Paskaidrojumi bija neitrāli, lai neizceltos vispārēja panika: kāclam vajadzēja apciemot sasirgušos vecākus, cits devās uz Antalju vai Kanāriju salām, lai pasauļotos, — iespējams izdomāt simtiem nevainīgu iemeslu, sevišķi tad, ja neviens pat nedomā pārbaudīt to patiesīgumu.

Paši biznesa un politikas dūži nevarēja pamest savas vietas: hipotētiskā kodolkatastrofas iespēja nebija salīdzināma ar reāliem draudiem prombūtnes laikā zaudēt reālās ietekmes sviras, tātad uz visiem laikiem zaudēt varu. Tādēļ viņi turpināja darbu kaut arī abstrakta, tomēr pilnīgi iespējama riska apstākļos, likdami uz spēles savu dzīvību, par ko paši sevi ļoti cienīja, pat daudz vairāk nekā atminētājs, kas izskrūvē spēcīga fugasa detonatoru, — tam neienāk prātā doma novērtēt savu rīcību.

Tie, kuri bija sapulcējušies Semjona Isajeviča Po- plavska vasarnīcā, ar savu varonību lepojās samērā atturīgi — kā jau cilvēki, kas pieraduši pie briesmām. Viesistabā ap lielu, apaļu galdu sēdēja seši vīri, kam piederēja milzīga personiska bagātība, kam bija plaši sakari augstākajos varas ešelonos un praktiski neierobežotas iespējas. Uz galda bija tradicionālo auksto uzkodu komplekts un dārgs degvīns, bet pagaidām tam neviens nepieskārās.

—  Ja kaut kas notiks, šeit viss paliks uz vietas, — smaidīdams kā kinoaktieris, apgalvoja bijušais parlamenta augšpalātas spīkers Noreiko, kas savējo pulkā bija iesaukts par Smukulīti, — Semjons zina, kur jābūvējas…

—  To visi zina. — Namatēvs atmeta ar roku. — Nevajag izlikties par nabaga bārenīšiem.

—   Zina visi, bet uz pulvera mucas sēž tikai daži, — lūpas šmakstinādams, daudznozīmīgi iebilda buldogam līdzīgais Prezidenta administrācijas lietu pārvaldnieks. Šis necila izskata cilvēks, kas bija ģērbies pieticīgā uzvalkā, izturējās ļoti pašapzinīgi, arī iesauka viņam bija ārkārtīgi izteiksmīga — Leļļu Dancinātājs. Tiesa gan, paziņas to izrunāja čukstus un apkārt skatīdamies.

—   Mēs nemaz tik tālu no jums nesēžam, — vicepremjers Šatohins aizvainotā balsī noburkšķēja. Viņš bija ļoti tuvs Bogomazovam un vienmēr viņu pārstāvēja tādās situācijās, kad valdības galvam bija ieteicams palikt neredzamam.

—  Tuvu vai tālu — kāda tam nozīme, — Gontars noteica. — Mani izlūki seko katram vina solim. Dzīvo parastu dzīvi, izturas mierīgi…

—  Tātad — nekas nebūs?

Ministrs brīdi klusēja.

—   Nē, tas vēl itin neko nenozīmē. Jāņem vērā musulmaņu fanātisms, viņu īpašā attieksme pret nāvi… Vai mazums piemēru no Afganistānas laikiem? Arī tagad jau gana daudz faktu uzkrājies… Parādās večiņa: «Dēliņi, kur jūsu komandieris?» Bataljona komandieris iznāk ārā. «Bērni mirst badā, palīdziet, ar ko varat!» Mūsu puikas stiepj ārā konservus, maizi, iebiezināto pienu — vesels bariņš salasījies, bet piepeši — sprādziens. Atklājās, ka večiņai zem brunčiem bijis dinamīts. Vai cits gadījums: divpadsmitgadīgs puišelis izskrien no vārtu parūmes ar automātu un — tra-tra-tra! Majors uz vietas pagalam, apakšpulkvedim trāpījums plaušās, kaklā… Viņš gan paguva nejaucēnu nolaist no kājām… Bet nākamajā dienā visās avīzēs fotogrāfijas — krievu armija slepkavo bērnus!

Gontars pats nemaz nejuta, ka sācis kliegt pilnā balsī.

—   Nomierinies, Serjoža, — Poplavskis sacīja, blēja glāzē minerālūdeni, bet izdzēra to pats. — Pasaki savas domas: ko darīsim?

—   Ko tad var darīt… — Gontars pierima. — Radies labs iegansts, lai šo kampaņu izbeigtu. Manuprāt, mums tas jāizmanto. Man jau apnicis klausīties sentencēs par manu neapdāvinātību un armijas nespējību!

—  Vai tad tā ir spējīga cīnīties? — indīgi iejautājās kundzisks vīrietis sirmiem matiem un cienīgām manierēm — Krievijas naftas rūpniecības koncerna bijušais pārvaldnieka vietnieks, bet tagadējais tā līdzīpašnieks. Visi klātesošie zināja, ka galvenais akciju īpašnieks ir bijušais pārvaldnieks — tagadējais premjers Bogomazovs.

—  Vai zināt, ko saka mana sieva? Jautā: cik armijā kareivju? Trīs vai četri miljoni? Katram gadījumam atstājiet šeit divus miljonus — ja nu amerikāņi sadomā uzbrukt, bet miljonu — uz Cečņu, ja tur ir karš… Tad nedēļas laikā viss beigsies ar nelielu asinsizliešanu! Un man liekas, ka viņai ir taisnība.

—   Runāt ir viegli, Pjotr Petrovič, — aizsardzības ministrs atsaucās ar mākslotu mieru, lai gan viņa nekaunīgās, ūdeņainās acis bija izspiedušās uz āru un tas liecināja par aizturētām dusmām. — Jūsu sieva ir apburoša sieviete, un es labprāt ar viņu patērzētu. Bet no vārdiem līdz darbiem ir ļoti liela distance. Ko jūs teiktu, ja visi urbumi un visi pārstrādāšanas uzņēmumi tiktu iznīcināti? Diezin vai jums tas patiktu. Un vēl vienam otram…

Mājiens bija skaidrs. Pjotrs Petrovičs apklusa.

—   Izbeigsim šo strīdēšanos! — Poplavskis sacīja, izmantodams namatēva tiesības. — Pašlaik runa ir par ko citu. Dudariks padevies un atsācis maksājumus. Tātad karš jāizbeidz. Bet kā to izdarīt? Izvirzītais uzdevums nav izpildīts — nelikumīgi apbruņotie formējumi nav atbruņoti. Tūkstošiem virsnieku un kareivju nogalināti. Tauta nesapratīs, ja mēs pēkšņi izvedīsim karaspēku. Jau tagad presē ir pārāk daudz rakstu par to, ka konflikta finansiālās saknes saistītas ar Maskavu… Mums nav vajadzīga šo sakņu meklēšana. Tāpēc ultimāts nācis īstā laikā! Mums vairs nav citas izejas — mēs taču nevaram riskēt ar galvaspilsētu! Un šo humāno lēmumu neviens nevarēs apstrīdēt.

—   Es teikšu tā: ja ultimāta nebūtu, to vajadzētu izdomāt, — Smukulītis piebilda. — Bet ko dara mūsu spēka resori? Varbūt antiterora grupa teju, teju šo problēmu noņems no dienas kārtības? Tad mēs nokļūsim muļķīgā situācijā.

—   Pavēli mēs neesam saņēmuši, — Gontars gausi sacīja. — Cik man zināms, arī Iekšlietu ministrija nav saņēmusi, tāpat ari Federālais drošības dienests. Koržovs kā vienmēr cenšas izcelties, bet uzdevums viņam nav pa spēkam. Teikšu pat vairāk — tas nevienam nav pa spēkam. Analoģiskas situācijas pasaulē nav bijušas, tāpēc ari neviens nezina, kā pret tām cīnīties.

—   Kaut vai tā, — Smukulītis iebilda, izteiksmīgi piemiegdams acis. — Bet es domāju, vai mēs pārāk nesteidzamies ar to mašīnas apturēšanu? Nauda taču vēl nav saņemta…

—  Tas ir cits temats, — Poplavskis pārtrauca, pacēlis roku. — Mēs to apspriedīsim mazliet vēlāk…

—   Kara pārtraukšanai vajadzīgas sarunas augstākajā līmenī, — viszinīgi ieteicās Leļļu Dancinātājs. — Bet Dudariks ir tik ļoti sakompromitējies, ka dialogs ar viņu Prezidentu pazemotu un kaitētu viņa autoritātei. Jāizrauga cita figūra.

—  Sim uzdevumam mums ir armijas ģenerālis Gontars, — Satohins labsirdīgi ierosināja un paplikšķināja ministram pa plecu.

Pjotrs Petrovičs saviebās.

—  Izdarīt čečenu figūru rokādi labāk uzticēt kādam citam. Lai novērstu izgāšanos.

—  Es aprunāšos ar Prezidentu, — Leļļu Dancinātājs pieteicās. Viņš no klātesošajiem bija vienīgais, kas varēja iekļūt Kremļa slimnīcā.

—   Kā viņam, ar veselību? — Satohins nelaikā iejautājās. Arī Pjotrs Petrovičs sarosījās, izrādīdams dzīvu interesi.

—  Normāli. Tuvākajās dienās uzstāsies televīzijā. Jāpārtrauc nevajadzīgie izdomājumi.

Vicepremjers skumīgi pamāja ar galvu.

—   Baumu ir ļoti daudz. Kāds izplata valodas par neizdevušos apvērsumu un saista to ar Viktora Petroviča vārdu. Pasakiet Prezidentam, ka tas ir netīrs apmelojums!

—   Kuram nav ne niecīgākā pamata, — Pjotrs Petrovičs enerģiski piebilda.

—  Tās ir Koržova spēles, — Gontars sacīja. Viņa nepatika pret Prezidenta drošības dienesta priekšnieku bija visiem zināma. — Viņš izvilcis trumpi no iezīmēta kāršu komplekta — kādu Verļinovu. Tas notecinājis asinis mūsu izlūkošanas pārvaldei…

Izdzirdējuši Verļinova uzvārdu, Pjotrs Petrovičs un Satohins saskatījās. Tieši viņš bija tas, kas izjauca premjera komandas tālejošos nodomus.

—  Starp citu, — Poplavskis sacīja, ar krūtīm uzgul- damies uz galda. — Par Verļinovu es uzzināju no Kalnieša. Viņa kurjers pārtverts vilcienā, un tam ļoti prasmīgi atņemta nauda. Burtiski dažu sekunžu laikā: puisis neitralizēts, kabatās sabāztas narkotikas un uzsūtīta milicija. Kurjers vedis stipri lielu summu…

Patiesībā Tepkojevs par Verļinovu bija uzzinājis no Koordinatora, un Poplavskis to bija sankcionējis. Bet večuks vienmēr mēdza samudžināt galus, lai noslēptu paša informācijas avotus.

—   Puisis pagalam? — Noreiko apjautājās.

—  Nožmiegts pēc tam, kamerā… Bet tas nav svarīgi. Kalnietis ir pārliecināts, ka naudu pievācis Verļinovs.

—  Lai tad arī Kalnietis ar to nodarbojas, — Smukulītis ieteica. — Galu galā viņi zaudējuši tos divus miljoniņus zaļo.

Šatohins un Pjotrs Petrovičs saskatījās vēlreiz. Sešinieks nebija vienota domubiedru grupa, dažādu iemeslu dēļ viņu intereses varēja būtiski atšķirties citam no cita. Ja būtu nomainīta Pirmā persona, Smukulītis un Leļļu Dancinātājs būtu kļuvuši par nesamierināmiem premjera favorītu ienaidniekiem. Tādēļ viņiem Verļinovs notikumā pie Kremļa slimnīcas ir varonis. Turpretim vicepremjeram un enerģētikas kompleksa pārstāvim — bīstams ienaidnieks, kas, aizlicis vienu reizi kāju priekšā, var sajaukt kārtis arī nākamreiz. Pastāvot tik radikālām pretrunām, pašreiz iztirzāt jautājumu par Verļinovu nebūtu prāta darbs. Bet pats par sevi ģenerālis nevienam nav interesants, aiz viņa neviens nestāv, tādēļ, ja ar viņu nodarbosies Kalnietis, tas būs optimālākais variants.

— Vai ir vēl kādi citi priekšlikumi? — Poplavskis jautāja, pārlaizdams skatienu apspriedes dalībniekiem. — Labi, ka tā. Bet tagad mazliet iekodīsim. Vai iebildumu nav?

Šai jautājumā Sešu grupa bija vienādās domās.

* * *

Magomets Tepkojevs nedomāja uzspridzināt lādiņu. Viņš nebija gļēvulis un nebija zaudējis spēju mirt par savu dzimtu. Tikai ir tā, ka cilvēkam, kam ir daudz naudas un visi ceļi vaļā, šī spēja transformējas. Viņš bija gatavs ziedot dzīvību nepieciešamības gadījumā. Šī sīkā, gandrīz nepamanāmā atruna viņu radikāli atšķīra no vecvectēva — vienkārša gana, kalnieša, kas bija gatavs pēc pirmā aicinājuma stāties pretim ienaidniekam ar dzimtas kinžala asmens asumu, perlamutra plēksnēm aprotātas kramenīcas trāpīgumu un savas kūsājošās asins trakulību. Tieši šī gatavība mirt, neprātojot par pretinieku skaitu, viņu dzimtas varenību, par savu bērnu likteni, gatavība mirt, neprātojot ne par ko, pat par nāves nepieciešamību, ir tas pamats, uz kura pastāv gadsimtu svētītā atriebības paraža, tā cementē šo paražu, kaldina mazas tautas slavu un iedveš bailes ienaidniekam.

Bet vecvectēvam bez kinžala, kramenīcas un karstām asinīm nekā cita nebija, un viņš nevarēja iztikt pats uz savu roku bez dzimtas atbalsta. Turpretim Magometam vairākās dažādu valstu bankās bija noguldīti trīs miljoni dolāru, viņam piederēja villa Floridā un trīsstāvu nams Turcijā, un kur tad vēl dzīvokļi, automobiļi, vasarnīcas Maskavā, daudzi īpašumi dzimtajā pusē un vismaz simt kredītspējīgu parādnieku, kas bija izkaisīti pa visu pasauli. Viņš varēja ilgi un bezbēdīgi dzīvot jebkurā zemeslodes kaktiņā, baudot izsmalcinātus ēdienus un dzērienus, glāstot skaistas sievietes, izrīkojot kalpotāju pulku un goda svītu, braukājot ar vislabākajām automašīnām, kuras viņam ļoti patika. Tas viss cilvēku ļoti piesaista pie dzīves, un šodienas Magomets Tepkojevs atšķīrās no tā trīspa- clsmitgadīgā zēna, kas nošāva slepkavnieku tieši tiesas zālē.

Protams, viņš nevarēja atteikt tēvocim īsam un pieteica kodola ultimātu Krievijas valdībai, bet tas bija viltīgs ultimāts, tāds pats kā federālo spēku «sarunas» ar separātistiem un viss gaudenais, melīgais Cečenijas karš. Tāpēc ka pavedieni, kas diktēja notikumus dzimtajā republikā, atradās Maskavā, tieši no Maskavas tika izjauktas speciālās dumpinieku vadības likvidēšanas operācijas un ierobežota karaspēka darbība izšķirošajos momentos — tieši galīgas uzvaras priekšvakarā. Tepkojevs zināja, cik daudz samaksāts par nodevīgām pavēlēm, bet tūkstošiem krievu ģimeņu zināja, cik daudz viņu dēlu dzīvību izdzēsušas šīs blēžu pavēles. Draudēšana ar kodollādiņu bija vēl viens blefs, attiecīgiem cilvēkiem tā ļāva realizēt tādus lēmumus, kas apmierināja visus. Bet pats ultimāts bija dauclz mazāk vērts par Dudarika piekrišanu atjaunot maksājumus Sešu grupai.

Pie visa vainīgs Dudariks. Šī pundura nesamērīgās patmīlības un stabilo psihisko noviržu dēļ tika pārkāpts mierīgas līdzāspastāvēšanas pamatprincips: dzīvo pats un ļauj dzīvot arī citiem. Bez kukuļošanas vairs nenotiek nekas, lai gan Hamhojevs, Bekbulatovs un citi alkatīgi blēži viņam iestāstījuši pavisam ko citu: ne ar vienu nav jādalās, mēs esam īpaša tauta, kas dzīvo īpašā republikā, mēs kļūsim par otru Kuveitu! Un še tev rezultāts! Cik čečenu asiņu izliets, cik māju sagrauts, cik mašīnu un naudas sadedzināts… Apstājušies krāsu kseroksi, kas gluži kā spļautin spļāva miljardiem viltotu rubļu un dolāru, pārtrūkuši iesliedētie sakari, kas ļāva pagrābt no gaisa triljoniem īstu Valsts bankas izlaistu rubļu… Maskavas kopiena cietusi milzīgus zaudējumus, arī «īpašā tauta» nav kļuvusi bagāta. Protams, ja par tautu neuzskata nobarojušos neliešu un nelabojamu noziedznieku kliķi, kas iemācījusies plūkt augļus no nesodīšanas un visatļautības koka un nekad automātu nav apmainījusi pret uzgriežņu atslēgu vai celtnieka ķelli…

Magomets piecēlās no galcla un sāka šurpu turpu staigāt pa plašo kabinetu. Biezais paklājs maigi iegrima zem kājām. Daži viņam aplinkus aizrādīja, ka paklāji izgājuši no modes, ka iespaidīgākas ir marmora grīdas ar apsildi vai vēl kas cits, kas pārsteidz iztēli. Bet ērts ir tas, kas ir ērts. Viņam patika atsperīgs segums, kas mīlīgi masē basas pēdas, patika dziednieciskais īstas vilnas siltums, patika fantastiskais arābu raksts, kas pēc ilgas aplūkošanas cilvēku it kā apbur.

Dudariks nepiekrita no laba prāta. Viņu piespieda piekrist. Un piespieda nevis federālo spēku tanki, ko dancina kā lelles, bet Maskavā, Turcijā, Jordānijā, ASV dzīvojošo ietekmīgo tautiešu domas… Tostarp arī viņš, Magomets Tepkojevs, visu kara laiku konsekventi aizstāvēdams savu pozīciju. Visu šī dīvainā kara laiku. Viņš nav sabojājis attiecības ne ar vienu Maskavas draugu vai darījumu partneri, ar viņu nebaidās tikties ne valdībai, ne Prezidentam tuvu stāvoši cilvēki… Bet viņš taču faktiski ir naidīgas valsts pārstāvis! Turklāt cilvēks, kas Krievijai pieteicis atoma ultimātu! Bet tieši tā ir viņu viltība, ka neviens viņus neuzskata par vienotu veselu: Tepkojevs stāv it kā pats par sevi, Dudariks — pats par sevi, atoma terorists Buzurtanovs arī par sevi. Tā uzskata oficiālā Maskava, un arī Sešu grupa izliekas, ka uzskata tāpat.

Sešu grupa… Tajā nav tikai seši cilvēki, nē — tā ir drakonu savienība! Katram drakonam ir seši kakli un katram kaklam — sešas galvas… Seši simti sešdesmit seši — tas ir sātana skaitlis. Ne jau Dudariks vienojās ar drakoniem — kopēju valodu ar sātaniem atrada Magomets un simtiem citu magometu. Bet tie raugās pēc figūras, ar kuru aizstāt sīko šizofrēniķi, Tepkojevs tiem ir vistuvāk, tāpēc viņam arī vislielākās izredzes. Nesen Leļļu Dancinātājs diezgan skaidri lika noprast, ka tieši Magomets varētu nomainīt Dudariku, jo republikai vajadzīgi nevis Maskavas ielikteņi, bet gan vadītāji, ko tautieši ciena. Tepkojevs atbilst pēc visiem parametriem: divas augstākās izglītības — vispirms viņš, tāpat kā daudzi naftas republikas jaunekļi, pabeidza Maskavas Naftas un gāzes institūtu, pēc tam — Vēstures fakultāti, divus gadus pat aspirantūrā mācījās… Republikā viņam ir savs svars, arī Maskavā viņš nav pēdējais cilvēks, politiku pārzina kā no ārpuses, tā arī no iekšpuses. Prot nokārtot visādus jautājumus. Arī Leļļu Dancinātājs it kā starp citu ieminējās, ka jānokārto pārpratums ar naudu. Patiešām, tas ir jānokārto. Kaut arī nav nekāda lielā summa, tomēr nauda paliek nauda. Un galvenais — nedrīkst pieļaut precedentu. Pat tad, ja būtu nozagti desmit dolāri, vainīgie jāatrod, kaut vai no pekles jāizrauj. Lai citiem būtu par mācību.

Tepkojevs atkal apsēdās pie galda. Neviens nevarēja zināt ne pārvešanas laiku, ne kurjera maršrutu. Tas ir tādas pakāpes noslēpums, ka zinātāju skaits nepārsniedz

atsevišķus cilvēkus — divi, trīs, bet ne vairāk. Un ikviens > -

trīc un dreb par operācijas izdošanos, jo pārāk smags ir atbildības slogs. Par iekrišanu kurjers jau samaksājis ar dzīvību, jādomā, ka arī sūtītājs. Nevienam nav pamata izpļāpāties. Un tomēr informācija noplūdusi. Brīnumi nenotiek: iedarbojušies vai nu noklausīšanās tehniskie līdzekļi, vai ļoti liela nauda. Katrā gadījumā tas ir pa spēkam tikai' ļoti stipram speciālajam dienestam. Koordinators viņam bija nosaucis gan dienestu, gan tā priekšnieku. Turklāt bija pačukstējis, ka vairākas pēdējā laikā notikušās skandalozās likvidācijas, tostarp Leči Eran- bajeva uzspridzināšana, ari ir Verļinova roku darbs.

Ģenerāļa Verļinova vārds galvaspilsētas kriminālajā pasaulē reiz jau noskanēja sakarā ar kopējās kases pazušanu [6] — toreiz sirmā organizācijas melnā kase zaudēja miljardu rubļu. Ar Verļinovu mēģināja «izskaidroties», bet viņš uzsprauda uz mieta divus Sirmā «buļļus», un pēc tam viņa puiši iznīcināja gandrīz visu Dienvidrietumu grupējumu kopā ar tā vadītāju. Tāpēc Koordinatora informācija likās pareiza. Bet Verļinovs nesen bija pamatīgi ieriebis naftas un gāzes karaļiem, tāpēc nav izslēgts, ka tie viņu nostatīs aci pret aci ar čečeniem, lai bīstamo pretinieku iznīcinātu svešām rokām. Tātad viss rūpīgi jāapsver un jāpārbauda.

—  Salam! — izsaucās Arsens Tatajevs, ienācis kabinetā bez pieklauvēšanas. Pēc Leči nāves viņš bija kļuvis par Tepkojevam vistuvāko cilvēku. Pašreiz Lauztais Deguns bija manāmi uzbudināts.

—   Pretizlūkošana meklē Hjasu! — viņš bez ievada pavēstīja. — Zēni aizbrauca pēc viņa mantām, bet viņus nocopēja — vienu pie biroja, otru dzīvoklī. Uzprasījuši: «Vai tu esi Buzurtanovs?!» Ūpis atbildējis: «Nē,» — tad viņu aizstiepuši uz nodaļu, uz parasto mentu mitekli, pārbaudījuši un atlaiduši. Turpretim Ali Seripovs atbildējis: «Jā,» — un viņu aizveduši uz kādu viltīgu kantori, it kā uz karaspēka daļu, tur ar viņu runājis kāds majors, pēc tam ģenerālis, bet tas Ali drīz pārkodis, un Ali dabūjis ar kāju pa pakaļu…

—  Vai nezini, kā to ģenerāli sauc? — Tepkojevs jautāja, un viņu pārņēma nepatīkama sajūta — viņš jutās kā kukainis zem liela mikroskopa.

—  Zinu, — Arsens atbildēja un izvilka lapiņu, kas bija izrauta no piezīmju grāmatiņas. — Zēni apostījuši arī kantori… Tā: Verļinovs — kaut kāda kontroles dienesta priekšnieks… Senāk tā bijusi Valsts drošības dienesta vienpadsmitā daļa.

Nepatīkamā sajūta pastiprinājās. Iljass Buzurtanovs sēdēja pazemē pie kodollādiņa vadības pults. Bet pagaidām par to neviens nezināja. Šo atbildīgo uzdevumu Ma- gomets gribēja uzticēt Leči, bet viņa nāves dēļ plāns bija steidzīgi jāgroza. Tādēļ ultimāts tika pieteikts anonīmi. Atomterorista vārdu ieinteresētās personas uzzinās tikai šovakar. Bet ģenerālis Verļinovs jau meklēja Iljasu! Tātad viss saskan: viņš patiešām darbojas pret čečenu kopienu un kontrolē katru tās soli.

—  Verļinovs jānovāc! — Magomets stingri noteica un, ar rokas mājienu apturējis Arsenu, kas vēra vaļā muti, paskaidroja: — Leči nāve guļ uz viņa sirdsapziņas, ari nauda. Bet viņš ir ļoti bīstams, vai atceries, kas notika ar Dienvidrietumu grupējumu?

Lauztais Deguns noraizējies izgrūda dažus lamuvārdus.

—  Tāpēc viss rūpīgi jāpārdomā un labi jānoorganizē. Mēs abi izstrādāsim plānu un pēc tam nolemsim, kam tas jāizpilda.

—  Vislabāk būtu nolaupīt kādu no ģimenes locekļiem, — Tatajevs ierosināja. — Vai nu sievu, vai bērnu.

Tad viņš darīs to, ko mēs liksim, un ieradīsies tur, kur » * *

mums visizdevīgāk.

—  Tā varētu, — Magomets piekrita, pamādams ar galvu. — Noskaidrosim, ar ko viņš dzīvo, vai kāds viņu apsargā, tu jau zini, kas un kā…

—  Labi. Prātodams par Verļinovu, es gandrīz vai aizmirsu: tur Iljass taisa skandālu.

—   Kāpēc? — Kalnietis jautāja, saraukdams uz augšu uzacis.

—   Paziņoja, ka pats bez tava rīkojuma uzspers to bumbu gaisā, ja ultimāts netiks izpildīts. Tautas vārdā. Ja piedraud, bet nerīkojas — neviens vairs nebaidīšoties. Tur viņam taisnība…

—  Viņš ir pilnīgs idiots, un tu arī! Vai tu apjēdz, par ko ir runa? Uz karstām pēdām nosūti kādu lejā, lai atņem viņam pulti!

Lauztais Deguns paraustīja plecus.

—       Kāpēc es esmu idiots? Es saku tā, kā ir. Bet lejā viņš nevienu nelaidīs sev klāt. Un vari būt pārliecināts: pēc trīsdesmit stundām viņš nospiedīs pogu.

—   Nevajadzēja viņam pateikt šifru!

—  Ko? Nevajadzēja? — Lauztais Deguns aizsvilās. Nudien, šifra slēpšana būtu tas pats, kas cilvēka norīkošana slēpnī ar nepielādētu ieroci. Tā nav pieņemts. Bet vienmēr taču mēdz paļauties uz to, ka cilvēks paklausa vecākajam.

—  Vai domā, ka viņš to izdarīs?

—   Simtprocentīgi!

Pirmo reizi pēc daudziem gadiem nesatricināmi mierīgais Kalnietis zaudēja pašsavaldīšanos. Viņš pielēca kājās un sāka skraidīt pa kabinetu, izgrūzdams drausmīgus lāstus. Tā kā viņa dzimtajai valodai nebija vajadzīgās jaudas, tika ņemta palīgā dižā un varenā valoda. Šādās situācijās tā bieži tika izmantota, un neviens to neuzskatīja par nepatriotisku rīcību.

* * *

Nākamajā dienā Prezidentam kļuva labāk. Ne jau «ievērojami», kā rakstīja avīzēs, un ne tiktāl, lai varētu pozēt televīzijai un parakstīt dekrētus. Un tomēr viņam vajadzēja pārvarēt vārgumu, darīt kā vienu, tā arī otru: Pirmajai personai jādomā ne tikai par fizisko veselību, bet arī par politiskā mūža ilgumu.

Austrumniekiem ir tāds sakāmvārds: «Dzīvs suns ir labāks par beigtu lauvu.» Pēc tam kad skatītāji televīzijas ekrānos ieraudzīs lauvu «Adidas» sporta tērpā sēžam pie darba galda, suņiem nekas cits neatliks kā iežmiegt asti un doties atpakaļ savās suņa gaitās. Tā bija iecerēts, un tā arī notika. Pat uzplijīgie korespondenti pārstāja uzdot jautājumus par atoma čemodāniņu, un versiju par sirds nepietiekamību bez liekām runām pieņēma visi lielās politikas diriģenti kā pašu mājās, tā arī ārzemēs. Turklāt jāpiebilst, ka diagnoze zināmā mērā atbilda īstenībai: sirds nepietiekamība patiešām bija, kaut gan to bija radījis miokarda infarkts. Šāds aptuvenums politikā bija pilnīgi pieļaujams.

Pēc pozēšanas kameras priekšā Prezidents, nenovilcis sporta tērpu, smagi atlaidās gultā. Koržovs apsēdās viņam blakus.

—   Man rādās nez kāda pakaļdzīšanās, kaut kādi cilvēki, un es redzu, ka tu esi man uzgūlies uz krūtīm ar pistoli rokā… — pieri saraucis, Prezidents gausi sacīja. — Vai es murgoju?…

—  Nē, tie nebija murgi, — Drošības dienesta priekšnieks atbildēja un sāka stāstīt par visu, kas noticis.

—  Re, kā… Izlaiduši tos bandītus, vai zini… Pat Prezidentam uzbrūk! — Saimnieks sūkstījās, lai gan nepateica, kas īsti tos bandītus izlaidis.

—  Tie ir tikai ziediņi, — Koržovs turpināja. — Jūs bijāt slimnīcā faktiski bez apsardzes, es izsaucu papildspēkus, bet pēkšņi atklājās…

Šo stāsta daļu Prezidents klausījās ar īpašu uzmanību. Viņa labā uzacs saraucās uz augšu un it kā pārlūza, piešķirot sejai augstprātīgu un draudīgu izteiksmi.

—  Kāda ir paša Bogomazova loma? — viņš asi jautāja.

Koržovs paraustīja plecus.

—  Viktors Petrovičs izturējās ļoti lojāli. Liekas, ka claži spēki viņu bīdīja uz priekšu kā taranu. Bet viņš neizrādīja ne niecīgāko piepūli. Kaut gan jāsaka, ka diezin kā tas būtu beidzies, ja es nebūtu radījis spēcīgu fizisko aizsardzību, kas «leopardus» apturēja.

—  Tātad Stepaškins ir vienīgais, kas šajā lietā atklāja savas kārtis? — Prezidents jautāja, un uzacs izliecās vēl vairāk. Likās, ka Saimnieks ar savu iecienīto divstobreni tēmē uz mežakuili, kas izlīdis no niedrāja.

— Jā. Pārējie nerādījās, nogaidīja. Var pieņemt, ka viņi neko nezināja… Kaut gan tas ir maz ticams…

—   Maz ticams… Tomēr tas jāņem vērā! Nevar sist pa labi un pa kreisi, tā var ievārīt lielu putru. Cilvēkiem jāuzticas. Bet ar Stepaškinu viss ir skaidrs! Sagatavo dekrētu: Stepaškinu atvaļināt, viņa vietā — Borecki. Viņš ir vienīgais, kam varu uzticēt Federālo drošības dienestu. Bet tu turpmāk komandēsi kā Apsardzes galveno pārvaldi, tā arī savu Drošības dienestu.

Prezidents bezspēcīgi nolaida galvu uz spilvena. Uzacs nostājās savā vietā.

—  Tātad situāciju izglāba tavs ieliktenis — tas Verļi- novs? Malacis…

Nebija skaidrs, kam domāta uzslava — Verļinovam vai Koržovam. Prezidenta drošības dienesta priekšnieks nosprieda, ka abiem.

—   Bet kas tiek darīts pret kodolteroristiem?

—  Manā uzdevumā Verļinovs sagatavoja ļoti neparastu plānu…

Taču Saimnieks vairs nespēja uztvert jaunu informāciju, kur nu vēl to novērtēt. Acis patvaļīgi vērās ciet, ķermeņa kreisā puse draudīgi stinga… Kā no debesīm nokritis, parādījās ārstējošais dakteris, tūlīt ieradās arī māsiņa ar sistēmu. Nevienam nebija drosmes izraidīt Koržovu no palātas, taču sākās tāda rosīšanās, ka viņam tur vairs nebija vietas. Ģenerālis piecēlās un klusēdams izgāja ārā.

* * *

Ja zināms šifrs, nepavisam nav grūti vadīt kodollādiņa uzspridzināšanas pulti. Nospiežot podziņas, uz elektroniskā tablo sastāda vajadzīgo ciparu kombināciju tāpat kā tad, kad rīkojas ar elektronisko modinātājpulksteni. Iedegas sarkanā gatavības signālspuldzīte, tātad pārtraukta palaišanas podziņas bloķēšana. Pretēji izplatītajam uzskatam, šī podziņa ir nevis sarkana, bet melna. Tad jāatbīda aizklājs un jāuzspiež pirksts uz ripiņas, kas ir tik liela kā vecā pieckapeika.

Iljasam Buzurtanovam nebija ne jausmas, kas notiks pēc tam. Bet viņš bija pilns apņēmības nospiest pogu, lai pēc tam būtu kas būdams gan ar viņu, gan visiem pārējiem pazemes iemītniekiem. Tikai tā varēja nomazgāt kaunu. Neviens taču vēl nav aizmirsis to dienu restorānā, kad viņš bija ielūdzis draugus, lai kopīgi papriecātos par to, kā čečeni glīti izrēķinās ar stulbajiem krieviem. Bet tie samīcīja mūsu zēnus tieši viesu acu priekšā. Kas tika pienaglots pie kauna staba? Protams, tas ēzelis Iļjass! Tautasbrāļi viņam tik ilgi nesniedza roku un neatņēma sveicienus, kamēr viņš kā uz paplātes kopienai nebija pasniedzis atombumbu. Ja bumba neuzsprāgs, laika gaitā tā tiks aizmirsta, turpretim nogalinātie tautieši savējo atmiņā paliks mūžīgi. Tāpēc Iljasam tagad ir divas izejas: vai nu piespiest Krievijas valdību izpildīt mazās, bet nelokāmi spīvās tautas prasības, vai arī uzspert gaisā pusi Maskavas. Kā vienā, tā otrā gadījumā viņš kļūs par varoni.

—   Klau, zinātniek, vai no mums kas paliks pāri? — viņš jau nezin kuru reizi jautāja.

—  Kā lai es to zinu, — Bobrenkovs negribīgi atbildēja. — Atkarībā no tā, kur fugass novietots.

Viņš atkal zaudēja nardu partiju, un, kaut arī Iljass, šis sarkanģīmis no Kaukāza, viņu pie šīs nepazīstamās kauliņu spēles gandrīz ar varu bija pieradinājis, zaudēšana tomēr atstāja nepatīkamas mieles.

Štāba teltī gaiss bija piedūmots un vēl dvacīgāks nekā pazemes koridorā. Tomēr brezenta sienas radīja drošības ilūziju un slēpa no svešu cilvēku acīm. Pults pašreiz gulēja seifā. Pa speciāli izgrieztu pusapli no tā nāca melns resns kabelis, kas nozuda dziļā plaisā. Neviens nezināja, cik tālu tas stiepjas.

—  Jādomā, ka nav diezin cik tālu. Tad mēs visi izkūpēsim gaisā. Vai ari zeme mūs apraks.

— Vai tu baidies? — Buzurtanovs jautāja, plati smaidīdams.

Sākumā tika nolemts, ka speciālists jānožmiedz vai ari jāsadursta ar narkotikām, lai vajadzības gadījumā būtu pie rokas. Bet Magomets uzzināja, ka tam ir pieejami sakari ar Sadamu Huseinu, un pavēlēja radīt normālus dzīves apstākļus. Bet kādi apstākļi pazemē iespējami? Guļvieta teltī, sātīgs ēdiens, dzeramais un vēl sievišķis. Lema Terlojevs atsūtīja pat divas. Sakarā ar profesijas specifiku abas bija narkomānes un, saņēmušas vajadzīgo devu, mierīgi darīja savu darāmo. Bet speciālists nez kāpēc meiču labvēlību neizmantoja, un viņas apkalpoja sargus. Tiem gan sievišķi nepienācās, bet kāpēc lai profesionāles stāvētu dīkā? Tā sprieda Iljass. Viņš nodomāja, ka puiši pelnījuši mazus prieciņus. Kaujas aizsegu apsargāja astoņpadsmit vīri. Viņi uz maiņām stāvēja sardzē pie tuneļa šķērssienas un kontrolēja pārējos virzienus. Tie bija speciāli izraudzīti un rūdīti, praksē jau daudzreiz pārbaudīti slepkavnieki. Viņus nebaidīja ne aklā tumsa, ne milzīgās žurkas, ne plēsonīgie zirnekļi, kas izsūca cilvēku līdz pēdējam pilienam.

—   Baidos, — Bobrenkovs atzinās.

—  Tā, tā… Bet es nebaidos! Vai zini, kāda starp mums atšķirība? Es esmu apgraizīts, bet tu ne. Tāpēc tu tupi kā kucēns, asti kājstarpē iežmiedzis, un neko nevari.

Spilgti spīdēja divi baterijas lukturi, likās, ka tie vēl vairāk sakarsē gaisu. Aiziedams no dzīvokļa, Paganels neparedzēja, kur nonāks, un jutās nelāgi savā žaketē un netīrajā, piesvīdušajā virskreklā. Kaklasaiti viņš noraisīja tūlīt, tiklīdz bija atskārtis, kādā ķezā iekūlies.

—  Kas gan man būtu jāvar? — viņš jautāja, atpogādams uz krūtīm kreklu un atplādams žaketes malas.

—   Nožņaugt mani un pārgrauzt spridzināšanas kabeli — to tu vari! Es tavā vietā tieši tā rīkotos.

—  Tā tu domā.

—   Kāpēc tikai domāju? Kā domāju, tā arī izdaru!

Druknais platvaidzis Iljass zvilnēja saliekamajā gultā,

uz kuras bija uzlikts piepūšamais matracis, un apaļām, svelmīgi spīdošām acīm urbās sarunas biedrā. Pat mākslīgā gaismā viņš bija pašpaļāvīgs un izstaroja nevaldāmas gribas un spēka enerģiju. Spēcīga enerģiska plūsma bez grūtībām ielauzās vājajā Paganela biolaukā, viņš sajuta, cik nesamērīgi ir šie abi spēki, taču negribēja padoties.

—  Apmainīsimies vietām un tad paskatīsimies!

—   Lai notiek! — Iljass piekrita, pabāza roku zem jakas, izvilka lielu, melnu revolveri un, noklakšķinājis aizslēgu, padeva ieroci Igoram ar spalu pa priekšu.

—   Nem!

Bobrenkovs nepakustējās.

—   Un kas tad būs?

—  Pārbaudīsim, cik vērts tu esi. Vai tad tu negribēji apmainīties vietām? Nu tad mainies!

—  Tā nav vienlīdzīga maiņa. Es nekad nevienu neesmu nogalinājis un pat neprotu ar šo rīku apieties. Ja tavu slepkavnieku vietā man blakus stāvētu manējie, ja turklāt es pats būtu slepkavnieks…

—   Re nu, tu pats apjēdzi, kur tas suns aprakts, — Buzurtanovs noteica un noglabāja revolveri. — Vieni prot nogalināt, citi — ne. Tas, kas prot, vienmēr ir stiprāks par to, kas neprot. Bet es tikai vienu nesaprotu…

Melnūsainais džigits ar interesi pētīja bālasinīgo briļļaini.

—   Kas šai lietā ir tik sarežģīts? Kāpēc tu nevari? Tas taču ir pavisam viegli. Nospiež gaili — un gatavs! Nekas nav vajadzīgs, ne skolā labi jāmācās, ne institūts jāpabeidz…

—  Jābūt tikai zvēram… — Paganelam negribot paspruka.

—   Kas! — Iļjass ierēcās. — Tātad es esmu zvērs?

Viņš spēcīgi atvēzējās, Bobrenkovs parāvās sāņus. Bet

džigits tikai gardi nosmējās.

—  Kas nekaiš zvēram! No zvēriem visi baidās. Arī sievišķi paklausa pēc pirmā vārda. Nudien… Ej, atved man Lolu!

Igors pasmīnēja.

—   Man liekas, ka viņa visiem paklausa.

—  Tu maldies, dārgais. Viņa paklausa tikai tiem, kas maksā. Vai tiem, kas var ģīmi sabojāt. Maška — tā gan visiem dabūnama, tāpēc es viņu nesaucu.

—  Gandrīz vai jāapčurājas! Izrādās, ka arī tad, kad no divām maukām izvēlies vienu, tu vadies pēc augstas morāles principiem! Piedod, mīļais, es līdz šim par tevi biju sliktākās domās.

—   Diezgan muldēts! Man ir vienalga, ko tu domā. Vai labi, vai slikti… Tu esi tāds pats kā tie: naudas dēļ sakūlies ar mums, tagad baiļu dēļ pūlies, bet kas tevi trenca? Ej, kur tev teicu!

Atsitis vaļā brezenta aizkaru, Paganels no spilgti gaišās telpas iegāja tumšā tunelī. Gaiss šeit bija spirgtāks, un viņš no jauna aizpogājās.

—  Vai pastaigā? — jautāja Aliks, kas dežurēja pie ieejas.

—   Lika atvest Lolu.

—  Ā-ā… Viņa ir kazarmā, dzer šampanieti, — jauneklis pavēstīja, pārlikdams automātu uz otra pleca. — Vai tad tās ir sievietes? Netīras lupatas. Es viņām ne tuvumā neeju, riebjas. Bail, ka nepiesitas kāds mikrobs…

Par kazarmu tika saukta divdesmitvietīga telts pie aklās sienas, kas aizšķērsoja tuneli. Pastāvīgais postenis apsargāja otru sienu tuneļa pretējā galā, kur bija atstāta eja, pa kuru tika uzturēti sakari ar ārējo pasauli. Tur pastāvīgi uzturējās galvenie spēki, kas, pēc virspavēlnieka Iljasa domām, bija spējīgi atsist negaidītu ienaidnieka uzbrukumu.

Telts bija piekrauta ar kastēm: ar konserviem, zālēm, baterijām, patronām, degvīnu, vīnu un minerālūdeni plastmasas litra pudelēs. Uz kastēm cilvēki sēdēja, ēda, dzēra un, uzklājuši piepūšamos matračus vai kādus drānu gabalus, gulēja un drātēja Lolu un Mašku. Starp citu, kurš kuru drātēja, tā īsti nemaz nevarēja pateikt: meičas nepalika pasīvā pozīcijā, viņas tik aktīvi organizēja procesu, ka līdzinājās instn ktoriem, kas tikko iesauktus neprašas zaldātiņus sekmīgi apmāca jaunā un diezgan sarežģītā profesijā.

Ar Buzurtanova rīkojumu koplietošanai nodotās meičas jau pirmajā darba dienā apkalpošanai paredzēto kontingentu lietišķi nostādīja ierindā un saskaitīja, konstatēdamas sešpadsmit pēc sieviešu sabiedrības karsti iztvīkušas vīriešu dvēseles ar visiem atribūtiem, kas bija pilnā kaujas gatavībā. Pēc tam viņas ierindu sadalīja divās daļās. Vienas puses komandiera pienākumus uzņēmās Lola, otras — Maška. Katru astotnieku viņas savukārt sadalīja divās apakšgrupās un nostādīja abpus improvizētajām guļvietām. Pēc tam dāmas novietojās starp apakšgrupām, ieņemdamas četrrāpu pozīciju, un tūlīt prasmīgi uzsāka pieņemšanu ar abiem trenēto ķermeņu galiem reizē, tā stipri saīsinādamas procedūru, par ko brīnījās pat pieredzes bagāti gvardisti. Pēc tam šī telts ieguva kazarmas nosaukumu.

Pašreiz kazarmā bija cilvēku divpadsmit. Papilnam izbaudījuši sieviešu labumus, kaujinieki spēlēja nardus un dzēra šņabi, piedvigušajā gaisā virmoja reibinošs anašas aromāts. Vienā kaktā nepiepildāmie apvienoto izpriecu cienītāji, uzguldījuši kailo Mašku uz kastēm, viņas bālo, plakano vēderu bija pārvērtuši par improvizētu spēļu galdu, pie reizes ar vīna pudeļu kakliņiem izdarīdami ginekoloģiskus izmeklējumus. Maška ik pa brīdim gaudeni iesmilkstējās. Lola stāvēja turpat un, rītasvārkos vīkstīdamās, vēroja notiekošo ar viegli nicīgu smīniņu.

Kad Bobrenkovs parādījās teltī, visas galvas pagriezās pret viņu. Igors sajuta, ka sarkst.

—  Tevi aicina Iljass, — viņš sacīja, pārvarēdams kauna sajūtu. Viņš vēl nekad nebija ielūkojies meitumājās un netiklības perēkļos.

—  Acīmredzot kaut kas jāpārtulko vai jāpārraksta, — Lola atmādama sacīja. — Varbūt jasagatavo ziņojums…

—   Ej, ej, — kaujinieki cits caur citu mudināja. — Un paņem draudzeni līdzi, lai būtu jautrāk. Bet šo gailēnu mēs pieliksim pie darba!

Ducis rīkļu nodārdēja ļaunvēlīgos smieklos. Igors pastāvīgi izjuta atklātu naidīgumu, lai gan nevarēja izprast tā cēloņus. Puiši acīm redzami no viņa gaidīja kādu atbildes reakciju, bet viņš tikai paraustīja plecus un pameta telti, būdams pārliecināts, ka izturējies ar cieņu. Lai gan sirds dziļumos saprata, ka no viņa cieņas jau sen nekas nav palicis pāri.

—  Aizved mani, draudziņ! — Lola lūdza, sekodama viņam pa pēdām ar kabatas bateriju rokā. — Es baidos no zirnekļiem. Vai taisnība, ka tie ir tik lieli kā suņi? Varbūt tie lopi mūs tikai baida?

—   Nezinu. Stāsta, ka tā ir. Vai senāk jūs esat strādājusi par sekretāri? Vai referenti?

Skaudri izjuzdams psiholoģisko izolāciju, Paganels centās radīt normālas cilvēciskas attiecības vismaz ar kādu šīs pazemes pasaules iemītnieku.

—  Ari tagad strādāju. Pašā zināšanu akadēmijā. Vai negribi mani pārmānīt pie sevis? Esmu ar mieru. Bet tikai augšā, šeit man jau līdz pīzdai apriebies…

Sieviete cieši piekļāvās. No viņas nāca skābena vīna smaka, kaut gan nešķita, ka viņa ir piedzērusies.

—   Ko tu ošņā? Domā, ka esmu pilnā kā cūka? Es mazgājos ar šampanieti. Tie lopi ūdeni nedod: esot maz, pašiem vajagot. Tāpēc jāizlīdzas — gan jānomazgājas, gan jāapmazgājas, gan rokas, gan kājas… Arī tas līdz pīzdai apriebies!!

Normālas cilvēciskas attiecības var nodibināt ar normāliem cilvēkiem. Likās, ka tādu šeit nav.

—   Ko tu klusē, mācītais pimpi?

Gribējās šai kucei iekraut pa ģīmi tā, ka asinis pa- šķīst. Bet nezin kāpēc viņš to neizdarīja.

Kad Lola bija nozudusi štāba teltī, viņš bridi pamīņājās pie ieejas un devās pa tuneli tālāk. Apdzīvotā iecirkņa garums nepārsniedza pāris simt metrus, pēc divām minūtēm viņš pieies pie vietējās «caurlaides». Tur pastāvīgi stāv postenis. Bet', pretēji Iljasa pārliecībai, posteņa sargkareivji ir gaužām nevīžīgi cilvēciņi, kas var gulēt pat dežūras laikā. Pasaulē notiek arī brīnumi…

Ja nu pašreiz izeja nav apsargāta… Viņš izlīdīs pa spraugu ārā, skries tālāk pa koridoriem, kas netiek kontrolēti, un pēc kādas stundas būs brīvībā! Protams, ja uzdrošināsies bēgt, ja viņam neviens nedzīsies pa pēdām, ja viņš neapmaldīsies šīs elles melnumā…

Pēdējos metrus viņš gāja uz pirkstgaliem, iekšēji jau pārliecināts, ka ceļš uz augšu ir vaļā, kaut arī šaubījās, vai uzdrošināsies to izmantot. Viņš bija pieradis dzīvot saskaņā ar reālo situāciju, neprata riskēt, pakļaut apkārtējos apstākļus savām interesēm. Viņam tas nekad nebija mācīts. Turklāt senāk nekad neradās tāda vajadzība. Soļi paši no sevis kļuva aizvien īsāki. Viņš baidījās, ka apstāsies uz brīvības sliekšņa un reizē ar to apliecinās savu niecību, apstiprinādams Iljasa rūgto vārdu patiesumu. Bet liktenis atlika viņa vīrišķības pārbaudi: priekšā ieskanējās apspiestas cilvēku balsis un rosīšanās. Lai cik dīvaini, viņš piepeši sajuta atvieglojumu un, nostājies uz pilnas pēdas, tūlīt atsitās pret mazu akmentiņu.

—   Kas tur ir, nāc palīgā! — viņam no tumsas kāds uzsauca. Viņš iespīdināja bateriju. Divi sargi pa robaino caurumu pūlējās ievilkt lielu kasti. Turpat blakus stāvēja prāvs ritulis ar lauku telefona vadu.

—   Gan jau paši tiksiet galā, — Paganels atsaucās, apgriezās un devās atpakaļ. Aizmugurē nobira lamuvārdu krusa. Bet viņš jau bija pieradis nelikties par tiem zinis: uzklausīt apvainojumus — tas ir verga liktenis. Nelietis Sļivins viņu pārdeva verdzībā. Kaut gan pirms tam viņš pats bija pieteicis savu gatavību. Tiesa gan — runa bija par kaut ko citu — par zināšanām, prasmi, iemaņām. Miesa, dvēsele, gods un brīvība netika piedāvāti pārdošanai. Bet izrādījās, ka no veselā atgriezt mazu kumosiņu ne vienmēr ir iespējams. Piekrizdama strādāt varietē teātri, kur rāda striptīzu, meiča saprot, ka viņas izredzes kļūt par izvarošanas upuri stipri pieaug… Iljasam ir taisnība: viņš ir tāds pats kā Lola un Maška.

Bet jājautā — vai Sļivins zināja visu? Varbūt viņš no labas sirds piespēlēja parastu haltūru, nenojauzdams, kas no tā iznāks? Tādā gadījumā viņam jāsāk uztraukties par darbabiedra nozušanu un par to jāziņo milicijai vai pašu pirmajai nodaļai… Jā, kā tad viņš tiem izskaidros savu līdzdalību šai lietā? Un arī «darba devēji» droši vien ir paredzējuši šādu gājienu…

Baterijas stars, slīdēdams pa sānu sienu, ienira dziļā ēnā. Plaisa. Šeit bija vairākas plaisas. Kā stāsta, kādā plaisā milzu zirneklis līdz pēdējam pilienam izsūcis kaujinieku, kas bijis apreibis no anašas smēķēšanas. Citā, nogalinājis konvojieri, paslēpies kāds krievu puisis kopā ar savu meiču. Paganels piegāja tuvāk. Gaismas stars nozuda tumsā. No zemes rīkles dvesa pretim kapa drēgnums. Gluži kā hipnotizēts, viņš iegāja necaurredzamajā melnumā. Rokas un kājas sagrāba aukstums, mugurkaula stumbrs sastinga: priekšā kāds bija! Ataviskā pirmatnējā senča spēja redzēt nakts tumsā konstatēja dzīvu melnuma stabiņu cilvēka lielumā.

—   Igor…

Čukstus izsauktais Paganela vārds noskanēja spalgāk par šāvienu. Tas viņu pilnīgi paralizēja. Apziņā iesitās necilvēcīgas šausmas, kas mēģināja izlauzties uz āru dvēseles glābiņa kliedzienā, bet spazmas bija pārņēmušas visu ķermeni un aizcirtušas arī rīkli.

Dzīvais melnais stabs tuvojās.

—   Mieru, Igor… Klusu…

Ja tic grāmatām un kinofilmām, šai mirklī viņam vajadzēja krist ģībonī — nesamaņai vajadzēja kļūt par viņa glābiņu, bet tā nenotika. Liktenis pārbaudīja viņa vīrišķību, un šis nebija pēdējais pārbaudījums.

Uz pleciem uzgūlās dzelzs rokas, tās viņu piespieda pie cieta, rievaina rumpja, un metāla galvas ar izbīdītām stikla acīm. Bobrenkovs sarāvās kā nāvei nolemts vergs. Šai mirklī viņš ticēja parādībām, velniem, vampīriem, ļauniem pazemes gariem, apslēptas mantas sargātājiem, vārdu sakot, ticēja itin visam.

—   Mēs atnācām pēc tevis, Sļivins visu izstāstīja, — nepazīstamā balss iečukstēja tieši ausī. Apvērstā pasaule nostājās uz materiālām kājām. Stingums atkrita, muskuļi atslāba, pat tie, kam nevajadzēja atslābt. Kliedziens, kas rāvās uz āru, atrada brīvu ceļu caur rīkli, bet smaga plauksta to apklusināja uz lūpām. Taču mīzalu kanāla sfinkters palika vienīgi Paganela ziņā, no malas to neviens nevarēja ietekmēt, tāpēc krietna porcija siltā šķidruma ietecēja biksēs.

—  Nāc aiz manis! — negaidītais glābējs pavēlēja un pusdzīvo inženieri ievilka plaisas dziļumā.

Pēc tam kad Skorohodovs bija parādījis konkrētu punktu kvadrātā A-16, viss nostājās savā vietā. Vasiļjevs zibenīgi orientējās, salīdzinādams pazemes kartes ar virszemes projekciju, un slepeni bloķēja notikuma vietai tuvākos evakuatorus. Pilnīgi slepenās shēmās pazemes speciālo komunikāciju betona tunelis bija attēlots ar treknu taisnu līniju, vairākās vietās no tās atzarojās ar zīmuli uzvilktas svītras — ar tām ekspluatācijas dienesta speciālisti atzīmēja dabīgos iegruvumus, plaisas, horizontālās ejas. Protams, šo veidojumu kartes nebija, taču ikvienas kartes trūkumus kompensē darba pieredze, atmiņa, intuitīva prasme orientēties pazemē, balto plankumu piepildīšanas loģika. No darbiniekiem, kas daudzus gadus bija staigājuši pa speciālajiem tuneļiem, majors noorganizēja piecas meklēšanas brigādes, ko nosūtīja uz apkārtējiem rajoniem ar uzdevumu pārmeklēt visas ejas, kas iet vajadzīgajā virzienā.

Trieciengrupa, ievērojot piesardzību, iekļuva tunelī no slēgtās sienas puses, novietoja spridzekli, ielika šuvēs virziendarbības mikrofonus un nodrošināja skrupulozu noklausīšanos. No otras puses tunelī iekļūt neizdevās: teroristi kontrolēja katru metru, sākot no ieejas, kas bija maskēta kā ventilācijas šahta. Pretim necilam ķieģeļu tornītim ar restēm stāvēja divi džipi, no kuriem laiku pa laikam izkāpa plecīgi džigiti, lai izkustinātu kājas, no pārvietojamas letes kaukāzieši pārdeva ziedus, šurpu turpu pastaigājās raksturīga izskata jauni cilvēki, tādi paši bija iekārtojušies apkārtējos komerckioskos, aizstādami pierastās mundrās meitenes. Iekšējās kontroles dienesta izlūku portatīvie detektori zem jauno cilvēku apģērba fiksēja metāla masu 0,8 līdz 1,2 kilogramu robežās. Pašreizējā posmā Vasiļjevs aprobežojās ar to, ka tuvāko namu bēniņos novietoja četrus novērotājus, kas spēja sekmīgi pildīt arī snaipera pienākumus.

Bija pagājušas astoņpadsmit stundas no operācijas sākuma, kad vecākā leitnanta Beloborodjko brigāde uzgāja eju, kas, pēc visām pazīmēm spriežot, veda uz teroristu midzeni. Vasiļjevs pats ieradās norādītajā vietā. Apbruņojies ar visu pazemes kaujai nepieciešamo, uzlicis infrasarkanās brilles un paņēmis līdzi speciāli orientētu mikrofonu, viņš izvirzījās grupas priekšgalā un pirmais gāja pa šauru un stipri līkumainu koridoru ar slapjām, glūdainām sienām. Iespējams, ka pa šo koridoru savā laikā bija gājis Skorohodovs. Verļinovs ieteica meklēšanā iesaistīt arī leitnantu, taču Vasiļjevam šī doma nepatika: leitnanta stāstā bija diezgan daudz dīvainību. Turklāt arī pats Skorohodovs īpaši netiecās uz pazemi — pārciestie pārbaudījumi viņam nebija pagājuši secen.

Drīz nāsīs iesitās cementa putekļu smaka, gaiss kļuva sausāks, un majors saausījās: blakus noteikti bija galvenais tunelis. Paceltu roku viņš deva zīmi visiem apstāties, bet pats lēniem soļiem gāja tālāk, piesardzīgi likdams kājas uz pilnu pēdu. Pēkšņi nakts redzamības rēgaini zaļganajā gaismā atklājās plaša telpa, un majors sastinga. Laiks it kā apstājās, bet viņš un viņa ceļabiedri prata gaidīt. Taču šoreiz nebija ilgi jāgaida: jutīgais mikrofons uztvēra viena cilvēka soļu troksni. Nācējs savā nodabā klusi purpināja.

—  Sļivins gan ir nelietis, ak, kas par nelieti, — skaidri bija sadzirdams austiņās. — Pārdeva mani ar visiem kauliem un ādu…

Tāda veiksme gadās tikai reizi mūžā vai pat retāk. Nolaupītais Paganels — Bobrenkovs pats nāca pretim! To var salīdzināt tikai ar lodi, kas izšauta pagriezienā aiz muguras un trāpījusi gaisā pamestai monētai. Tagad vajadzēja Paganelu precīzi «noņemt no trases», nesaceļot ne niecīgāko troksni.

Bobrenkovs gāja pa tuneļa vidu; lai viņu satvertu, vajadzētu mesties klāt. Bet pēkšņa uzklupiena dēļ viņš var dabūt sirdstrieku. Turklāt pat niecīgākais troksnītis var radīt neparedzamus sarežģījumus… «Šurp, nāc šurp!» majors sasprindzinājās un domās raidīja viņam pavēli. Bet varbūt tā bija tikai izmisīga vēlēšanās. No pieredzes viņš zināja, ka pazemē, kur ekranēti magnētiskie, elektriskie, radiācijas un citi lauki, bioviļņi sajūtami ļoti asi. «Pie manis, Bobrenkov, es tevi gaidu!» Viņš neticēja ne telepātijai, ne citiem brīnumiem, bet pašreiz neredzēja citu izeju.

Un brīnums notika: Paganels apstājās, pienāca pie plaisas, tad paspēra vēl vienu soli…

—   Igor, — Vasiļjevs nočukstēja un gāja pretim. — Mieru, Igor… Klusu… Nāc aiz manis…

Viņš ar automātu Paganelu piekļāva pie bruņuvestes, aizspieda viņam muti un, kaut ko nomierinošu čukstēdams, vilka pa eju uz priekšu. Paganels sākumā vārgi pretojās, bet drīz sašļuka. Ticis pietiekami tālu prom no tuneļa, majors apsēdināja fiziķi uz zemes. Beloborodjko nobloķēja virzienu, divi praporščiki nosedza aizmuguri. Viņi visi bija pieredzējuši kaujinieki, visi bija izturējuši pārbaudījumus operācijā «Tuksnesis». Principā viņi četratā varēja iznīcināt teroristu ligzdu. Kaut ari pavēle par operācijas sākšanu nebija saņemta, Vasiļjevs nebaidījās no ekspromtas rīcības.

—  Mēs esam no pretizlūkošanas dienesta, — majors sacīja, noņemdams infrasarkanās brilles un mirkli apgaismodams parastu cilvēka seju. Tai vajadzēja Paganelu nomierināt. — Kur atrodas pults? Vai viņi var to ātri izmantot? Kur ir pults? Atbildi!

Pults bija ieslēgta seifā. Lai pie tās piekļūtu, Buzurta- novam bija vajadzīgas četras piecas minūtes, ne mazāk. Neplānotai, zibensātrai operācijai būtu lielas izredzes uz izdošanos.

—   Pults visu laiku ir viena cilvēka rokās, pirksts uz pogas, — Bobrenkovs beidzot atbildēja. Viņš pat nezināja, kādēļ tā pateica. Varbūt tāpēc, ka gribēja pēc iespējas drīzāk tikt ārā no šīs nolādētās pazemes. Bet neviens negrasījās viņu pavadīt uz augšu.

—   Cik tur cilvēku? Ar ko apbruņoti? Vai dzerstās? — Vasiļjevs uzdeva šādos gadījumos parastos jautājumus. Paganels kaut ko atbildēja. Domās viņš jau bija tālu prom no šejienes. Glābiņš bija atnācis kā brīnums, gluži kā kinofilmā. Starp citu, viņš bija pieradis pie pārliecības, ka valstij ir pienākums viņu sargāt, saudzēt un aizstāvēt, tāpēc nule notikušo uzņēma kā pašu par sevi saprotamu lietu. Tagad tikai drīzāk tikt augšā, tikt tālāk prom no bandītiem, kodollādiņa un Lolas, kas mazgājas ar šampanieti!

—  Skaidrs, tā nekas neiznāks… — Vasiļjevs noteica pats sev. — Rīkosimies citādi. Vai šaut vari?

—   Ko? — Paganels vārgi iepīkstējās.

Atpogājis krūšu kabatas atloku, majors izvilka pistoli un iespīdināja bateriju.

—   Patrona ir stobrā. Atbīdi šo lietiņu un spied uz sprūdu! Līdz astoņām reizēm. Tā strādā bez trokšņa. Nošauj viņu un atslēdz pulti! Pēc tam nāc šurp, mēs sagaidīsim. Vai arī padod signālu — mēs būsim klāt.

Šī parastā kaujas instruktāža uz Paganelu iedarbojās kā paralizējoša gāze. Izrādās, ka neviens negrasās viņu glābt un šis rupjais vīrs nedomā saudzēt perspektīvo kodolfiziki.

—   Se, ņem! — Vasiļjevs sacīja, un pistoles spals līda viņa plaukstā. Jau otru reizi vienas stundas laikā! Viņi visi ir jukuši…

—   Es neprotu! — viņš svelpjošā balsī nočukstēja, atgrūzdams metāla nāvesrīku. — Es neprotu nogalināt! Kāpēc jūs spiežat man to darīt?

—   Ko, tu neproti nogalināt? — Vasiļjevs brīnījās.

—     Ko tad tu visu mūžu esi darījis? Taisījis rotaļlietas? Vai atombumbas?

—   Es tikai projektēju… Tas ir pavisam kas cits…

—  Cits? Pieņemsim! Bet uztaisīt bumbu Irākai — vai tas ari ir kas cits? Vai tieši tas pats?

—   No kurienes jūs… — Bobrenkovam aizrāvās elpa.

—     Kas to…

Majora austiņās ieskanējās Beloborodjko šņāciens — tas bija signāls ievērot pilnīgu klusumu. Raupja plauksta, kas nelabi oda pēc ieroča, aizspieda Paganela gļēvi pavērtās lūpas.

Pēc dažām minūtēm austiņas atkal atdzīvojās. Vasiļjevs noklausījās ziņojumu.

—   Ko tur nes tavi draugi? Un kāpēc viņiem kabelis jāvelk augšā? — viņš bargi noprasīja.

—   Kāpēc draugi? Viņi mani sagrāba ar varu…

—  Ak izzaga tieši no dzīvokļa? Vai tu varbūt pats devies viņiem mazliet palīdzēt? Vai vispār tu zini, ka viņi grib Maskavu uzspert gaisā? Labi, aizveries! Vai viņi drīz attapsies, ka tevis nav?

—   Droši vien ir jau attapušies… Drīzāk jātiek prom!

—  Bet kas tad likvidēs sūdus, ko tu esi sataisījis? Tu taču viņiem atdevi bumbu! — majors izsaucās un atvēzējās, bet pēdējā mirklī atrāva roku atpakaļ. Paganels sa- guma. Viņu kratīja drebuļi. Izrādās, ka tur, augšā, neviens viņu neuzskata par bandītu upuri. Viņu acīs viņš ir tāds pats bandīts kā tie citi…

—  Es negribēju… Mani piespieda… Izvediet mani ārā no pazemes!

Aklajā tumsā Vasiļjevam viņa seja nebija redzama, taču tāpat jau bija skaidrs: nekas neiznāks. Uz šo cilvēku nevar paļauties. Bet ari iztikt bez viņa nevar. Tikai viņam iespējams pieiet pie pults. Majora domas risa maksimāli vienkārši un konkrēti. Uzdevums: atbruņot koclolteroris- tus. Tas bija tik svarīgs, ka pieļāva visus cīņas veidus. Pie velna šī mīkstmieša konstruktora spējas, pie velna viņa spēkus un iespējas, dzīvi un likteni — viņš jāiekļauj uzdevuma izpildīšanā un jāizmanto ar maksimālu atdevi. Šajā situācijā vislabāk būtu iztaisīt no viņa «mūķīzeri», lai cik ģeniāls būtu viņa smirdošais smadzeņu pods. Bet nav speciālās uzkabes. Žēl.

—  Tavi nervi, brāl, nekam neder, — majors līdzjūtīgi sacīja, un Bobrenkovam likās, ka viņa priekšā ir pavisam cits cilvēks. — Arī es biju uztraucies, piedod… Bet šī nav nekāda joka lieta! Še, iemet, lai nomierinātos…

Pirms nokāpšanas pazemē katrs kaujinieks saņem tā saucamo izlietojamo rezervi — divi simti piecdesmit gramus degvīna vai atšķaidīta spirta. Kritiskā situācijā to var izmantot brūces dezinficēšanai, saindēta organisma detoksikācijai, kā ari pretšoka līdzekli vai pret saaukstēšanos. Vārds «izlietojamā» nozīmē, ka pēc atgriešanās no uzdevuma par šo rezervi nav jāsniedz pārskats. Visā Dienesta pastāvēšanas laikā bijuši tikai daži gadījumi, kad iekodusi žurka, iegūts negaidīts ievainojums, kad kāds iekritis ledainā ūdenī vai saindējies ar tvana gāzi, bet vēl retāki ir tie gadījumi, kad pēc uzdevuma izpildīšanas šī rezerve brīvprātīgi atdota atpakaļ: dokumentos nav fiksēts neviens šāds notikums. Bet darbinieki šo bezmaksas dzērienu nestiepj uz mājām, svētku galdam tas neder— kaujas laukam atvēlētais mājās nes nelaimi. Tādēļ grupa pēc atgriešanās unikālo dzērienu nekavējoties iznīcina daudzkārt pārbaudītā un tāpēc visdrošākā veidā. Bet majors pašreiz ziedoja pat šo dārgumu.

Vasiļjevs sataustīja Paganela ļengano roku un ielika plakanu blašķi tās karstajos pirkstos. Šoreiz tie sakļāvās. Atskanēja guldzieni un rijieni. Process ritēja raiti, un tas apliecināja Paganela lietpratību šai jomā.

—   Mēs nevaram aiziet, mums ir pavēle: paglābt Maskavu, lai tas maksā ko maksādams, — majors iejūtīgi turpināja. — Mūs no šejienes pat neizlaistu. Tāpēc jāpadara darbs līdz galam.

Guldzieni un rijieni turpinājās.

—  Tu neesi īpaši vainīgs, tevi šai ķezā ievilka. Bet tagad tu savu vainu pilnīgi izpirksi, dabūsi vēl ordeni.

Paganels izdvesa gaisu, lai līdzsvarotu elpošanu. Vasiļjevs saviebās no degvīna smakas.

«Ka tikai šie nesaož,» smadzenēs iešāvās saprātīga, taču novēlota doma. «Bija skaidrā, tagad pietempies. Kas viņu piedzirdījis?»

—  Taisnība, mani ieķeselēja! — Bobrenkovs skaļi atsaucās, un viņa balss bija stingra. — Bet es savu vainu izpirkšu! ,

Majors atkal padeva pistoli, un tagad karstie pirksti sakļāvās ap ieroča spalu tāpat kā ap spirta blašķi.

—   Iebāz labajā kabatā un turi uz tās roku, tikai nepiesaisti viņu uzmanību. Nogaidi, kad paliekat divatā, un bliez virsū pa muguru vai pakausi…

—   Kāpēc pa muguru?

—  Tā ir labāk, neredz acis… Drošības labad bliez divreiz. Un tūlīt pie pults! Cik minūtes tev vajag, lai to pārstatītu?

—   Pāris minūtes. Varbūt trīs. Ne vairāk. Ja netraucēs…

Vasiļjevs pēc balss noprata, ka inženieris ir nobriedis rīcībai.

—  Ja šie iejaucas, bliez pa pulti! Lādiņš no tā taču neuzsprāgs?

—   Nevajadzētu… Sprādzienu izraisa nevis vienkāršs impulss, bet šifrēts signāls…

—   Lieliski! Nebaidies ne no kā! Tikai neaizmirsti noņemt aizsargu… Bet šo podziņu pabāz kaut kur zem žaketes, re, šeit… Tas ir radiomikrofons. Mēs visu dzirdēsim…

—  Es viņus visus, šos neliešus, nolaidīšu no kātiem! Ņirgājās, aizskāra… Gaidiet manu zīmi! Es tūlīt — uz priekšu!

Paganels bija iejuties superaģenta lomā, pat nenojauzdams, ka viņam nav nekādas izredzes atgriezties. Bet izsist pulti no ierindas viņš varēja. Un nekas vairāk no viņa nemaz nebija vajadzīgs.

—  Jā, ja tev jautās, kur esi dzēris, atbildi: «Kopā ar puišiem.»

Vasiļjevs beigās uzsita briļļainim uz pleca un, izlaidis viņu gaitenī, skatījās, kā viņš aiziet. Rēgainajā zaļganajā pasaulē, mazliet grīļodamies, pa ceļu, kas veda tikai uz vienu galu, kustējās rēgaina, neveikla figūra. Kamikadze*, kas sācis savu pēdējo lidojumu. Bet majors nejuta sirdsapziņas pārmetumus, jo ari viņam un grupai nebija lielas izredzes izglābties.

—  Viens — aizsargs, divi — gailis! — atkārtoja radio austiņas. Vasiļjevs iedomājās, ka, atdodams radiomagne- tofonu, viņš pārtraucis sazināšanos ar saviem biedriem, tādēļ varēja rasties nopietni sarežģījumi. Taču pašreiz viņam rūpēja kas cits.

Paganels gāja raustīgi kā lelle. Viņu vadīja nevis paša gribasspēks, bet Vasiļjeva personības hipnotizējošā ietekme un alkohols, ko majors bija prasmīgi licis lietā. «Atmīnēšanas robots,» Vasiļjevs nodomāja. Diemžēl analoģija bija tikai ārēja. Ja aiz zaļganās figūras stieptos vadības vads, tās tālāko rīcību noteiktu operators un izredzes uz panākumiem krasi palielinātos. Visiem. Bet brīnumi nenotiek. Tagad viss bija atkarīgs 110 bezpersoniskā mīkstmieša, kas pūlējās spēlēt nopietnu vīrieša lomu.

Atpakaļceļš Bobrenkovam likās garš. Spirtotā dzēriena

'Kamikadze — japāņu lidotājs, pašnāvnieks.

deva savu bija panākusi: viņš sajuta, ka spēs nošaut to bezkaunīgo kaukāzieti, kas viņu visādi bija pazemojis un necienīgi pat pielīdzinājis prostitūtām. Atmiņā atausa kāda veca filma: drosmīgs partizānis zemnīcā starp maskētiem nodevējiem, viens mirklis — un galds ar kājas spērienu apgāzts, un nagans no galifē biksēm izvilkts — blaukš, blaukš, blaukš! Un varonis pārmeklē līķus, lai atrastu svarīgus dokumentus… Jā, arī viņš var rīkoties tieši tāpat! Viņš netēmēs mugurā, tieši pretēji… «Skaties nāvei acīs, nelieti!» apziņā pavīdēja hrestomātiskā frāze.

Uz pelēkā betona Paganels zem kājām pamanīja dažus vadus. Pirmīt to šeit nebija. Pie štāba telts bija manāma rosība, bet tā nebija saistīta ar viņa nozušanu. Vairākas kabatas baterijas iespīdināja gaismu pienācēja sejā, bet tūlīt to izslēdza.

—   Re, lai zinātnieks paklausās, — kāds zobgalīgi ieminējās.

—  Iljass tagad uzrunā visu Maskavu! — Aļiks lepni paskaidroja. — Visu Krieviju! Un visa pasaule viņā klausīsies! Puiši atstiepa televizoru, paskatīsimies, ko par mumsrāda…

—   Ēzeli, kāpēc tu negribēji mums palīdzēt? — aizsmakusi balss rupji noprasīja, un neredzama roka satvēra Paganelu aiz krūtīm.

Karstie pirksti vēl ciešāk aptvēra samitrējušo ieroča spalu. Šai mirklī viņš patiešām spēja nospiest sprūdu. Bet nav īstais laiks!

—  Atšujies! Iljass man lika kaut ko izdarīt.

—  Vai tu esi vina adjutants, ko? Un kur tu vispār biji? Mēs tevi tunelī nekur neredzējām.

—  Vajadzēja labāk skatīties. Pagāju malā nolaist ūdeni…

—   Uz kājām neuzmīzi? Smird pēc mīzaliem…

Tas bija uzminējis, Igors sajuta, ka asinis sakāpj vaigos. Atskanēja skaļi smiekli. Bija radies iegansts jaunai izpriecai, kas aizēnoja teltī notiekošo.

—   Nē, tas ir smāķis! — Aļiks iesaistījās jautrībā. — Viņš pie Iljasa kalpo par mauku adjutantu: nostāda, liek skatīties, izvadā. Un pats arī padrātējas.

Tagad ņirdza visi bandīti.

—  Bābas priekš manis atvestas, — Paganels aizvainotā balsī iesaucās. Viņš neturēja Aliku par savu draugu, bet tomēr… — Ja gribēšu, jūs visi varēsiet papisties!

Viņa vārdi izraisīja nākamo smieklu vētru. Aļiks pieliecās pie Paganela, paošņāja.

—   Kur tu tā pietempies?

Domas griezās kā smagi dzirnakmeņi. Paganels neapjēgtu, ko atbildēt, ja nebūtu saņēmis Vasiļjeva instrukcijas.

—   Kopā ar puišiem, — viņš atbildēja. Šī universālā atbilde, kas itin neko neizteica, tik un tā Aliku apmierināja. Vispār viņš nebija slikts puisis: runāja kā cilvēks un izteica normālam cilvēkam pilnīgi saprotamas domas. Bet Bobrenkovs zināja, ka tam nav itin nekādas nozīmes, Buzurtanovam pietiktu tikai pamirkšķināt aci, un Aļiks viņu uz vietas nošautu, pat nepajautājis, kāpēc.

—… tāda ir mūsu tautas pēdējā taisnīgā prasība, — atskanēja balss no telts. — Un man, Iljasam Buzurtanovam, uzticēts panākt tās izpildīšanu.

—   Iljass tagad kļūs slavenāks par pašu Magometu, — kāds noteica.

—  Nu gan izdomāji! Magomets pavēlēja — Iljass izpildīja. Vai tāpēc slavenāks?

—  Viss, kino ir beidzies. Izklīstiet, viņam kņada nepatīk, — Aļiks pavēlēja. — Ejiet uz posteņiem, uz kazarmu…

Šķiltavas dzirksteļodami, cits ar citu sasaukdamies, melnie cilvēku stāvi devās uz koridora galu. Bobrenkovs pacēla brezenta malu un iegāja teltī.

—   Vai dzirdēji manu runu? — Buzurtanovs jautāja. Viņš sēdēja pie spīdīgā studijas mikrofona, locīja kopā papīra lapiņu ar tekstu mašīnrakstā un acīm redzami bija ar sevi apmierināts.

—   Dzirdēju… — Paganels klusi atbildēja. Vajadzēja ienākt teltī bez kavēšanās. Dedzība nu jau bija atslābusi. Ar vienu lukturi apgaismotā telts vairs nešķita līdzīga zemnīcai, kurā viņš bija nolēmis veikt savu varoņdarbu.

No pārgalvīgās pacilātības vairs nebija ne miņas, bija tikai obligātie reibuma pavadoņi — miegainība un gurdenums.

Vasiļjevs, gatavs izšķirošajam triecienam, no Paganela balss toņa noprata, ka viņa dotais pastiprinājums izsīcis un robots jau pārtiek no saviem personiskajiem resursiem. Tātad — viss pagalam…

—  Un kā tev liekas? — Iljass jautāja, gaidīdams sajūsminātu atbildi vai vismaz uzslavu. Bet izdzirdēja pavisam ko citu.

—  Tu teici, ka es esmu mauka, ko? — Paganels sevi mundrināja, saprazdams, ka pēc brīža vairs itin neko nespēs izdarīt. — Tu teici, ka es nevaru nevienu no- žmiegt, vai ne?

īkškis bez trokšņa pastūma aizsargu.

—  Teicu, — Iljass atbildēja, un viņa spīdīgās, mazliet izvalbītās acis pievērsās sasprindzinātajam Paganelam. Tas saprata, ka Vasiļjevam bijusi taisnība — izšaut sejā ir daudz grūtāk.

—  Un kas tad ir? Piedzēries un nu gribi ar mani sakauties? Labāk meņģējies ar Lolu un Mašku… — Bu- zurtanovs atteica, nožāvājās un aizgriezās, lai paņemtu pudeli.

Kamikadze izvilka no kabatas čugunam līdzīgo roku. Likās, ka pistole sver vismaz_ pudu. Līdz ienaidnieka mugurai bija pusotra metra. īkšķis bija sastindzis un neklausīja.

—   Ieliet tev ari? Varbūt pietiek?

Arī visa roka bija sastingusi līdz pat plecam. Cilvēks nevar izdarīt to, ko nevar izdarīt.

—   Kāpēc neatbildi? — Iljass jautāja, atskatījās un ieraudzīja ieroci. — Ā-ā-ā… Nu, pūcē vaļā!

Viņš pat nenobijās, katrā ziņā neizrādīja bailes. Paganels jutās kā puišelis, kas pieķerts nepiedodami nekrietnā palaidnībā. Viņu gaidīja tikai viens — bargs sods. Varbūt, ja nodarīto nožēlotu, ja no sirds palūgtu piedošanu, varbūt tad varētu cerēt uz soda mīkstināšanu… Viņš jau grasījās nomest pistoli, bet šai brīdī atskanēja mežonīgi griezīgs kliedziens. Tumšajā kaktā, ar segu apsegusies, gulēja Lola. Acīmredzot viņa nesen bija dabūjusi devu un tagad nira ārā no saldās aizmirstības miglas.

—   Es-es-e-e-es! — Kliedziens piepildīja telti un visu tuneli, iedarbojās uz nerviem un prasīja nekavējoties aizvērt plati atvērto muti. Roka atguva jutīgumu, viņš mazliet pagrieza augumu, mainīdams stobra virzienu.

Sega tika atmesta malā, Lola pielēca kājās.

—   Es-es-e-e-es!

Viņa bija parastā darba kostīmā: josta ap vidukli un melnas sadriskātas zeķes. Stobrs pārvilka švīku pār baltajām apaļīgajām krūtīm. Kamikadze ar acs kaktiņu ieraudzīja teltī ieskrējušo Aļiku. Viņš ņēma nost no pleca automātu. Kliedziens pārtrūka, un Lola strauji atkrita augšpēdu, it kā viņu no muguras kāds būtu pagrūdis. Arī īkšķis bija atguvis lunkanumu un reizi no reizes nospieda sprūdu, bet šāvieni nebija dzirdami. Kamika- dzem likās, ka tas viss notiek sapnī, tieši tāpēc iejaucas tik daudz dīvainu sakritību. Viņš uzsmaidīja Aļikam un Iljasam: viņu gaidīja pamošanās, bet tiem abiem būs jāpaliek šai ļaunajā, bezjēdzīgajā pasaulē.

—  Tā-tā-tā! — kā apstiprinājums notarkšķēja īsa kārta, asas lodes, kas spēj pat sliedes caursist, saplosīja mīksto ķermeni, un visi sapņi izbeidzās uz mūžu mūžiem.

—   Kāpēc viņš tā? — Aļiks brīnījās. — Par ko viņš to bābu…

—   Nejēga! Kāds tam sakars ar bābu! — Iljass viņam uzbļāva un, pieskrējis pie seifa, sāka skubīgi bakstīties ar atslēgu. — Kur viņš dabūjis to pistoli? Beztrokšņa pistoli! Trauksme! Sagatavot granātas! Es tūlīt uzsperšu gaisā visu pilsētu!

Viņš izvilka pulti trīs minūtēs. Pa to laiku Vasiļjevs ar grupu atkāpās pietiekamā attālumā, un granātu sprādzieni, kas dārdēja visās spraugās un ejās, viņam nekaitēja. Bet aiz muguras kaut kas mirkli nočapstēja, un koridors pieplūda ar smacīgu, pēc trotila smirdošu gāzi.

—   Iegruvums! — Vasiļjevs iekliedzās un izteiksmīgi nolamājās. Kaut ari personīgo sakaru mikrofons gulēja uz Bobrenkova līķa, visi grupas locekļi skaidri sadzirdēja viņa kliedzienu.

Jo augstāks kāds valsts darboņa rangs, jo sazarotāka un sarežģītāka ir viņa drošības garantēšanas organizācija. Apgabala gubernators tiek apsargāts kā tievākas vai — praktiski visbiežāk — resnākas kompleksijas indivīds. Ministra līmenī apsargājamo personu loks ir plašāks — bez paša ministra jāapsargā ari ģimenes locekļi, kas dzīvo kopā ar viņu. Prezidentam vai premjeram tiek apsargāti visi mājinieki — gan sieva un bērni, gan mazbērni un mazmazbērni, ja tādi rodas. Un tāpēc, kad pirmā lēdija stāsta par iepirkšanos veikalos, viņa, maigi izsakoties, fantazē, spodrina tēlu, lai tas atbilstu standartiem, kas saprotami miljoniem televīzijas skatītāju, kuri, starp citu, ir ari potenciāli vēlētāji.

Kas viņai ko meklēt veikalā? Protams, var tajā iegriezties, lai piesaistītu interesi; kas par to, ka saceļas šādos gadījumos raksturīga panika un pārdevēju iztapīga izrādīšanās, kas par to, ka uz pusdienu tiek paralizēts veikala darbs un pārtraukta satiksme apkārtējās ielās! Un tālāk? No demonstratīvajiem pirkumiem, kam jāparāda, ka Kremļa debesu iemītnieki it tādi paši mirstīgie kā visi citi cilvēki, nav nekāda prieka, un tie nedod gandarījumu.

Tāpēc ka debesu iemītnieki neēd izlasītus tomātus un salami no Jeļisejeva veikala, nevalkā kreklus un kamašas no Pētera pasāžas, neskujas ar elektriskajiem skūšanās aparātiem no Valsts universālveikala: pārtikas produkti varbūt ir saindēti, rūpniecības preces piesūcinātas ar indi, bet skūšanās aparāta korpusā var iesisties strāva. Nekur nav teikts, ka tas notiek ar tīšprātigu slepkavošanas nodomu: ekoloģiskās kļūdīšanās, tehnoloģiskā paviršība un ražošanas kļūmes bieži vien neatšķiras no teroristiskiem aktiem, bet skar tieši ierindas pilsoņus. Un dzert pienu ar pesticīdiem vai radionukleīdiem ari ir vienkāršā cilvēka — savas valsts saimnieka privilēģija. Brūnaļa, kas dzirda politisko eliti, ganās speciālās ganībās, un tās veselība un uzticamība pārbaudīta līdz septītai paaudzei tāpat kā tās kopēju veselība un radu raksti.

Tātad, ja izslēdz reklāmas gājienus, debesu iemītniekiem nav vajadzības staigāt pa veikaliem. Viss nepieciešamais tiek piegādāts mājās iesaiņots, apetītlīgs un galvenais — drošs. Ar to kopš laika gala nodarbojās PSRS Valsts drošības komitejas devītā pārvalde, bet jaunākajos laikos — Galvenā apsardzes pārvalde. Bet Verļinovu ģimeni šīs organizācijas neapkalpoja. Valentīna Semjonovna ik pārdienas pati gāja iegādāties dienišķo iztiku. Viņai nebija televīzijas ekrāna popularitātes, un neviens nepiegrieza vērību piecdesmit divus gadus vecajai sievietei, kas nebija tuklumā zaudējusi kādreiz ļoti smuidro augumu. Neviens, ja neskaita divus jaunus dienvidnie- ciska izskata vīriešus ar tumsnēju seju, ērgļa degunu, ūsiņām darvas melnumā un spriganām melnām acīm, kas viņai sekoja burtiski pa pēdām visā ceļa garumā.

Viņi stāvēja aiz Valentīnas Semjonovnas maiznīcā, kopā ar viņu bija dārzeņu veikalā, ilgi gaidīja pie piena veikala durvīm, kamēr viņa izvēlējās saldo krējumu mazdēlam: Borjka ēdiena ziņā bija izvēlīgs. Kad sieviete, stiepdama divas prāvas somas, gāja pāri ielai, dienvidnieki viņu panāca no mugurpuses.

—   Piedodiet, mūs sūta Valerijs Antonovičs, — viens viņu uzrunāja ar vieglu akcentu. — Viņš lūdza jūs steidzīgi aizvest pie viņa.

Blakus apstājās melna volga, durtiņas atvērās it kā pašas no sevis. Nevienai sievietei nevarētu rasties ne niecīgākās aizdomas. Bet tikai ne tai, kas trīsdesmit gadus bija nodzīvojusi kopā ar speciālā dienesta darbinieku.

—   Paturiet somas! — viņa drošā balsī it kā palūdza, it kā pavēlēja, ielika jaunajiem cilvēkiem rokās nesamo, kas apgrūtina kustības, un gāja uz mašīnu, bet, tajā neiekāpusi, spēji aizcirta durtiņas un metās bēgt.

—   Uzbrukums! Palīdziet! Zvaniet milicijai!

Viņa izkliedza tieši to, kas šādos gadījumos jāizkliedz, lai pievērstu garāmgājēju uzmanību un demoralizētu uzbrucējus. Pirms gadiem pieciem abi ūsaiņi būtu ielēkuši automobilī un aizlaidušies, uzskatīdami operāciju par izgāzušos. Bet pieci gadi bija pagājuši, vispārējā visatļautība un nesodāmība caur un cauri bija samaitājusi noziedzniekus un pilnīgi iznīcinājusi iedzīvotāju pilsonisko aktivitāti. Ja sievišķis jāiestumj mašīnā — kāda starpība, vai tas notiek mežā, kur nav nevienas dzīvas dvēseles, vai Tveras bulvāri tūkstošiem cilvēku acu priekšā! Dienvidnieki metās viņai pakaļ, drīz viņu panāca un, nepievērsdami uzmanību apkārtnei, ievilka volgā. Ierūcās motors. Jaunās īstenības izskolotie cilvēki vienaldzīgi gāja savu ceļu, daži apstājās, paskatījās un gāja tālāk, kad bezmaksas izrāde bija beigusies. Neviens negrasījās pierakstīt auto numuru, un neviens nevienam nepiezvanīja.

* * *

Ģenerālim Verļinovam bija ļoti sasprindzināta darba diena. Pašreiz viņam kabinetā bija svarīga saruna ar necilu, sešdesmit divus gadus vecu vīrieti, kas jau bija sācis pieņemties tuklumā, — ar bijušo vienpadsmitās daļas institūta darbinieku. Vecie darbinieki atcerējās, ka viņu sauc par Liškovu, ka līdz aiziešanai pensijā viņš bija nodarbojies ar tā sauktajām pazemes laivām — militārās tehnikas virzienu, kas vēlāk tika atzīts par ideju bez nākotnes. Verļinovs sekretāram bija pavēlējis nevienu kabinetā neielaist un ne ar vienu nesavienot, taču no šī rīkojuma nekas neiznāca. Vispirms pieņemamajā istabā iedrāzās Vasiļjevs. Viņš bija stipri satraukts, un to, ka viņa parādīšanās iemesls ir ārkārtīgi svarīgs, viegli varēja pateikt pēc ārējām pazīmēm: viņš bija vienos dubļos un nebija noņēmis pazemes kaujām piemēroto uzkabi. Šādā izskatā vēl neviens nebija ieradies pie Dienesta priekšnieka.

Bet majora ziņojums nebija svarīgāks par sarunu ar Liskovu: ģenerālis tikai uz piecām minūtēm izgāja pieņemamajā istabā, izraidīja ārā sekretāru un sargu, pārmija dažus vārdus ar Vasiļjevu un atgriezās kabinetā.

— Es neko nevaru garantēt, — pusmūža vīrs paskaidroja, neziņā paplezdams rokas. — Izgudrojums guļ zemē jau vairāk nekā gadu, tā tehniskais stāvoklis man nav zināms, aktivizācijas veids nav noteikts, tiešas pieejas nav…

—  Es tikko saņēmu ziņojumu, kas uzliek jums par pienākumu garantēt rezultātu! — ģenerālis stingri noteica. — Darbs tiks apmaksāts, iespējams — un šī iespēja ir ļoti reāla — atalgots ar apbalvojumu. Resursi, materiāli, instrumenti tiks nodrošināti vajadzīgajā daudzumā. Var eksperimentēt: negatīvs rezultāts neko sliktu nenodarīs, bet pozitīvs — atrisinās problēmu. Laiks — no divām līdz desmit stundām.

—   Cik? — Iiskovs jautāja, neticēdams savām ausīm.

—   Ilgākais — divpadsmit.

—  Jā, šais trīs gados esmu atradis no jums. — Liskovs mazliet pasmaidīja, bet pēc viņa acīm un sejas izteiksmes bija noprotams, ka viņš jau domā par problēmu. Tātad nav pārāk atsvešinājies. — Man vajadzīgi cilvēki no manas grupas. Kaut vai Samohins, Kņazevs un Lavrovs.

—   Sameklēsim, atvedīsim. — Verļinovs pamāja ar galvu.

—   Esmu no tā visa atradis, — pensionārs atkārtoja. — Godīgi sakot, es nemaz negribētu pie tā atgriezties. Un zināt, kāpēc?

—  Sarunu par morāles problēmām atliksim uz vēlāku laiku. Vai esat ar mieru?

Kabinetā bez pieklauvēšanas ienāca sekretārs. Viņa sejas izteiksme bija dīvaina.

—   Paņemiet pilsētas telefona klausuli, biedri ģenerāli!

—   Es taču teicu — ne ar vienu!

—   Paņemiet klausuli, biedri ģenerāli! — sekretārs atkārtoja, skatīdamies sānis. Sajuzdams, ka pār muguru pārskrien saltas tirpas, Verļinovs nocēla klausuli. Viņam bija izcila intuīcija.

—  Verļinovs klausās.

—   Klausies uzmanīgi, ģenerāli, un liec aiz auss, — uzstājīgi un pašpārliecināti pavēlēja rupja vīrieša balss ar tikko samanāmu dienvidnieka akcentu.

Saltums pārvērtās par ledu. Par sāpīgi svelošu, par asu, raupju un dzēlīgu ledu. Neviens vēl nekad pa šo telefona numuru nebija zvanījis, lai viņam šādā tonī pateiktu kaut ko tamlīdzīgu. Turklāt šis telefona numurs bija zināms ļoti šauram cilvēku pulciņam — tikai dažiem valsts augstākās nomenklatūras pārstāvjiem. Šo aprindu cilvēki palika laipnības un pieklājības robežās pat tad, kad runa bija par visasākajiem jautājumiem: par atstādināšanu no darba, nodošanu tiesai vai citām nepatikšanām. Familiārā balss, kas pašreiz speciālo komunikāciju sistēmā bija ielauzusies, tā teikt, no ielas, vēstīja par pilnīgi citāda rakstura nepatikšanām.

«Borjka vai Vaļa,» Verļinovam iešāvās prātā, un it kā salta lāsteka iedūrās sirdī. «Ar ko tas saistīts? Tikai ar kodola ultimātu. Grib panākt, lai es palieku malā. Tātad čeči… Neviens cits.»

—  Vai zini, kur ir tava sieva?

«Tātad Vaļa, viņa posās uz veikalu… Gaišā dienas laikā, neģēļi!»

—  Protams, zinu, — viņš sacīja, saglabādams mierīgu un stingru toni. — Jūs viņu esat nolaupījuši. Ielas vidū iegrūdāt automobilī un aizvedāt. Tieši tāpat kā savā Groz- nijā. Vai domājat, ka jums tas paies secen?

Vada otrā galā iestājās klusums. Anonīmais zvanītājs šādu sarunas virzienu nebija gaidījis.

—   Kāpēc tu klusē, Magomet? Vai Arsen? Slikti dzirdams, nevani pēc balss atšķirt, kurš no jums… — Sapratis, ka trāpījis naglai uz galvas, ģenerālis turpināja uzbrukumu. Uz labu laimi nosaukdams izplatītākos čečenu vārdus, viņš neko nevarēja zaudēt, tāpēc ka nejauša sakritība zvanītāju būtu pilnīgi izsitusi no sliedēm, bet kļūdīšanās tik un tā viņam liktu domāt, ka Verļinova rīcībā ir informācija, kaut arī ne īpaši precīza. Bet Verļinovu, kas nekad nebaidījās riskēt, azarta spēlēs ar likteni vienmēr pavadīja veiksme. Arsens — Lauztais Deguns gandrīz vai izmeta klausuli no rokas. Viņam radās tāda sajūta, ka ģenerālis redz viņu vada otrā galā un uz telefona automāta būdu Himkos jau joņo operatīvās mašīnas. Bet, spriežot pēc tā, kas par Verļinovu bija zināms, diezin vai viņu vedīs pie izmeklētāja, diezin vai norīkos dežurējošo advokātu par viņa aizstāvi un diezin vai rīt nodos labsirdīgam tiesnesim — ģenerālis rīkojas pavisam citādi.

—  Vai mēli esi norijis? — Verļinovs jautāja, nostiprinādams pirmo panākumu. — Vai domā, ka es šeit sēžu un raudu, zvanu uz miliciju? Nē, draudziņ! Es pavēlēju noasināt mietus. Vai vari iedomāties, kādēļ? Malacis! Pagaidām trīs…

Mietu skaitu Verļinovs nosauca ne no šī, ne no tā, bet Arsens to salīdzināja ar nolaupīšanas dalībnieku skaitu. «No kurienes viņam tas zināms? Viņš ir tīrais sātans!» Arsens nosprieda un noslaucīja pieri, kas bija pārklājusies ar aukstiem sviedriem. Pirmo reizi viņš iedomājās, ka nevajadzēja uzsākt šo spēli, diezin vai šis medījums viņiem būs pa spēkam. Viņš saprata arī to, ka ieilgusi klusēšana nodod viņa vājumu, draud ar pilnīgu sakāvi. Ar mokām viņš izkustināja cieši sakostos žokļus.

—  Turies telefona tuvumā, tev piezvanīs par noteikumiem, — Lauztais Deguns izgrūda skopu teikumu — piekto daļu no tā, kas bija jāpasaka. Bet šajā situācijā visi pārējie vārdi būtu noskanējuši kā pēdīgās muļķības.

—  Es piezvanīšu agrāk, — ģenerālis atsaucās klaji draudīgā balsī. — Varbūt tieši pie durvīm. Atraduši, kazu pišļi, ar ko ielaisties darīšanās!

Lauztais Deguns nolika klausuli, pārtipināja pa ledu metrus divdesmit līdz automobilim, kas gaidīja aiz stūra, un smagi iezvēlās salonā.

—  Brauc, bet ātri! — viņš uzsauca. Kājas bija stīvas, roku pirksti acīm redzami drebēja.

—  Uz kurieni jābrauc? — jautāja Ali Seripovs, kas sēdēja pie stūres. — Uz mājām? Vai pie Magometa?

—   Brauc ātrāk, mūs tūlīt iekeselēs!

Ali pirmo reizi redzēja Tatajevu tik sasprindzinātu un uzbudinātu. Viņš ar rāvienu uzņēma ātrumu.

—   Kas atgadījies?

—  Tam sātanam viss ir zināms. Uz mājām es tagad nedrīkstu… Pie Magometa arī ne… Stūrē pie Galkas!

Šeripovs noklakšķināja mēli — kalnu tautas tā mēdz izteikt izbrīnu un noraizēšanos.

—   Kā viņš varēja uzzināt? Kas to pateicis? Un kā varēja pagūt? Pagājusi tikai pusstunda!

Lauztais Deguns trekni nolamājās.

—   Viņš it kā nolasa domas. Nosauca mani vārdā, nosauca Magometu un citus puišus… Nosolījās visus trīs uz mieta uzspraust… Tas viņam nav nekas jauns. Sirmais un Ilknis jau to piedzīvoja, visu Dienvidrietumu grupējumu viņš nolaida no kātiem! Kāpēc gan mēs iepinā- mies…

Arsens nervozi pagrieza galvu atpakaļ, it kā gribēdams ieraudzīt Verļinovu, kas dzenas viņiem pakaļ.

Bet ģenerālis nevienam nedzinās pakaļ. Viņš sēdēja savā kabinetā un, nemanāmi pabāzis roku zem žaketes, masēja sirds apvidu. Asā lāsteka dūrās sirdī aizvien dziļāk, bet viņš nekad nevienam neizrādīja savas kaites.

—   Ķerieties pie darba! — viņš pateica Iiskovam un tad pievērsās sekretāram. — Pavadiet biedru uz analītisko nodaļu un sarūpējiet visus apstākļus! Atsūtiet Mežu- jevu pie manis!

Tikai tad, kad pensionārs un kapteinis bija aizgājuši, viņš pavēra galda atvilktni un izņēma tievu nitroglicerīna tūbiņu. Kodīgā tabletīte tūlīt izkusa sausajā mutē, un pēc brīža izkusa arī asā lāsteka sirdī. Ģenerālis pagriezās pret datoru, kas bija ieslēgts gaidīšanas režīmā. No tumšajām ekrāna dzīlēm augdamas un palielinādamās iznira desmitiem, varbūt pat simtiem zvaigžņu. Pagumma brīžos Verļinovs vienmēr mēdza skatīties šais zvaigžņotajās debesīs, iedomādamies, ka komandē milzīgu virsgaismas planētu kuģi, kas rij izplatījuma kilometru miljardus. Tad parastās ikdienas raizes un rūpes samazinājās līdz saprātīgām robežām, atkāpās malā, un viņš kaut cik atslābinājās. Bet pašreiz viņam nebija laika nodarboties ar psihoterapiju.

Ievadījis paroli, viņš izsauca failu «Organizētie noziedzīgie grupējumi», sameklēja iedaļu «Nacionālas ievirzes organizētie noziedzīgie grupējumi», bet tajā — «Čečenu grupējums». Zilajā ekrānā parādījās vārdi, frāzes, skaitļi. Kopējais skaits, kontrolējamās teritorijas un nozares, vadītāji, konstatēšanas dati, iesaukas, adreses, telefoni… Skatīdamies tieši ekrānā, viņš uzgrieza tieši vajadzīgo numuru.

Abonents pacēla klausuli pēc ceturtā signāla.

—  Sveiks, Magomet! — ģenerālis sacīja tik mierīgi, it kā katru dienu sarunātos ar šīs galvaspilsētas kriminālās kopienas vadītāju.

—   Kas zvana?

Magometa Tepkojeva tiešais, personīgais telefona numurs bija nodrošināts ar slepenību tikpat labi kā paša Verļinova telefona numurs, varbūt pat labāk. Tādēļ negaidīts nepazīstama cilvēka zvans Kalnieti uztrauca.

—  Nepazīsti? — Ģenerālis likās aizvainots. — Tas esmu es — Verļinovs, Valerijs Antonovičs Verļinovs.

Tepkojevs kā apstulbis klusēja, klusēja tāpat kā Lauztais Deguns pirms dažām minūtēm. Bet viņam bija tvirtāks raksturs nekā Arsenam, tāpēc viņš ātri atguvās.

—   Es jūs nepazīstu, bet klausos uzmanīgi.

Kalnietis runāja sasprindzināti, un pats to sajuta. Viņš

tikko bija atgriezies no pārrunām Federālajā drošības dienestā, kas viņu bija uzaicinājis sakarā ar kodola ultimātu, ko it kā pieteikusi čečenu tauta. Pretēji gaidītajam, viņu pieņēma nevis Stepaškins vai kāds no vietniekiem, bet nepazīstams terorisma apkarošanas pārvaldes ierindas operatīvais darbinieks. Tas uzdeva standarta jautājumus, uz kuriem viņš deva standarta atbildes: terorists Buzurta- novs rīkojas uz savu roku, neviens viņu nav pilnvarojis, un viņa rīcībai nav nekāda sakara ne ar čečenu kopienu, ne ari ar viņu, tas ir, Magometu Tepkojevu. Citu atbildi operatīvais ierindnieks nemaz nebija gaidījis, viņš izpildīja nepieciešamo formalitāti un, kad paskaidrojuma veidlapa bija noformēta, parakstīja Kalnieša caurlaidi.

Tepkojevu satrauca divas lietas. Pirmkārt, zemais pieņemšanas līmenis. To varēja izskaidrot divējādi: vai nu viņu neuzskata par stāvokļa noteicēju, vai arī varas iestādes nedomā uzsākt nopietnas sarunas. Otrkārt, Buzurta- nova uzruna neizgāja ēterā, ultimāts netika nodots atklātībai, tāpēc tam nav itin nekādas politiskas rezonanses. Protams, ja tas netiks izpildīts. Liekas, viņi nodomājuši pa kluso novākt Iljasu un izrēķināties ar kopienas vadītājiem. Verļinova reputācija zināma pietiekami labi, un viņa zvans apstiprina šo versiju, turklāt atklāj, kas būs represīvo funkciju izpildītājs. Acīmredzot nolaupīšana bijusi pārsteidzīga. Jautājumi jākārto secīgi, cits pēc cita, nevis aumaļām, vienā rāvienā…

—   Kā nu nepazīsti, dārgais? — Verļinovs izlikās vēl vairāk apvainojies. — Mēs abi tagad esam saistīti ar sentēvu paražas saitēm. Es tavam rokaspuisim jau šo to pateicu. Bet tev piezvanīju tāpat vien. Lai apvaicātos par veselību. Vai pagaidām tev nekas nekaiš?

—   Kāpēc pagaidām? — Kalnietis neapzināti noprasīja, taču balss nenoskanēja pietiekami stingri.

—  Tavā rīcībā ir viena stunda. Vai saprati? — Verļinovs turpināja, bet telefona klausule Tepkojeva rokā iedrebējās, nespēdama mierīgi izturēt to naidu un neslēptos draudus, kas tai bija jāuztver. — Stunda. Pēc tam tu nolādēsi sevi, papu, mammu un tēvoci īsu.

Arī pēdējo vārdu Verļinovs bija nolasījis no datora ekrāna, kur tas figurēja iedaļā «Radnieciski un citi sakari».

«Kāpēc viņš piesauc tēvoci īsu?» Kalnietis domās sev jautāja un nodrebēja. «No kurienes viņam šis vārds zināms? Un kāpēc to pieminēja tagad?»

Klausulē ieskanējās īsie signāli. Magomets to piesardzīgi, gluži kā uzvilktu bumbu nolika uz aparāta, bet tūlīt atskanēja nākamais zvans, un Kalnietis atkal pakampa klausuli.

—  Kāds tam sakars ar tēvoci īsu! — viņš iebrēca mikrofonā.

—  Tas esmu es, Magomet, — uztrauktā balsī atsaucās Lauztais Deguns. — Nu vairs nav labi. Viņš visu zina. Viņš pats pateica par nolaupīšanu, nosauca manu vārdu, tavu un vēl trīs mūsējos. Piedraudēja visus uzspraust uz mieta. Un uzspraudīs! Viņš ir sātans. Viņa bāba jālaiž vaļā!

—  Lai rit Maskavā neviens ar mums vairs nerēķinātos? Ko tu činksti? Vai tad pirmo reizi mūs baida?

—  Bet viņš nepieņems mūsu noteikumus. Mēs velti to sievu nolaupījām.

—  Ja nepieņems, jo ļaunāk viņam pašam. Ko solījām, to izpildīsim. Skaidroties sāksim pēc tam.

Kopienas vadoņa stingrība Tatajevu mazliet nomierināja. Bet pats Kalnietis nemaz nejutās tik pārliecināts, kā centās izrādīt. Viņš saprata, ka sadūries ar cilvēku, kas gatavs rīkoties pēc tām pašām metodēm, ko izmanto viņš. Ko viņš tur teica par sentēvu paražām? Ak jā, lika saprast, ka abi saistīti ar atriebības saitēm! Bet tas, kas lej asinis par izlietām asinīm, ir neuzvarams!

Mežujevs parādījās kabinetā tūlīt, tiklīdz Verļinovs bija nolicis klausuli.

—  Savākt cik vien iespējams daudz kompromitējošu materiālu par Kalnieti un viņa bandu! — ģenerālis pavēlēja. — Nepierādītie noziegumi, neatklātie darījumi, nenoskaidrotie sakari. Pārbaudīt cietumus un aizturēto personu izolatorus visā apgabalā! Meklēšanas priekšmets: kopienas vadītāju un Buzurtanova tuvi draugi un radinieki. To pašu izdarīt federālo spēku filtrācijas punktos pašā Čečņā. Uzsākt Tepkojeva, Terlojeva, Tatajeva ārējo novērošanu. Fiksēt un dokumentēt katru soli…

Mežujevs sadrūma…

—   Mums nav tādu spēku, lai pārklātu visas figūras. Trīs brigādes dienu un nakti pašlaik nodarbojas ar Lakstīgalu.

—  Lakstīgalu? — Verļinovs jautāja un domīgi apklusa, ar pirkstiem bungodams pa galda virsu. — Vai ir pamats turēt viņu aizdomās par divkosību vai liekuļošanu?

—   Kā liekas, nav.

—  Tad atceliet novērošanu!

Operatīvās nodaļas priekšnieks pamāja ar galvu un klusēdams aizgāja. Ģenerālis pa aizsargāto telefona līniju piezvanīja Koržovam.

—   Mēs pārtvērām Buzurtanova paziņojumu, pierakstījām un pārraidījām pa viņa televizoru. Tāpēc viņš ir nešaubīgi pārliecināts, ka viņa ultimāts izgājis ēterā. Mēs bloķējām ieeju pazemē un pārgriezām vadu sakaru līniju. Bet agrāk vai vēlāk viņam radīsies aizdomas, ka kaut kas nav kārtībā. Domāju, ka jāiedarbina programma.

—   Ko tad, ja neiedarbosies? — Koržovs clrūmi jautāja.

—   Pašreiz darbojamies ar starpvariantu. Kā galējais līdzeklis — trieciens. Bet programmai var būt tikai bremzējošs efekts. Jebkurā gadījumā.

—   Labi, dariet tā. Vai vēl kas jauns?

—  Man nolaupīta sieva. Domājams, ka čečenu darbs. Piekodināja, lai gaidu viņu prasības.

Iestājās klusums. Verļinovs saprata: viņa sarunas biedrs pirmām kārtām apsver, kādi sarežģījumi var rasties viņa personīgajiem plāniem.

—   Izsaku līdzjūtību, -— Koržovs beidzot atsaucās. — Kāda palīdzība jums vajadzīga?

—  Es pats jau rīkojos. Iespējams, ka būs vajadzīgi papildspēki. Un labi, ja varētu nodrošināt meitas un mazdēla apsargāšanu.

—   Tūlīt nosūtīšu divas grupas. LIn atbalstu saņemsiet jebkādā līmenī.

—   Paldies!

Verļinovs nolika klausuli un nodeva nepieciešamos rīkojumus.

* * *

Sametuši granātas visos galvenā tuneļa atzarojumos, pazemes gvardisti ieņēma kaujas pozīcijas. Aizsardzības centrs bija štāba telts. Distantvadības pulti Buzurtanovs ar līplenti bija cieši piestiprinājis pie kreisā apakšdelma un bija gatavs ik mirkli dot šifrēto komandu sprādzienam. Nesen pirmajā programmā tika parādīta viņa fotogrāfija un atskaņots ultimāta ieraksts. Pašreiz ekrānā bija redzams Kremļa attēls un skanēja sērīga mūzika. Ik pa brīdim parādījās traucējumi: pārāk garš ir antenas kabelis līdz augšai — tā paskaidroja speciālists, kad vēl bija dzīvs.

Iljass pasvārstīja plaukstā neparastās konstrukcijas beztrokšņa pistoli. Tādu rīku viņš vēl nekad bija redzējis.

Kad speciālistu atveda, viņam nekāda ieroča nebija. Tātad kāds viņam to iedevis šeit, pazemē. Tas nozīmē, ka tie jau pielavījušies pavisam tuvu un viņš rīkojies pareizi, izziņodams trauksmi, kaut arī viens otrs pa kaktiem čukstas, ka Iljass zaudējis prātu. Arī tas nav nekāds joks, ka pārtrūkuši telefona sakari ar ārpasauli. No tiem var sagaidīt visādas nekrietnības… Bet šai situācijā visi viltīgie gājieni pavērsīsies pret pašiem to izgudrotājiem: viņš pagūs uzlaist gaisā spridzekli, uz mūžiem saglabādams savu piemiņu dzimto kalnu ļaudīs.

Viņš sēdēja teltī viens. Lolas un speciālista līķi bija iebāzti iebrukušajā sānejā un apbērti ar zemi. Iljass bija pārliecināts, ka šai notikumā redzams Allāha pirksts: bābu atveda speciāli neticīgā vajadzībām un tas, kaut arī meiču nosmādēja, tik un tā apgūlās viņai blakus… To, ko liktenis nolēmis, neviens nevar grozīt…

Mūzika apklusa, ekrānā parādījās ziņojums: «Uzmanību! Pēc dažām minūtēm tiks pārraidīts svarīgs paziņojums.»

«Sākuši knosīties,» viņš ar ļaunu prieku nodomāja. «Mēģinās izlocīties, melot, mānīties, novilcināt laiku… Veltīgi! Vajadzēs pieņemt ultimātu vai piedzīvot atombumbas sprādzienu pašā Maskavas centrā. Viņi pieņems! Tas gan būs neizdzēšams kauns, bet viņiem taču nav ne goda, ne pašcieņas, ne gribasspēka. Viņi ir bailīgi un turas pie saviem krēsliem, baidās no ārzemēm un izdabā Eiropas Drošības un sadarbības organizācijai, visas pasaules priekšā viņi grib izskatīties skaisti, viņi labprāt gatavi ziedot savu kareivju asinis, nevis piepildīt aizas ar ienaidnieku asinīm. Tāpēc vien viņi nevarēja uzvarēt pašu izraisītajā karā, tāpēc vien pārdodas viņu ierēdņi, avīžnieki, un praporščiki no ieroču noliktavām.»

Ekrānā parādījās pazīstama diktore, kuru Buzurtanovš vairākkārt grasījās nodrātēt, tikai nevarēja atlicināt laiku. Diktorei nebija ne jausmas par Iljasa nodomu, lai gan viņš pats nešaubījās par veiksmi: ja ne par naudu, tad ar varu — tā nav problēma!

— Tūlīt pārraidīsim Krievijas prezidenta uzrunu iedzīvotājiem sakarā ar izvirzīto atoma ultimātu, — jauniete pavēstīja, un viņas seja bija skumīgāka nekā parasti.

—  Aļik, saaicini puišus, viņu prezidents tūlīt mums dos atbildi! — Iljass uzsauca, un pēc brīža teltī jau bija salasījušies vismaz desmit cilvēku. Iljasam prātā pazibēja doma, ka pārraide varbūt tīši izgudrota, lai novērstu viņu uzmanību, lai sapulcinātu viņus vienkop un tad negaidīti dotu triecienu no kādas pazemes ejas. Bet pults ir te — nekāds spēks to viņam neatņems, tikai kopā ar roku… Lai tikai pamēģina, pašiem būs sliktāk.

—  Cienījamie Krievijas pilsoņi! — Pazīstamais rūcošais bass piepildīja šauro telpu. — Manai uzrunai ir ārkārtējs raksturs, tāpēc ka to diktējuši ārkārtēji apstākļi. Terorisma pastiprināšanās ir kļuvusi par bēdīgu mūsu laikmeta parādību. Taču pēdējais teroristu solis vērtējams kā nepieredzēti bezkaunīgs un ārkārtīgi bīstams barbarisks akts…

Iljasam kļuva sausa mute. Tas, ko viņš dzirdēja, nepavisam neatbilda gaidītajam scenārijam. Nerādās, ka viņi būtu gatavi piekāpties tāpat kā līdz šim. Iljasa gvardisti vēl neko nesaprata: viņi zobojās un ņirgājās par valsts Pirmo personu: re, kā viņu draudi palīdzējuši, šis nu ir spiests visas pasaules priekšā taisnoties un sniegt atbildi!

—   Par laupīšanu sodītais un ar savu noziedzīgo darbību Maskavā pazīstamais Iljass Buzurtanovs izvirzījis valdībai bandītiskas prasības, draudēdams uzspridzināt atombumbu zem Kremļa!

Teltī iestājās klusums. Iljass bija kļuvis bāls. Ja Prezidents tieši tevi nosauc par bandītu, gribot negribot kļūst nelabi ap clūšu. Ļoti nelabi!

—   Viņš paziņojis, ka rīkojas visas čečenu tautas vārdā… — Prezidents turpināja. Īstenībā tas bija Nikolajs Ivanovičs Fiļipkovs — viens no trim Prezidenta līdziniekiem, kas bija nodots Galvenās apsardzes pārvaldes rīcībā. Bet tas bija zināms vienīgi Koržovam un Verļino- vam. Pat īstajam Prezidentam nekas netika teikts par šo inscenējumu. — Un čečenu tauta nav norobežojusies no tik briesmīga nozieguma. Tāpat tā nav norobežojusies no tiem bandītiem, kas izrāda nežēlīgu bruņotu pretošanos Krievijas varas pārstāvībai, kas ķērusies pie konstitucionālās kārtības atjaunošanas Cečenijas republikā, kura pēdējos gados pārvērtusies par kriminālu un anarhistisku veidojumu, kurā valda noziedznieku pasaules likumi. Šajā tā sauktajā republikā par dzīves normu kļuvušas slepkavības, teroristiski akti, uzbrukumi vilcieniem, neierobežota naudas viltošana un citi ekonomiski noziegumi, barbariski iebrukumi dzemdību namos, ķīlnieku sagrābšana, gūstekņu spīdzināšana un sakropļošana, tirgošanās ar cilvēkiem un citas mežonīgas izdarības.

Buzurtanovs krampjaini žņaudzīja plaukstā pistoli.

—  Tas viss lika mums izšķirties un ķerties pie tām metodēm, ar kurām dižojas un kuras plaši lieto čečenu bandīti un teroristi. Tās nosaka adekvātu reaģēšanu uz jebkuru noziegumu. No šī brīža mēs izmantosim asins- atriebību, ķīlnieku sagrābšanu attiecībā desmit pret vienu, kā arī citus bandītu iecienītus paņēmienus.

—   Nu ir cauri, — Aļiks noteica bezcerīgā balsī. — Mūs visus atkal izsūtīs…

—  Ārkārtīgi bīstamais terorists Iljass Buzurtanovs dzimis un uzaudzis Bizli ciemā, — Prezidenta lomas izpildītājs turpināja. Jāsaka, ka viņš tēloja diezgan pārliecinoši: prata pat saraukt uzaci lauztā līnijā, kļūdams līdzīgs saniknotam lācim. — Rīkodamies pēc asinsatriebī- bas principa, mēs šo ciemu esam ieslēguši nepārraujamā lokā, un visi tā iedzīvotāji tagad ir mūsu ķīlnieki. Vairākums šo cilvēku ir noziedznieka tuvāki vai tālāki radinieki. Ja Buzurtanovs izlies Maskavas iedzīvotāju asinis, ciems tiks iznīcināts ar napalma bumbām. Pašlaik tiek noskaidrotas Buzurtanova līdzdalībnieku dzimšanas vietas. Balstoties uz asinsatriebības principu, arī viņu ciemi tiks iznīcināti.

Kāds skaļi nožagojās, kāds piesmakoja gaisu. Pretēji paradumam, neviens pat neiesmējās.

—   Bez tam esmu sagatavojis dekrētu, kas atceļ likumu par čečenu tautas reabilitāciju, atzīstot to par nepamatotu. — Prezidents pavēstīja un pastiepa pretim kamerai iespaidīga izskata papīra lapu. — Par kļūdu tiek atzīta arī čečenu atgriešanās no speciālajām nometināšanas vietām, tiek apsvērts jautājums par visaptverošu izsūtīšanu uz Tālo Austrumu rajoniem. Ja terora akts tiks realizēts, es parakstīšu dekrētu un piecās dienās tas būs izpildīts. Šī uzdevuma veikšanai un bruņoto bandītisko formējumu pretestības pārvarēšanai uz Čečeniju tiek pārdislocētas īpaši apmācītas un kaujas spējīgas karaspēka daļas, kuru rindās ir līdz astoņpadsmit tūkstošiem kaujinieku.

—  Tā, dabūjām, ko gribējām! — Aļiks nikni norūca. — Ja guļošu tīģeri ilgi rausta aiz astes, tas var pamosties.

—  Aizveries! — Buzurtanovs viņam uzldiedza. Viņš pats bija ne dzīvs, ne miris, tomēr negribēja klausīties citu pamācībās. Pistole viņa karstajā rokā gandrīz vai kusa.

—  Tādā veidā mēs bandītu ultimāta vietā izvirzām savu — padoties desmit stundu laikā. Visi vainīgie tiks nodoti tiesai, bet nāvessods viņiem netiks piemērots. Ultimāta laiks ir sācies!

Sadusmotā lāča seju nomainīja pulksteņa ciparnīca. Pašreiz bija divdesmit viens trīsdesmit. Kapa klusumā bija sadzirdami Alika smagie elpas vilcieni. Visapkārt valdīja baiļu atmosfēra.

—   Viņi to nedarīs, — Buzurtanovs ierunājās, bet viņa balss nebija diezin cik droša. Viņš iedomājās, kā pašreiz aplenktajā Bizli jūtas tēvs, māte, četri brāļi, par daudzajiem attālajiem radiem nemaz nerunājot. Tauta viņu nolād!

—  Viņi to nekad neizdarīs! Tas ir pret viņu likumiem, pret visiem noteikumiem, — viņš atkārtoja, saprazdams, ka galvenokārt mierina pats sevi.

—  Staļins taču to izdarīja, — kāda balss drūmi atgādināja.

—  Ja netaisītos to darīt, tacl skaļi par to nepaziņotu visai pasaulei, — kāds cits piebiedrojās iepriekšējam.

Tas, ko viņi nupat bija dzirdējuši, patiesībā neizskanēja pa visu pasauli. Inscenētajai pārraidei bija tikai viens adresāts — Iljass Buzurtanovs un viņa gvardisti. Bet viņi to nezināja.

Ekrānā atkal parādījās simpātiskā diktore.

—  Mēs pārraidījām Krievijas prezidenta runu sakarā ar bandītu pieteikto…

Buzurtanovs pašāva gaisā roku.

Blaukš! Televizors sašķīda drumslās. Šāvienu neviens nedzirdēja, noplakšķēja tikai gaiss, kas ielauzās vakuuma kolbā.

—  Tūlīt jāiet un jāpadodas, — Aļiks ierosināja. — Kamēr desmit stundas gaidīsim, mūsējie sajuks prātā…

Buzurtanovs atkal pacēla roku, un Aļiks ar joni nogāzās augšpēdus. Pilnīgā klusumā, tādēļ slepkavība likās īpaši baisa.

—   Nobijāties… — Iljass pavēra muti, bet aprāvās, apvainojumus nepateicis. — Mēs izpildām Allāha gribu un nedrīkstam ne no kā baidīties! Citādi mēs zaudēsim tiesības saukties par vīriešiem. Izklīstiet pa vietām un gatavojieties nāvei, kā pienākas īsteniem musulmaņiem! Un aizvāciet šo sprāgoņu!

Naidīgi klusēdami, pazemes karotāji sāka izklīst.

* * *

Pieslēgušies Iekšlietu ministrijas un Federālā drošības dienesta datoriem, Mežujeva darbinieki ieguva datus par aizturētām un arestētām čečenu tautības personām, kas tika turētas aizdomās par izdarītiem noziegumiem vai arī bija jau notiesātas un gaidīja nosūtīšanu uz soda izciešanas vietu. Šādu cilvēku bija vairāki simti, bet interesi saistīja tikai trīs: Lemas Terlojeva brālēns, Arsena Tata- jeva radinieks un Mūsas Vecākā brālis.

—  Pārāk maz, — Verļinovs sacīja, pārlaidis skatienu sarakstam. — Paturēsim acīs katram gadījumam, taču tas ir par maz. Man vajadzīgs āķis, uz kura uzkabināt pašu Kalnieti…

Viņš lēnīgi bungoja pirkstus pa galdu un sasprindzināti domāja. Jo lielāks tīkls, jo lielākas izredzes izvilkt vajadzīgo zivi. Bet reizēm pat vislielākais tīkls atgriežas tukšs…

—  Vai Transporta ministriju pārlūkojāt?

Mežujevs pašūpoja galvu.

—   Neienāca prātā.

—   Pārbaudiet arī viņu uzskaiti! Viss var gadīties… Un vēl. Institūtā bija mentālo pētījumu nodaļa…

—   Kāda nodaļa? — Mežujevs jautāja. Viņš tāda vārda nezināja.

—   Mentālo pētījumu, — ģenerālis iecietīgi atkārtoja. — Viņi pētīja problēmu, vai ar domas spēku iespējams ietekmēt materiālus objektus. Viens viņu induktors šai jomā guva ievērojamus panākumus. Viņa uzvārds ir Jev- sejevs. Pieraksti adresi… Viņš man ir steidzami vajadzīgs. Ļoti steidzami.

Nebija iespējams izzināt ģenerāļa domu gaitu un noteikt viņa ieceres, majors to labi zināja. Tādēļ viņš bez liekas prātošanas pieņēma rīkojumu izpildīšanai.

* * *

īsa Tepkojevs — Magometa Tepkojeva, pēc iesaukas Kalnieša, tēvocis un audzinātājs — jau trešo diennakti sēdēja Rjazaņas līnijas iekšlietu nodaļas pagaidu aizturēšanas izolatorā. Pie tā bija vainīgs tēvoča iemīļotais spieķītis, no kura viņš nekad nešķīrās. Spieķītī glabājās gudri un viltīgi paslēpts durklis — no ārpuses nekas nebija redzams, taču ierocis vienmēr bija pa tvērienam. Kas gan to varēja iedomāties, ka vilcienus tik pamatīgi ķemmēs, ka portatīvais metālmeklētājs apošņās pat miermīlīga sirmgalvja nūju! Kā stāsta, nesen Rjazaņas stacijā bijusi kaut kāda jezga, tādēļ sacelta kājās visa milicija un pat kursanti, kas mācās desanta skolā. Tieši tāda jaukta grupa aizturēja tēvoci īsu.

Viņš izturējās mierīgi un cienīgi — tā, kā vīrietim pieklājas. Varēja no visa atkratīties, sak, spieķīti nopirku vai atradu, kā lai zinātu, kas tur iekšā. Bet viņš negribēja zaudēt pašcieņu un sirmā vecumā visu acu priekšā izlikties par stulbeni. Tāpēc pratināšanā tieši un atklāti pateica: es ar to staigāju un nevienu neaiztieku, bet, ja kāds aiztiks mani, man būs jādod pretī — tā pie mums kalnos pieņemts. Šai vajadzībai es to durkli nēsāju jau gadus trīsdesmit, ja ne vairāk.

Šos patiesos vārdus izmeklētājs ierakstīja protokolā un tēvoci ieslēdza kamerā. Bet viņš, dzīves gudrības un ikdienas pieredzes balstīts, nosprieda tā: zēnam vajadzīga naucla, tāpēc viņš paņemts par ķīlnieku. Radi noteikti atbrauks un viņu izpirks, un tā šī lieta tiks nokārtota. Viņš sēdēja pacietīgi, stoiski kāva utis, ar kameras biedriem sarunās neielaidās, laida caur pirkstiem lūgšanu krelles, kuras izmeklētājs bija atļāvis ņemt līdzi, izrādīdams labvēlīgu attieksmi pašreiz un līdz ar to dodams mājienu par vēl labvēlīgāku attieksmi nākotnē. Magometu tēvocis īsa nolēma netraucēt — māsasdēls ir pārāk aizņemts, viņam jāveic lielas lietas: jāaptur karš. Izmeklētājs jau nosūtījis telegrammu uz Gehi, kur viņš pierakstīts; gan jau kāds atbrauks, atvedīs naudu un izpestīs no šī sprosta. Sirds dziļumos viņš cerēja izpestīt arī spieķīti — pa šiem gadiem tas viņam kā pieaudzis…

Trešajā dienā atbrauca Ruslans, jaunākais brālis, ar dēlu Ādamu. Kā viņš jau bija paredzējis, lieta uzreiz iet uz labo pusi. Izmeklētājs atļāva viņiem aprunāties, pēc tam padeva jaunu protokolu, bet tajā bija rakstīts jau pavisam kas cits: nav zināms, kam tā nūja pieder; pati no. sevis tā gulēja uz plaukta, tēvocis to paņēma un nolika sev blakus, nūja kā nūja, nekā īpaša, nepavisam neizskatās pēc ieroča… Tas jau ir kas cits: nevis viņš pats liedzas un laipo, bet izmeklētājs viņu glābj, tātad — šo var parakstīt. Un tēvocis īsa uzvilka savu greizo krustiņu. Patiesībā viņš ir skolots cilvēks, prot gan lasīt, gan rakstīt, bet analfabētiem cilvēki vairāk uzticas, ar tumsoņiem ir patīkamāk saieties, tāpēc ka tad paša gudrība spilgtāk sajūtama… Lai nu zēns papriecājas: savu likumīgo kukuli saņēmis, par savu izglītības līmeni vēlreiz patīksminājies, būs vēl labsirdīgāks, varbūt pat spieķīti atdos…

Viņam vēl pāris stundu jāpasēž, kamēr zeņķis sagatavos dokumentus, bet — kas tad tas? Jaunais cilvēks pa kaklu pa galvu skrien šurp.

— Ko tu tur Maskavā esi savārījis? — viņš kliedz, bet pašam acis apaļas un lūpas bālas, pat viss ģimis kā ar kaļķi nosmērēts. — Nupat pienāca šifrogramma, gandrīz vai no paša Prezidenta — pavēlēts tevi apsargāt kā īpaši bīstamu recidīvistu, bet no Maskavas jau brauc šurp miliči, lai tevi saņemtu ciet.

Tēvocis īsa tikai paraustīja plecus. Ko viņš tur savārījis? Neko. Protams, saprata, ka tas saistīts ar radagabalu, bet viss, kas runāts starp viņu un Magometu, palicis kā kapā. Tātad — itin nekas nav bijis.

—   Pielūko, neizpļāpājies, es visu atdevu, palīdzēt nekādi nevaru, še, paraksti protokolu…

Pasaka tā un ar trīcošu roku bāž acīs papīra lapu, bet tajā viss atkal sarakstīts tāpat kā pirmajā reizē. Tēvocis īsa papīreli atstūma malā.

—   Paklau, jaunekli, ja tu sevi necieni, vai domā, ka arī es sevi necienu? Cik reižu tad var pārrakstīt, parakstīt, pārsvītrot? Diezgan!

Un aizgriezās. Bet pēc stundas četri dūšīgi spēka mit- riķi ar automātiem viņu iesēdināja automašīnā un veda uz Maskavu, turklāt vēl viena mašīna gāja pa priekšu un otra aiz muguras. Tātad izrāda cieņu. Vai arī baidās.

Bet vispār runājot, tas ir viens un tas pats.

* * *

Pirms izlidošanas Karpenko uz pusstundu aizbrauca pie Natālijas. Viņš kāpa augšā pa kāpnēm un gara acīm redzēja kā dzīvus sakārtošanas grupas kareivjus baltos uzsvārčos nākam lejā ar nestuvēm, pie kurām piesprādzēts līķis. Ievainotais bandīts raudāja, nožēloja grēkus un solīja zelta kalnus. Viņš vannas istabā ātri to nopratināja un noskaidroja uzbrukuma motīvus, pēc tam pamāja Kļevcovam ar roku. Pēc dažām minūtēm sanitārajā furgonā ielika otru līķi.

Dzīvoklis izskatījās tāpat kā pirms iebrukuma: pie durvīm pārkniebtās ķēdītes vietā karājās cita, priekšnamā ierasto ērtības sajūtu radīja jauns spogulis, paklusi buldurēja televizors… Gluži kā jauns izskatās salabotais komplekts «Helga», asinīm aptašķītā paklāja vietā izklāts tieši tāds pats kā iepriekšējais. Kļevcova brigāde, kā vienmēr, bijusi uzdevuma augstumos: visas notikuma pēdas izdzēstas. Tiesa gan, to var teikt tikai par materiāla rakstura pēdām…

—   Es augām naktīm neguļu, — Natālija žēlojās. Viņa bija manāmi sakritusies sejā, zem acīm rēgojās tumši loki, turklāt viņas skatiens šaudījās uz visām pusēm. — Dienā sadzeros seduksenu un iekritu kā melnā akā, taču vieglāk nekļūst… Ik pa brīdim palūkojos pagultē, pieliekamajā, un visu laiku acu priekšā stāv tie purni… Vai tu viņus nogalināji? Abus?

—  Jā. Viņi nekacl vairs šeit neparādīsies. Nebaidies!

—  Bet tie, kas sēdēja autobusā? Viņu taču ir ļoti daudz… Kāpēc viņi brīvi braukā pa Maskavu?

Skaistā sieviete ar majestātiskām manierēm un karalisku stāvu bija pārvērtusies par pārbiedētu, vajātu zvēriņu. Karpenko saņēma viņas smalkās plaukstas savās rokās un saudzīgi paspieda.

—  Nav nekāda autobusa. Tev nekas nedraud. Tu taču man tici, vai ne?

—  Ticu, kad tu esi šeit. Bet, kad tevis nav, es neko nevaru ar sevi iesākt…

Viņas bālās lūpas trīcēja, likās, ka tās zaudējušas savu nevainojami tvirto veidolu.

—  Vai tavs laulātais draugs drīz atgriezīsies?

—   Kāds no vina labums… Blakus viņam būs vēl sliktāk… — Natālija izdvesa, atbrīvoja rokas un aplika tās viņam ap kaklu. — Paliec šodien pie manis! Tad es būšu mierīga. Tikai piedod, es nevaru ar tevi mīlēties… Reizēm man liekas, ka es vairs nekad nevarēšu to darīt. Vai paliksi?

—   Es tūlīt braucu projām.

Sieviete strauji atrāvās. Viņas acīs sariesās dzīvnieciskas bailes.

—   Uz ilgu laiku?

Karpenko jutās kā nodevējs.

—   Nezinu. Kā iznāks…

Natālijas acis bija pilnas asaru.

—   Man liekas, ka es tevi vairs nekad neredzēšu. Nekad, nekad…

—  Tā nav, meitenīt. Mēs vēl padejosim pie strūklakas. Un es dzeršu šampanieti no tavas mutes. Vai atceries?

Viņa pamāja ar galvu, joprojām raudādama. Civilizētās valstīs ir speciālas klīnikas, kur cilvēks pēc pārdzīvota šoka var atgūties. Un neviens par notikušo neko neuzzina.

—   Man laiks iet.

Natālija viņu pavadīja līdz durvīm. Noknikšķēja slēdzenes, nožvadzēja ķēdīte. Bet atslēgas nevar pasargāt no baisām atmiņām. Karpenko skumīgi nodurtu galvu lēni nogāja vienu kāpņu laidienu. Pēc tam viņa soļi atguva parasto sparu, viņš izslējās un pārlēca pāri vairākiem pakāpieniem.

—   Draņķi, jūs vēl par to samaksāsiet! — viņš klusi, bet skaidri sadzirdami noteica. Tie, kas pazina ģenerāli Karpenko, varēja apliecināt, ka viņš nekad nemet vārdus vējā.

Pēc pusotras stundas no Ckalovskas kara aerodroma pacēlās gaisā transporta lidmašīna, kas uzņēma kursu uz Mozdoku. Lidmašīnā bija divpadsmit cilvēku grupa ar prāvām ieroču un uzkabes rezervēm. Gandrīz visi puiši tūlīt iegrima snaudā, jo viņi bija cilvēki ar dzelzs nerviem un prata atpūtai izmantot ikvienu iespēju. Tāpēc ka citas iespējas varbūt nemaz nebūs. Kapteinis Koroļovs un Karpenko palika nomodā.

«An» uzņēma augstumu un, motoriem rūcot, ienira ogļu melnā naktī. Ne debess, ne zeme, ne laiks… Šķita, ka lidmašīna drāžas uz nekurieni. Vispār runājot, tā tas patiešām bija. Tā drāzās atpakaļ uz kara laiku, uz četrdesmit otro vai četrdesmit trešo gadu, kad pāri frontes līnijai tika pārsviestas daudzas diversijas un izlūkošanas grupas, kuru vairākums bija nolemtas bojāejai.

—  Jūs gribējāt man pastāstīt par kādu gadījumu Af- ganā, — kapteinis atgādināja. — Par jūsu draugu, kuram neizdevās piezvanīt.

—  Ā-ā-ā! — Karpenko tūlīt atcerējās. — Par Ļošku Volohovu. Mēs ieņēmām pili, bet granāta viņam stipri sašķaidīja roku. Aizvedām uz mūsu hospitāli, tur dakteri viņu apskatīja un pateica: «Viss ir skaidrs un saprotams — jātaisa amputācija…»

Lidmašīnā valdīja dārdoņa, fizelāža sīki vibrēja, vajadzēja sasprindzināt dzirdi un paaugstināt balsi. Ģenerālis un kapteinis sabāza galvas kopā.

—  Tu zini, kā viņi taisa slēdzienus: ja pateikts, tad ar to viss ir galā — patiesība pēdējā instancē. Protams, man uzreiz iešāvās prātā doma kraut viņiem ar stobru pa ģīmi… Bet ar bailēs drebošām rokām operāciju nevar taisīt, tāpēc nospriedu, ka sākumā jārīkojas citādi. Nostājos priekšā un skalā balsī paziņoju: «Es esmu profesors Zvjozdočkins no Ļeņingradas kara medicīnas akadēmijas, jūsu diagnoze nav pareiza!»

Karpenko iesmējās.

—   Stāvu ar automātu, ģērbies kamuflāžā, tikko no kaujas, ģīmis pieskaņots situācijai. Bet Zvjozdočkins patiešām bija spoža zvaigzne kara ķirurģijā, viņa vārds visiem bija pazīstams. Bet šie nevar saprast, no kurienes viņš pēkšņi uzradies un kāpēc ģērbies tādās drēbēs. Cits ar citu saskatās, plāta rokas, bet es pucēju tālāk: «Es pats tūlīt visu izdarītu, bet esmu kontuzēts, rokas trīc un neko nevaru apjēgt.»

Borta spuldzīšu blāvā gaisma krita uz nerviem, neziņa par turpmāko nomāca garastāvokli. Karpenko stāsts bija glābšanas riņķis abiem.

—   Beidzot šie atjēdzās, sāka kaut ko pierādīt, bārstīties ar medicīniskiem terminiem… Bet es tikai savu: «Tas ir provinciāls vērtējums, jūs neņemat vērā organisma rezerves iespējas!» Bet paslepen grābstos ap automātu, varbūt vēl noderēs. Tikai tā es tos lopus dakterus arī pielauzu. Šie sačukstējās, aizveda Ļošu uz operācijas istabu, pēc divām stundām iznāca no tās caurcaurēm slapji: «Ko varējām, to izdarījām.» Es redzu: paši ar sevi lepojas. Ļošku tūlīt ar pavadoni nosūtīja uz Taškentas hospitāli, pēcāk uz Ļeņingradu, bet jauneklim roka palika savā vietā! Pēcāk īstais Zvjozdočkins viņam saka: «Tev, puisīt, ir paveicies. Lauku hospitāļa apstākļos šādam ievainojumam ir tikai viena izeja — amputācija.» Un tad domīgs jautā: «Vai tu nezini, kāpēc slimības vēsturē rakstīts, ka operācija notikusi pēc konsultēšanās ar profesoru Zvjozdočkinu? Man liekas, ka es viņus neesmu konsultējis… Varbūt ar to domātas manas publikācijas?»

Koroļovs iespurdzās. Karpenko bija gaidījis šādu reakciju un smējās līdzi.

—  Vai jūs kaut ko nezināt par Verļinovu? — kapteinis pēkšņi iejautājās. — Es dzirdēju runājam, ka viņš redzēts Maskavā… Pasakas, vai ne? Ja viņš būtu atgriezies, mēs taču to zinātu…

Karpenko klusēja. Viņš uzticējās Korojovam, bet šis jautājums bija ļoti sāpīgs un delikāts. Citos apstākļos viņš uz to neatbildētu. Ja viņi nesēdētu aizmigušā lidmašīnā, kas brāžas uz nekurieni…

—  Viņš ir atgriezies. Un iestājies kungu kalpībā. Viņam jāatstrādā nāves sprieduma atcelšana… Ar mums nav saistījies. Kā nekā būtu jāskatās acīs…

Bija jaušams, ka ģenerālim šis sarunas temats ir gaužām nepatīkams, tāpēc Koroļovs vairs neko nejautāja. Traukdamās starp debesīm un zemi, transportlidmašīna rītin rija melnās tumsas kilometrus un nepielūdzami īsināja viņiem atlikušās miera un drošības stundas. Pavedieni, kas viņus saistīja ar mājām, tuviniekiem, biedriem, ar visu parasto dzīvi, izstiepās un kļuva aizvien tievāki.

Viņus gaidīja karš, risks un nāve.

* * *

Vasilijs Semjonovičs Sļivins, kas amerikāņu izlūkdienestam bija pazīstams ar pseidonīmu Ezītis, Irākas izlūkdienestam — ar koda apzīmējumu Pārdevējs un Krievijas speciālo dienestu dokumentos figurēja kā Lakstīgala, pēdējās dienās nezināja, kur likties. Viņš bija iesaistījies netīrā, sarežģītā un bīstamā spēlē, uz ko nepavisam nebija spējīgs. Vairāku izlūkdienestu slepenajam aģentam jābūt pārgalvīgam avantūristam, kas ne no paša velna nebaidās. Bet Sļivins nodrebēja pēc katra troksnīša, metās prom no nepazīstamiem cilvēkiem, nevarēja aizmigt bez miegazālēm un blakus gultai uz grīdas turēja pa tvērienam pielādētu pistoli. Vairāk par visu viņam gribējās, lai šī spēle beigtos pēc iespējas drīzāk un bez viņa līdzdalības. Problēma jāatrisina citiem cilvēkiem. Dodams piekrišanu sadarboties ar Iekšējās kontroles dienestu, viņš ieguva cerību uz šādu iznākumu, tomēr pilnīgi izvairīties no personīgas piedalīšanās viņam neizdevās: jāturpina spēle ar Ahmedu un par to jāsniedz informācija stingrajam un nerunīgajam Mežujevam.

Izpildījis savas līgumsaistības, sātans neieradās pēc norēķina, bet viņa parādīšanās draudi gandēja konstruktora dzīvi. Mēģinādams izklaidēties, viņš sāka vakaros iedzert pa simt, simt piecdesmit gramiem konjaka, pēc tam centās Mašu piedabūt pie mīlēšanās, bet viņa vienmēr atrada dažādus ieganstus, lai izvairītos, jo nebija pārliecināta, ka kopošanās ar Leči palikusi bez sekām, tādēļ ievēroja inkubācijas periodu. Sievas atturība Sļivinu nomāca, radīja aizdomas, un dzīve likās vēl bezcerīgāka. Vairākas reizes prātā ienāca doma par pašnāvību, bet pietika uzmest skatienu mosberga prāvā, ūdenskrānam līdzīgā stobra melnajam caurumam, lai saprastu, ka nekad nespēs šo nodomu īstenot.

Sestdien Maša aizgāja uz frizētavu, viņš apģērbās un devās uz veikalu pēc maizes, bet tieši pie ārdurvīm saskrējās ar dūšīgu vīrieti glītā, pa pusei atpogātā aitādas kažokā un dārgā cepurē. Sļivins gribēja viņam paiet ar līkumu garām, bet svešinieks nostājās ceļā.

—  Vai nepazīsti? Pēc jūsu tautas ticējuma es acīmredzot kļūšu bagāts.

Vīrieša platais smaids atsedza līdzenu baltu zobu rindu, virs augšlūpas stiepās melnas ūsu bultiņas. Ahmeds! Sļivinam likās, ka sirds pārstāj pukstēt. Tātad pienākusi norēķināšanās stunda! Sātans atnācis, lai pievāktu parādnieka dvēseli…

—  Kādēļ jūs esat tik drūms? — Ahmeds apvaicājās, draudzīgi paņemdams viņu zem rokas un pagriezdams uz durvju pusi. — Jums jāsaņemas. Mēs tūlīt braucam prom.

—  Uz kurieni? — konstruktors neapzināti jautāja, ļaudams sevi pievest pie lifta.

—   Ne īpaši tālu, — Ahmecls rāmā balsī atbildēja. — Līdz Semipalatinskai.

Sļivins spēji apstājās.

—  Tā mēs nebijām norunājuši!

—   Bijām gan, — Ahmeds sacīja tikpat nesatricināmi mierīgi. — Jūs tikai esat aizmirsis. Parādīt šahtu, konsultēt, kā jārīkojas ar tā saukto izgudrojumu «M»… Kas gan to darīs, ja ne jūs? Turklāt nelielu komandējumu pārpārēm kompensē pusmiljons dolāru. Vai ne? Iesim, iesim…

Bet Sļivins stāvēja kā saniķojies zirgs.

—  Tik negaidīti… Sieva neko nezina… Un kā tad ar darbu?

—   Nieki. — Sātans labsirdīgi pasmaidīja, likdams saprast, ka viss ir viņa varā. — Jūs gaida speciāli nomāta lidmašīna. Jau šovakar būsiet galā. Naktī vajadzēs pastrādāt. Un tad mēs atvadīsimies, protams, ja jūs negribēsiet mūsu pazīšanos turpināt.

Piekāpdamies draudzīgam, tomēr manāmam spiedienam, Pārdevējs paspēra pirmos soļus it kā uz liftu, bet patiesībā — uz pamesto Semipalatinskas poligona šahtu. Viņš izjuta pat zināmu atvieglojumu: mokošā un nomācošā neziņa bija beigusies. Tagad būs jārīkojas, turklāt pret paša gribu. Izvēles viņam nebija. No dažiem priekšlikumiem nav iespējams atteikties. Bez tam — beidzot viņam radusies iespēja ar sātanu norēķināties un tikt no tā vaļā uz visiem laikiem. Ak, naivais diletants! Viņš nezināja, ka sātani nekad savus upurus nepamet. Nekad! Līdz tam brīdim, kad paņem dvēseli, izsūc visas asinis un iemet elles ugunīs…

Bet pag! Par visu taču jāziņo Mežujevam! No Pārdevēja čaulas piepeši izšķīlās Lakstīgala, un viņš uztraucās. Kā lai uzgriež vajadzīgo telefona numuru? Jānovērš Ahmetla uzmanība, jāmēģina apmānīt… Taču zinātņu doktors nekad nebija mēģinājis apvest ap stūri ārzemju izlūkdienestu kadru darbiniekus, un viņš to nemaz neprata. Satraukums pārvērtās par paniku, un tas nepagāja garām sātana acīm.

—       Neuztraucieties, dārgais draugs! Mēs protam izpildīt savus solījumus, un par to jūs pats pārliecinājāties. Arī šoreiz viss būs kārtībā. Tikai dzīvoklī ne par ko nerunāsim. Un nevajag nevienam zvanīt. Bet sievai atstājiet zīmīti: «Atgriezīšos rītvakar, tad visu paskaidrošu.»

Šobrīd Ahmeds vairs nesmaidīja. Un viņa skatiens bija kļuvis bargs un caururbjošs.

* * *

Kacl mietpilsonis tērgā, ka daudzie speciālie dienesti neko nedara un par velti ēd savu maizi, viņš maldās. Arējās un iekšējās drošības sargāšanas mašīna, ko iedarbināja mūsu tēvi, pasaulē pirmās strādnieku un zemnieku sociālistiskās valsts pamatlicēji, bija izgudrota _gods godam, un tā nav mašīnas vaina, ka Viskrievijas Ārkārtējās komisijas-Apvienotās valsts politiskās pārvaldes-Iekšlietu tautas komisariāta-Valsts Drošības ministrijas-Valsts drošības komitejas spēks un milzīgās iespējas bieži tika izmantotas ne tik daudz tautas labā, cik par ļaunu vienkāršajiem pilsoņiem, kas kopumā ir tā pati tauta. Pārbūves karuselis, kas Valsts drošības komiteju transformēja par Iekšlietu drošības ministriju, Federālo drošības aģentūru, Krievijas Drošības ministriju, Federālo pretizlūkošanas dienestu un, visbeidzot, par Federālo drošības dienestu, pamatīgi satricināja precīzo mehānismu, izsita no ierindas svarīgus mezglus un agregātus, tomēr nespēja sagraut to, kas bija pamatīgi uztaisīts. Slepenās informācijas iegūšanas mašīna gan čīkst un krakšķ, tomēr joprojām darbojas, kaut arī vairs nevar lepoties ar tādiem panākumiem kā, piemēram, amerikāņu atombumbas rasējumu iegūšana.

Militāro izlūkošanu, slaveno Galveno izlūkošanas pārvaldi, par kuras pastāvēšanu līdz pat pēdējam laikam nekas nebija zināms, transformācijas neskāra, tādēļ šis dienests, kā izrādījās, bija visvairāk efektīvs un rīcības spējīgs. Galvenās izlūkošanas pārvaldes operatīvās nodaļas priekšnieks pulkvedis Golubovskis par šādām lietām neprātoja: ikviens, kas atrodas notikumu virpulī, uzskata, ka tie ir paši par sevi saprotami. Slepenais dekrēts, kas galvenai izlūkošanas pārvaldei atjāva darboties valsts iekšienē, operatīvajiem darbiniekiem atraisīja rokas un nelika dalīties slavā ar teritoriālajiem orgāniem, kad aiz robežām aizsāktas lietas noveda līdz loģiskam galam Krievijas plašumos. Pašreiz bija radusies tieši tāda iespēja.

Libānas rezidents savā nesenajā šifrotelegrammā ziņoja: «Pēc ziņām, kas iegūtas no drošiem avotiem, Šahs un Karotājs caur neitrālu valsti izbraukuši uz Krieviju organizēt nākamo akciju. Sīkāku ziņu nav.» Aiz šiem diviem teksta teikumiem stāvēja liels un bīstams Beirūtas rezidentūras darbs. Kaut kur opija pīpētavā, karstā pirtī vai ne mazāk karstā gultā ar mīļāko kāds gurdens bārdainis izmetis dažus vārdus… Vai austrumu skaistule pie stipras, smaržīgas kafijas tases draudzenei padižojusies ar saviem piedzīvojumiem… Vai dzīvai mūmijai līdzīgs sirmgalvis kaut ko pastāstījis mazdēlam… Vai…

Visparastākie vārdi, kas tika izmesti par kādu sadzīves jautājumu vai personisku lietu un attiecās uz figūrām, par kurām interesējās Krievijas militārais izlūkdienests, vairs nebija tikai vārdi, tā jau bija informācija. Vārdi varēja izgaist un tajos ietvertā informācija pazust bez pēdām, bet tā iekrita rezidentūras izliktajos tīklos: aģents (vai aģente) teikto noklausījās un iegaumēja — šis fakts jau pats par sevi apliecināja, ka izlūki Beirūtā nesēž dīkā un savu maizi neēd par velti.

Pēc tam notika informācijas pieņemšanas operācija: iegūšanas virsnieks, divu vai trīs nodrošināšanas virsnieku sargāts, vairākas stundas cilpoja pa līkām un šaurām ieliņām, uz katra stūra pārbaudīdamies, lai atrautos no «astes», un beidzot kādā piedvigušā kafejnīcā, netīrā šķērsielā, caurstaigājamā pagalmā, kas pastāvīgi ož pēc atkritumiem, vai smilšainā klajumā satikās ar aģentu un pieņēma ziņojumu. Viņi abi riskēja ar savu ādu un dzīvību nevis pārnestā, bet gan vārda tiešajā nozīmē, tāpēc ka Libāna nav tā valsts, kur pārlieku cītīgi tiek ievērotas tiesu formalitātes; pilnīgi iespējams, ka aizturēto spiegu uz līdzenas vietas nodīrā un līķi pamet šakāļiem.

Iegūtā informācija nonāca pie rezidenta, kas pārliecinājās par tās atbilstību patiesībai un novērtēja iegūšanas avotu nopietnību. Tad informācija pāris sausos teikumos aizceļoja uz Maskavu. Pēc iepriekš pieņemtas shēmas ar šo brīdi Galvenās izlūkošanas pārvaldes pilnvaras beidzās, informācija tika nodota Federālajam drošības dienestam, un veiksmes gadījumā visus laurus plūca pretizlūkošana. Bet šī lieta bija pirmā, kuru pārbaudīja paši «sikspārņi».

Pulkvedim priekšā noliktajā dosjē bija milicijas materiāli par Jaroslavļas šosejā notikušās automobiļu katastrofas vietas apskati un ekspertīzes slēdziens, kas konstatēja, ka sprādzienu radījusi spiediena iedarbības mīna, kas pakļuvusi zem BMW-850 labējā riteņa. Pēc ekspertu domām, no detonācijas uzsprādzis lādiņš, kas atradies tajā mašīnas bagāžnieka nodalījumā, kur glabājas rezerves ritenis. Nebija saprotams, kā bijis iespējams novietot mīnu uz šīs trases, kur nepārtraukti ir ļoti dzīva kustība, turklāt nolikt tik gudri, ka tā pati izraudzījusies tieši to automobili, zem kura riteņa jāpalien. Izbrīnīja arī tas, ka notikuma vietā nebija palikušas ne korpusa atliekas, ne spridzekļa ķīmiskās pēdas, pat spektrālā analīze šai gadījumā bija bezspēcīga.

Mapē bija arī fotogrāfijas, kurās bija redzamas tādā pašā veidā uzspridzinātas automašīnas Tripolē, Ņujorkā un Parīzē. Upuri bija amerikāņu diplomāti, bet atbildību par atentātu bija uzņēmusies pazīstamā teroristiskā organizācija «Džihada līdz uzvarai.» Visaugstāk kvalificēti bija «Džihadas» izpildītāji Mahmuds — pēc iesaukas Šahs — un Ali — pēc iesaukas Karotājs. Abiem bija vairāki desmiti uzvārdu, abi bija kādreiz mācījušies Maskavā. Portretos bija redzami samērā jauni vīrieši ar austrumniekiem raksturīgu seju. Pirms septiņām dienām viņi Krievijas konsulātā Deli bija saņēmuši iebraukšanas vīzas. Tais fotogrāfijās, kas bija iesniegtas konsulātā, viņi izskatījās vecāki, taču ne tik veci, ka viņus nevarētu pazīt.

Šaha un Karotāja pēdas Maskavā bija nozudušas, bet novērošanas grupa, kas izsekoja Irākas izlūkdienesta rezidentu Ahmedu Tursunzadi, Irākas sūtniecības sekretāru, šodien bija fiksējusi viņa kontaktēšanos ar teroristiem. Viņus un kādu nepazīstamu Krievijas pilsoni Ahmeds bija aizvedis uz Domodedovas aerodromu, no kura visi trīs ar azerbaidžāņu neļķu pārvadāšanai noīrētu lidmašīnu bija aizlidojuši uz Semipalatinsku.

Lidojuma mērķis bija tik specifisks, ka Golubovskis saausījās, un nekavējoties azerbaidžāņu noīrētajai lidmašīnai pa pēdām izlidoja seši operatīvās nodaļas izlases «torpēdas» ar Kārlu priekšgalā. Mazliet vēlāk izlūki noskaidroja trešā ceļabiedra personību — tas bija portatīvo atombumbu konstruktors Sļivins. Tad skaidri atklājās «Džihadas» sūtņu darbības virziens. Karlam tika nosūtīta šifrogramma ar plašām instrukcijām. Tagad atlika tikai gaidīt. Pēc clažām stundām Galvenā izlūkošanas pārvalde realizēs pati savu operāciju un pierādīs, ka spēj sacensties gan ar mazliet novājināto Federālo drošības dienestu, gan arī ar zeļošo Galveno apsardzes pārvaldi.

Savācis dokumentus, Golubovskis devās pie pārvaldes priekšnieka, lai to informētu par operācijas pašreizējo posmu.

* * *

Jau ilgāk par gadu Fjodors Stepanovičs Jevsejevs velti pūlējās atrast darbalauku, kurā varētu likt lietā savas neparastās spējas. Atklājās, ka parapsiholoģijas sfērā, tāpat kā visās ienesīgās nozarēs, valda nežēlīga konkurence un tā čum un mudž no atklātiem krāpniekiem un blēžiem. Centrālajā akadēmiskajā institūtā, kas pētī cilvēka organisma superspējas, viņu pierakstīja rindā, kas jau bija izstiepusies vairāku gadu garumā. Nozaru medicīnas un fizikāltehniskās laboratorijas pret cilvēku 110 malas izturējās piesardzīgi, turēdamas viņu aizdomās par savtīgiem nolūkiem un krāpšanos.

Zaudējis visas cerības, viņš beigu beigās aizgāja uz cirku. Bet ari tur viņu gaidīja neveiksme.

— Mans dārgais, — cirka administrators, kas izskatījās pēc novecojuša klauna, līdzjūtīgi paskaidroja, — aizdedzināt sveci no desmit metriem, atvērt sērkociņu kārbiņu no tālienes, mainīt bumbas lidojuma virzienu prot ikviens burvju mākslinieks, pat iesācējs. Protams, jūs to darāt dabīgi, bet viņš — ar speciālas aparatūras palīdzību, taču publikai tas nav svarīgi. Galvenais — iespaids! Labs numurs tiek gatavots un slīpēts vairākus gadus: iekārta, dekorācijas, rekvizīti, kostīmi, asistenti… To iestudē gadu desmitiem, nodod nākamajām paaudzēm, pārdod… Bet jūs iznākat un aizdedzināt sveci. Kas no tā? Vai tad to var salīdzināt ar faķīru — ar ugunsvēmēju vai zobenu rijēju? Skaidrs, ka nevar! Ja jūs sagatavosiet efektīgu numuru — skaistu, jautru, izklaidējošu —, laipni lūgtu! Starp citu, vai jūs jau esat šīs spējas kaut kur parādījis praktiskā darbībā?

Jevsejevs atvadījās, neatbildējis uz pēdējo jautājumu. Viņš bija strādājis ar NATO valstu stratēģisko raķešu palaišanas tipveida pults maketu. Gan plānotas palaišanas izjaukšana, gan nesankcionēta raķetes palaišana bija izdevušās vienādi labi. Bet diezin vai ar šādu numuru var uzstāties cirka arēnā, turklāt paraksts par noslēpuma neizpaušanu ir spēkā divdesmit piecus gadus… Un tad tā gāzes krāna atvēršana no četrdesmit metru attāluma. Vai bremzes pievada sabojāšana pilnā gaitā joņojošai mašīnai… Protams, nekas skaists, jautrs vai izklaidējošs tas nebija. Pēdējās divas epizodes viņš labprāt būtu izsvītrojis no savas dzīves, aizmirsis uz visiem laikiem kā briesmīgu sapni. Bet neizdevās. Un vienmēr, kad tuvojās sava dzīvokļa durvīm galvaspilsētas prestižā rajonā, viņš atkal un atkal atcerējās, kādā veidā to ieguvis.

—   Kā veicās, Fedja? — Sieva viņu priekšnamā sagaidīja ar parasto jautājumu. Viņa bija agri nosirmojusi, aptaukojusies un izskatījās vecāka par saviem četrdesmit deviņiem gadiem. Pēdējos trīs gados viņa bija bezdarbniece un regulāri gāja uz darba biržu, bet tādēļ, protams, jaunāka nekļuva.

Viņš noplātīja rokas. Cerības mazliet izvalbītajās, mazliet jau pabalējušajās acīs bija izdzisušas.

—   Pabalsta izmaksa atkal aizkavējusies. Vajadzēs kaut ko pārdot…

Bet viņš un arī viņa zināja, ka tas, ko viņi var pārdot, nevienam pircējam nav vajadzīgs. Lietotas mantas bija izzudušas no tirdzniecības aprites — komisijas veikali un uzpirkšanas punkti bija likvidēti, turīgie ļaudis novalkātas lietas ņem un iesviež atkritumu tvertnēs, bet trūcīgie tās velk ārā, un šī sabiedriskā mantu pārdalīšana notiek bezmaksas režīmā.

—  Varbūt dzīvokli… Pārcelsimies uz nomali… Kāds mums labums no šī centra?

Fjodors Stepanovičs aizsvilās. Dzīvoklis patiešām bija viņu vienīgā vērtīgā manta. Viņš par to bija samaksājis ar divu cilvēku dzīvību un savu sirdsmieru.

—  Un ko pēc tam? — viņš nikni atsaucās. — Inflācija naudu aprīs, bet ko tu pārdosi pēc mēneša vai pēc gada?

Pie durvīm atskanēja strups zvans. Nepaguvis novilkt kurpes, Fjodors Stepanovičs atgrieza atslēgu. Uz sliekšņa stāvēja vienkārši ģērbies cilvēks ar stingru, oficiālu sejas izteiksmi.

—  Vai biedrs Jevsejevs? — cilvēks jautāja, izvilka sarkanu dienesta apliecību, atvēra to, parādīja un noglabāja atpaka kabatā — tas viss notika ar vienu ievingrinātu rokas kustību. — Ģenerālis Verļinovs jūs aicina pie sevis, lai konsultētos.

—  Verļinovs? — induktors jautāja. Viņš bija sarāvis attiecības ar pagātni un būtu priecīgs, ja šo uzvārdu nekad vairs nedzirdētu. Tomēr ģenerālis vienmēr turēja vārdu un labi maksāja.

Fjodors Stepanovičs saskatījās ar sievu. Viņai Verļi- nova uzvārds asociējās ar laulātā drauga pastāvīgu darbu, solīdu algu, prēmijām un svētkiem. Diezin vai viņa saprastu vīra principialitāti un atbalstītu atteikšanos no priekšlikuma. It īpaši šajā situācijā.

Pēc stundas Fjodors Stepanovičs iegāja Verļinova kabinetā. Pēc īsas sarunas, kuras gaitā Verļinovam meistarīgi izdevās Jevsejevu pārliecināt, ģenerālis personīgi viņu aizveda uz istabu, kurā liela plakāta un rasējumu kaudzes priekšā sēdēja divi cilvēki.

—   Liskovs, — drūmi stādījās priekšā drukns, pavecs vīrietis, noraizējies berzēdams zodu.

—  Samohins, — izmeta otrs — izspūris, nervozs tips, kas ar savu it kā no visas laicīgās pasaules nošķirto skatienu atgādināja vājprātīgu izgudrotāju no amerikāņu trilleriem.

Plakātā bija attēlots konusveidīgs, lādiņam līdzīgs priekšmets šķērsgriezumā. Sasprindzinātā gaisotne, kas virmoja telpā, bija tieši saistīta ar šo priekšmetu.

—   Ka liekas, atrisinājuma nav, Valerij Antonovič, — Liskovs sacīja, acīs neskatīdamies. — Varbūt Kņazevs vai Lavrovs kaut ko uztaustīs…

Verļinovs pašūpoja galvu. Viņš izskatījās ļoti slikti: vaibsti bija kļuvuši asāki, acis iegrimušas, āda nobālusi.

—   Kņazeva Maskavā nav, aizbraucis, un nekas par viņu nav zināms. Bet Lavrovs pagājušajā vasarā nolēcis no balkona. Izdzēris pudeli šņabja un nolēcis.

Ar rokas mājienu ģenerālis aizturēja nožēlu un jautājumu straumi.

—  Izskaidrojiet biedram Jevsejevam, kā iedarbināms pazemes pašgājēja motors. Principā. Gadījumam, ja pie tā varētu piekļūt.

—  Tad jau nekādas problēmas nebūtu, — Samohins nervozi atcirta. — Avārijas lūciņā ir svira, iespējams samazināt iedarbināšanas grupu…

—  Izstāstiet to Fjodoram Stepanovičam! Ļoti sīki un uzskatāmi. Lai viņam rastos skaidrs priekšstats.

—  Man vajadzīga fotogrāfija, — induktors viņus pārtrauca. — Vai vēl labāk — attiecīgas detaļas. Piemēram, tā svira…

—   Un ko tā jums dos? — Samohins salēcās.

—   Netērējiet laiku sīkumos! — Verļinovs dzedri noteica. — Izskaidrojiet, parādiet fotogrāfijas un detaļas! Vai skaidrs?

Liskovs un Samohins pamāja ar galvu.

* * *

Flotes admirālis Istomins savā milzīgajā, ar beicēta ozolkoka paneļiem apdarinātajā kabinetā neizskatījās pēc traktorista, un nevienam tantukam, ja tā būtu pratusi aizlavīties garām daudzajiem Jūras kara flotes galvenā štāba posteņiem, neienāktu prātā viņam piedāvāt magaričas. Valdonīgā kabineta iekārta un piedienīgais, ar zelta tresēm izrotātais mundieris radīja priekšstatu par cēlu cilvēku, un viduvējs fizionomists šī ievērojamā karavadoņa un atbildīgā valsts darbinieka sejā nesaskatītu meitu ģēģera un pļēgura vaibstus. Pašreiz viņa šaurās ačeles izstaroja nevis viltību, bet dusmas, un viņam pretim pie masīvā galda uz paklāja stāvošais Kosilkins izskatījās pēc palaidnībās pietverta puišeļa, kaut arī viņam mugurā bija kontradmirāļa formas tērps.

—   Ko es varēju ministram pateikt? Plēs kaut sprākli pušu… — pavēlnieks kliedza. — Viņš dabūja pamatīgu belzienu pa pautiem, kad tie tur augšā izlasīja amerikāņu notu. Un pats neko nevarēja paskaidrot. Tāpēc pieprasa paskaidrojumu no manis. Vai tu saproti, ko tas nozīmē?

Kosilkins skumīgi palocīja galvu. Viņš saprata, ka stāv aizas malā. Šāda mēroga skandālos draudzīgām attiecībām vairs nav nozīmes. Lai gan kopējie darījumi, it īpaši naudas lietās, var šo to ietekmēt. Protams, tikai līdz zināmam skandāla līmenim. Tiklīdz situācija kļūst kritiska, spēkā stājas princips «katrs par sevi», un tad pārtrūkst visi sakari bez izņēmuma, upurēts tiek ikviens, ko izdodas pagrūst savā vietā.

—   Ne velna tu nesaproti! Vai zini, ko viņi uzrakstījuši? — Istomins uzlika šauras brilles un ieskatījās kserokopijā. — «Savienoto Valstu valdība izsaka bažas par raķešu atomkreisera K-755 nesankcionētu iziešanu atklātajā jūrā un flotes pavēlniecības nespēju nodrošināt tā kontroli.»

Virspavēlnieks pāri brillēm skatījās viņā tik bargi, it kā abi divatā nebūtu izdzēruši mucu degvīna, kas vadošo darbinieku aprindās aizstāj slaveno sāls pudu.

—   Iziešana izsekota un fiksēta ar satelītu, tas ir skaidrs… Bet kā viņi uzzinājuši, ka tā nav sankcionēta, ka zemūdene izgājusi ārpus kontroles? — Istomins nikni pakratīja kserokopiju. — Gontaru visvairāk interesē tieši šis fakts. Tas ož pēc spiegošanas Galvenajā štābā. Un viņš uzdeva Galvenajai izlūkošanas pārvaldei sīki izošņāt visus mūsu mēslus. Kas viņiem ko ošņāt? Par zemūdenes aizdzīšanu zināju es un zināji tu. Tikai divi cilvēki! Es turēju mēli aiz zobiem, iznāk, ka tu esi to paziņojis amerikāņiem!

Izdzirdējis apsūdzību tik briesmīgā grēkā, Kosilkins sajuta, ka ceļgali sāk ļodzīties.

—   Kāpēc divi? Un bāze? Un šifrētāji? Un štāba dežurants? Vai mazums, kas to varēja zināt? Varbūt zemūdenes aizdzīšana ir amerikāņu roku darbs? — viņš drudžaini taisnojās, domās prātodams, cik ticami izskatās viņa argumenti.

Admirālis gurdeni atmeta ar roku un nolaida balsi.

—   Nespēlē bērnudārzu! Paklausies, ko viņi raksta: «Ceram, ka attiecīgas Krievijas varas instances situāciju spēj kontrolēt, bet reizē ar to paturam sev tiesības uz rīcību, kas novērš tās katastrofālu attīstību. Novēlot panākumus un izsakot patiesu cieņu…» Un tā tālāk diplomātisko frāzīšu garā. Kā tev liekas, par kādu rīcību viņi runā?

Virspavēlnieka pielaidība bija laba zīme, bet Kosilkins joprojām stāvēja kā sastindzis sālsstabs. Viņš tikai paraustīja plecus.

—   Nolaidīs dibenā pie velna vecmātes un sacels traci Apvienoto Nāciju Organizācijā! Un izrādīsies, ka taisnība ir viņu pusē, ka viņi ir cilvēces glābēji, tāpēc ka pārtraukuši neprognozējamu notikumu attīstību: sešpadsmit raķetes ar atomu kaujas galviņām ir bīstamas visai planētai! Vai tā nav?

—  Tā ir, — kontradmirālis piekrita, pamādams ar galvu.

—  Tātad pirmais un steidzamākais uzdevums — uzzināt, kas izdarījis sagrābšanu, un mēģināt pavedienu risināt atpakaļ. Ja neizdosies — pašiem zemūdene jānogremdē, jānoliedz nesankcionētā iziešana jūrā un viss pārējais. Skaidrs?

Kisļakovs vēlreiz palocīja galvu.

—  Es aizsūtīju Motinu uz Rakušku. Šodien viņš atgriezīsies un ziņos, ko izdevies noskaidrot.

—   Kādu Motinu? Vai to, kas rij jēlus mežakuiļus? — Atgādinājums par kopā pavadīto atpūtu bija laba zīme; virspavēlnieks lika saprast, ka viņi joprojām stāv plecs pie pleca.

—  Tieši to, biedri flotes admirāli! — kontradmirālis atsaucās un pateicīgi uzsmaidīja.

—  Tas ir labi, viņš tur visus izķidās līdz pēdējai zarnai… — admirālis uzteica Kosilkina izvēli. — Labi, ej un komandē…

* * *

Krievijas un ASV atomzemūdenes pastāvīgi spēlējas kā kaķis ar peli. Stratēģiskie raķešu kuģi, ko avīžnieki trāpīgi un tēlaini iesaukuši par pilsētu slepkavām, kā plēsonīgas zivis šaudās pa konkrētu rajonu, ieturēdamas tā saucamo zalves kursu, kas nodrošina simtprocentīgu trāpīšanu mērķī. Šo kursu nosaka desmitiem fizikālu un hidroloģisku faktoru: sākot ar temperatūru un ūdens blīvumu un beidzot ar zemeslodes griešanās virzienu. Tos izseko slavenie mednieki — torpēdlaivas, kas ir daudz ātrākas un spēj labāk manevrēt. Tās cenšas «pilsētu slepkavu» novirzīt no zalves kursa, pielavoties no aizmugures un pavēršot pret tā pakaļgalu savas pusmetru platās torpēdaparātu rīkles. Kreiseris mēģina atrauties, izmantodams akustiskos aizvarus un imitatorus, borta datori steidzīgi fiksē jaunos datus un izdara korekciju palaišanas kompleksa tēmēšanas sistēmā, lai paaugstinātu sašķobījušos drošas trāpīšanas procentu. Ja kreiserim izdodas pabēgt, torpēdlaiva sāk to drudžaini meklēt, saucot palīgā satelītu, aviācijas, kuģniecības izlūkošanas datus, turpretim «pilsētu slepkava» maskējas ar manevrēšanu, slēpdamies zem paaugstināta blīvuma ūdens slāņa vai ienirdams maksimālajā dziļumā.

Un tā Pasaules okeāna zaļganajā, zilganajā vai ogļu melnajā dzelmē griežas šis nebeidzamais karuselis, ko sauc par zemūdens flotes kaujas dežūru miera laikā. Atomzemūdeņu veiksmi nodrošina darbības slepenība, bet tā izvirza vairākas prasības, un viena no tām ir iespējami klusāka gaitas ātruma izraudzīšana. «Pilsētu slepkavas» iet ar desmit, piecpadsmit mezglu ātrumu, dzinēju neizmantoto jaudu rezervēdami ārkārtējām situācijām.

Nerūpēdamās par slepenību, «Barrakuda» attīstīja visus trīsdesmit, ko atļāva spēka iekārtas konstruktīvās īpatnības. Vibrēja korpuss, dūca galvenais turboagregāts, vaidēja tvaika ģeneratori, histēriski sitās cirkulācijas sūkņi, sprāga kavitācijas burbuļi uz dzenskrūvju lāpstiņām, kas neganti kūla ūdeni. Simt divdesmit metru garais milzenis, kura tonnāža sasniedza deviņpadsmit tūkstošus tonnu, ar kurjervilciena ātrumu traucās pa mūžīgā klusuma pasauli, izbiedēdams zivju barus, saceldams akustisku rēkoņu, kas bija dzirdama daudzu jūdžu tālumā, un atstādams aiz sevis platas, ilgi paliekošas ķīļ- ūdens pēdas. Šī aste, kas sastāvēja no gaisa un sakultu putu pūslīšu miriādēm, bija ļoti labi saskatāma no trīssimt četrdesmit piecu kilometru augstuma. Satelīts «Plu- ton», kas veica kārtējo riņķojumu, to nofotografēja un pārraidīja uz komandpunktu, vēlreiz fiksēdams bēgošās atomzemūdenes atrašanās vietu.

Pastiprinātais troksnis un vibrācija vēl vairāk sadusmoja ekipāžu. Virsnieki un matroži saprata, ka ar šo reisu kaut kas nav kārtībā. Bet zobgalīgā paruna «uz kurieni tu aizmuksi no zemūdenes» šai gadījumā no metaforas bija pārvērtusies par nežēlīgu īstenību. Patiešām — nekur dēties. Turklāt ārēji it kā nekas īpašs nebija noticis. Ja cilvēks negrib izcelties ar nevajadzīgu saprātību un izrādīt iniciatīvu, kas armijā un flotē tiek nosodīta, var izlikties, ka notiek parasts pārbrauciens. Un izpildīt komandas: uztvert skanas no ārpuses, nospraust kursu, regulēt gaitu, nodrošināt dzīvības procesu funkcionēšanu… Jo tikai tā var izdzīvot. Bet ar varu apspiestas šaubas rada neapmierinātību un ļaunu prātu. Zemūdens dzīves atmosfēra jau pati par sevi psiholoģiski ir smaga, bet tagad tajā sāka virmot ari aizdomu un protesta strāvas.

— Uz kurieni mēs tā lidojam? — dzēlīgi ievaicājās galvenais mehāniķis, ko pēc atomzemūdeņu un dīzeļzem- ūdeņu flotē pastāvošās tradīcijas visi sauc par Veco. — Kamēr vien dienu, kaut ko tādu neesmu piedzīvojis.

Ekipāža nav pilnā sastāvā, cilvēkus nevar nomainīt, puiši posteņos aizmieg… Kas tas par bardaku?

Neviens no tiem, kas stāvēja postenī, viņam neatbildēja. Stūrmanis, hidroakustiķis un radists bija mazrunīgi, necili cilvēciņi. Viņi klusēdami darīja savu darbu, pārtika no sausās devas, cits citu aizstāja, lai vismaz kādu brītiņu atpūstos. Pēc Cižika novērojumiem, viņi bija speciālisti, bet ne kaujinieki. Ļisogruzovs, kas pastāvīgi rēgojās aiz muguras, neielaidās nekādās sarunās, ja nebija praktiskas vajadzības. Bet pats kapteiņleitnants pārāk labi zināja Vecā dzīves stāstu, lai ielaistos ar viņu diskusijā.

Pirms gadiem divpadsmit jaunais trešā ranga kapteinis Kazakovs saņēma norīkojumu uz Ziemeļu zemūdeņu floti un tika iecelts par K-490 — «Ļeņinskij komsomol» galveno mehāniķi. Tikko jaunais cilvēks bija sācis pārņemt lietas no priekšgājēja, kad komandierim pienāca pavēle sākt pārbraucienu uz Dienvidu puslodi. Turklāt šis pār- brauciens tika veltīts kārtējam PSRS kongresam. Tas nozīmēja daudz ko: steiga, izņēmums, svarīgums un viss pārējais, kas ar to saistīts.

— Nepaguvām, kā nākas, nokārtot visus dokumentus, tāpēc es tevi sarakstos uzrādu kā otro mehāniķi, — komandieris saka. — Bet faktiski tu būsi galvenais. Ņem un rīkojies, tas nolāpītais Djačkovs visu salaidis dēlī. Pietempjas ar spirtu un ložņā kā miegaina muša, bet dzesināšanas mašīna jau otro pārbraucienu niķojas, sūkņi plīst…

Lai ļaužu acīs izceltu pārbrauciena nozīmīgumu, «K-490» uz dienvidpolu devās-nevis pa īsāko ziemeļu ceļu, bet gan pa garāko dienvidu ceju — pāri Norvēģu jūrai, garām Lielbritānijai, apkārt Āfrikai, vārdu sakot, apkārt visai pasaulei. Ceļā tika pavadītas gandrīz četrdesmit diennaktis. Djačkovs nodeva lietas un sāka dzīvot kā pensionārs: iedzer un aizmieg, atmostas, iedzer un guļ atkal. Bet Kazakovs nesās kā balerīna — salaboja agregātus un mezglus, saveda kārtībā dzesinātāju, temperatūra nodalījumos tūlīt pazeminājās par pieciem grādiem, cilvēkiem kļuva vieglāk dzīvot un strādāt. Kad zemūdene šķērsoja ekvatoru, reaktorā sāka pazemināties dzesējošā

šķidruma spiediens. Šāds gadījums jau bija septiņdesmitajos gados — speciālisti apķērās mazliet par vēlu, un puse ekipāžas aizgāja bojā, zemūdene pārvērtās par radioaktīvu zārku un uz mūžu tika novietota stāvbāzē. Šoreiz galvenais mehāniķis tūlīt atrada izeju un avāriju novērsa, lai gan viņa un komandiera sirmo matu skaits stipri palielinājās.

Kazakovs nogāja no ce Bārstās ar ciniskām rep

Jaunajā dislokācijas vietā viņi ieradās pēc plāna — tieši kongresa atklāšanas dienā. Kā pieņemts, komandieris nodeva raportu, avīzes ekipāžu izdaudzināja, un sāka birt apbalvojumi. Par šāda pārbrauciena veikšanu komandierim un galvenajam mehāniķim pienākas Varoņa nosaukums. Bet sarakstā galvenais mehāniķis bija Djač- kovs. Un Djačkovs saņēma Zelta Zvaigzni. Tālāk ordeņus saņēma attiecīgi pēc rangiem — vecākajam palīgam pienācās Ļeņina ordenis, 1. kaujas daļas komandierim — Sarkanā Zvaigzne, vārdu sakot, katrs saņēma to, kas atbilda viņa amatam. Bet otrajam mehāniķim nepienācās nekas, un Kazakovs palika tukšā. Gan komandieris, gan pārējie virsnieki to sāpīgi pārdzīvoja, taču neviens neuzdrošinājās iebilst pret augsto priekšnieku lēmumu. Bet

a: sāka dzert, izlaidās mutē. ikām, peļ un kritizē vietā un nevietā, velk uz zoba visus, kas trāpās pa rokai, neraugoties uz dienesta pakāpi, vārdu sakot, nomelno flotes dzīves īstenību. Tieši tāpēc palicis tikai trešā ranga kai> teinis.

—   Kurš idiots pavēlējis dzīties ar trīsdesmit mezgliem?— Vecais nerimās. Viņam nesen palika četrdesmit divi, bet pēc izskata varēja cfot visus četrdesmit astoņus. Pie tā nebija tik vainīga pinkainā bārda, cik krunkainā āda, kumpums un acis — izplēnējušas oglītes ar atdzisušu pelnu kārtiņu. Pat tuvu nepiegājis, Cižiks zināja, ka no viņa nāk stipra degvīna smaka.

—   Mēs paši neko neredzam, bet aurojam tā, ka skan viss okeāns. Tīrie pašnāvnieki! Katram smurgulim tas ir skaidrs…

Braukt ar maksimālo ātrumu bija pavēlējis Ļisogru- zovs. Viņš vēlējās pēc iespējas drīzāk sasniegt noteikto kvadrātu, neprātodams par iespējamiem sarežģījumiem. Bet Vecā izmestie vārdi pamodināja pašsaglabāšanās instinktu.

—   Kas mums vairāk nāktu par labu — ātrums vai slepenība? — viņš jautāja Cižikam. Tas ļauni pavīpsnāja.

—   Nevajag komandēt, ja ne velna nesajēdz! No kā tu bēdz? Mednieki nav tikai aizmugurē. Tie klejo pa visu okeānu un pašlaik koncentrējas mūsu kvadrātā. Bet tu tiem skaļi auro: «Es esmu šeit! Re, kur es esmu!» Bez tam — mēs skrienam tikpat kā akli; ja priekšā trāpīsies cits kuģis, klints vai sēklis — vāks!

Ļisogruzovs neapvainojās.

—   Kā lai es to visu zinu? Mācījos pirms divdesmit gadiem, līdz galam netiku… Komandē, kā nākas…

Čižiks vēlreiz iesmējās.

—  Gaita — divdesmit mezglu! — viņš pavēlēja pa iekšējo sakaru līniju.

Pavēli saņēma piektā kaujas vienība. Atomenerģijas iekārtas komandpunkts atradās zemūdenes pakaļgalā. Šaurā kajīte bija samazināta atomelektrostacijas dispečeru telpas kopija. Vadības pults, simtiem aparātu pie sienām, daudzkrāsainu spuldzīšu mužurs, sakaitināti, no negulēšanas apdulluši operatori. Abi bija līdz jostasvietai kaili, abi spīdēja no sviedriem.

—  Tieši tā — gaita divdesmit mezglu! — leitnants Maksimovs atsaucās pēc visiem noteikumiem un samazināja reaktora jaudu. Bet, pagriezies pret Ivantejevu, sacīja:

—  Tie luksuši galīgi prātu izkūkojuši. Te joņo kā uz ugunsgrēku, te atkal pāriet uz vidēju režīmu… Aži!

Zemūdene ir vienots organisms, un tās ekipāža — viena ģimene, un tomēr pastāv iekšēja neoficiāla rangu tabula: torpēdisti, akustiķi, radisti, stūrmaņi tiek uzskatīti par baltročiem un tos saukā par luksušiem. Viņi dzīvo un strādā kuģa priekšējā daļā, kur gaiss ir tīrāks, radiācijas fons un temperatūra nodalījumos zemāka. Tā saucamie melnstrādnieki — reaktoru apkalpotāji, vadības nodrošinātāji — pastāvīgi uzturas pakaļgalā. Svelme, kas nāk no turbīnas, temperatūra, kas sasniedz četrdesmit piecus grādus, bezgalīgi mikrorentgeni… Viņus saukā par moriem. Katram ir sava dzīves vieta, dzīves veids, sava kārtība un savi paradumi. Luksuši parasti nerādās pakaļgala nodalījumos, bet mori nepamet pakaļgalu — tur viņi ēd, turpat pavada brīvo laiku, pat kopkajīte viņiem ir pašiem sava. Starp priekšgalniekiem un pakaļgalniekiem pastāv… ne jau īsts antagonisms, tas būtu pārāk stipri teikts, bet zināma pretišķība gan.

Tāpēc mičmanis Ivantejevs bija vienisprātis ar Maksi- movu un, palocījis galvu, piebalsoja:

—   īsti āži! — Viņš pašķielēja uz durvju aiļu, kurā stāvēja nepazīstams cilvēks, kas, pēc viņa domām, arī bija simtprocentīgs āzis un smerdelis, jo neko nedarīja, tikai izvalbītām teļa acīm blenza uz abiem vadības nodrošinātājiem, kas aiz noguruma krita vai no kājām nost. Kaut arī visapkārt valdīja karstums, viņš stāvēja vieglā jakā, kas bija uzģērbta uz plikas miesas.

—   Klau, puis, kā tevi sauc? — mičmanis jautāja.

—   Par Vitjku, — svešais gurdeni atbildēja. Reizēm viņu uz dažām stundām nomainīja cits tāds pats tips, acīmredzot ļaudams šim mazliet atpūsties. Bet tik un tā viņš izskatījās pēc novārīta vēža.

—  Kāda velna pēc tu šeit kverni? Ja zini, kas jādara, sēdies pie pults, ja nezini — ej pie tiem stulbeņiem!

—  Kur likts, tur stāvu, — svešais vienaldzīgi atteica un novērsās, likdams saprast, ka nevēlas sarunu turpināt.

—  Grasies uz citu pleciem paradīzē iejāt? Mēs rausi- mies melnās miesās, bet tu ar dirsu slieksni deldēsi? Nē, brālīt… Ja tēvs un māte tevi par cilvēku nav iztaisījuši, tad es to izdarīšu!

Mičmanis piecēlās no pults, bet tūlīt atsēdās atpakaļ uz dzelzs krēsla cietā sēdekļa. Tāpēc ka gurdenums svešajam zibens ātrumā bija nozudis un rokās parādījusies pistole un granāta F-l ar draudīgām šķembu gropēm uz korpusa.

—       Sēdiet rāmi, ķeņķi! — Vitjka brīdinādams norūca caur zobiem. — Ja ne — lode pierē! Vai arī visus saspridzināšu lupatu lēveros. Ja gribat dzīvot — dariet, ko liek! Citādi — vakars!

Jūrnieku priekšā stāvēja pavisam cits cilvēks. Viņš tik veikli rīkojās ar ieroci un tik prasmīgi draudēja, ka nebija nekādu šaubu: šādās lietās puisim jau ir pamatīga pieredze. Maksimovs un Ivantejevs bija profesionāli karavīri, bet viņi prata cīnīties zemūdens pasaulē, liekot lietā kuģa tehniskās spējas, kā arī raķešu un torpēdu triecien- spēku. Cīnīties ar ienaidnieku vaigu vaigā nebija gatavs ne viens, ne otrs.

—  Novāc to granātu, puis! —v Ivantejevs sacīja, lai paturētu sev pēdējo vārdu. — Šeit ir reaktors. Vai saproti? Blīkšķis būs tāds, ka pat tava māte to sadzirdēs.

—  Tas man pie vienas vietas! — svešais atcirta, piekāra ieroci pie jostas un, nolēmis, ka maskēšanās kļuvusi lieka, novilka jaku. Dzīslaino rumpi greznoja vairāki tetovējumi. Uz apakšdelma — zemūdene, zem tās gadu skaitļi: 1984. — 1987. Ar šādiem tetovējumiem matroži iemūžina savu obligātā dienesta laiku flotē. Krūtis greznoja mākslinieciska aina: uz pusmēness raga sēž velns ar ģitāru rokās, zem tā paraksts: «Kāpēc gan uz mēness nav šņabja?» Par šī tetovējuma izcelsmi arī nebija nekādu šaubu.

—  Un pietiek tarkšķēt par mammām un papiem! Es esmu patversmes bērns.

Piepeši iekšējās translācijas skaļrunī iedārdējās Vecā balss:

—  Vai jūs tur visi esat aizmiguši? Turbīnā temperatūra kāpj uz augšu, bet jūs neliekaties ne zinis!

—   Kāpēc mēs? — leitnants atsaucās aizvainotā balsī. — Eļļas līmeni uzrauga Sazonovs.

AtKlājās, ka matrozis Sazonovs aizmidzis. Kad centrālais postenis saņēma ziņojumu par starpgadījuma novēršanu, Vecais sāka neganti lamāties.

—  Tā mēs visi atstiepsim kājas! Ja nevaram nodrošināt maiņas, jāceļas augšā un jādod atpūta.

—   Sasapņojies! — Ļisogruzovs pārtrauca klusēšanu.

— Tūlīt mēs dabūsim tādu atpūtu, ka velniem ellē kļūs nelabi.

Pieskāries Cižikam pie pleca, viņš jautāja:

— Vai tas drošībnieks nesagudros kādus pekstiņus? Man nepatīk, ka viņš te vazājas ar šaujamriku…

Čižiks neko neatbildēja. Pēc pirmās sadursmes ar Ļisogruzovu, pretizlūks centrālajā postenī vairs nebija rādījies. Sazvērnieku vadonis pavēlēja diviem «gorillām» viņu sameklēt, bet šis pasākums nevainagojās ar panākumiem: diezin vai izredzes garajos, baisi tukšajos klājos dabūt lodi pierē veicināja viņu centību un īpašu rūpību. Zināms bija tikai viens: Liskovs uzturas kaut kur zemūdenes pakaļgalā.

Pretizlūks patiešām bija astotajā nodalījumā, tātad trešajā — viszemākajā klājā. Nepieciešamības gadījumā viņš bija sagatavojies pa maziem lūciņiem pāriet uz kravas telpām. Lai gan maz bija ticams, ka viņam šis ceļš būs jāizmanto, jo atrast cilvēku gandrīz neapdzīvotā speciālo uzdevumu raķešu zemūdenē ir tikpat kā neiespējami. Viņš iekārtojās garā, šaurā spraugā starp balasta cisternu un dzenskrūves vārpstas tuneli. No dzīvojamās kajītes Ļiskovs atnesa matraci un spilvenu, no pakaļgala kambī- zes paņēma maizi, ūdeni un konservus. Bortu dzesēja dzelmes aukstums un dabiski atvēsināja kuģa pakaļgala karsto gaisu. Ja netraucētu kondensāts, kas nepārtraukti tecēja pa ieliekto tēraudu, dzīvošana šajā spraugā būtu gandrīz komfortabla. Taču morālā ziņā trešā ranga kap- tenis jutās gluži kā no segliem izmests.

Drošībniekam ir īpašs darbs. Viņš var brīvi ieiet kapteiņa vai vecākā palīga kajītē. Viņam tuvojoties, matroži pārstāj čukstēties un virsnieki pieņem nopietnu sejas izteiksmi. Viņš pierod pie apziņas, ka ir svarīga un nozīmīga persona, pierod pie noslēpumainības un visvarenības oreola. Un pie tā, ka visi no viņa baidās, arī pierod. Bet katrai medaļai ir arī otra puse: tieši viņam— nevienam citam — jācīnās pret ienaidnieku. Tiesa gan, šīs cīņas metodes jau sen kļuvušas par birokrātisku un kancelejisku procedūru, ar parastu ziņojumu viņš neuzticamam cilvēkam var nodarīt lielāku ļaunumu nekā ar kroņa pistoli. Spalvaskāts ir daudz parocīgāks, un to viņš lieto katru dienu, turpretim ar pistoli gadās pašaudīties reizi gadā, varbūt pat retāk. Taču pašreizējā situācijā vairs nav nekādas nozīmes ne pretizlūkošanas dienesta autoritātei, ne parastajai zemūdeņu flotes drošības sistēmai. Ziņojumi tagad nevienam nav vajadzīgi — jāiet un jāsāk cīņa ar bandītiem: jāšauj un jāsaņem atbildes šāvieni, jāmetas tuvcīņā, jādod apdullinoši triecieni, jāliek lietā cīkstoņu paņēmieni, jāžņaudz… Un tā līdz uzvarai, līdz kuģa atbrīvošanai vai paša bojāejai.

Bet drošībnieks Ļiskovs nav ne kaujas robots, ne pārcilvēks no speciālo uzdevumu vienības, kas prot tikai vienu — fiziski iznīcināt pretinieku. Viņš ir tikai cilvēks, jā, kādreiz viņš bija mācījies gan šaut, gan kauties, taču bez regulāras atkārtošanas šīs iemaņas ir izgaisušas un viņš pārvērties par parastu ierēdni, kam tagad jāslēpjas no īpaši bīstamiem valsts noziedzniekiem, kas sagrābuši karakuģi.

«Tu esi ielīdis šķirbā kā prusaks,» Ļiskovs drošībnieks urdīja Ļiskovu cilvēku. «Te vairs nav darīšana ar mičmani Rožkovu, kas jāietupina cietumā, vai zaļu pirmgadnieku, kas jāpadresē. Ej un pierādi, ko tu esi vērts! Tev ir pistole, sešpadsmit patronas — pietiks visiem… Bet tu tupi un gremo, un kumoss tev mutē nesprūst.»

Ļiskovs patiešām kāri ēda maizi ar aknu pastēti, iepriekšējā dienā viņš nebija ņēmis mutē ne kripatiņu, pat doma par ēdienu nebija ienākusi prātā. Šobrīd viņā bija pamodusies zvēriska ēstgriba, lai gan viņš saprata, ka savu sviestmaizi pienācīgi nav nopelnījis, bet parasti par šo tematu moralizē tie, kam pilns vēders. Viņš gribēja atbrīvot iemīļoto kreiseri un nemitīgi meklēja piemērotus variantus. Atklāt uguni okeāna dzelmē… Pasaules praksē kaut kas tāds vēl nav bijis, pat kino trilleros šāds sižets vēl nav redzēts. Lēmums jāmeklē kuģa vadības sfērā…

Zemūdene sastāv no desmit nodalījumiem, un tikai galvenais klājs stiepjas cauri visā korpusa garumā. Vienīgi pa to, atverot un aizverot aiz sevis hermētiski noslēgtās lūkas, no pakaļgala var aiziet uz priekšgalu — un otrādi. Bet šis ce]š ved garām centrālajam postenim, kur uzturas bandītu vadonis, kas nekavējoties darīs visu, lai neitralizētu drošības dienesta virsnieku… Tātad viņa kustības brīvībav iespējama tikai kreisera pakaļgalā. Ko šeit var darīt? Šeit ir 5. kaujas daļa! Kodolenerģētiskā iekārta ir kuģa sirds… Reaktors ražo tvaiku, kas plūst pa tvaika caurulēm un griež turbīnu ar elektroģenerato- riem. Turbīna griež dzenskrūves vārpstu, elektroģenera- tori ražo elektrību. Ja šo kaujas daļu dabūtu savā pusē, būtu iespējams zemūdeni apturēt un izslēgt elektrību, kuģim būtu jāpārslēdzas uz akumulatoru baterijām. Bet tālāk? Kuģa vadība, acis, ausis ir priekšgalā, ārpus rīcības zonas… Un tomēr…

Ļiskova domu pavediens pārtrūka, kuģis atkal sāka uzņemt ātrumu un ienira dziļā dzelmē. Liekas, ar šo manevru zemūdene grib atrauties no mednieka, kas seko pa pēdām.

Drošībnieks nebija kļūdījies. K-755 nozuda no vajātāju redzesloka.

* * *

Universālās medību zemūdenes mēdz saukt par zvēriem, tāpēc ka pēc tradīcijas tām piešķir plēsīgo zvēru vārdus. Zemūdene «Tigr» pilnām attaisnoja savu zvērisko nosaukumu. Tas bija lieliski apbruņots kuģis, kas spēja attīstīt ļoti lielu ātrumu un veikli manevrēt, tam bija apskaužama jušanas spēja, jo pat pēc trim dienām varēja konstatēt vājas radioaktīvas ķīļūdens pēdas, ko aiz sevis bija pametis iespējamais «medījums».

Izpildījis mācību uzdevumu, mednieks jau devās atpakaļ uz bāzi, kad nodalījumos atskanēja kaujas trauksmes signāli. Pavēle pārtvert bēgošu zemūdeni nervozi uzbudināja visu ekipāžu, bet otrā ranga kapteinim Šelkovskim, kas tikko bija iecelts kuģa komandiera amatā, tā kļuva par ugunskristībām. Izmainījis kursu, «Tigr» traucās uz norādīto kvadrātu. Ignorēdams slepenību, Selkovskis lika attīstīt trīsdesmit septiņus mezglus. Mednieks radīja mežonīgu akustisku rēkoņu un praktiski zaudēja iespēju vērot apkārtni. Pašreiz galvenā bija nevis akustiskā redze, bet pārjutīgo radiometru oža. Divi pieredzējuši dozimet- risti, acis nenovērsdami, sekoja aparātu tievajām bultiņām.

Atšķirībā no «Barrakudas», kurai trūka astoņdesmit procentu ekipāžas, uz «Tigr» dienesta režīms bija normāls. Viena maiņa stāvēja sardzē, otra gulēja, bet trešā bija nomodā un atpūtās. Koks ar palīgiem gatavoja pusdienas. Liekas, bruņotajos spēkos flote, it īpaši zemūdeņu flote, ir vienīgā šķira, kur ēdināšana atbilst normai — nozagt produktus tur ir grūti. Tiesa gan, blēdīgi praporš- čiki un viņu priekšnieki jau krastā no pārtikas dienesta zog visu, ko var nozagt, bet zemūdeņu komandieri parasti no rijīgajām intendantu rīklēm izrauj savu daļu. Šelkovskis vienmēr tiem piedraudēja ar sešu mēnešu «autonomijas» piešķiršanu: «Palūgšu norīkot uz zemūdeni, lai jūs tuvāk izjustu reaktoru…» Arguments bija pietiekami pamatots: aizmugurnieki neilgojās pēc zemūdens braucieniem. Tādēļ tērauda gaiteņos blakus kambīzei pašreiz smaržoja pēc bieza un tauka boršča. Zināmā attālumā šī smarža pagaisa, sajaukdamās ar dzelzs, solāreļļas, mašīneļļas, sakarsuša metāla, sasvīdušu ķermeņu smaku un nāves dvesmu, ko izstaroja priekšgala torpēdaparāti, kas plēsonīgi raudzījās okeāna dzelmē.

Tievās radiometra bultiņas iedrebējās un pavirzījās pa labi.

—   Ir fons! — galvenais dozimetrists paziņoja, un dublējošais gandrīz tūlīt to apstiprināja:

—   Ir fons!

Šelkovskis satrūkās. Viņš stāvēja komandiera vietā cieši aizpogātā baltā formas kreklā ar melnu kaklasaiti. Lai cik karsts, viņš vienmēr centrālajā postenī ieradās pilnā formā, lai būtu pozitīvs paraugs saviem padotajiem. Lai gan tie, kā likums, sargpostenī strādāja bez krekla.

Bultiņas atgriezās izejas pozīcijā.

—   Zona beigusies! — noskanēja ziņojums. — Zona beigusies! Pēdu platums — trīssimt metru!

—  Stūre pa kreisi, pagrieziens par simt astoņdesmit

grādiem, — Šelkovskis komandēja, izvilkdams no bikšu kabatas mazu, līku pīpīti.

—  Ir pagrieziens par simt astoņdesmit grādiem! — pa pusei kailais stūrmanis atsaucās, darbodamies ar vadības svirām. Inerces spēks visus pameta uz priekšu: zemūdene sāka strauju gaiskuģa virāžu.

Šelkovskis piebāza pīpi. Pasaulē, kur gaisa daudzumu un labumu nosaka reģeneratoru jauda, smēķēt ir aizliegts, bet uz komandieri aizliegums neattiecas, tāpēc ka komandieris ir zemūdens kuģa kungs un pavēlnieks,

viņš zina un māk to, ko nezina un nemāk citi, tieši vina komandas var glābt visus, kas ieslēgti hermētiskajā tērauda kārbā, ja pienāk kritisks brīdis. Nodzeltējusi pirksta falanga blietēja aromātisko tabaku.

—  Ir fons!

Likās, ka komandieris grib dzeltenās lapiņas sapresēt cietā opija kumšķi un visa viņa uzmanība pievērsta pīpei, pirkstam un tabakai. Patiesībā viņš tik sirdīgi ņēmās ar pīpi tikai tāpēc, lai laiks ritētu ātrāk. Pēc dažām minūtēm mednieks uzņems pēdas. Divi vienkārši mērījumi parādīs gūstīšanas virzienu. Ķīļūdens pēdas aiz kuģa izplešas kā konuss; ja to šķērso vairākas reizes, vajātājs konstatē, kurā pusē ir virsotne.

—   Fona zonas noteikšana pabeigta! Pēdu platums — divi simti astoņdesmit metru.

—  Stūre pa labi, pagrieziens par deviņdesmit grādiem! — Šelkovskis pavēlēja. — Gaita divdesmit pieci mezgli!

Vajadzētu izdarīt vēl vienu kontroles mērījumu, lai pārbaudītu, vai pēdu sašaurināšanās nav nejaušība. Bet viņš paļāvās uz intuīciju un negribēja velti tērēt laiku.

Mednieks uzņēma kursu. Komandieris iebāza pīpi atpakaļ kabatā. Manipulēšana ar pīpi palīdz nomierināt nervus tāpat kā lūgšanu kreļļu skaitīšana. Vispār viņš atturējās no smēķēšanas kuģī, lai neradītu sliktu paraugu padotajiem.

—   Ir mērķis, piecpadsmit kabeļtauvu attālumā, paaugstināts hidroakustiskā lauka līmenis, kurss… — akusti- ķis ziņoja.

—  Pilnā gaitā! — komandieris pavēlēja. Ja medījums nevēlas maskēties — jo ļaunāk pašam. «Tigr» korpuss iedrebējās, mednieks rāvās uz priekšu.

—   Uzsākt mērķa identificēšanu!

Katram kuģim ir savs hidroakustiskais portrets, kas ir tikpat neatkārtojams kā pirkstu nospiedumi. Visu zemūdeņu — gan pašu, gan ārzemju — trokšņa fonogrammas sakopotas speciālos albumos, kas palīdz tos identificēt no diezgan liela tāluma.

—   Distance neļauj fiksēt visus parametrus, — akusti- ķis atbildēja.

—   Labi, pagaidīsim, — Šelkovskis noteica un pagriezās pret ziņnesi. — Atnes man tēju! Stipru, un divas karotītes cukura!

Pat visu zinošais komandieris nezināja, kas viņu gaida. «Pārtvert un iznīcināt!» Parasti šāds uzdevums tiek dots plaša mēroga manevru laikā. Tad mērķa lomu izpilda kāda norakstīta barža. Bet viņi taču trencas nopakaļ īstai atomzemūdenei! Kopš četrdesmit piektā gada šādas pavēles netika nopietni dotas. Tātad šīs ir plānā neparedzētas mācības, kas pietuvinātas kaujas apstākļiem. Bet varbūt eksāmens jaunam komandierim…

Ziņnesis nesa tēju, ar pūlēm saglabādams līdzsvaru tāpat kā joņojošā ātrvilcienā. Zēns grīļojās, kūpošais dzin- tardzeltenais šķidrums šļakstījās uz apakštasītes un ap- plaucēja viņa pirkstus. Viņš sāpīgi viebās.

—   Distance divpadsmit kabeļtauvas. Lauka līmenis pazeminājies, — akustiķis ziņoja.

Šelkovskis ieņēma malku karstā, rūgtenā dzēriena. Bēgļi tūlīt sāks maskēties, manevrēt, taisīt aizsegu… Lai notiek, paspēlēsimies!

—  Mērķis identificēts: speciālo uzdevumu raķešu izlūk- zemūdene K-755, «Barrakuda», — nākamais ziņojums pavēstīja.

««Barrakuda», «Barrakuda»… liekas, pazīstams vārds… Kā tad! Uz tās taču dienēja Cižiks!» otrā ranga kapteinis atcerējās. «Kāda velna pēc viņi to izraudzījuši? «Iznīcināt»… Kas par idiotismu! Jāsazinās ar bāzi, lai viņi man saprātīgi izklāsta, ko vēlas…»

No zemūdenes uzņemt sakarus ar krastu ir sarežģīts tehnisks uzdevums. Hidroakustiskie signāli izplatās ūdenī, bet gaisā dziest, turpretim radioviļņi neizplatās ūdenī. Tātad jāpaceļas periskopa līmenī, jāizbīda antena… Bet tas prasa laiku, mērķis var nozust…

—   Uzšaut radioboju! — viņš uzsauca, izdzēra tēju, neskatīdamies atdeva glāzi un, piegājis pie radista kabīnes, ar savu personisko kodu sastādīja šifrētu radio- grammu: «Mērķis atrasts un identificēts kā speciālo uzdevumu zemūdens raķešu kreiseris K-755 — «Barrakuda». Sekoju pa pēdām. Gaidu turpmākus norādījumus.»

Pusmetru liela lode atdalījās no zemūdenes un caur biezo ūdens slāni šāvās augšup. Pēc inerces tā uzlidoja augstu gaisā un, saceldama šļakatu mākoni, nokrita atpakaļ uz ūdens. Trose, kas stiepās līdz zemūdenei, vilka radioboju sev līdzi, bet netraucēja sakaru seansu.

«Atklāto mērķi aizturēt, neveiksmes gadījumā iznīcināt.» Šelkovskis šifrogrammu izlasīja divas reizes un, pretēji instrukcijai, to nevis sadedzināja, bet ielika krekla kabatā. Iespējams, ka tā noderēs, kad vajadzēs attaisnoties.

—   Otro un piekto aparātu pielādēt ar pistolniecēm! — viņš pavēlēja. No tehniskā viedokļa saņemtais uzdevums nebija sarežģīts. Uz «Tigr» borti bija trīsdesmit pret- kuģu, pretzemūdeņu un universālas torpēdas kā ar parastām, tā arī ar kodola kaujas galviņām. To skaitā divas raķeštorpēdas, kas attīsta līdz divsimt kilometru ātrumu stundā un dod iespēju izdarīt tiešu tā saucamo pistoles šāvienu. Šelkovskis deva priekšroku tiešam tēmējumam un mācību mērķus vienmēr sašāva ar pirmo torpēdu.

Bet kas aiz tā visa slēpjas? Karavīram nav jānodarbina smadzenes ar pavēļu analizēšanu. Pavēles neapspriež, tās izpilda — tā savā laikā kursantiem mācīja Ļeņingradas Augstākās zemūdens flotes komandieru un inženieru skolas mācību spēki.

—  Ja tu sāc prātot, vai pavēle ir pareiza vai nav pareiza, tu vairs neesi komandieris, — mēdza sacīt kursa priekšnieks trešā ranga kapteinis Gajevskis, kas izcēlās ar savu prāta filozofisko ievirzi un tēlainiem salīdzinājumiem. — Tad novelc formu un atved maukas no Ņevas prospekta, tās labāk par tevi izkomandēs.

Tiesa gan, kopš mācību laikiem attieksme pret pavēlēm ir stipri mainījusies — mainījusies tāpat kā pret daudzām vērtībām, kas kādreiz likās nesatricināmas. Ja senāk kāds būtu saņēmis šifrogrammu: «Uzlaist Maskavai ballistisku raķeti ar speciālu lādiņu!» — viņš to būtu tūlīt izdarījis, zinādams, ka ordenis viņam nodrošināts. Tagacl nav nekā svēta, nav vairs bezierunu paklausības, cilvēks var izpildīt pavēli un tikt par to nosodīts. Tie, kam uz pagonēm vairāk zvaigžņu, jebkurai situācijai sarežģoties, visu vainu uzgrūž izpildītājam.

Saška Čižiks, ar kuru skolas kazarmā Šelkovskis četrus gadus bija gulējis blakus gultās, pastāstīja, kā dažāda ranga priekšnieki viņam sagandējuši dzīvi un viņu aizsūtījuši uz otru pasaules malu. Zēns vienmēr bija godīgs, apzinīgs un kūlās uz priekšu saviem spēkiem bez bagātu onkuļu palīdzības…" Mācījās gandrīz teicami. Šelkovskis bieži no viņa nošpikoja. Uz tās pašas «Barraku- das» par vecāko palīgu viņš nokļuva trīsdesmit viena gada vecumā — apskaužama karjera! Amerikāņu kapteiņa vainas dēļ sadūrās ar ASV atomzemūdeni, zaudējumu nebija, bet tik un tā viņu izmeta no atomflotes kā slīcināmu kucēnu… Pāc tam komandēja dīzeļnieci un arī dabūja ciest par citu grēkiem, tagad dirn norakstīto zemūdeņu bāzē Rakuškā bez jebkādām nākotnes izredzēm…

Šelkovskis tagad atcerējās, ka bija solījies viņam palīdzēt, bet, posdamies uz jauno norīkojuma vietu, bija to aizmirsis. Viņā pamodās kauna sajūta. «Paēdis par neēdušu nedomā. Viņš man sūdzējās par likteņa netaisnību, bet es priecājos par iekļūšanu komandieros. Kas es par lopu! Kad atgriezīšos bāzē, katrā ziņā parūpēšos par Sašku… Pēc dažiem mēnešiem mans vecākais palīgs atvaļinās, jāpanāk, lai Sašku norīko viņa vietā.»

Kapteiņleitnants Čižiks atradās daudz tuvāk, nekā domāja viņa vecais draugs. Attālums starp zemūdenēm bija sarucis līdz deviņām kabeļtauvām. Hidrolokatora signāli informēja, ka «Barrakudai» pa pēdām seko mednieks. Atrauties no tā neizdevās, atlika vāja cerība uz manevrēšanu. Bet ar nepilnu ekipāžu veikt sarežģītus manevrus ir diezgan grūti…

—  Sagatavot aizsegus un imitatoru! — kapteiņleitnants pavēlēja.

—  Jūs izsauc hidroakustiskie sakari, — akustiķis godbijīgi paziņoja. Čižiks uztvēra aizdomu pilnu Ļisogruzova skatienu.

—   «Barrakudai» samazināt ātrumu līdz pieciem mezgliem un pāriet uz izniršanu! — Viņš izdzirdēja trokšņa izkropļotu balsi. — Pretējā gadījumā tiksiet iznīcināti.

—   Kas tur ir? — Ļisogruzovs jautāja. Iebrucēju barvedis bija zaudējis pirmītējo pašpārliecību, un pēc balss noskaņas varēja noprast: viņš sajēdz, ka nu ir tintē!

—   Ieslēgt akustisko aizsegu! — Čižiks pavēlēja, neatbildējis Ļisogruzovam. Viņam nebija patīkami justies uz vienu roku ar bandītiem, turklāt nostāties pret savu flotes kolēģi. Bet tik un tā viņš jau bija nodevis visus, ko varējis. Pirmais solis pa slidenu taku nosaka visu turpmāko ceļu.

Hidroakustiskās slāpēšanas patrona atdalījās no kreisera, pa sīkām atverītēm izlaizdama saspiestas gāzes mākoni. Mednieka ekrānos mērķis nozuda: miljoniem gāzes pūslīšu bija radījuši aizsegu, no kura atstarojās lokatora ultraskaņas viļņi. Šādā situācijā torpēdas ar akustisko tēmēšanu ir bezspēcīgas.

—  Palaist imitatoru tieši pa kursu! — «Barrakudas» centrālajā postenī atskanēja nākamā pavēle. — Stūri desmit grādus pa labi, iegrime simt metru!

Pašgājējs imitators ir apmēram trīs metrus garš, diametrs ir divdesmit pieci centimetri, un tas sver simt četrdesmit kilogramus. Bet šis nelielais aparāts reproducē visu zemūdenes akustisko un dinamisko raksturlīkņu spektru. Pretinieka ekrānos tas atspoguļojas kā īsta atomzemūdene.

Kad gāzes aizsegs izklīda, vajātāja ekrānos atkal parādījās «Barrakuda», kas turpināja iepriekšējo kursu. Šelkovskis sprindzīgi iesmējās.

—   Domā, ka esi atradis muļķus, brālīt? Pameklē tos citā vietā!

Patiešām, kāda jēga radīt aizsegu, ja nedomā mainīt kursu? Tātad uzmanību pievērš imitators, bet mērķis izdara atraušanās manevru. Vienkārša loģika pilnīgi iznīcina visu pretinieka viltību.

Bet kur lai meklē mērķi? Šelkovskim bija atbilde arī uz šo jautājumu. Ja cilvēkam ir vienalga, uz kuru pusi pagriezties, viņš neapzināti izraugās labāk attīstītās rokas virzienu. Kapteinis mēģina maksimāli izmainīt kursu, bet pilngaitā manevra maksimālais lielums ir desmit procenti, citādi inerces spēks zemūdenē visu sagāzīs ar kājām gaisā. Tas nozīmē, ka atraušanās manevrs no kursa nošķiras apmēram par desmit grādiem pa labi. Atraudamies no vajātāja, neviens neceļas uz augšu — glābiņu meklē dziļumā, turklāt arī iegrimšanas leņķi ierobežo zemūdens kuģa hidrodinamiskās raksturlīknes: iegrimes dziļums no septiņdesmit līdz -simt četrdesmit metriem, bet steigā cilvēks parasti mēdz izvēlēties apaļus skaitļus…

—   Desmit grādi pa labi, iegrimšana simt metru! — Šelkovskis pavēlēja un atcerējās, ka šīs gudrības viņiem iemācīja profesors Hvoščs. Viņš nebija noklausījies lekciju personīgi svarīgu iemeslu pēc — bija aizgājis pie daktera ārstēt gonoreju. Bet pēc tam konspektu norakstīja no Saškas piezīmēm. Ari Saškam bija jāiet uz procedūru tās pašas ķezas dēļ, taču viņš palaida garām šļirci un skalošanu, toties pierakstīja «Zemūdeņu taktiku». Apzinīgs jauneklis!

—  Mērķis atrasts. Distance — astoņas kabeļtauvas! — akustiķis moži paziņoja.

—  Trāpīts! — Šelkovskis jūtu pārpilnībā izsaucās un iesita dūri plaukstā. Kad satiksies ar Čižiku, būs jāpastāsta, kā noderēja viņa konspekts. Bet pašreiz…

—   Otrais aparāts! Zalvei gatavoties!

Izjuzdams priecīgu uzvarētāja satraukumu, zemūdenes «Tigr» komandieris paņēma mikrofonu.

—       Kas tad tā izdara atraušanās manevru? Ja atvestu maukas no Ņevas prospekta, pat tās prastu to labāk izdarīt. Noslāpē motoru un celies augšā! Ja ne — nogremdēšu ar «pistolnieci», un nekāds aizsegs tev nelīdzēs!

—  Genka, tas esi tu? — mērķis atsaucās. — Gremdē nost, tas ir pats labākais…

—   Kā — gremdē? — Ļisogruzovs «Barrakudas» centrālajā postenī sašutis jautāja. — Kas tas par Genku? Vai tu esi jucis?

Bet Cižiks par vinu vairs nelikās zinis. Atklājums, ka viņu vajā labākais draugs, kapteiņleitnantu pagalam satrieca. Liktenis jau daudzreiz viņam bija uzgriezis muguru un pašreiz rādīja pēdējo grimasi.

—   Otrais aparāts zalvei gatavs! — atskanēja ziņojums no torpēdu nodalījuma.

Bet mednieka komandieris no pārsteiguma bija tikpat apstulbis kā «Barrakudas» komandieris. Atliek tikai izmest īsu vārdiņu — «zalve!», un flotes virspavēlnieka pavēle būs izpildīta. Vairāku kilometru attālumā, melnajā necaurredzamajā divsimt metru dziļumā tieša trāpījuma sekas nav redzamas un izpildītais uzdevums dod diezgan abstraktu priekšstatu. Bet pašreiz viņš pilnīgi noteikti zināja, ka nogalinās Sašku Cižiku! Kāds nelabais viņu atkal uzlicis uz «Barrakudas», kādu apstākļu dēļ radusies pavēle par iznīcināšanu, kāpēc ārkārtējo notikumu centrā ;itkal iekļuvis šis hroniskais neveiksminieks — par to Šelkovskis itin neko nezināja. Taču pilnīgi precīzi zināja vienu: viņš nekļūs par sava biedra slepkavu! Karavīra pienākums, zvērests, pavēles obligāta izpildīšana… Šo jēdzienu nozīmība atvirzījās malā. Kā pieneņu pūkas aizlidoja amati, dienesta pakāpes, subordinācija… Palika viena, toties ļoti vienkārša un saprotama atziņa: Genka Šelkovskis nešaus uz Sašku Čižiku!

—  Gatavību pieņemu! — viņš beidzot pārtrauca mēmo klusumu. Tagad ļoti uzmanīgi jāiziet no situācijas. Lai neviens nekad nevarētu viņam piesieties.

—   «Barrakuda»! Samazināt ātrumu līdz pieciem mezgliem un iznirt no ūdens! — Šelkovskis mehāniski atkārtoja. — Pretējā gadījumā tiksiet nogremdēti!

Centrālajā posteni ir daudz acu un ausu. Drošībnieks izdarīs operatīvo pārbaudi, lai noskaidrotu, kāpēc netiek izpildīta pavēle. Tādēļ Šelkovskis mikrofonā pateica visu, kas bija jāpasaka. Kaut arī negrasījās darīt to, ko draudēja darīt. Bet ielīst otra cilvēka sirdī uz zemes nav lemts nevienam, pat ne flotes sevišķajai daļai. Pēc piecpadsmit, divdesmit jūdzēm okeāns padziļinās pat līdz trīs tūkstošiem metru. «Barrakudai» ir titāna korpuss, tā var iegrimt līdz tūkstoš metriem, bet Šelkovska zemūdenes maksimālais dziļums — trīs simti piecdesmit metru. Tāpēc visam jāatrisinās pašam no sevis. Atšķirīgas tehniskās iespējas — pilnīgi objektīvs iemesls…

«Barrakudas» centrālajā postenī monotonā prasība samazināt ātrumu un pamest dzelmi skanēja atkal un atkal bez pārtraukuma. Čižiks visu bija sapratis. Viņš pazina Šelkovska raksturu: šis cilvēks vienmēr darīja to, ko bija apņēmies. Ja grasītos viņu nogremdēt, kreiseris ar sadragātu pakaļgalu jau gulētu okeāna dibenā. Genka viņu laiž vaļā. Viņi tuvojās okeāna ieplakai. Dziļums palielinājās. Piecsimt metru, septiņi simti, astoņi…

Nu jau var nirt. Tomēr bija kāds kavēklis: iespēja atomzemūdenei ar titāna korpusu iegrimt tūkstoš metru dziļumā bija tīri teorētiska, aplēsta, tāpēc ka pastāvēja tikai uz papīra. Pasaulē vēl neviena tik dziļa ieniršana nebija notikusi. «Barrakuda» bija titāna sērijas otrā zemūdene, un pēc tikpat stulbās, cik traģiskās zemūdenes «Komsomoļec» bojāejas neviens neuzdrošinājās to pakļaut riskantam eksperimentam. Taču citas izejas nebija.

—  Iegrimes dziļums — astoņi simti metru! — Čižiks pavēlēja.

Stūrmanis nobālēja un izbailēs atskatījās uz Ļisogru- zovu, bet komandu izpildīja. Pakaļgala stūres un spārniem līdzīgās stūres kabīnē lēni liecās uz leju, un spēcīga ūdens straume nesa «Barrakudu» dzelmē.

—   «Barrakuda»! Samazināt ātrumu līdz pieciem mezgliem un iznirt no dzelmes, pretējā gadījumā tiksiet nogremdēti! — Šelkovskis pacietīgi turpināja. Bet viņu neviens vairs nedzirdēja. Raķešu kreiseris slīpi krita okeāna dzīlē.

* * *

—   Sveiks, dārgais!

Izdzirdējis Verjinova balsi, Kalnietis satrūkās. Viņš saprata, ka ģenerālis tūlīt izpildīs vienu no saviem draudiem. Vai vairākus uzreiz.

—   Vai tu negribi aprunāties ar savu radagabalu?

Iestājās neliela pauze, bet tad klausulē atskanēja tēvoča īsas balss.

—  Vai tu tas esi, Magomet? — tēvocis īsa jautāja savā ierasti mierīgajā balsī. — Kas tur briesmīgs? Dabūšu par to durkli piecus gadiņus — un beigta balle! Nedari viņiem neko! Dari to, ko es tev teicu. Bet par mani nebēdā. Un advokāts man nav vajadzīgs — gads vairāk vai gads mazāk, kāda tam nozīme? Vai tu mani saprati?

—   Es tevi sapratu, tēvoci. Iedod viņam telefonu!

Ja runa būtu par izmeklētājiem, advokātiem, tiesu un nelikumīgi glabātu durkli, Tepkojevs neuztrauktos: tās ir parastas lietas, ko var viegli un vienkārši nokārtot. Bet šis nolādētais Verļinovs operē ar pilnīgi citādām kategorijām: ar mietiem, ķīlniekiem, asinsatriebību. Un tāpēc pat nesatricināmi mierīgajam Kalnietim ir pamats uztraukties.

—  Vai tev ir skaidrs, Magomet? — Verļinovs jautāja pieglaimīgā balsī, kas nesolīja neko labu. — Tev jāsaprot, ka tas ir tikai sākums.

—   Pēc stundas viņa būs mājās, — Tepkojevs ar mokām izdvesa. — Dari, kā zini, bet atceries, ka mēs esam ienaidnieki!

—   Draugi nekādā ziņā, tas tiesa, — ģenerālis piekrita. — Kad viņa pārnāks, es tavu tēvoci īsu nodošu izmeklētājam. Mēģini viņu izpestīt.

Kalnietis dusmās nometa klausuli.

Verļinovs paņēma pēdējo ziņojumu par pazemi. Audio- novērošanas grupa ziņoja, ka viltus prezidenta uzrunai bijis bumbas sprādziena efekts. No kaujinieku bezbailības un demonstratīvās bravūras nekas vairs nav palicis, viņi nobažījušies par gaidāmajām sekām un ir ar mieru padoties. Barvedis viņus savalda ar iebiedēšanu, vienu gvar- distu viņš nošāva, tādēļ pārējie ir ļoti neapmierināti. Diezin vai triecienuzbrukuma brīdī demoralizētie bandīti izrādīs nopietnu pretestību. Bet vadības pulti Buzurtanovs cieši piesaitējis pie rokas un ir gatavs kuru katru mirkli nospiest pogu.

Pašreiz ir vispiemērotākais brīdis operācijas sākšanai. Bet ir viens šķērslis… Ģenerālis pacēla iekšējo sakaru klausuli.

—  Kā jums veicas? — viņš jautāja neapsveicināda- mies.

—  Uzdevumam nav tehniska risinājuma, — Ļiskovs atkal paskaidroja. — Vismaz bez tieša kontakta.

—   Ko saka Jevsejevs?

—   Nezinu, — Ļiskovs atbildēja, neslēpdams īgnumu. — Mēs viņam parādījām shēmu, atnesām ieslēgšanas tumblerus… Bet kāda tam jēga?

—   Iedodiet Fjodoram Stepanovičam klausuli!

Pašreiz viss bija atkarīgs no tā, ko teiks necilais, nogurušais cilvēks ar neveiksminieka acīm.

—   Liekas, esmu orientējies, — Jevsejevs nedroši atbildēja. Ja viņu savā gūstā neturētu kompleksi un vecmodīgi principi, viņš varētu būt dolāru miljonārs, viens no pašreizējās dzīves saimniekiem. Starp citu, senāk šos kompleksus sauca par sirdsapziņu, godprātību un tamlīdzīgām šodien atmirušām kategorijām.

—  Vai jūs varētu iedarbināt motoru? Padomājiet labi, tas ir ļoti svarīgi, kļūdīties nedrīkst.

—   Man ir priekšstats, kā tas jādara. Un varu noslēgt vajadzīgo ķēdi. Bet nevaru garantēt, kas notiks pēc tam. Ja nu tas nesāk darboties? Ja tajā nav degvielas? Vai…

—   Skaidrs. Paldies. Tūlīt jūs aizvedīs uz objektam tuvāku vietu, un jūs papūlēsieties izdarīt visu, kas no jums atkarīgs.

Verļinovs nodeva nepieciešamos rīkojumus un atslējās pret krēsla atzveltni. Viņš bija izdarījis visu, ko varēja. Tagad atlika gaidīt rezultātu.

Gandrīz tūlīt sāka zummerēt telefons. Ģenerālis satvēra to kā jauniesauktais, kam no rokām izkritusi uzvilkta granāta.

—   Kas jauns, papu? — meita jautāja raudulīgā balsī. — Es vairs nevaru izturēt! Sarijos tabletes, bet tik un tā trīcu pie visām miesām…

—  Drīz viņai jābūt mājās. Vai Borjka ir pie tevis? Iedod man viņu!

—  Zini, vectēv, pie mums tagad dzīvo trīs jauni onkuļi, — mazdēls satrauktā balsī pavēstīja. — Vienam ir automāts, mazs maziņš, viņš man parādīja, bet rokās nedeva. Vai tu atļausi ar to paspēlēties?

Verļinovs juta, kā kūst ledainais kamols krūtīs. Ja paņemtu rokās vieglo, silto ķermenīti un pieglaustu vaigu pie tā mīkstajiem, zīdainajiem matiem, uzreiz varētu atbrīvoties no briesmīgā neredzamās preses spiediena, kas nu jau vairākas dienas viņu vai stāvus grūž zemē.

—  Vai atļausi? Saki! Lūdzu, lūdzu…

Verļinovs klusēja. Viņš nespēja parunāt, acis bija pilnas asaru. Kaut ko tādu viņš vēl nekad nebija piedzīvojis. Arī prese, kas viņu spiedusi visu mūžu, nekad nav bijusi tik skaudri sajūtama. Pie visa vainīgs vecums, nemitīgi krātā noguruma nasta un nepārtrauktā pārslodzē sabendētie nervi. Laiks domāt par mieru. Lai gan viņš neprot un nevar dzīvot mierā.

—   Paskatīsimies, — viņš beidzot ierunājās, pārvarējis vājuma bridi. — Sēdiet mājās un nekur ārpusē nerādieties! Tā vajag.

Viņš nebija paguvis nolikt klausuli, kad atskanēja griezīgais operatīvo radiosakaru zvans.

—  Mēs esam gatavi, — Vasiļjevs ziņoja. — Izejas pozīcijas ieņemtas, gaidām laiku «C». Aiz sienas viss ir mierīgi.

Kā ģenerālis bija noteicis, laiks «C» iestājas pulksten sešpadsmitos. Līdz tam vēl bija palikušas desmit minūtes. Ja iesāktu tagad, ap sešpadsmitiem viss jau būtu izšķīries. Liels ir kārdinājums drīzāk izbeigt mokpilno gaidīšanu, bet, kad pasākumā iesaistīti daudzi cilvēki, piepeši mainīt plānus, maigi izsakoties, nav vēlams.

—  Rīkojieties pēc grafika. Vēlu veiksmi! — Verļinovs sacīja ikdienišķā balsī un atslēdzās.

Trieciengrupai, kas stāvēja aiz Buzurtanova nometnes vienlaidus sienas, minūtes vilkās vēl lēnāk, tāpēc ka tās varbūt bija dzīves pēdējās minūtes. Līdz zobiem apbruņotie karavīri ar izbrīnu vēroja kādu parastā, stipri apvalkātā mētelī ģērbušos vīrieti, izteiktu civilistu, kas, iegrimis dziļās domās, ar rokām bija ieķēries rupjajā sienas mūrī. Savām gara acīm Jevsejevs redzēja iežos iestrēgušu pazemes pašgājēju, tā elektrisko pildījumu un iztēlē meklēja motora ieslēgšanas tumblerus. Vadu, rezistoru, kondensatoru, mikroshēmu mužurs nepavisam neizskatījās tāds kā rasējumos. Liekas, šī ķēde… Nē, tā…

Ne velti viņš bija gribējis redzēt īstu pārslēdzēju: priekšstats par ārējo izskatu ļoti palīdz sameklēt vajadzīgo priekšmetu. Skat, tur… jā, pazīstamas kontūras…

—   Ir laiks, — klusi nočukstēja Vasiļjevs, kas stāvēja aiz Jevsejeva muguras. Viņš vienīgais bija informēts par induktora spējām un, kaut arī sevišķi neticēja brīnumiem, bija iegaumējis Verļinova vārdus: «Šis tēvocis var atrisināt visus jūsu grupas uzdevumus.» Neuzticēties ģenerālim vēl nekad nav bijis ne niecīgākā pamata…

Jevsejevs tā saspringa, it kā ar rokām gribētu ielauzt akmens sienu. Piecdesmit metru dziļumā pazemes pašgājēja koniskajā ķermenī motora iedarbināšanas pārslēdzējs tikko samanāmi iedrebējās un aizvirzījās līdz pozīcijai «ieslēgts». Pa induktora seju plūda sviedri, acis izspiedās, likās, ka viņš tūlīt paģībs. Tumblers noknik- šķēja, noslēgdams ķēdi. Kaukdama ieslēdzās irdinātāj- frēze, gareniski korpusam sāka rotēt Arhimēda skrūves vadspirāles. Priekšā bija dobums, un mašīna tajā iegāzās uzreiz piecu metru dziļumā.

—   Izdevās, — induktors tik tikko spēja izdvest un, slaucīdams sviedrus no sejas, atkārtoja skaļāk: — Izdevās, es to palaidu!

—  Ko viņš palaidis? — ievaicājās kāds puisis, bet Vasiļjevs pārtrauca nevajadzīgas sarunas.

—  Visiem atkāpties četrdesmit metrus, gulties! Pēc sprādziena — uzbrukumā!

Iljass Buzurtanovs bija ārkārtīgi uzbudināts un sašutis. Izrādās, ka viņa kaujinieki, kurus viņš bija uzskatījis par labākiem no labākajiem, ir tikai parasti gļēvuļi, kas nav vīrieša vārda cienīgi. Un šādi cilvēki uzdrošinās viņam izvirzīt ultimātu!

—  Pasakiet visiem, ka mēs savu pienākumu izpildīsim līdz galam! — viņš sacīja, valdīdamies, lai nepārkāptu robežu, aiz kurasv kaukāzietim nav nekā cita kā tikai nāvīgs naids. — Šis ir mūsu pienākums!

Pacēlis kreiso roku, viņš norādīja uz distantvadības pulti, kas bija it kā uz mūžu mūžiem pie tās piesaitēta. Labā roka sasprindzināti gulēja uz galda blakus cepurei, zem kuras bija paslēpta pistole PSS.

—  Katru, kas sadomās nodot Ičkēriju, es nošaušu pats ar savu roku! Jūs esat redzējuši, kā es to protu.

Trīs delegāti klusēja. Bet viņi nebija nodūruši galvu barveža spēka priekšā, viņi svelošām acīm pārdroši urbās Iljasā. Tā bija slikta zīme.

—  Tu neesi vienīgais, kas prot nogalināt, lijas! Arī mums ir ieroči, — izaicinoši atbildēja divdesmitgadīgais Abuizids — Lauztā Deguna brālis. Viņš sajuta atbalstu un parasti izturējās ļoti neatkarīgi. Pašlaik viņš pretendēja uz jaunā līdera lomu. Šāda tieksme vienmēr saistīta ar dzīvības briesmām, bet jauneklis cerēja, ka vecākā brāļa varenība viņu pasargās labāk par jebkādu bruņuvesti. Un kļūdījās, tāpēc ka Buzurtanovs bija cieši apņēmies ziedot dzīvību, bet nāvei nolemtie ne no kā nebaidās.

—   Vai tu apzinies savus vārdus, Abuizid? — Iljass jautāja rāmā balsī, bet no viņa balss dvesa kapa saltums. Visi trīs saprata, kas tūlīt notiks, divi atlēca malā, turpretim jaunais Tatajevs drudžaini satvēra automātu, lai to norautu no pleca. Bet viņš nepaguva: ne jau velti Buzurtanovs savu briesmīgo beztrokšņa pistoli turēja pa rokai, un melnais caurums jau visiem trim pūta sejā nāves dvašu.

Un tad negaidīti notika tas, ko cilvēki vēl ilgi atcerējās gan Maskavā, gan republikā un vienprātīgi pieņēma kā Allāha iejaukšanos, — tas visuvarenais bija sodījis bezprāti. No grīdas uzrāvās gaisā melnā kabeļa aukla, kāds neredzams spēks Buzurtanovu apgrieza riņķī un izvilka no telts ar tādu sparu, ka viņa augums atrāva telts ieejas aizklāju un notrieca no kājām vairākus ceļā gadījušos gvardistus. Lunkanā aukla šļūcināja Iljasu pa betona grīdu un līdz pusei ievilka draudīgi melnā plaisā tā, ka ārā palika tikai kājas, kas izmisīgi tirinājās pa gaisu. Kabelis savilkās, turpinādams ceļu pazemē, bet Buzurtanovs bija stingri iesprūdis un pārvērtās par īpatnēju pazemes pašgājēja enkuru. Protams, viņš nevarēja apturēt spēcīgo mašīnu, bet atbrīvot roku arī nevarēja. Tāpēc viņa vairākkārt deklarētā frāze «Pulti atņems tikai kopā ar roku» izrādījās pravietiska. Mežonīgs bļāviens, ko slāpēja betona slānis, pavēstīja, ka kabelis bijis stiprāks par cilvēka miesu. Kājas pārstāja spārdīties.

Bailīgi pienākušie gvardisti gribēja bijušo vadoni izvilkt no plaisas, bet šai brīdī nograndēja sprādziens, pa tuneli izbrāzās sparīgs gaisa vilnis, kas oda pēc cementa putekļiem un trotila, un tūlīt pēc tā ar zemstobra prožektoru žilbinošiem stariem parādījās tumši, mēmi cilvēku stāvi. Sāka rist bezjēdzīga un šaušalīga pazemes kaujas lente. Uzbrucēju automātiem bija klusinātāji, tāpēc cīņa bija gandrīz nedzirdama. Staros iekļuvušie gvardisti konvulsīvi noraustījās, saņemdami profesionāli raidītas īsas automātu kārtas, un kā melni maišeļi nokrita uz pelēkā betona. Tikai daži mēģināja atklāt pretuguni, pārējie skubīgi pacēla rokas, bet speciālo uzdevumu vienības kaujinieku reakcija bija viendabīga, un melno maišeļu kļuva aizvien vairāk.

Vasiļjevs tūlīt iedrāzās štāba teltī, bet tur bija tikai kaktā iesprukusī Maška, neviena cita. Nebija ari vadības pults — triecienuzbrukuma galvenā mērķa. Kad viss bija beidzies, viņš pārmeklēja tuneli un uzgāja drausmīgā nāvē bojāgājušā Buzurtanova līķi. Tā poza atklāja arī pults likteni.

Augšā pie ventilācijas tornīša trieciengrupas kaujinieki tikpat ātri, tikai ne tik asiņaini izrēķinājās ar pārējiem Kalnieša bandas dalībniekiem. Majors Vasiļjevs pa operatīvo sakaru telefonu savienojās ar Verļinovu.

—   Esam beiguši. Pults iegāzās bedrē tūlīt pēc lādiņa. Trīs gūstekņi ir apakšā, divpadsmit aizturēti augšā. Burzurtanovs ir beigts. Mūsu pusei zaudējumu nav.

Verļinovs viegli uzelpoja.

—  Aizturētos nododiet milicijai un atgriezieties bāzē! Jevsejevu aizvediet mājās un pasakiet, ka rīt viņš saņems sešu mēnešu algu un divas ceturkšņa prēmijas. Par viņa darbu nevienam ne vārda!

Ģenerālis paskatījās pulkstenī. Sešpadsmit un divdesmit minūtes. Tā kā… Aizsteigdamies domai priekšā, iešķindējās telefona zvans.

—   Esmu mājās, — sieva mierīgā balsī sacīja. — Zini, viņi izturējās diezgan godbijīgi, it īpaši beigās. Man likās, ka vini no tevis baidās.

-Tā tam jābūt, — Verļinovs atbildēja tādā tonī, it kā runātu par pilnīgi ikdienišķiem jautājumiem. — Bet nav izslēgti recidīvi. Pagaidām nekur ārpus mājām neejiet!

Tikai tagad viņš uzelpoja ar pilnu krūti.

Principā viņš varēja to nedarīt, tomēr uzgrieza Kalnieša telefona numuru.

—  īsu aizvedīšu atpakaļ uz to vietu, kur viņu paņēmu, un izmeklēšanu pat nekontrolēšu, — viņš sacīja, netērēdams laiku ievadvārdiem. — Buzurtanovs un gandrīz visi tavējie tunelī nogalināti, jautājums no dienas kārtības noņemts.

—  Nem vērā, ka tu esi asins ienaidnieks, — Kalnietis dobjā fealsī brīdināja. — Runa nav par nieka diviem miljoniem, runa ir par manu draugu.

—   Kādi miljoni, kas par draugu? — ģenerālis izbrīnījies jautāja.

—  Tu visu zini. Divi zaļie citroni un Leči Eranbajevs uz tava rēķina. Naudai es spļauju virsū, bet asinis mēs nepiedodam.

Verļinovs nolika klausuli. Viņš bija noguris no mīklu minēšanas. Visvairāk viņam gribējās atslēgt sakaru līnijas, atslābināties, minūtes divdesmit pasēdēt pilnīgā mierā un pēc tam doties uz mājām. Bet vispirms vajadzēja sniegt pārskatu darba devējiem. Un viņš aizbrauca uz Kremļa slimnīcu.

—   Ko viņš tur? It kā es… — Prezidents burkšķēja, skatīdamies kaseti, kurā bija ierakstīta dubultnieka uzruna. Viņš gulēja uz plakana spilvena, un skatīšanās bija stipri neērta. No stikla kolbas, kas karājās virs galvas, līdz adatai vēnā stiepās gumijas caurule. Iesārtais šķidrums vienmērīgi nopilēja astoņas reizes minūtē: pakš, pakš, pakš… Tieši astoņas, Verļinovs saskaitīja.

—   Tā mēs nebijām norunājuši… Bet, ja tas iedarbojās… Labi.

To pateicis, viņš atzinīgi aplūkoja Verļinovu.

—  Tātad bez zaudējumiem? — viņš nezin kāpēc jautāja Koržovam.

Tas apstiprināja ar galvas mājienu.

—  Tieši tā, bez zaudējumiem, — un piebilda: — Ģenerālis iesaka šo ierakstu izmantot oficiāli. Uzņemt lentē ar jūsu piedalīšanos un pārraidīt pa visiem kanāliem. Protams, reizē ar solītā izpildīšanu.

—   Kā tad tā? — Prezidents jautāja, un viņa sirmā uzacs īdzīgi pacēlās uz augšu. — Vai tad tagad tā var? Tad mani dzīvu apēdīs… Gan mūsējie, gan tie… Ko teiks Bils, ko nodomās Helmūts? Tas taču… nav civilizēti…

Koržovs godbijīgi palocīja galvu.

—  Apmēram tā es paskaidroju, bet ģenerālis bija neatlaidīgs un vēlējās, lai es jums to pasaku.

—  Neatlaidība ir laba lieta. Operācijas viņš vada prasmīgi. Nav pirmā reize, kad viņš izceļas… Tā teikt, izrāda uzticību…

Verļinovam apšķebinājās dūša, bet viņš neko neteica. Šāda līmeņa sabiedrībā nemēdz izteikt neapmierinātību. Vismaz viņš nezina nevienu tādu gadījumu. Iekļūt slimnīcā pie Prezidenta — liels gods, kas tiek izrādīts tikai nedaudziem. Pats izskatās vārgs, viņam vajadzētu gulēt mierīgi, pie sistēmas pieslēgtam, nevis apspriest svarīgus jautājumus. Tādā gadījumā viņam būtu jāatkāpjas no amata, bet kas gan Krievijā labprātīgi atsakās no varas?

—       Zini ko? — Prezidents pievērsās tikai drošības dienesta priekšniekam, it kā Verļinovs būtu kāds nedzīvs priekšmets. — Uzdod viņam sagatavot manas sarunas! Tā teikt, aizstājēju…

—   Rokādi? — Koržovs precizēja.

Saimnieks pamāja un aizgriezās, likdams saprast, ka pieņemšana beigusies.

—  Tas jāizdara ļoti tīri, — Koržovs paskaidroja uzdevumu, kad viņi bija iegājuši kabinetā, kas atradās blakus slimnieka palātai. — Tik tīri, ka es šaubos par mūsu spēka struktūru iespējām. Jāņem vērā, ka tās visas ir demoralizētas un nodevēju tajās ka čum un mudž, turklāt jau sen aizmirsušas strādāt pa īstam. Un nacionālā specifika… Viņš neatstāj republiku, kur iedzīvotāju vairākums viņu uzskata par dievu… Piekļūt pie viņa praktiski nav iespējams. Tradicionālie paņēmieni — snaiperis, vadāma mīna — neder. Cilvēka faktors vispār ir minimāls, pirmām kārtām jums jāmeklē tehnisks risinājums…

Braukdams uz mājām, Verļinovs pārdomāja Prezidenta drošības dienesta priekšnieka vārdus. Cilvēces vēsturē zināmi tik daudzi atentāti pret valsts un politiskajiem darbiniekiem, ka varētu sastādīt lielu enciklopēdiju. Inde, duncis, cilpa, lode, spridzeklis, no helikoptera izlaista miega gāze… Grūti izdomāt kaut ko jaunu. Jo grūtāk tāpēc, ka ikviens šāda veida tehnisks risinājums balstās uz cilvēka īpašībām. Buts šāva tieši virsū ar kapsuļpistoli, Osvalds — no liela attāluma ar manlīheru, Merkaders rīkojās ar ledus cirvi. Un skaidrs, ka veiksmīgu iznākumu noteica nevis pistole, nevis manlīhers, it īpaši — cirtnis, bet gan caurkrituša aktiera mazvērtības komplekss, bijušā jūras kājnieka šizofrēniskās īpašības un Iekšlietu tautas komisariāta aģenta slimīgā godkārība.

Mašīna uzbrauca uz Manēžas laukuma. Kaut ari koda sals, laukumā bija sapulcējies pūlis ar megafoniem un plakātiem. «Mieru Cečņai!», «Izbeigt impēriskās ambīcijas!», «Brīvību čečenu tautai!» Verļinovs vērīgi ielūkojās mītiņotāju sejās.

Uztraukumu nomocītas karavīru mātes, kas, protams, ir pret ikvienu karu, jo tajā var zaudēt dzīvību viņu bērni.

Bet viņas nesaprot, ka vilcināšanās un svārstīšanās karu tikai paildzina, tātad vairo upuru skaitu. Nesaprot ari to, ka viņu svētās jūtas savās interesēs izmanto tie, kuriem ir vienaldzīgi gan karā nokautie jaunie cilvēki, gan arī Krievijas diženums un kopums, kuri no asinīm un ciešanām rauš miljardus un tāpēc ir ieinteresēti, lai karš turpinās pēc iespējas ilgāk.

Blakus viņām — melnīgsnēji vīri, kas pārstāv čečenu tautu, kura nekaunas pati sev prasīt brīvību un nebaidās apsūdzēt Krieviju cilvēka tiesību aizskaršanā, genocīdā, starptautisko normu un eiropeisko standartu pārkāpšanā. Kad internacionālais gruzīns Josifs Džugašvili ar vienu vēzienu viņu senčus izsūtīja no dzimtajiem ciemiem, neviens neuzdrošinājās ne iepīkstēties pret to, kur nu vēl apšaubīt pasaulē visdemokrātiskākās Staļina Konstitūcijas ievērošanu. Bet tagad uzblīdis, ūsains brašulis pacēlis transparentu «Kauns Helsinku vienošanās pārkāpējiem! Brīvību Čečņai!», un nav jābūt diezin kādam gudriniekam, lai saprastu, ka ar brīvību un tās ievērošanu viņš saista savas tiesības nestrādāt, dzīvot impēriskās Krievijas galvaspilsētā, ar plašu vērienu aplaupīt maskaviešus un iebraucējus, braukāt ar mersedesu, ar šiku uzdzīvot restorānos un kazino, drātēt krievu sievas un meitas, kropļot un slepkavot vīriešus un palikt nesodītam.

Šie nervozie, žultainie visu sugu «tiesību sargātāji» nesmādē nevienu ieganstu, lai sevi izrādītu: skat, cik mēs gudri, daiļrunīgi, cik mēs principiāli un kategoriski pret kompromisiem! Kad brīvdomāšana vēl tika uzskatīta par daudz lielāku grēku nekā sociālistiskā īpašuma izlaupīšana un PSRS Valsts drošības komitejas piektā pārvalde to skrupulozi apkaroja, Verļinovs ar līdzjūtību izturējās pret cilvēkiem, kas upurēja personīgo brīvību par tiesībām atklāti izteikt savas domas, kaut gan jau toreiz saprata, ka viņu cītīgi kultivētais fanātisms un ietiepība diezin vai pieskaitāma pie cilvēka dabas labākajām īpašībām. Bet laiki mainījās, disidentus izlaida brīvībā, reabilitēja, un demokrātisko pārmaiņu uzplūdos viņi piekļuva pie varas grožiem…

Bet tad atklājās drausmīga patiesība: viņi itin neko neprot! Viņi zina tikai vienu — iebilst un nepiekrist, kritizēt un protestēt, mītiņot un pieteikt bada streikus. Tagad, kad Drošības komitejas piektā pārvalde nogrimusi Lētā, skaļā trokšņotāju cilts daudzkārt pavairojusies, tāpēc ka publiski izrādīt opozīciju valstij ir daudz vienkāršāk un drošāk nekā ar slepena sakarnieka čemodānu braukt uz Turciju. Cilvēki bez noteiktas nodarbošanās, elektriķi un sanitдres, slavenu zinātnieku atraitnes, neatzīti ģēniji ar apbrīnojami vieglu roku piesavina kādreiz lepno un bīstamo tiesību aizstāvja titulu, uzņemdamies obligātu pienākumu nostāties pret varas iestādēm vienmēr un visos jautājumos. Ja valdība rit pieņemtu lēmumu iedzīvotājus bez maksas ēdināt ar vērtīgajām zivīm, šiem nabadziņiem gribot negribot būtu jāpretojas, protestus motivējot ar rūpēm par storu dzimtas zivju saglabāšanu, ar bažām par līdzpilsoņu fizisko un garīgo veselību vai vēl ar kaut ko tikpat svarīgu un neapšaubāmu. Viņu pareizie saukļi «Nekavējoties apturēt karu! Pārtraukt slepkavošanu! Armiju ārā no Cečņas!» nav ne plika graša vērti, jo šie klaigātāji nezina, kā jāaptur un jāpārtrauc, un negrib zināt to, ka karš, ja tiks aizvākta armija, uzliesmos ar jaunu spēku, pavairojot to pašu slepkavošanu, pret kuru viņi it kā cīnās.

Verļinovs īgni novērsās. Liekas, ka anekdote par labsirdīgo saimnieku, kas sunim asti cirta nost pa gabaliņam, «lai nebūtu tik sāpīgi», vairs nav anekdote. Jo vienīgais lozungs, kas objektīvi atbilstu visu mītiņotāju interesēm, protams, atskaitot to ūsaino zelli, varētu būt šāds: «Iznīcināt čečenu bandītus trīs dienās! Atjaunot kārtību un likumību Čečņā un visā Krievijā!» Bet nezin kāpēc tas nevienam neienāk prātā…

Spriežot pēc saņemtā uzdevuma, nolemts pagaidām iznīcināt tikai galveno čečenu bandītu. Pareizāk sakot, nevis galveno, bet redzamāko, kas iemieso čečenu bandītismu kopumā. Raugoties no kara stratēģijas viedokļa, tas nedos itin neko. Bet politiskā skatījumā radīsies iespēja sākt šķietamas sarunas augstākajā līmenī. Bet tikai šķietamas.

Automašīnā bija silti, liegi šūpojās resori, un Verļinovs sajuta, ka ir ārkārtīgi noguris. Taču uzbudinātas smadzenes nevar izslēgt kā datoru, tādēļ bez miegazālēm diezin vai izdosies aizmigt… Tātad: principiāli jauns tehniskais risinājums un līdz pēdējai iespējai samazināts cilvēka faktors. Visaptverošas pirkšanas un pārdošanas laikmetā ir grūti atrast kaut dažus absolūti uzticamus cilvēkus. Grūti, bet iespējami. Izpildītājam jābūt vienam, un vislabāk to izmantot «uz aklo»… Nolika cigarešu paciņu un aizgāja… Nospieda pogu un aizmirsa… Pagrieza tumbleru un paziņoja par to komandierim…

Verļinovs vēl mācījās akadēmijā, kad viņam laimējās izlasīt grāmatu ar grifu «pilnīgi slepeni» — «Divsimt nogalināšanas paņēmieni», kurā bija apkopoti no tehnikas un taktikas viedokļa interesantākie likvidēšanas gadījumi abās zemes puslodēs. Nesen grāmata piedzīvoja otru izdevumu, kas papildināts ar ļauniem materiāliem un apskata četrsimt paņēmienus. īpaši eksotiskie dziļi iespiedušies atmiņā.

«Sešdesmit sestajā Bahamu salās gāja bojā angļu izlūks. Viņš bija iegājis pludmales tualetē nolaist ūdeni, bet metāla noteka bija pieslēgta elektrolīnijai, un nelaimīgais saņēma briesmīgu spērienu ķermeņa visjutīgākajā vietā.»

«Septiņdesmito gadu sākumā, kad Kenijā sākās čūsku riesta laiks, Francijas sūtņa gulta tika apziesta ar mambu sugas mātītes sekrētu, bet naktī istabā ielaida tēviņu…»

«Septiņdesmit astotais gads: ASV Narkotiku apkarošanas biroja slepenajam aģentam norāva galvu telefona automāta klausule, pa kuru viņš pastāvīgi sazinājās ar rezidentu…»

«Bulgāru disidentam Londonā ar lietussargā paslēptu pneimatisko pistoli kājā iešauta doba lodīte, kas bija piepildīta ar lēnas iedarbības indi…»

Visos šais gadījumos izpildītājs bija atradies vai nu tiešā kontaktā, vai arī netālu no objekta. Bet ir arī cita kategorija.

«Centrālās izlūkošanas pārvaldes sakarnieks Romā nošauts ar snaipera šauteni no četrsimt metru attāluma…»

Šādā situācijā četrsimt metru ir pārāk mazs attālums, bet Verļinovs nojauta, ka uztaustījis pareizo ceļu.

«Atbildot uz vairākiem teroristiskiem aktiem pret Amerikas pilsoņiem Lībijā, ASV triecienlidmašīnu eskadriļa sabombardēja pulkveža Kadāfi pili. Vairāki viņa ģimenes locekļi un tuvākie līdzgaitnieki gāja bojā. Pats Kadāfi bombardēšanā necieta, taču amerikāņu ķīlnieku sagūstīšana tika pārtraukta, tātad akcijas mērķis bija sasniegts…»

Verļinovs nopūtās. Nez kāpēc ne federālās aviācijas punktētajiem triecieniem, ne arī masveida bombardēšanai nav nekāda rezultāta…

«Atlantijas okeānā divsimt jūdžu no ASV krastiem uzsprāga un nogrima Kuveitas šeiha — Palestīnas atbrīvošanas organizācijas finansētāja jahta. Katastrofas cēloņi oficiāli nav noskaidroti, kaut gan amerikāņu aviācijas bāzes kuģis tai rajonā fiksējis kādu iznīcinātāju bez pazīšanas zīmēm. Pēc operatīvās informācijas, likvidāciju izdarījis Izraēlas speciālais dienests «Mosad»…»

«Septiņdesmit jūdžu no Bogotas sprādzienā pilnīgi iznīcināts pazīstamā narkobarona Sančesa rančo. Viņš pats, apsardze un seši viesi — kriminālā biznesa partneri — nogalināti. Sprādziena cēlonis nav noskaidrots. Pēc operatīvās informācijas, akciju veikusi Centrālā izlūkošanas pārvalde, kas šim nolūkam izmantojusi triecienlidmašīnu no aviācijas bāzes kuģa un lāzertēmēšanas bumbas celulozes čaulā…»

Jā, tieši tas ir vajadzīgs! Viens triecieniznīcinātājs, kas bāzējas tūkstoš kilometru attālumā, ne sevišķi ziņkārīgs pilots — ass, īpaši precīza raķete «zeme-gaiss» un… tēmēšanas grupa — viens divi cilvēki ar lāzera starotāju. Nē, pēdējais neder. Viena lieta — piezagties pie rančo pa neapdzīvotām selvām, bet cita — pa blīvi apdzīvotu teritoriju ar naidīgi noskaņotiem iedzīvotājiem… Tēmēšanai jābūt automātiskai, bet tās avots…

Un tad pār viņu nāca apgaismība. Dudariks lieto rao- torolla satelīttelefonu; ja uzzinātu darba frekvenci, atkristu visas problēmas.

Pacēlis stiklu, kas pasažieri nošķir no šofera, Ver- ļinovs pa aizsargāto sakaru sistēmu savienojās ar Kor- žovu.

—   Es apsvēru uzdevumu un atradu tā izpildīšanas veidu…

—  Jau? — Koržovs brīnījās.

—  Man vajadzīgas divas lietas. Vai mums ir iespējams kaut ko dabūt ASV?

—   Kādās sfērās? — Prezidenta drošības dienesta priekšnieks lietišķi jautāja.

—   Ieroču tirdzniecības un satelītsakaru.

—   Šādas tādas ir…

—  Tādā gadījumā ļoti steidzīgi jādabū…

Kad Verļinovs bija beidzis, Koržovs aiz sajūsmas pat nokrekšķējās.

—  Tas nu gan ir vareni! Galvas mums tomēr strādā uz goda!

—   Mums? — ģenerālis dzēlīgi ievaicājās.

—  Protams! Kas izdomāja jūs iesaistīt darbā? — Koržovs smiedamies atsaucās. — Es tūlīt došu vajadzīgos norādījumus.

Pēc piecpadsmit minūtēm Verļinovs piebrauca pie savas mājas. Pat netrenēta acs varētu pamanīt pastiprinātu apsardzību visā apkārtnē. Arī dzīvokļa hallē bija trīs Galvenās apsardzes pārvaldes puiši. Aizvēris istabas durvis, lai no svešiem cilvēkiem noslēptu savu jūtu uzplūdumu, Verļinovs apskāva Valentīnu Semjonovnu, Marinu un Borjku.

—  Viss kārtībā, viss beidzies laimīgi, — sieva klusi atkārtoja.

—  Ko lai darām, papu? Es baidos par Borjku! — meita raudādama sacīja.

—  Vecotēv, pasaki, lai parāda automātu, — mazdēls norūpējies lūdza.

Verļinovs klusēja. Pašreiz viņš nebija speciālā dienesta ģenerālis, operatīvu kombināciju un intrigu meistars, kas rīkojas ar cilvēku likteņiem, nebija aso akciju organizētājs. Pašreiz viņš bija parasts cilvēks, vīrs, tēvs, vectētiņš. Bet tas otrs (varbūt tomēr pirmais) viņa dabas komponents nebija atkabināms un kopā ar dienesta dokumentiem ieslēdzams seifā. Ari pašreiz, apskaudams vistuvākos cilvēkus — divas sievietes un sešgadīgu puisēnu —, viņš pēc paraduma domās atbildēja uz Marinas jautājumu:

«Kalnietis jāpiekabina pie Dudarika.»

* * *

TU-134, kas izpildīja komerciālu reisu, nosēdās kādreizējā kara, bet pašlaik gandrīz privātajā Semipalatinskas aerodromā. Sļivinam par izbrīnu, ne robežsargi, ne muitnieki neizrādīja šiem dienestiem raksturīgo rosību, toties tieši pie trapa piebrauca divas kravas automašīnas, kurās naski, melnīgsnēji vīri ātri iekrāva kārbas ar ziediem.

— Braucam, — Mahmuds pavēstīja, smaidā atsegdams savus baltos zobus. — Ātri izdarīsim to, kas jādara, un — atpakaļ.

Ali draudzīgi uzsita konstruktoram uz pleca un pamirkšķināja. Abi centās izturēties kā savējie, lai gan viņiem tas lāgā nevedās. Samākslotie smaidi, stiklainās acis, bet galvenais — bioloģiskā līmenī sajūtamie pastāvīgie draudu viļņi, ko abi izstaroja, neļāva viņus pieņemt kā biedrus kopējā rīcībā. Drīzāk gan kā ienaidniekus, kas zināmu laiku nav bīstami.

«Kā viņi to ierīci aizvedīs?» Sļivins bažīgi domāja. «Un kāpēc viņiem tā jāved uz Maskavu?» Zaglīgi viņam nedeva mieru vēl kāda doma, kuru viņš pūlējās padzīt: viņš vairs nebūs vajadzīgs, tiklīdz fugass nokļūs šo vīru rokās. Viņš kļūs par bīstamu liecinieku. Tiesa gan, Ahmedam viņš ir vajadzīgs, jo tas cer uz turpmāku sadarbību un droši vien devis rīkojumu konstruktoru atvest atpakaļ sveiku un veselu, bet šie abi neizskatās pēc paklausīgiem svešu pavēļu izpildītājiem.

Kravas automobiļu kabīnēs vini nobrauca dažus kilometrus aiz aerodroma, kur sasalušajā stepē, pār kuru brāzās griezīgs vējš, viņus gaidīja apvidus mašīna ar drūma izskata šoferi, kas bija stipri līdzīgs baisajiem Sļi- vina ceļabiedriem.

—   Brauksi ar mums? — Ali jautāja. Tas papurināja galvu un nospļāvās.

—   Lika tikai nodot mašīnu. Tvertne pilna, divas kannas aizmugurē. Turpat arī viss pārējais…

—   Labi, — Mahmuds noteica un apsēdās pie stūres, kamēr Ali bagāžniekā rakņājās pa «visu pārējo». Šoferis vēl pāris minūtes pastāvēja, tad, ne vārda neteicis, ielēca kravas mašīnas kabīnē, un puķu kortežs aizbrauca.

—  Viss kārtībā, — Ali sacīja. — Sprāgstviela, ēdamais, trīs automāti, claudz patronu.

—  Tad braucam! — Mahmuds nepacietīgi skubināja. — Rādi ceļu…

Sļivins lūkojās apkārt un sarauktu pieri mēģināja atcerēties.

—   Uz to pusi. Uz sopkām.

Džips sāka ripot un apgriezās. Platie riteņi ar gumijas protektoriem un radzēm droši turēja automobili uz ceļa. Iestājās mijkrēslis, un Mahmuds ieslēdza gabarīta ugunis. Tieši tāpēc Karls ar binokli varēja sekot džipa braukšanas virzienam.

—   Uz poligonu? — viņš jautāja, neatņemdams binokli no acīm. Viņam blakus stāvošais kapteinis Krievijas armijas formas tērpā pamāja ar galvu.

—   Ceļš ved tikai uz turieni.

—   Braucam pa pēdām… Kaut tikai neizlaistu no acīm…

Viņi aizgāja aiz laukakmeņu grēdas, kurā katrs bluķis

bija vismaz divstāvu mājas lielumā. Tur stāvēja poligona apkalpes uaziks, kas piederēja Krievijas pulkam. Pareizāk sakot, pulka atliekām, jo pašlaik daļas personālsastāvā bija tikai divdesmit astoņi cilvēki.

Kapteinis apsēdās blakus šoferim, Karls iespraucās aizmugurē, kur uz pretēji novietotiem sēdekļiem bija iekārtojies Francs, Gors, Pjērs, Riks un Pols.

—  Brauc pāri gravai! — kapteinis sacīja šoferim un, pagriezies atpakaļ, paskaidroja: — Par sešiem kilometriem īsāks ceļš.

Kapteinis neslēpa, ka ir noraizējies. Pēc PSRS sabrukšanas apkalpes punkts palika aiz robežas un eksistēja kā putns zara galā. Pavēle sagaidīt sešus maskaviešus.

kas uzdevās par maiņas apakšvienību, un sniegt viņiem nepieciešamo palīdzību solīja tikai liekas rūpes un nepatikšanas, ja krāpšana tiks atmaskota. Viesu izskats un manieres diezin vai varēja virsnieku nomierināt: viņi nebija līdzīgi cilvēkiem, ar kuriem nerodas nekādas problēmas. Turklāt viņi sekoja ne mazāk aizdomīgiem trim vīriem, kas arī atlidoja no Maskavas un, kā varēja noprast, zem virsdrēbēm slēpa ieročus. Tas viss oda pēc svešas valsts likumu pārkāpšanas. Pilnīgi iespējams piedzīvot diplomātisku protestu un zaudēt uzplečus…

—   Cilvēku man tikpat kā nav, — kapteinis ierunājās, lai noskaidrotu pozīcijas. — Es nezinu, kas jums par uzdevumu, bet diezin vai varēšu palīdzēt.

—   Paši tiksim galā, — Gors burkšķēdams atbildēja.

—  Tikai ziniet… Mēs neesam savās mājās… Šeit kā nekā ir ārzemes…

—  Jā, un mēs tikai ārzemēs strādājam, — Karls paskaidroja, un tā bija tīra patiesība.

—  Tāpēc iztiksim bez nepatikšanām… Lai Dievs nedod šaudīšanos vai ko tādu… Tas būtu starptautisks skandāls…

Atbilde bija drūms klusums, un arī kapteinis apklusa. Pārblīvētajā automašīnā bija auksts, noslogotais motors, reižu reizēm smagi ieelsdamies, to vilka uz priekšu pa tumšo Kazahstānas stepi.

Turpretim džipā spēcīgs sildītājs ātri piepildīja lielo salonu ar siltu gaisu. Sļivins bija iegrimis drūmās pārdomās, bet Šahs un Karotājs jutās tīri omulīgi. Viņi bija tik daudzreiz iekļuvuši nopietnās sprukās, ka gaidāmā operācija likās kā bērnu spēlīte. Bet pats galvenais — viņiem bija cerības iegūt to, par ko sapņo ikviens džiha- das karavīrs, ikviens, kas cīnās par musulmaņu brīvību un islama uzvaru visā pasaulē: bargu atriebības uguni, neredzēti stipru ieroci, ar kuru nospiest uz ceļiem visus neticīgos. Tas nav nekāds plastīts lidmašīnas bagāžā vai ūdeņradis automobiļa ritenī… Atriebības uguns Allāha vārdā iznīcinās jebkuru pilsētu pasaulē: Ņujorku, Londonu, Parīzi, Maskavu.

—   Uz kurieni tagad?

Džips maldījās starp sopkām, biezā tumsa neļāva orientēties, turklāt Sļivins šeit vienmēr bija braucis kā pasažieris un ceļu nekad nebija iegaumējis.

—  Šeit jābūt akmeņu grēdai… No tās jāpagriežas pa labi.

—   Kur ir tā grēda? — Ali nīgri jautāja. Viņš runāja krieviski, mazliet šļupstēdams un vārdus stiepdams, bet viņam nebija azerbaidžāņiem raksturīgā akcenta. Negaidīti prātā iešāvās doma, ka Ahmeds samelojies, stādīdams viņus priekšā kā biznesmeņus no Baku.

—   Nezinu. Es nekad neesmu sēdējis pie stūres. Jāpagaida līdz rītausmai.

Ali ļauni izlamājās.

—  Vai nav vienalga? — Mahmuds samierinoši sacīja.

—     Atpūtīsimies, paēdīsim, pagulēsim…

Un, uzmetis skatienu Sļivinam, kaut ko piebilda savā valodā. Abi smējās. Kā Vasilijam Semjonovičam likās, tie bija nelabi smiekli.

«Ko gan viņš teica?» konstruktors izbailēs sev jautāja. «Kaut ko tādu: šis tips padzīvos mazliet ilgāk… Viņi nedomā mani palaist vaļā… Ak, kāpēc gan es iepinos?»

Mahmuds izslēdza motoru un gabarīta ugunis. Džips nozuda nakts melnumā. Vienīgi aparatūras pults meta salonā vārgu gaismiņu.

—   Kas tur par ēdamo? Vai tikai viņi negrib mūs sabarot ar cūku?

Sveši profili gariem deguniem pieliecās pie kārbas. Sļivinam mirkli likās, ka viņš guļ savās mājās mierā un drošībā, bet viss notiekošais ir parasts sapnis, tāpēc ka viņam nav ko darīt naktī, turklāt Kazahijas stepē, kopā ar nepazīstamiem slepkavniekiem; viņam nav vajadzīgs kodolfugass, kas vēl saglabājies, nav vajadzīgi desmitiem un simtiem tūkstoši dolāru, tā ir pavisam cita dzīve, kurā viņam nav vietas…

—   Pat vodku ielikuši! — Ali brīnīdamies izsaucās.

—    Tā mūsu draugam. Musulmaņi šitās dziras nedzer.

Sļivins neatteicās. Pēc simt piecdesmit gramiem un zivju konservu uzkodām viņš mazliet atslābinājās.

—  Vai jūs mani nenogafināsiet? — viņš uzdeva Ali tiešu jautājumu.

— Ko tu runā! — tas sašutis izsaucās. — Tu taču mums palīdzi, tātad tu esi mūsu draugs. Bez tam — es nekad nevienu neesmu nogalinājis.

Nomierinošā tonī Ali sāka stāstīt, kā viņš mācījies Maskavā. Mahmuds laiku pa laikam ieslēdza motoru, lai sasildītu salonu. Sļivins gurdeni snauduļoja, brīdi pa brīdim nevietā iesaistīdamies sarunā. Sajūta, ka viss, kas ap viņu notiek, ir tikai sapnis, murgs, viņu nepameta. Likās, ka viņš pārkāpis kinoekrāna robežu un iekļuvis izdomātā briesmu, varonības un piedzīvojumu pasaulē. Pēc žanra likumiem, kādam spēkam katrā ziņā vajadzēja viņu atrast un izglābt. Kaut arī viņš nepadeva signālu majoram Mežujevam, pretizlūkiem jāizskaitļo viņa atrašanās vieta un jānāk palīgā.

Viņa cerībām bija zināms pamats. Karla grupa bija ieņēmusi izejas pozīcijas sopkā pie paša poligona iežogojuma. Viņi bija apmetušies nelielā alā un nolēmuši gaidīt. Viss, ar ko kapteinis viņiem palīdzēja, bija benzīns, ko viņš tieši no tvertnes ielēja gurķu burkā. Laiku pa laikam Riks rūpīgi pāris simt gramus iešļakstīja dabīgā iedobītē un piesardzīgi aizdedzināja. Dzirksteļodama gaisā ar blīkšķi uzšāvās zilgandzeltena liesma, pret kuru pastiepās seši pāri milzīgi lielu plaukstu ar izplestiem stingriem pirkstiem. Kad benzīns beidza degt, temperatūra alā bija mazliet paaugstinājusies. Vadīt laiku bargos pārgājiena apstākļos bez speciāla aprīkojuma, turklāt parastās civilās drēbēs nebija viegli, bet «torpēdas» bija pieraduši paciest neērtības.

Viņi koncentrējās gaidāmajam darbam un bija spiesti atzīt, ka tas var izrādīties sarežģīts. Šaha un Karotāja bilancē oficiāli bija trīsdesmit divi teroristiski akti, un ikviens savā laikā bija licis nodrebēt gan atsevišķiem kontinentiem, gan arī visai pasaulei. Trīs reizes viņi tika aizturēti, divreiz tiesāti. Valstis, kurās vairs nepastāvēja nāvessods, bija tik humānas, ka teroristi divu mūža ieslodzījumu vietā nosēdēja tikai dažus gadus. Reiz viņi bez pēdām nozuda no Beļģijas cietuma, un šīs bēgšanas noslēpums palika neatminēts.

Otrajā reizē viņus atkaroja tieši Oldbeilijā; angļu justīcijai nebija ne jausmas par tādu parādību kā uzbrukums tiesai. Valstī, kur ciena pret tiesu iestādēm saglabājusies no viduslaikiem, kad cilvēks, kas pietuvojās tiesnesim izstiepta zobena attālumā, tika notiesāts katorgas darbos, valstī, kur pēdējos divdesmit gados gājuši bojā tikai astoņi policisti, kur iecirkņa konstebli dodas apgaitā bez ieroča, bet speciālā operatīvā kriminālpolicijas grupa atver aizzīmogotu karabīņu piramīdu tikai pēc īpašas pavēles,— šai valstī neviens nevarēja iedomāties, ka divi desmiti arābu, automātus vicinādami un ārprātīgi šaudami uz visām pusēm, ielauzīsies Tiesu pilī, atbrīvos apsūdzētos un aizbēgs ar helikopteru, kas viņus netālu gaidīja. Tagad, džihadas laikmetā, klīrīgie angļi nešaubīgi var iedomāties šādu tiesas procesa noslēgumu.

Trešoreiz slavenie teroristi «iesēdās uz visu mūžu» Vācijā, kur nodrošināta stipra policijas aparāta organizētība un izpildītāju pedantisms izslēdz jebkādus tamlīdzīgus ekscesus. Varas iestādes tur konsekventi cīnās ar terorismu, nekad neielaižas sarunās un nepiekāpjas. Šīs stingrās pozīcijas dēļ tām izdevās likvidēt tādu stipru teroristisku organizāciju kā «Sarkanās brigādes». Bet tad, kad dažādās zemeslodes malās vienā laikā uzsprāga trīs boingi un divi grezni kruīza tvaikoņi, bet «Džihada» skaļi paziņoja, ka tas ir tikai sākums, ka nākamā būs ANO galvenā ēka, UNESCO galvenā mītne, Eiropas vislielākās viesnīcas, dzelžainajiem vāciešiem bija jāpiekāpjas…

Šahs un Karotājs vienmēr izrādīja visniknāko pretošanos kārtības uzturēšanas spēkiem un nekad nepadevās pat daudzkārt stiprākam pretiniekam. Viņi nicināja nāvi, fanātiski ticēja musulmaņu paradīzei, kurā nokļūst varonīgi karotāji. Viņi bija fiziski ļoti labi sagatavoti, nebaidījās no sāpēm, no savām un citu asinīm. Kritiskās situācijās viņi vienmēr sagrāba ķīlniekus un izturējās pret tiem ārkārtīgi cietsirdīgi. Lai kādas attiecības ar šiem vīriem saistīja atomzinātnieku Sļivinu, viņa liktenis tik un tā nebija apskaužams.

Ja «torpēdu» vietā būtu jūtīgāki cilvēki, gaidāmās operācijas dēļ vini pārdzīvotu manāmu satraukumu. Bet Karla un viņa biedru raksturs un attiecīgās iemaņas maz ko atšķīrās no Šaha un Karotāja, vienīgi viņu personīgo īpašību ievirze bija citāda. Un tāpēc gaidāmais notikums abiem likās skaidrs un vienkāršs: teroristiem jāuzbrūk negaidīti un tie jāsašauj gabalu gabalos, tāpēc ka pretējā gadījumā paši tiks samalti miltos.

—  Kas dzirdams Miroņgalvas lietā? — it kā laiski iejautājās Pols.

—   Lieta nonākusi Galvenajā kara prokuratūrā, — Karls atbildēja. — Speciālā ieroča dēl. Pašlaik vini dzen pēdas A-91 un PSS.

—   Nevajadzēja atklāties, — Pjērs pikti norūca. — Būtu paņēmuši parastos Makarova automātus, tad viss būtu kārtībā… Skaties tikai, ka kaut ko neuzož…

—  Muļķības! Pirms desmit gadiem varētu uzost. Tad no speciālajām noliktavām atgāja tikai divi ceļi. Bet tagad tās mantiņas izvazā uz visām pusēm.

—  Tur tev taisnība, Franc, bet kāpēc lieki jāriskē?

—   Bet ko tie izdzimteni?

—  Visus apglabāja pa pirmo zorti. Redzams, nekādu aizdomu nav, citādi jau sen būtu lērumu savējo nolaiduši no kātiem…

Kaut arī viņi bija izgudrojuši savu apsildīšanas iekārtu, pret rītu visi jutās pamatīgi nosaluši. Brokastis tika aizstātas ar pārtikas koncentrātu. Karls atļāva katram izdzert pa glāzītei spirta. Pelēcīgajā rītausmā sāka lūkoties trīs binokļi.

—   Re, kur viņi ir! — Gors beidzot izdvesa. — Ne no kā nebaidās, nelieši, jož taisnā ceļā uz tačku.

Patiesi, gāzelēdamies pa izdangāto ceļu, džips piebrauca cieši pie sašķiebtā dzeloņstiepļu žoga. Divi tumši augumi sāka gar to kibināties, atbrīvodami ceļu, pēc brīža no automobiļa izfcāpa trešais. Bet «torpēdas» visu uzmanību pievērsa pirmajiem diviem. Konstruktors Sļivins viņus īpaši neinteresēja, pret to viņi bija pat pilnīgi vienaldzīgi.

—   Uz kuru pusi jāiet? — Ali skarbi noprasīja. Gan viņš, gan arī Mahmuds bija sasparojušies kā dzinējsuņi, kas uzņēmuši pēdas.

—  Tur uz to sopku…

—  Vai apsardze tur ir? — Mahmuds jautāja, nāsīm plēsonīgi izplešoties.

—  Tikai pie galvenā kompleksa. Cilvēku trūkums.

—  Jo labāk viņiem! — Ali noteica, noklakšķināja divu automātu aizslēgus un negaidīti vienu ieroci sniedza Sļivinam. — Varbūt ņemsi?

Konstruktors skubīgi paslēpa rokas aiz muguras. Ali iesmējās, uzkarināja katru automātu uz sava pleca ar stobru uz priekšu — tā, lai varētu šaut reizē ar abiem.

Līdz mērķim bija apmēram četri kilometri. Sļivins gāja pa priekšu, salīcis pret griezīgo vēju. Kādreiz viņš bija domājis, ka poligonā nekad vairs neatgriezīsies. Protams, viņš nevarēja paredzēt, ka atkļūs šeit slepeni un līdīs iekšā pa dzeloņstiepļu žogā izgrieztu caurumu…

Kā viņš bija gaidījis, betona korķis bija vēl vairāk nosēdies un saplaisājis. Mahmuds veikli no mugursomas izvilka tievas vērsto lādiņu caurulītes, iebāza tās plaisās, savienoja ar degauklu un aizdedzināja šķiltavas, kas bija aprīkotas ar vējtveri. Visi trīs nobēga malā un nogūlās uz zemes.

—   Skat, maitas, lien tieši šahtā! — Karls nolamājās. Viņš gulēja aiz klints atlūzas puskilometra attālumā no teroristiem. Līdzenajā stepes klajumā bija grūti nomaskē- ties, tāpēc novērošanu veica tikai viņš ar Franču, pārējie četri turējās nostāk. — Viņi jānogulda!

—  Tieši tūlīt? — Francs jautāja.

—  Ko gan gaidīt? Viņi taču lien pie bumbas! Vai gaidīt, kamēr mūs uzsper gaisā?

—  Tad jāpietiek tuvāk… No šejienes nesasniegs…

Un pareizi. Trīspadsmit lādiņu «cipreses» ir kompaktas

un ērtas slēptai nēsāšanai, bet to mērķēšanas attālums nepārsniedz simt piecdesmit metrus. Turklāt tas ir tikai pasē uzrādīts skaitlis.

Vēlreiz nolamājies, Karls pieplaka pie zemes un, strauji darbodamies ar elkoņiem un ceļgaliem, sāka līst uz priekšu pa salto, sasalušo zemi. Nojauta teica, ka viņi laikā nepagūs. Ārkārtīgi nopietnā operācija draudēja izjukt. Tāpēc ka bija sliktāk sagatavota nekā kaut kur Meksikā vai Argentīnā. It kā būtu paši savā zemē, padomju zemē, kas tad te īpaši gatavojams? Taču nē, šeit vairs no padomju zemes nav nekā, nav ne Savienības, ne republiku… Tagad ir tikai NVS — valstis, kurās nav ne aģentūras, ne rezidentūras, ne atbalsta punktu… Par atbalsta punktu taču nevar saukt kareivju vadu, ko komandē gaudens kapteinis, kas pat no savas ēnas baidās!

Priekšā bez trokšņa gaisā uzvirmoja dūmu mutuļi, melnie augumi atkal parādījās uz betona slēgplāksnes fona. Karls sāka rāpot uz priekšu vēl sparīgāk. Asie sasalušās zemes kukuržņi plēsa drēbes un ādu, viņš sajuta, ka elkoņiem un ceļgaliem piepeši kļuvis silti.

Sprādziens bija pāršķēlis betonu šķērsām, neizveidodams caurejamu spraugu. Lādēdamies dzimtajā valodā, Mahmuds izlika jaunus spridzekļus, acīm redzami cenzdamies, lai vilšanās nebūtu jāpiedzīvo otrreiz. Lamādamies vienā balsī ar Mahmudu, Ali meklēja dziļākas plaisas un tās paplašināja ar nezin kur negaidīti uzradušos sapiera āmuru. Čukstus sodīdamies, Karls pielēca kājās un īsiem pārskrējieniem metās uz priekšu. Viņam nopakaļ šķendēdamies skrēja Francs. Mētādamies neķītriem vārdiem, notiekošo vēroja pārējie «torpēdnieki». Vienīgi Sļivins nelamājās un itin neko nedarīja. Atgājis malā, viņš satupies gaidīja otru sprādzienu.

Tas izrādījās veiksmīgāks: sānos bija radusies šaura melna sprauga, pa kuru varēja iekļūt atoma ejā. Tā bija piegruvusi ar betona šķembelēm. Ali un Mahmuds sāka attīrīt ceļu no asajām pelēkajām druskām, labsirdīgais Sļivins devās viņiem palīgā. Šai mirklī atskanēja īsas automātu kārtas, locies skaļi sitās pret betonu, knaukšķēda- mas pieplaka pie sopkas akmeņainās nogāzes, mīksti iegrima kādā siltā substancē, kas izšļāca sarkanus kūpošus pilienus.

Sļivinam neienāca prātā doma, ka ieradusies palīdzība, tāpēc ka lodes lidoja arī uz viņu, viena aizķēra plecu, otra norāva mēteļa malu. Mahmuds pārvērstu seju lēni noslīga uz zemes, Ali kreisā roka piepeši kļuva ļengana, viņš kā čūska ielīda melnajā spraugā, ar labo roku ievilkdams sev līdzi arī Sļivinu. Arī pats Sļivins tiecās paglābties melnumā, kas oda pēc sasmakuša mitruma un sarūsējušas dzelzs. Iekļuvis tunelī, kas droši sargāja no ložu uguns, viņš piepeši izjuta pateicību pret Ali, kas viņu bija paglābis, un naidu pret nezināmajiem šāvējiem.

—   Aizlavījās tomēr, riebekļi! — Karls norūca, izslējās visā augumā un pavicināja gaisā roku ar automātu, signalizēdams pulcēšanos.

—   Pārāk tālu, — Francs it kā taisnodamies sacīja. — Labi, ka vismaz vienu nolaidām ko kātiem. Bet kā mēs tos divus izsvēpēsim? Līst tur iekšā diez kā negribas…

Viņi stāvēja atomejas priekšā saplēstām drēbēm, nobrāztiem elkoņiem un ceļgaliem un klusēdami skatījās uz šauro, robaini izsisto caurumu, aiz kura valdīja necaurredzama tumsa.

* * *

«Barrakuda» slīpi krita dzelmē. Dziļuma mērītāja bultiņa jau pārsniedza, atzīmi «600» un joprojām virzījās pa labi. Šādu dziļumu līdz šim bija sasniegušas tikai avarējušas zemūdenes. Visas zemūdenes strādā trīssimt līdz trīssimt piecdesmit metru dziļumā, un tie ir apmēram septiņdesmit, deviņdesmit procenti no maksimālās iegrimes. Maz ir tādu komandieru, kas uzdrošinātos izmantot šo īpatnējo rezervi, jo risks ir pārāk liels, turklāt pēc maksimālās ienires zemūdenei nepieciešams kapitālremonts, kas diezin vai nāktu par labu dienesta karjerai. Pat Čižiks, kuru nesaistīja nekādas karjeras intereses, atturējās no maksimālā 1000 metru dziļuma — ierunājās pašsaglabāšanās instinkts.

Zemūdenes gaita stipri atšķīrās no apzinātas ieniršanas dzelmē. Laišanās lejup ieilga, briesmīgā spiediena skāvienos korpuss brakšķēja, brangas acīm redzami ieliecās, pie blīvslēgiem un blīvētājiem parādījās pilieni un pat sūces strūkliņas, karstajos nodalījumos ielauzās aizborta aukstums, radīdams tajos tvaika mutuļus, šur un tur pilēja kondensāts, paaugstinātā spiediena dēļ cilvēku balsis kļuva tik pīkstulīgas, neskaidras kā tad, kad paātrināti atskaņo magnetofona lenti. Tas viss gandēja nervus, jo radās iespaids, ka notiek avārija, un modās bažīgs jautājums: kas nu būs? Cilvēks ar attīstītu iztēli šādā situācijā var sajukt prātā.

Čižiks necieta no paaugstināta jūtīguma, viņš uzticējās zemūdenei un ticēja aparātiem, bet tie rādīja, ka ienir- šana notiek, kā nākas.

—   Sūces pakaļgalā, — ziņoja no piektā posteņa. — Vajadzīgi cilvēki pie sūkņiem.

—   Sūce raķešu nodalījumā…

Dziļuma mērītāja bultiņa rādīja septiņsimt metrus.

Čižiks pagriezās pret Ļisogruzovu. Tas vēl nebija atguvis pašsavaldību.

—  Norīko savus puišus pie sūkņiem! Tik un tā vairs nav jēgas nevienu apsargāt.

Ļisogruzovs piekrita un deva vajadzīgos norādījumus. Tetovētais Vitjka, kas kontrolēja piekto kaujas daļu, pirmo reizi pameta savu posteni. Un gandrīz tūlīt no pārsātinātā gaisa miglas tur iznira Ļiskovs. Viņš bija pareizi paredzējis, ka dziļās iegrimšanas laikā bandītiem nebūs laika domāt par modrību.

—   Kreiseri sagrābuši noziedznieki, — viņš bez ievadvārdiem paziņoja. Taču Maksimovs un Ivantejevs nebija izbrīnījušies un uz paziņojumu reaģēja diezgan kūtri.

—   Ko tad mēs varam? Viņiem ir gan ieroči, gan granātas… Pašreiz mēs esam uz pēdējās robežas; ja kaut kas gadīsies, kuģis aizies latatā…

Tik tiešām, divkaujā ar dzelmi septiņsimt metru dziļumā bailes no okeāna aizmēž bailes no bandītiem. It īpaši parastajiem jūrniekiem, kas nav tā kā drošībnieki trenēti cīņai pret cilvēku radītām briesmām.

—  Jūs diez kā ilgi neesat manīts, biedri trešā ranga kapteini, — Maksimovs sacīja. Un tūlīt piebilda: — Kaut gan tagad neviens nav sastopams. Brīvu maiņu mums taču nav. Visi tup savos posteņos kā pienagloti…

—  Vai jūs vēl neko neesat sapratuši? — trešā ranga kapteinis iekliedzās, taču kliedziens noskanēja nevis bargi, bet spiedzīgi un nožēlojami. — Čižiks ir nodevējs, kuģi sagrābuši ienaidnieki! Viņi meklē mani, lai nogalinātu, tāpēc es nekur nerādos!

—   Nevienu viņi nenogalinās, — Ivantejevs prātoja, kā lielu dzīves gudrību pauzdams. — Tas viņiem nav vajadzīgs. Viņi dara savu darāmo, un tas ir viss…

—  Kādu savu darāmo! Viņi sagrābuši kreiseri ar atorn- raķetēm! Vai zvērestu esat aizmirsuši?

Maksimovs novērsa skatienu.

—  Ko tad mēs varam? Priekšgals ir viņu rokās, centrālā pults viņiem… Mēs esam kurli un akli…

—  Jāpārtrauc kuģa gaita, jāizslēdz elektroenerģija un jāpieprasa izniršana!

—  Tad gan mūs visus apšaus, — Ivantejevs drūmi noteica. — Ja spēka nav, labāk cīniņā neielaisties.

—  Ek jūs… — Ļiskovs nopūtās un pieliecās pie skaļo sakaru mikrofona. — Uzmanību, runā kara flotes pretizlūkošanas dienesta operatīvais pilnvarotais trešā ranga kapteinis Ļiskovs…

Skaļruņi bija visos nodalījumos un ikvienā posteni, un tie atskaņoja katru vārdu.

—   Krievijas flotes raķešu kreiseri sagrābusi sevišķi bīstamu ienaidnieku grupa. Cižiks ir viņu līdzzinātājs, nodevējs. Izsludinu kaujas trauksmi!

Bet pustukšie nodalījumi neatsaucās ar naidpilnu rūkoņu un sašutušiem kliedzieniem. Drošībnieks paziņoja to, ko jau sen bija apjautis pat pēdējais idiots. Tikai līdz šim brīdim varēja izlikties, ka nesaprot, kas notiek, tagad viņš it kā oficiāli visiem bija atvēris acis. Un pirmo reizi Čižiku tieši nosaucis par nodevēju.

Kapteinis sajuta, ka nosarkst. Jā, viņš taču patiesi ir nodevējs. Senāk citu noziegšanās dēļ viņš tika pataisīts par grēkāzi, bet nu pāri galvai iekāpis mēslos. Pat tad, ja brauciens beigtos laimīgi, valsts nodevēja zīmogu nebūtu iespējams nomazgāt. Krievija prasīs viņa izdošanu jebkurai valstij, bet nozust bez pēdām neizdosies acīgo speciālo dienestu puišu dēļ. Tātad viņu gaida nelegāla dzīve, dzīve pastāvīgās bailēs… Senāk viņš par to nebija iedomājies. Starp citu, senāk viņš vispār nedomāja par savas rīcības sekām, viņš rīkojās impulsīvi kā cilvēks, ko dzīves netaisnības un idiotisms novedis līdz izmisumam. Taču viņa rīcība nav mazinājusi dzīves bezjēdzību un nav vairojusi taisnīgumu. Ja tagad varētu aizmiegt acis un pēc tam tās atvērt noplukušās stāvbāzes piedva- kušajā istabelē, viņš bez svārstīšanās to darītu.

—   Ko tas idiots tur saklaigāja? — Ļisogruzovs apvaicājās.

Kazakovs pabāza roku zem frenča un izvilka plakanu blašķi.

—   Izrādās, ka kuģi sagrābuši noziedznieki! — viņš zobgalīgi paskaidroja. — Sakarā ar to, kā es saprotu, noteikumi un amatpersonu instrukcijas vairs nav spēkā. Tas nozīmē, ka lietot alkoholu var kurā katrā laikā un katrā vietā.

Vecais ieņēma malku no blašķes, lūpas šmakstinādams, atzinīgi novērtēja dziru un atkārtoja procedūru otrreiz.

—  Starp citu, par nodevību draud nošaušana, — viņš paziņoja, ne pie viena nevērsdami es.

—   Nav vairs nekādas subordinācijas, — Ļisogruzovs konstatēja. — Kad es mācījos, kaut ko tādu nevarēja ne iedomāties.

—  Kur tad jūs mācījāties, ja nav noslēpums? — galvenais mehāniķis indīgi apjautājās.

—  Savā pirmajā dzīvē — Ļeņingradā, Frunzes jūras karaskolā, — Kvadrāts atbildēja, un viņa balsī ieskanējās grūtsirdīga nots.

—   Elitāra iestāde, — Kazakovs noteica, skumīgi pašūpodams galvu. — Tikai nestāstiet, ka esat to pabeidzis. Atzīstieties godīgi kā savējs savējam: no kura kursa jūs izmeta?

—   No trešā…

—  Tad jau vajadzēja izdarīt kaut ko superīgu! — Vecais noteica un vēlreiz nodzēra no blašķes dažus malkus.

— Nolauzt kādam sprandu, nospert pistoli dežūrvirsnie- kam vai izvarot politiskā vadītāja meitu…

«Barrakuda» sasniedza astoņsimt metru atzīmi un uzņēma iepriekšējo kursu. Pretzemūdeņu spēkiem tā tagad vairs nebija aizsniedzama. To nevarēja pamanīt ne kuģi, ne lidmašīnas un helikopteri, pat ne zemes pavadoņi. Ja ari ar kāda brīnuma palīdzību konstatētu tās atrašanās vietu, tik un tā nevarētu to satriekt, jo tādi ieroči pasaulē vēl nav izgudroti.

Un Cižikā atkal modās pirmreizīgā apziņa, ka viņš vada unikālu kuģi, vienīgo pasaulē. Turklāt ne tikai vada, bet gan ved to pretim svešām rokām… Šāda mēroga nodevības gadās gaužām reti, neliešu vārds uz mūžu mūžiem tiek ierakstīts kauna sarakstos. Peņkovskis izdeva angļiem Galvenās izlūkošanas pārvaldes noslēpumus, Nosenko pārgāja pie amerikāņiem, iegāzis Valsts drošības komitejas aģentūras tīklu, Beļenko aizlidoja uz Japānu ar ārkārtīgi slepena iznīcinātāja jaunāko modeli… Pirmo nošāva pēc Augstākās tiesas sprieduma, abi pārējie gāja bojā «nelaimes gadījumā», kaut ari dzīvoja rūpīgi apsargātu kara bāzu teritorijā… Kauli satrūdēja, bet kauns palika, un speciālajās mācību grāmatās detalizēti tiek analizēti viņu personības dati, nodomi, rīcība…

Viņa kauns tiks uzvelts Olgai, bet viņai būs jāuzņemas mazākā daļa, galvenais cietējs būs Petjfca… Tagad dēlam ir astoņi, pēc gadiem desmit viņš sadomās iestāties karaskolā, institūtā vai arī gribēs iekārtoties slēgta režīma darbavietā — un tad sāksies viņa ciešanu ceļš… Žēl, ka Genka ļāva aizbēgt… Ja nomirtu tagad, kad vēl oficiāli viņam nav piekā'ta nodevēja birka, arhīvos nekas nenonāktu un zēnam būtu tīra biogrāfija. Ja dotu komandu «pilnā gaitā uz priekšu» un nospiestu dziļuma stūres, kuģis sāktu piķēt, pēc dažām minūtēm pārsniegtu kilometra robežu — un viss… Tāpat kā rieksts knaiblēs… Plīstošā korpusa brīkšķi, clārdi, šķinda, ūdens rēcieni, gaisa svelpieni, īssavienojumu dzirksteles, tvaika vadu, ģeneratora un turbīnu sprādzieni, pirmsnāves kliedzieni uzšķērstajos nodalījumos… Pārāk šaušalīga aina. Un kādēļ jācieš cilvēkiem? Vai tad nepietiek ar to, ka viņš šos cilvēkus nodevis, vai tad tie ari jānogalina?… Protams, nodevēji bieži kļūst par slepkavām… Kad pirmais solis aiz muguras, nākamie padodas viegli. Bet viņš jau ir apstājies. Un mēģinās atgriezties. Lai gan izredzes ir niecīgas.

īpašo uzdevumu raķešu zemūdene turpināja gaitu pilnīgā tumsā, un nevienam nebija zināms, ar ko beigsies tās ceļojums. Piecsimt metrus augstāk manevrēja «Tigr», kas bija pazaudējis mērķi. Atšāvis otru radioboju, Sel- kovskis bažīgi nosūtīja pieprasījumu bāzei: «Zemūdene K-755 ar dziļuma manevru atrāvusies. Lai turpinātu vajāšanu, lūdzu atļauju ienirt līdz maksimālam dziļumam.» Bāze ilgi neatbildēja. Selkovskis lamājās tā, ka skanēja viss centrālais postenis, un atkārtoja pieprasījumu. Beidzot pienāca šifrogramma: «Sakarā ar K-755 tehniskām iespējām turpmākai vajāšanai nav nozīmes. Turpiniet iepriekšējo kursu.» Par šādu lēmumu komandieris vēlreiz skaļi izlamājās. Ekipāža viņu pilnīgi saprata: bēdīgi, kad medījums nozūd deguna priekšā.

Necenzēti izteicieni atskanēja arī Jūras kara flotes galvenajā štābā.

—  Tie sūdab… pazaudējuši «Barrakudu»! — sasārtu- šiem vaigiem šņāca pagaidām vēl flotes admirālis Isto- mins. — Ko tu tagad domā darīt?

Jautājums tika uzdots pagaidām vēl kontradmirālim Kosilkinam. Abi saprata, ka skaisto melno formas tērpu ar lielām zelta zvaigznēm valkā pēdējās dienas. Tāpēc Kosilkins atbildēja pilnīgi godīgi:

—   Saņemt pelnīto sodu. Tagad tribunālam nevienu vairs nenodod, man izteiks nosodījumu, sliktākajā gadījumā atvaļinās. Ari civilā var dzīvot. Un man ir kur dzīvot…

Kosilkins zīmīgi pamirkšķināja dienesta pakāpē vecākajam kolēģim: abi jau bija iegādājušies villas Egejas jūras krastā.

—  Tā jau gan ir… Bet ko iesākt ar korejiešiem?

Kosilkins paraustīja plecus.

—  Vai nu atdot, kā rīkojas godīgi cilvēki, vai nedarīt neko, kā pašlaik visur pieņemts. Es personīgi esmu par otro variantu.

Atbalstījis galvu pret rokām, Istomins iegrima pārdomās. Zaudēt šādu amatu senāk nozīmēja zaudēt visu: varu, iespējas, personālo automašīnu un mobilos sakarus, solīdo kabinetu un vasarnīcu, izskoloto apkalpojošo personālu un pakalpīgus padotos darbiniekus… Tagad stāvoklis ir mainījies, jo visu to visu var nopirkt par naudu, un nauda viņam ir. Tātad nekas briesmīgs ar viņu nevar notikt.

—   Kas noskaidrojies Rakuškas lietā? — viņš jautāja, galvu nepaceldams.

—  Ļoti interesanta sakritība: pirms zemūdenes ierašanās, kā arī aizdzīšanas laikā Valsts Domes uzdevumā tur uzturējies Kaļadovs. It kā ekoloģisku problēmu noskaidrošanai. Cieši kontaktējies ar Cižiku, bet aizlidojis, tiklīdz zemūdene izgājusi no līča. Čižiku viņš ļoti ietekmējis, bāzē runā, ka tas viņu vai cēlis debesīs.

—   Kas tas Kaļadovs īsti ir?

—  Poplavska uzticības persona un uzdevumu izpildītājs.

—   Pag, pag! — Istomins salēcās. — Tas vecais krancis bija pienemšanā, kad mēs runājām ar korejiešiem! Izlikās, ka krēslā snauž. Kas par riebekli! Viņš mums izsitis kārtis no rokām. Viņš pakampis mūsu kumosu! Visas problēmas tikai viņa dēļ! Zini, par tādām lietām…

—   Parastā ceļā pie šī veča nepiekļūt. Vienīgi, ja raidītu uzbrukumā jūras kājnieku vadu… Bet par Kaļadovu jautājums jāizlemj. Jums jāsaka savs vārds.

Admirāļa lūpas savilkās tievā līnijā, tik asā līnijā kā bārdas naža asmens.

—   Kas tur daudz ko teikt, ko domāt… Vienu kumosu atrāva — ja tā to lietu atstāsim, pakamps arī nākamo. Jāpārmāca, lai visi zinātu, ka tā nedrīkst darīt.

—  Sapratu, — Kosilkins atsaucās, pamādams ar galvu.

Šai dienā Kaļadova liktenis tika apspriests vēl divās nopietnās organizācijās. Ģenerālis Verļinovs savu shēmu «Astotais — Ezītis — Paganels» parādīja galvenā kara prokurora vietniekam, cītīgi skaidrodams, kā tā atšifrējama un kādi uzvārdi slēpjas aiz minētajiem pseidonīmiem.

—   Pagaidām tās ir versijas, kas pamatojas uz operatīvajiem materiāliem, — prokurors nobeigumā sacīja.

— Mums nav nekādu procesuālu pierādījumu, lai ierosinātu krimināllietu, nemaz jau nerunājot par arestiem. Tagad taču nav vairs trīsdesmit septītais gads…

—  Arī mūsu tagadējie gadi ieies vēsturē, — ģenerālis noburkšķēja, sliedamies kājās. — Ieies kā antipods tiem gadiem — kā laikmets, kad prātus aptumšojusi apmātība visu piedot un neko nesodīt.

—   Informāciju par «Barrakudas» nesankcionēto iziešanu jūrā Centrālās izlūkošanas pārvaldes Maskavas rezidentūra saņēmusi no sava aģenta — no Astotā, — pulkvedis Golutovskis ziņoja Galvenās izlūkošanas pārvaldes priekšniekam. — Astotais parasti uztur sakams ar Atēnu rezidentu, bet steidzamības dēļ atkāpies no sava principa. Ziņojums nodots tai pašā dienā, kad Maskavā atgriezies kāds Kaļadovs, kas Domes uzdevumā pārbaudījis ekoloģiju karaspēka daļā 0752. Tai brīdī viņš šajā jautājumā bija gandrīz vai vislabāk informētais cilvēks. Agrāk Kaļadovs sistemātiski braucis uz Grieķiju darba un komercijas lietās.

Kad viņš apklusa, ģenerālpulkvedis domīgi paklauvēja pirkstus pa galdu.

—  Tie ir tikai minējumi. Es taču nevaru ar tiem iet pie ministra! Jāturpina viņa izsekošana…

—  Tieši tā! — Golubovskis militāri atsaucās, labi saprazdams, ka turpinājums nekādus papildu datus nedos. Diezin vai spiegs pats pieteiksies par vainīgu, ja viņu pienācīgi neņems uz grauda.

Tātad Sergejs Petrovičs Kaļadovs varēja justies drošs: nepatikšanas no varas iestādēm nebija gaidāmas. Taču šī drošības sajūta viņu nepasargāja. Nākamās dienas vakarā Kaļadovs kopā ar diviem miesassargiem tika nogalināts viņa paša mājas liftā. Katram līķim bija tikai viens naža dūriens, neviens nama iedzīvotājs nekādu aizdomīgu troksni nebija dzirdējis. Izmantotā ieroča veids milicijai ļāva izvirzīt versiju, ka nozieguma pamatā ir sadzīves rakstura motīvi vai huligāniski izlēcieni. Tiesa gan, avīze «Večerņaja Moskva» rakstīja, ka nogalināt trīs spēcīgus vīriešus ar trim naža dūrieniem varējis tikai izcils profesionālis, taču avīžnieki visur cenšas ieraudzīt sensāciju

un, ja tās nav, izgudro to no nekā…

* * *

Gluži kā četrdesmit trešajā gadā nakts melnumā sprēgāja trīs ugunskuri, kas no gaisa izskatījās pēc vējā plīvojošiem sērkociņiem. Likās, ka partizāni fašistu okupētā teritorijā gaida nolaižamies desantu no Centra — izlūku un diversantu grupu. Taču lejā pletās nevis Eiropas visstiprākās un vislabāk organizētās armijas iekarotais Brjanskas apgabals, bet anarhijas un kriminālno- ziedzības pārņemtā Cečņa, kurā Centrs nevarēja, bet drīzāk gan negribēja atjaunot konstitucionālo kārtību. Un divpadsmit vīri no «Baltā ērgļa» nebija oficiāli Maskavas sūtņi, viņi rīkojās uz savu galvu un varēja paļauties tikai uz sevi.

Starp citu, uz savu risku būtībā rīkojās arī astoņ- padsmitgadīgie zēni, kas dienēja Federālajos spēkos, un viņu līdzaudži Iekšlietu ministrijas karaspēkā, gados vecākie un pieredzējušie vīri no reģionālajām Milicijas speciālo uzdevumu vienībām un Krievijas Aizsardzības un drošības dienesta, kā arī civilie speciālisti — celtnieki, naftinieki, enerģētiķi. Tāpēc ka Centrs, iemetis viņus nepieteikta kara teritorijā, kurā tika pārkāpti visi starptautiskie likumi, uzskatīja savu misiju par pilnīgi izpildītu. Centrs viņus neapgādāja ar paaugstinātām frontes pārtikas devām, nerūpējās par bruņoto spēku vadības grožu nodošanu kaujas spējīgu komandieru rokās, neviens viņus neaizsargāja, izlikās neredzam, ka bandīti spīdzina gūstekņus, nolaupa cilvēkus, nodarbojas ar vergu tirdzniecību, noklusēja faktus par kareivju kastrēšanu un sieviešu masveida izvarošanu, neatriebās par noslepkavotajiem, nomocītajiem un sakropļotajiem, necentās identificēt līķus un cilvēciski apglabāt kritušos, nemaksāja kritušo ģimenēm pienācīgus pabalstus, nerūpējās par invalīdu dzīves līmeņa pietiekamu nodrošināšanu…

Daudzējādā ziņā tieši šāda Centra netikumīga pozīcija lika «Baltajam ērglim» izplest spārnus par naksnīgo Čeč- ņu.

—  Vai paguvāt orienteties? — Karpenko jautāja pirmajam pilotam. — Nu tad ar otru piegājienu. Jūs neesat mūs redzējuši un neko nezināt. Aizkavējāties stiprā pretvēja dēļ. Vai skaidrs?

Viņš padeva paketi, kas bija cieši apsaitēta ar gumiju.

—   Šeit ir trīs tūkstoši, katram pa tūkstotim.

Kabīnē bija tumšs, rēgainā gaismiņa, ko meta aparatūra, neļāva saskatīt pilotu un stūrmaņa seju. Pakete palika gaisā — komandieris izdarīja pagriezienu, un rokas viņam bija aizņemtas. Karpenko naudu aizbāza aiz jakas atloka.

—  Es vēl nekad neesmu izsēdinājis desantu, — pirmais pilots ieminējās, lūpas gandrīz nemaz nepavērdams.

—    Turklāt naktī un lielu grupu.

—   Par mums neuztraucies! — Karpenko atsaucās, uzsizdams viņam uz pleca. Pēc dažām minūtēm viņš pēdējais izlēca no lidmašīnas un, ar ierastu kustību pievilkdams štropes, zem zvaigžņotā Kaukāza debesu juma slīdēja lejup uz signālugunskuru trīsstūri.

—   Kāpēc viņiem bija jālec? — stūrmanis skaļi brīnījās.

—     Visapkārt kalni, nekas nav redzams… Būtu varējuši ar helikopteru…

—  Bet kāpēc viņiem bija jālido? Un jāmaksā par to? — otrais pilots atbildēja. — Viņiem savas darīšanas, mums — savas, nav ko lauzīt galvu!

—   Pagaidīsim līdz zemei, tad redzēsim, — komandieris noteica, izbeigdams sarunu.

Kad lidmašīna AN nolaidās Mozdokā, to tūlīt aplenca automātistu vads.

—   Ei, jūs tur! — uzkliedza maza auguma leitnants.

—     Izkāpt pa vienam, bez ieročiem!

—   Kas tev lēcies, brālīt? — stūrmanis jautāja, izliecies ārā pa lūku. — Kam tu kliedz? Šķiņķim kāju nav. Ja tu būtu paguvis pirms gaļas kombināta…

Ielūkojies fizelāžā, kas bija piekrauta ar kastēm, un pārliecinājies, ka lidmašīnā neviena nav, leitnants nolamājās.

—   Tie nu gan ir karstas putras strēbēji! Komandants saņēma telegrammu — jāaiztur kāda tur grupa… Būtu jel noskaidrojuši, kā nākas!

Lidotāji saskatījās.

Pa to laiku desantgrupa dzēsa ugunskurus un ieraka izpletņus. Viņi visi bija nobrieduši un pieredzējuši cilvēki, tāpēc bija piezemējušies vienkopu un iztikuši bez lauztām kājām, izmežģījumiem un smadzeņu satricinājumiem.

Grupu sagaidīja Karpenko sens paziņa Imrans Mako- jevs, Cečņas Valsts drošības departamenta darbinieks.

—   Par jūsu ierašanos jau ir informācija, — viņš tūlīt paziņoja. — Ieradīsies divpadsmit cilvēki ar beztrokšņa ieročiem un mērķis — terora akti pret Ičkērijas vadītājiem. Bet viņi domā, ka jūs nosēdīsieties Mozdokā.

Makojevs cieši ieskatījās biedra sejā, lai pārliecinātos, kā viņš uz šo ziņu reaģē, taču Karpenko sejas izteiksme reti mainījās.

—  Jāsaka gan, ka par terora aktiem viņi skandina visu laiku, tā varētu būt tīra sakritība, — Imrans piebilda. — Bet par grupas sastāvu un apbruņojumu viņi nav kļūdījušies.

Karpenko neko neteica. Informācijas noplūde varēja notikt jebkurā sagatavošanas posmā: no ieroču noliktavas, no Ckalovskas aerodroma, no visām vietām… Bet tā tūlīt nokļuvusi ieinteresētās puses rokās, un no tā jāsecina, ka, pirmkārt, bandītiem ir labi noorganizēta informācijas ievākšana un, otrkārt, starp tautiešiem ir atklāti nodevēji.

—   Cik garš būs gājiens?

—  Divās stundās tiksim galā. Tur jūs uzņems helikopters, es jau sarunāju.

—   Kāds helikopters? — Karpenko nesaprata.

—  Jūsējais, protams, — Makojevs atbildēja, plati pasmaidīdams.

—   Kā tev izdevās sarunāt?

—   Kas tad tur īpašs! Par divsimt baksiem. Gaisa ērgļi vadā gan šņabi, gan maizi, gan arī munīciju. Pārsviest kaujas grupu — tīrais nieks, pārdesmit minūšu jautājums…

—   Savējo vai pretinieku grupu?

—  Viņiem vienalga.

—  Skaidrs, — Karpenko izgrūda caur sakostiem zobiem.

* * *

Starp miljoniem notikumu, kas ik dienas noris pasaulē, divi pagāja pilnīgi nepamanīti. Ņujorkas metro drūzmā Transkontinentālo sakaru kompānijas ierēdnis savam nesenam paziņam nodeva lapiņu, uz kuras bija uzrakstīti daži cipari.

—   Ņemiet vērā, ka tie ir konfidencionāli dati. Ja kāds uzzinās, es zaudēšu darbu.

—  Esiet bez bažām, komersanti prot glabāt noslēpumus… Bet uztraukums ir kompensējams… Šeit ir pieci simti dolāru skaidrā.

Solīda aploksne veica pretēju gājienu un veikli ieslīdēja, mēteļa iekškabatā.

—   Uz redzēšanos!

—   Uz redzēšanos!

Cilvēks, kas saņēma papīriti, ilgi klaiņoja pa pilsētu un beidzot nonāca līdz Centrālajam parkam, kur zīmīti, nevienam neredzot, ar līplenti pielīmēja pie sola apakšas. Pēc tam klusā kaktiņā sameklēja telefona automātu, uzgrieza numuru, bet nerunāja, tikai trīs reizes ieklepojās.

Pēc pāris stundām Krievijas sūtniecības diplomāts, rūpīgi pārbaudījis apkārtni, papīra lapiņu pievāca. Cilvēks, kas paņēma slepeno noliktni, bija Ārējās izlūkošanas dienesta kadru darbinieks. Viņš veica parasto operāciju, kurā nebija nekā dīvaina. Dīvainais sākās pēc tam: «diplomāts» neaiznesa dokumentu uz sūtniecību un nenodeva to rezidentam, bet no telefona automāta piezvanīja uz Krieviju, nosauca lapiņā ierakstītos ciparus un pēc tam to sadedzināja. Par to nebrīnījās vienīgi Prezidenta drošības dienesta priekšnieks Koržovs, kas konsulātos un sūtniecībās bija radījis savu aģentūras tīklu, iesaistīdams šai darbā gan Ārējās izlūkošanas dienesta un Galvenās izlūkošanas pārvaldes virsniekus, gan «tīros» diplomātus un pat viņu ģimenes locekļus.

Otrs notikums nebija mazāk konspiratīvs, turklāt tam bija izteikti krimināla piegarša. Stipri apbružāts fordpikaps izbrauca pa Losandželosas jūras kara bāzes vārtiem, kaprālis, kas vadīja automašīnu, ar galvas mājienu pasveicināja sargkareivi un pa betonētu pievedceļu devās uz šosejas pusi, bet jau pēc pirmā pagrieziena to pameta. Blīvā smilts klusi švīkstēja zem riteņiem, pa labi vienmērīgi skalojās okeāna piekrastes viļņi. Pludmale šai vietā bija tukša, bet divas jūdzes tālāk, koku un krūmu ieskauts, stāvēja mikroautobuss, kura vadītājs nepacietīgi smēķēja.

—   Es gaidu jau pusstundu, — viņš nīgri sacīja, kad abi bija sasveicinājušies kā veci paziņas. — Senāk tu vienmēr izcēlies ar precizitāti.

—  Tāpēc ka senāk tu pieprasīji parastas lietas: trotilu, patronas, granātas… Bet tagad — tīrā eksotika! Man bija pamatīgi jāuzdarbojas…

Pūzdami elsdami viņi no forda pārkrāva mikroautobusā brezentā iesaiņotus diezgan smagus sešu pēdu garus cilindrus, kuru diametrs sasniedza vismaz desmit collas.

—  Es vispār nevaru iedomāties, kam tu tos varēsi pārdot, — kaprālis joprojām brīnījās. — Tos bez lidmašīnas nevar izmantot.

—  Tas nozīmē, ka būs jānopērk lidmašīna, — šoferis iesmējās, norēķinādamies par ieguvumu. — Līdz nākamai reizei sagatavo piemērotu mašīnīti…

Kaprālis izstiepa roku.

—  To var. Bet pa vienai mēs tās nepārdodam, tikai komplektā ar bāzes kuģi.

Pircējs un pārdevējs gardi nosmējās un, paspieduši viens otram roku, atvadījās, pilnīgi apmierināti ar darījumu.

Nākamajā dienā īpaši precīzās «gaiss-zeme» raķetes ar elektrontēmēšanu kā diplomātiska bagāža tika nosūtītas uz Maskavu. Un ari Koržovs bija apmierināts ar savu aģentu Losandželosā.

—  Uzdevuma tehniskā puse ir atrisināta, — Koržovs sacīja, mazliet paliekdamies uz priekšu un ar krūtīm uzliekdamies uz galda. — Atliek izstrādāt operatīvo kombināciju. Tai jābūt nevainojamai, citādi viss būs sunim zem astes. Tas ir ļoti sarežģīts darbs.

—  Jā, ļoti sarežģīts.

Verļinovs izstieptām kājām sēdēja viņam pretim. Viņš veica dubultu kombināciju, un no tās otras daļas panākumiem bija atkarīga nevis politiskā situācija, bet gan viņa ģimenes drošība. Tā viņam bija daudz svarīgāka.

—   Piesegšanas akcija: sakaru seanss ar Bogomazovu. Iegansts: konflikta noregulēšanas variantu apspriešana augstākajā līmenī. Sakaru laiku, protams, noteiks pats premjers, pareizāk sakot, mēs abi. Ņemot vērā sagatavošanos, pielidošanas laiku, atmosfēras traucējumu viszemāko līmeni — parīt pulksten vienpadsmitos no rīta.

Ģenerālis runāja skaidri un noteikti, mazliet pat didaktiski, it kā vadītu ļoti labi apmaksātu mācību stundu ar atpalikušu bagātu vecāku dēlu. Koržovs to pieņēma kā pašu par sevi saprotamu. Vismaz šajā situācijā.

—   Pašam Dudarikam jāliek saprast, ka runa būs par viņa aizstāšanu ar mazāk odiozu figūru. Cita politiska atrisinājuma nav, un viņš pats to saprot. Būtu labi, ja viņš paņemtu līdzi ari varbūtējo pēcteci. Tad viņam nerastos nekādas aizdomas.

—   Bet…

—   Protams. Un kas par to?

Koržovs paraustīja plecus.

—   Nekas.

—  Un vēl. Par operācijas patieso mērķi nedrīkst zināt neviens. Tiešas sarunas — un viss! Arī jūsu līdzdalībai šajā sakaru seansā jāpaliek slepenai. Tā būs labāk gan galvenās akcijas veiksmīgai norisei, gan ari pēc tam, kad vajadzēs attaisnoties. Ko jūs esat izraudzījis sarunai ar premjeru?

Koržovs atkal paraustīja plecus.

—   Bogomazovs negribēja saistīties ar šo lietu.

—  Viņam viss nemaz nav jāsaka. Ar viņu jārunā tikai par piesegšanas akciju. Viņam jāzina tikai tas, ka viņu gaida šāda saruna. Pretējā gadījumā Dudariks nojautīs, ka šeit kaut kas nav tīrs.

Prezidenta drošības dienesta priekšnieks vēlreiz paraustīja plecus.

—   Pie premjera var iet kurš katrs…

Verļinovs pēc pauzes centās galveno frāzi pateikt ļoti

ikdieniškā un dabiskā tonī. >

—  Visdrošāk pie premjera sūtīt Hvoščinski. Viņš regulāri tiekas ar Prezidentu, un viņu tuvās attiecības visiem zināmas.

Ticamība būtu saglabāta jebkurā gadījumā, lai kas pateiktu to, ko vēlas Saimnieks. Patiesībā Verļinovs par sūtni izraudzīja buldogam līdzīgo Prezidenta administrācijas lietu pārvaldnieku Hvoščinski pavisam cita iemesla dēļ. Tas bija viens no labākajiem Kalnieša draugiem un ļoti vēlējās Dudarika vietā redzēt Magometu Tepkojevu. Ja Hvoščinskis būs informēts par piesegšanas akciju, varēs nešaubīties, ka viņš darīs visu, lai Kalnietis stāvētu blakus Dudarikam, kad tas runās ar premjeru.

—  Valodas par viņu tuvību ir stipri pārspīlētas, — Koržovs iebilda ar manāmu greizsirdības pieskaņu balsī. — Bet, ja tu domā, ka jārunā viņam, lai runā viņš.

Un pēc mirkļa iejautājās:

—   Ko mēs teiksim pēc akcijas?

—  To, ko vienmēr… Ka neviens neko nezina.

—   Bet pēdas?

—   Šīs lietiņas nekādas pēdas neatstāj. Sprādziens iznīcina visu pildījumu līdz pēdējam: vadus, mikroshēmas, elektronu plates… Parasti paliek pāri korpusa gabaliņi, bet viņu korpusi izgatavoti no magnija sakausējuma, tas sadeg bez atlikuma. Bet tiesa gan: es parūpējos, lai pēdas paliktu…

Koržova uzacis sacēlās uz augšu.

—   Kā tā?

—  Vienas raķetes galviņā ielikām parastās aviācijas bumbas šķembas, lai tiem, kuriem patīk fantazēt, būtu viela pārdomām.

—  Labi, — Koržovs noteica un piecēlās, likdams saprast, ka saruna beigusies. Atvadīdamies Prezidenta drošības dienesta priekšnieks sacīja:

—  Ar jūsu darbu esmu apmierināts. Es nenožēloju, ka jūs izvilku no tiem mēsliem.

Verļinovam droši vien vajadzēja atbildēt ar laipnu pateicību, bet viņam neatradās piemēroti vārdi. Viņš izgāja ārā klusēdams, un Prezidenta drošības dienesta priekšnieka frāze palika karājamies gaisā ka paspiešanai

pasniegta roka, kurai neviens nav pieskāries.

* * *

—  Tātad runa nav par fizisku likvidēšanu? — Hvoš- činskis jautāja un atstiepa apakšlūpu, tādēļ viņa līdzība ar buldogu kļuva jo redzamāka.

—   Protams, nē! — Koržovs izlikās sašutis. — No kurienes jūs to izrāvāt?

Prezidents gulēja un nebilda neko, bet ar savu klātbūtni it kā deva svētību galvenā miesassarga vārdiem, apstiprinādams, ka tas tikai skaļi izsaka viņa domas.

—  Te jau visādi runāja… — Leļļu Dancinātājs izvairīgi atbildēja. Pašlaik viņš bija zaudējis vadības auklas, tāpēc ka vadīt varēja tikai veselu Prezidentu. Toties galvenais sargs, izmantodams stāvokļa specifiku, augstākās varas sviras bija saņēmis savās rokās.

—   Bet tās bija tikai baumas, — Hvoščinskis atkārtoja. Viņš nevarēja konkurentam neko teikt par Sešu grupas sanāksmi. Viņi visi kā viens bija sapratuši, ka Dudariks jānovāc ne tikai no politiskās arēnas, bet vispār no dzīves. Un principā piekrita šādam risinājumam. Vienīgi Smukulītis bija gurdeni nopurpinājis: «Kāpēc jānogalina? Tas būs precedents… Vienkāršāk būtu piezvanīt un pateikt, lai aizbrauc…»

—   Dudarikam jāizrauga savs pēctecis, un viņa vārds jānosauc tieši Bogomazovam. Būtu labi, ja sarunas laikā izraudzītajam cilvēkam viņš iedotu klausuli.

Hvoščinskis sarosījās.

—       Tam jābūt cilvēkam, kas nedzīvo republikā. Vajadzīgs autoritatīvs čečenu līderis, kas ilgu laiku nodzīvojis Krievijā. Tādam cilvēkam ir cita mentalitāte un ar tādu it vieglāk strādāt.

Sarunas biedra pēdējā frāze Koržovam neko neizteica, un viņš tai nepiegrieza nekādu vērību.

—  Sj od odiet Viktoram Petrovičam Prezidenta rīkojumu. Lai viņš parit pulksten vienpadsmitos piezvana Dudari- kam un atrisina šo problēmu.

Pēc pāris stundām Hvoščinskis piezvanīja Kalnietim.

—   Klausies uzmanīgi, Magomet, — viņš steidzīgi iesāka, un Tepkojevs saprata, ka runa būs par kaut ko ārkārtīgi svarīgu. — Paredzētas nopietnas pārmaiņas. Lielais Papus nolēmis sākt sarunas, bet ne tieši ar Duda- riku. Bogomazovs parīt ar viņu runās par pilnvaru nodošanu citam. Es visus pārliecināju, ka par pēcteci jākļūst tev.

Magomets klusēja, bet sirds pildījās ar prieku. Viņš zināja, ka agrāk vai vēlāk šāds brīdis pienāks.

—  Viktors Petrovičs gaida, ka Dudariks nosauks tavu vārdu, iedos tev klausuli, un tu ar viņu vienosies par personisku tikšanos…

—   Bet ko tad Dudariks?

—  Pirms piecām minūtēm es viņam zvanīju. Nezin kāpēc viņš nav sajūsmā par tavu kandidatūru. Bet viņam nav kur dēties: es viņam skaidri un gaiši pateicu, ka tāda ir Prezidenta un Bogomazova izvēle. Visai Ičkērijai būs labāk, ja tieši tu vadīsi republiku.

— Tur atradīsies daudz tādu, kas nepiekritīs. Tie, kuri paši dzenas pēc prezidenta krēsla.

—  Vārdu sakot, izlido tūlīt. Parit pulksten vienpadsmitos Viktors Petrovičs gaida jūsu zvanu.

—   Paldies, draugs, — Kalnietis pateicās neparasti maigā balsī. — Es to neaizmirsīšu.

* * *

Zemūdenē dzīve nerit tā kā uz zemes un nepavisam ne tā kā uz peldoša kuģa. Noslēgta telpa, reģenerēts gaiss, naidīga vide aiz borta, pastāvīga saspiestība, hipo- dinamija… Dzīvojamās kajītes ir blakus posteņiem, divdesmit soļi turp un atpakaļ brokastīs, pusdienās, vakariņās; labi, ja diennaktī kopā sanāk simt soļi. Organisms pārveidojas: atrofējas muskuļi, slikti sagremojas barība, daudzi lielo vajadzību kārto tikai reizi nedēļā. Tātad — intoksikācija ar visām no tās izrietošām sekām. Gadās pat tā, ka cilvēkam uzmetas čūlas; lai kā ārstētu, tās nepazūd, un puisis no zemūdenes jānoraksta…

Bet galvenais — psihe. Pamēģini trīs vai pat sešus mēnešus nosēdēt tērauda kārbā bez jauniem iespaidiem, kad šaurajos nodalījumos ir vieni un tie paši purni! Labākais draugs, kuru tu pazīsti cauri un cauri, apnīk tā, ka pārvēršas par ienaidnieku. Bet svešs cilvēks pievelk kā magnēts, tāpēc ka viņš tevi pamielo ar jauniem faktiem.

—   Kāpēc es iestājos miličos? — Ļisogruzovs jautāja, bet Čižiks ar interesi klausījās viņa stāstā. — Tāpēc, ka tai branžā visi ir neaizskarami. Ko gribi, to dari, ne par ko tev nebūs jāatbild. Nekad neviens neliecinās pret mentiem, bet savējie savējiem ziepes nevārīs. Senāk vēl baidījās no prokuratūras, bet tagad visi uz vienu roku.

—   Bet kāpēc tad jūsējos ietupina? — Čižiks iebilda. — Katru nedēļu par to raksta avīzēs un rāda televīzijā.

—   Ietupina tos, kas pagalam iekrīt. Piemēram, iekrauj kāclam pa aci, un tā izsprāgst… Jaunu aci neieliksi! Kā lai tādā reizē atmazgājas? Lai gan arī no tādām ķibelēm var izkulties. Bet tas atkarīgs no tā, uz ko esi uzķēries: ja papucītis ir liels šiška vai bagātnieks, tad klape ciet. Bet parasti tādus nedauza. Mizo tikai prastos strādnie- ķeļus, tie jau visos laikos bijuši padevīgi darba lopi…

Saruna Čižikam palīdzēja turēties uz kājām. Sešās aizgājušajās dienās viņš nebija gulējis ilgāk par divdesmit stundām. Arī Ļisogruzovs izskatījās pēc vārīta vēža, jo ne mirkli nebija izgājis no centrālā posteņa. Tie viņa vīri, kas nebija pielikti pie agregātiem un mehānismiem, bija daudz labākā situācijā — normāli gulēja, bet pārējā laikā staigāja pa kreiseri un bargi uzraudzīja matrožus. Bet tādi bija tikai četri: smailģīmis, seskam līdzīgais

Sergejs, krabjveidlgais šauracis Vitālijs un melnīgsnējais šaurpieris Bobs kontrolēja priekšgalu un centrālo posteni, bet tetovētais Vitjka — pakaļgalu, precīzāk sakot, tā vissvarīgāko vietu — piekto kaujas daļu, kuģa enerģētisko sirdi. Otrs četrinieks strādāja kopā ar ekipāžu un tāpat aiz noguruma krita nost no kājām.

—  Ja šodien neuziesim augšā, es vairs ne par ko neatbildēšu, — skaļi noteica stūrmanis kapteiņleitnants Jabločkovs, neslēpdams savu neapmierinātību. — Trīs dienas bez zvaigznēm ir maksimālais ilgums, bet mēs jau sešas diennaktis tās neesam redzējuši. Jājautā, uz kurieni mēs aizstūrēsim? Nesakritība [7] droši vien jau pārsniedz divsimt jūdzes!

«Barrakuda» bija iekļuvusi Indijas okeānā un gāja trīssimt metru dziļumā. Ceļojuma galapunkts tuvojās. Bet ieiet tajā nebija iespējams bez precīzas koordinātu noteikšanas.

— Jāceļas augšā, neko darīt, — Cižiks piekrita, un Ļisogruzovs negribīgi pamāja ar galvu.

—   Labi, ceļamies, bet tikai bez fokusiem!

—  Jā, mēs te rādām īstus fokusus! — sarunā iejaucās Vecais. — Cits guļ, cits snauž, un laiviņa peld! Bet cik tilpnē ūdens, to neviens nezina. Kā turbīna uzvedas — arī nezina. Kur atrodamies — nevienam ne jausmas. Ja tagad uzgulsies pārsvars uz pakaļgalu, izsliesimies stāvu kā svece un noiesim dibenā kā likts. Kas tad to zinās? Vai es nelūdzu to Krabi un Sesku norīkot uz pakaļgala tvertni vai pielikt pie turbīnas? Lūdzu. Un kas no tā? Kā šie staigāja, tā joprojām staigā, pautus tirinādami.

—   Pacelšanās periskopa līmenī! — Cižiks pavēlēja.

* * *

Viņus glāba tas, ka amerikāņu jūras kara spēku avārijas rezervē bez saldūdens muciņas ir arī miniatūrs ūdens atsāļotājs. Avārijā cietis cilvēks tropu apstākļos ar pieciem litriem dzeramā ūdens var iztikt ne vairāk par astoņām dienām. Pēc tam viņš mēģina paciest slāpes, mokošā saules svelmē zaudēdams to ūdeni, kas ir astoņdesmit procenti no ķermeņa svara, un, izžuvis kā mūmija, kādā nepavisam ne jaukā dienā, atmetis visam ar roku, sāk darīt to, ko — un tas pat katram jungām labi zināms — darīt nekādā ziņā nedrīkst: dzert jūras ūdeni. Kaut arī valda uzskats, ka tas neremdē slāpes, patiesībā tā nav vai vismaz daļēji tā nav. Rūgti sāļais šķidrums tik un tā rada atvieglojuma sajūtu, precīzāk sakot, rada ilūziju par slāpju remdēšanu. Bet tikai uz īsu brīdi; cilvēkam jādzer vēl un vēl, bet sāļi un minerālelementi, kas ir okeāna ūdenī, saindē organismu, it īpaši smadzenes, — parādās halucinācijas, uzmācīgas idejas, fobi- jas, un neizbēgams gals kļūst par vistuvākā laika jautājumu.

Krievu akvalangisti klejoja pa okeānu jau divas nedēļas. Viņus glāba lielisks hibrīds — kauss un termoss ar divām pie vadiem piestiprinātām virsmas termoelementa plāksnītēm. Viena tika novietota saulē, kur tā sakarsa līdz piecdesmit grādiem, otra — iegremdēta ūdenī, kur pat viskarstākajā svelmē temperatūra neuzkāpa augstāk par plus četriem grādiem. Rezultātā radās strāva, sākās elektrolīzes process, kura beigu stadijā termosā pilēja saldūdens, bet kausa dibenā nogulsnējās blāvs indīgo vielu slānis. Kauss tika rūpīgi iztīrīts, nogulsnes izmestas okeānā, bet ūdens — izdzerts. Diennaktī šī ierīce attīrīja apmēram clivus litrus — par maz, lai cilvēkam būtu komfortabla pašsajūta, bet pietiekami, lai uzturētu dzīvības spēkus.

—   Es droši vien nekad vairs nevarēšu ēst zivis, — sacīja Jeršovs, ar riebumu apskatīdams kaltētas makreles kumosu.

—  Vajadzēja taupīgāk apieties ar neaizskaramo rezervi, — Kisļakovs īgni atsaucās. — Zivis pārmaiņus ar konserviem un koncentrātiem ir pavisam kas cits nekā vienas vienīgas zivis.

—   Kāpēc tad tu tā nerīkojies ar savu tiesu?

—  Tāpēc, ka rīkojos tāpat kā jūs… Pietrūka apdoma, — Kisļakovs atcirta un bez jebkādas pārejas turpināja: — Kur tad galu galā ir jūsu kuģi, lidmašīnas, zemūdenes?

—  Vai tev tās zemūdenes nav apriebušās?

—   Nē. Man vajadzīgs peldrīks, kas būtu vismaz simtreiz lielāks par šo bļodu. Un zvēru pie zemes un debesīm, ka vairs neļaušu sevi pārmest pār bortu kā kucēnu!

Jeremejevs klusēdams tīrīja atsāļotāja kausu. Ceļabiedru pastāvīgie ķīviņi stipri kaitināja, bet viņš saprata, ka tie ir slimīgi ekstremālās situācijas augli, un centās turēt sevi rokās. Viņš vairs necerēja uz izglābšanos, acīmredzot viņi atrodas tālu no pasažieru trasēm. Atlika paļauties tikai uz brīnumu. Bet kā bijušais komunists, kas piedalījies ne vienā vien simtā politisko mācību nodarbību, viņš zināja, ka brīnumu nav.

Īstenībā gluži tā nemaz nav. Dialektiskais materiālisms pilnīgi noliedz evaņģēlija brīnumus: nevainīgu ieņemšanu, staigāšanu pa ūdens virsu, augšāmcelšanos no miroņiem… Bet no zinātniskā viedokļa par brīnumu tiek uzskatīts arī pilnīgi materiālistisks notikums, kura iespējamība ir gaužām maza. Prāvs laimests loterijā vai — mūsdienām atbilstoši — ruletē. Sešu dvīņu piedzimšana. Laimīga nokrišana no četrpadsmitā stāva. Vaterlo kaujas vietā arheologi atrada krustveida priekšmetu: noskaidrojās, ka divas lodes gaisā saskrējušās un viena ieurbušies otrā. Un zemūdens kreiseris, kas iznirst no dzelmes, lai pēc zvaigznēm noteiktu savu atrašanās vietu, var parādīties blakus laivai, kurā sēž okeāna plašumos pazuduši cilvēki.

Kaut arī šāda gadījuma ticamība bija kā viens pret miljardu, brīnums tomēr bija noticis.

—  Skatieties! Skatieties! — Kisļakovs piepeši iekliedzās, pacēlis pirkstu kā ceļa rādītāju, un viņa seja saviebās nervozā grimasē. — Skatieties!

Vairāk neko viņš neteica, un Jeremejevam iešāvās prātā doma, ka vecākā leitnanta psihes izturības krājums izsīcis un laivā parādījies ārprāts. Bet arī Jeršovs, pagriezies uz Kisļakova norādīto pusi, atvēra muti un, valodu zaudējis, sāka vicināt rokas un pievērsa sev komandiera uzmanību.

Simt metru attālumā no ūdens rēgojās ārā zemūdenes periskops.

—   Pie airiem, ātri! — Jeremejevs pavēlēja. Viņus varēja nepamanīt vai pamanīt, bet neuzņemt. Nav zināms, kas tā par zemūdeni, kam tā pieder un kādu uzdevumu izpilda. Pilnīgi iespējams, ka, ieraudzījis tuvumā cilvēkus, tās komandieris pieņem lēmumu par tūlītēju ieniršanu.

Jeršovs un Kisjakovs steidzīgi ielika dūralumīnija airus un sāka dzīt laivu uz periskopa pusi. Visi trīs kliedza pilnā rīklē un vicināja rokas, pūlēdamies pievērst sev uzmanību. Bet Cižiks arī bez tā viņus tūlīt bija ieraudzījis.

—  Blakus ir laiva, tajā trīs cilvēki. Acīmredzot cietuši avāriju, — viņš sacīja, neatraudamies no okulāra.

—  Bez fokusiem! — Ļisogruzovs atkārtoja. — Padod man… Jā, tā izskatās…

Iestājās klusums. Pēc visām starptautisko tiesību normām ikvienam kuģim, kas sastop avārijā cietušus cilvēkus, jāsniedz tiem palīdzība. Taču «Barrakuda» diezin vai bija pieskaitāma pie tiem kuģiem, kas ievēro kaut kādas tiesību normas — kā nacionālās, tā arī starptautiskās normas.

—   Kas par satrāpīšanos! — Ļisogruzovs izbrīnījies noburkšķēja. — Tieši tāpat kā izšaut atmuguriski un trāpīt gaisā pamestai kapeikai…

—   Viņiem jāpalīdz, — Čižiks sacīja. Jūras kodeksa pamatpostulāti viņa apziņā izlauzās cauri visiem uzslāņo- jumiem.

—  Jāpalīdz. Bet… Ar ko mēs varam palīdzēt? — Ļisogruzovs domīgi ieminējās. Arī viņā kādreiz bija potētas jūrnieku uzvedības pamatnormas. «Šodien tu izglābi avārijā cietušo, rīt viņš izglābs tevi.» Bet tas bija sen. Tagadējais Ļisogruzovs nodomāja, ka nevajadzēja iznirt, tad nebūtu radušās liekas problēmas. Bet arī bez izniršanas nav iespējams iztikt, to viņš ļoti labi saprata. Tātad liktenis.

—   Jūs sakāt — trīs? — Vecais jautāja. — Tieši trīs vīri vajadzīgi pakaļgala tilpnēs. Nav nekā sarežģīta, ātri apmācīsim…

—   Nē-ē… — Bijušais zemūdeņu skolas kursants pagrozīja galvu. — Izlīdzēt ar ūdeni, ar ēdamo — to var, bet uzņemt uz borta… tas ir pavisam kas cits.

—   Ar ko viņi tevi traucēs? — Kazakovs dusmīgi noprasīja. — Vai ar to, ka stāsies pie darba un nodrošinās kuģa funkcionēšanu? Vai ar to, ka paliks dzīvi?

—  Airē uz mūsu pusi pēdējiem spēkiem, — Cižiks klusi pavēstīja. — It kā sajustu, ka varam viņus pamest. Nē, tādi nelieši mēs neesam!

—   Divus pie sūkņiem, vienu pie turbīnas un dzesēšanas mašīnas, — Vecais jau izrīkoja. — Citādi varam palikt pusceļā. Paraduši paļauties uz labu laimi… bet uz astes nostāties negribi? Re, kādas tās lietas!

—   Uzpeldam! — Čižiks izlēma. Galu galā viņš ir kuģa komandieris. Ļisogruzovs neko neteica. Acīmredzot klusībā bija nospriedis, ka trīs novārguši jūrnieki nevar

viņam kaitēt.

>

Pēc dažām minūtēm glābšanas laiva jau berzās gar «Barrakudas» gumijas apšuvi.

—   Kas jūs esat? — Cižiks uzsauca no komandtiltiņa.

—   Savējie! — Kisļakovs priecīgi atkliedza pretim. — Krievijas jūrnieki.

—  Tas nu ga-a-an! — Vecais novilka. — Kas gan tam noticēs…

Un tūlīt ķērās vērsim pie ragiem:

—  Ar sūkņiem strādāt varat?

—   Kas tacf tur liels!

—   Kāpiet augšā!

Trīs izvārguši, tropiskās saules apsvilināti cilvēki uzkāpa uz K-755 klāja. Pēc Ļisogruzova un viņam blakus stāvošo Krabja un Seska domām, šie cilvēki nevarēja būt viņiem bīstami. Bet viņi maldījās. Atmosfēra uz «Barrakudas» ārēji likās klusa un mierīga, tomēr būtībā tā bija sasprindzināta un eksplozīva. Kreisera ekipāža bija samierinājusies ar likteni tikai tādēļ, ka neprata tieši pretoties apbruņotajam ienaidniekam. Ļiskovs, kurš joprojām slēpās pakaļgala nodalījumos, ne ar ko nebija samierinājies, bet viņš bija tikai sevišķās daļas ierēdnis un nespēja doties tuvcīņā ne ar ieroci rokā, ne ar savu fizisko spēku. Turpretim tie vīri, kas bija uzkāpuši uz zemūdenes klāja, tieši to spēja — viņi prata iznīcināt pretinieka dzīvo spēku, kontaktējoties ar to tuvcīņā. Turklāt tā bija vinu vienīgā misija. Viņu uzņemšana uz kuģa bija tas pats kas degļa ielikšana zem galda pamestā apputējušā granātā.

—   Ieniršana! — Čižiks pavēlēja. Lūka aizvērās, un zemūdene iegrima. Okeāna viļņos palika šūpojamies tikai gumijas glābšanas laiva — iemesls vēl vienai leģendai par cilvēku pazušanu okeānu plašumos.

* * *

Aizgājušajos gados atoma tunelis praktiski nebija pārvērties. Sļivins un Ali pa to skrēja dziļāk sopkā, lavie- rēdami starp viļņu slāpētāju tērauda plāksnēm un aizvien vairāk attālinādamies no apgaismotās ieejas zonas.

—   Šeit viņi mūs vairs nesasniegs, — konstruktors aizelsies aiztrūkstošā balsī sacīja. — Bet ir nu gan, šauj virsū bez brīdināšanas! Mahmuds pagalam, varēja nošaut arī mūs. Kādi nelieši! Labi, ka tu paguvi mani laikā ievilkt iekšā.

Policijas psihologiem ir pazīstama šī fenomenālā situācija, kad ķīlnieks solidarizējas ar teroristiem, kas viņu sagrābuši, un pretojas kārtības sargāšanas spēkiem, kas tiem uzbrūk. Šī garīgā satricinājuma pamatā ir stresa stāvoklis, kurā ieslēdzas tā saucamā zemākā tipa privi- leģēšanas stratēģija: ķīlniekiem liekas, ka bandīti, kas gūstā ar viņiem apietas bez acīm redzama ļaunuma, ir «tie labie», bet policisti, kas veic operāciju, — «sliktie», jo šajā brīdī briesmas draud no viņiem. Krievijā «pateicīgā ķīlnieka» sindroms parādījās pēc nepieredzētajiem terora aktiem Budjonovskā un Kizļarā: nelaimīgie, pagalam nomocītie cilvēki, izrāvušies no asiņainajām šausmām, pilnīgi aizmirsa tos, kas bija vainīgi viņu ciešanās, slavēja bandītus par padotajiem maizes kumosiem un nolādēja īpašo uzdevumu vienības kaujiniekus, kas bija šāvuši uz bandītiem un tātad — arī uz viņiem…

—   Kā tev šķiet, Ali, ko vēl viņi izdomās? Zini, ja viņi bāzīsies virsū, es ņemšu to automātu…

Terorists klusēja. Viņam bija izredzes sasniegt kāroto mērķi, piekļūt pie zelta atslēgas, kas spēj atvērt visas durvis. Ar šo atslēgu viņš izkulsies no šejienes, dabūs lidmašīnu un atgriezīsies mājās ar vēl vienu uzvaru. Nožēlojamajam cilvēciņam, kas velkas nopakaļ, nav nekādu izredžu, viņš kalpo tikai par to atslēgu, ar kuru atdarīt šo eju un piekļūt pie svētās uguns; viņa dzīves ceļš iet uz beigām, un nāve būs tikpat necila kā viss aizvadītais mūžs. Tāpēc Ali pret viņu bija pilnīgi vienaldzīgs. Mazliet žēl Mahmuda, bet, tāpat kā visi džihadas kaujinieki, viņš zināja, uz ko iet, augstu nevērtēja laicīgo zemes dzīvi un centās iekļūt paradīzē, kurā tagad droši vien jau iekļuvis.

Horizontālā eja nebija būvēta ilgam mūžam. Kabatas baterijas staru kūlis uztaustīja nosēdušās sienas ar lēzenām nobirumu nogāzēm, salīkušiem balsta statņiem, ar zemi apbirušas šaursliežu dzelzceļa sliecies, nokritušus baļķus…

—   Labi, ka paguvām, — Sļivins priecīgi ieminējās, — pēc gada te neviens vairs netiks uz priekšu…

Ali neatbildēja. «Pateicīgo ķīlnieku» fenomens viņam bija pazīstams no personīgās pieredzes. Viņi, tā teikt, nojūdzas — viņi nespēj saprātīgi domāt, nespēj aptvert īstenību. Bet pietiek visu acu priekšā vienu no viņiem nošaut, «pateicība» tai pašā mirklī izgaist. Labi vēl, ka šis idiots nav jāstiepj, rau, kā viņš skrien, pat ievainojumu aizmirsis. Jādomā, ka viņš ir tikai ieskrambāts, bet pats Ali ir nopietni ievainots — plecs kā mēms un asinis tek neapstādamās. Tas ir slikti. Bumbu nedrīkst izlaist no rokām, tāpēc medicīniskā palīdzība nav iespējama līdz tam brīdim, kad viņš nokļūs pie savējiem. Taču tad jau var būt par vēlu un roka būs jānogriež. Bet kas gan ir viena roka salīdzinājumā ar islama triumfu! Sīks, bet cīpslains un nikns tuksneša vilks, kas iekritis slazdā, ņem un atgrauž sev ķepu un dzīvo tālāk — klibs, tomēr joprojām bīstams. Arī viņš pratīs iztikt tikai ar labo — gan šaut, gan nospiest spridzekļa pogu, bet jaunie džiha- dieši viņam pielādēs ieroci un piegādās mīnas.

Viļņu slāpētāju zona beidzās, un grūtais slaloms bija galā. Tunelis, ko vairs nepieblīvēja tērauda ekrāni, uzreiz kļuva plašāks. Pēdējos piecdesmit metrus Karotājs pārvarēja parastiem atsperīgiem soļiem, bet Sļivins — tik tikko ļenganās kājas vilkdams. Viņi bija sasnieguši astoņsimt metru garā tuneļa galu un apstājās pie aklas sienas, kas bija izveidota no sapresētas akmeņainas zemes. Tās priekšā rēgojās apaļa, rūpīgi betonēta lādiņa iedobe. Šīs trīs metru dziļās betona glāzes dibenā gulēja vadiem apmudžināts priekšmets, kas izskatījās pēc pieclitru alus muciņas. Sļivins un Ali stāvēja cieši blakus viens otram kā brāļi vai domubiedri. Bet redzēja katrs savu — pilnīgi atšķirīgu ainu.

Terorists — dzīves mērķi, pēc kura bija tiecies gadu gadiem, nepieredzēta spēka un varenības avotu, burvju rīkstīti, kas spēj vinu no ienaidnieku aplenktā pazemes krātiņa pārcelt uz dzimtajiem novadiem, kur gaida jauni varoņdarbi un mūžīga slava.

Konstruktors — tuneļa galu, aklu sienu, strupceļu. Tālāk ceļa nav, nav kur bēgt, nav uz ko paļauties. Beigas. Siena. Tas ir gals.

—  Palīdzi man, draugs, — Ali lūdza, un Sļivins iztapīgi novilka viņam jaku, pārgrieza piedurkni, uz abām ievainojuma brūcēm uzlika tamponus no individuālās paketes, roku apsaitēja, cenzdamies marles saiti savilkt pēc iespējas ciešāk, kā vēlējās likteņa biedrs.

—  Gatavs! — Sļivins noteica. Viņš bija ļoti centies un tagad sajuta, ka viss izdevies, kā nākas.

—   Pat roku var pakustināt, — Ali konstatēja. Sļivins gaidīja uzslavu, bet tā nenāca.

—  Noliec bumbu šeit! — Ali pavēlēja, un konstruktors atkal atcerējās, ka viņi nav ne draugi, ne biedri, ka viņi ir tikai darījuma partneri: viens pārdod preci, otrs to pērk. Tiesa gan, viņš nespēja aptvert, kā var īstenot slepenu darījumu, kad viņi ir atmaskoti un viņiem pa pēdām seko vajātāji.

Pa ļodzīgām metāla kāpnēm Pārdevējs nokāpa lejā, atvienoja vairs nevajadzīgos vadus un ar mokām smago fugasu izcēla no betona bedres. Ali pārlaida plaukstu pār gludo tērauda korpusu un laimīgi pasmaidīja.

—   Laba bumba…

Konstruktors grasījās viņam paskaidrot, ka par bumbu sauc to, ko uz mērķi nomet no gaisa, tāpēc šis ir diversijas fugass, nevis bumba. Bet nepaguva.

—   Uzvelc! — Ali pavēlēja, un pēc balss noskaņas Sļi- vins saprata, ka pretošanās būtu veltīga. Bet šādas pavēles izpildīšana būtu tas pats kas pašnāvība. Viņi bija vienojušies par pārdošanu, nevis par lādiņa uzspridzināšanu.

—   Kāpēc? — Sļivins jautāja, gribēdams izteikt visus prātā ienākušos iebildumus, bet Ali spēji satvēra viņu aiz auss, nolieca viņa galvu, savicināja ievainoto roku, un asas sāpes iecirtās visā viņa ķermenī. Pa vaigu un kaklu sāka plūst silts šķidrums.

—  Se, ņem! — Ali kaut ko ielika viņam saujā; Sļivins nodomāja, ka tā ir marles saite, bet plaukstā bija kaut kas silts un asiņains. Ali iespīdināja bateriju, un konstruktors ieraudzīja, ka uz delnas guļ viņa paša auss.

—  Ā-ā-ā! — viņš iekliegdamies atlēca malā un asiņaino saplosītās miesas gabalu iemeta tumsā. Tūdaļ smadzenēs pavīdēja doma, ka tas jāpaceļ, jāietin polietilēna plēvē kopā ar ledus gabaliņiem un jāsaglabā, lai ķirurgi varētu ausi piešūt. To visu viņš kādreiz bija izlasījis avīzē, bet pašreiz it kā derīgais padoms šķita muļķīgs un nekam nederīgs.

—  Uzvelc to! — Ali atkārtoja tādā pašā tonī. Sļivins pieplaka pie fugasa. Pateicības sindroms bija izgaisis. Tā vietā apziņā pulsēja mežonīgas šausmas. Cilvēks, kas nelielas vilcināšanās dēļ spēj nogriezt ausi, par nepaklausi- šanu sagraizīs viņu gabalu gabalos. Pārdevējs tagad bija gatavs izpildīt jebkādu terorista rīkojumu.

Pulksteņmehānisma elektronika darbojās normāli, konstruktors uzstādīja datumu un laiku. Lai izslēgtu drošinātāju, bija vajadzīgi divi cilvēki, un viņš parādīja Ali, kādas sviras sinhroni jānospiež.

—  Kārtībā… — Sļivins pavēstīja un tikai tagad uzdrīkstējās pie asiņainās brūces piespiest saņurcītu kabatlakatiņu.

—  Kā jāuzspridzina? — Ali, ko bija aizgrābusi lādiņa atdzīvināšanas procedūra, strupi noprasīja.

Sļivins nekavējoties parādīja.

—   Novelc mēteli! Šo nogriez, bet šai vietā sasien…— Karotājs pavēlēja, viņš prata pakļaut cilvēkus tā, ka tie bez ierunām viņam paklausīja. Pārdevējs darbojās kā automāts.

—  Uzvelc man uz kakla… Bet te ieliec bumbu…

Tāpat kā mātes mēdz nēsāt bērnus īpašās krūšu somās, tā sauktajās ķengurenēs, terorists piestiprināja pie sevis fugasu.

—   Ejam ārā! Ja sadomāsi kaut ko greizu, uz vietas būsi pagalam, — Ali noteica un piegrūda Pārdevējam pistoli pie sāna. Viņi gāja ārā no tumsas valstības, nesdami potenciālu elli uz lielo pasauli, kura neko nenojauta par Pastarās tiesas tuvošanos. Tikai vienam cilvēkam intuīcija teica, ka tuvojas lielas briesmas.

—  Man tas viss gaužām nepatīk, — Karls sacīja, nepaskaidrodams, kas īsti viņam nepatīk. — Jālien tai bedrē iekšā…

Francs sarauca pieri un pastaipīja piedurknes, kas bija pielipušas pie nobrāztajiem elkoņiem.

—   Kāpēc? Viņi no turienes nevar izsprukt.

Nesākdams cfiskusiju, Karls klusēdams pārlaida skatienu pārējiem.

—   Protams, Kari, šeit ir tikai viena ieeja, — Pjērs atbalstīja biedru. Gors pamāja ar galvu. Pēc izskata spriežot, Riks un Pols solidarizējās ar vairākumu. Diezin vai kāds no viņiem baidījās. Viņi tikai negribēja darīt vairāk nekā pienākas un pārlieku palielināt risku. Karotājs iesprostots lamatās, tādēļ atliek tikai ierīkot slēpni pie ieejas un iegūt taktisku priekšrocību. Nav nekādas vajadzības šī sātana dēļ līst pazemē, kur būtu jāsargās no vina lodēm.

Karls paraustīja plecus. Viņš būtu varējis pavēlēt, taču nolēma rīkoties tāpat kā parasti. Ne vārda neteicis, viņš pagriezās un ielīda šaurajā, šķautņainajā spraugā, kas uz vecā betona pelēcīgā fona rēgojās kā melna acs. Baterijas viņam nebija, viņš gāja gandrīz akli, bridi pa brīdim apgaismodams ceļu ar sērkociņiem un paļaudamies uz dzīvniecisku jušanas spēju. Dažas reizes viņš atdūrās pret viļņu slāpētājiem, kas oda pēc sarūsējuša metāla, bet drīz apjauta vairogu sistēmu un nekļūdīgi tos apgāja. Dzīvu būtni viņš spēja sajust no liela attāluma, tāpēc nebaidījās no piepeša uzbrukuma. Viņš nevarēja sev skaidri pateikt, kāpēc ielīdis šai tumšajā, šķēršļiem pieblīvētajā tunelī. Biedru argumenti visumā bija saprātīgi, bet viņš zināja, ka tie nav pareizi.

Karls jau bija nogājis gandrīz pusceļu, kad ieraudzīja baterijas gaismu, kas nāca pretim. Sataustījis tuvāko vairogu, viņš aiztupās aiz tā uz vienas kājas un sagatavoja ieroci. Atlika nogaidīt un nošaut to, kas pienāks droša tēmējuma distancē. Viņš zināja, ka tunelī ir tikai ienaidnieki, tāpēc pārpratums nevarēja notikt. Gaismas kūlis tuvojās, jau bija sadzirdami soļi, un pēc brītiņa viņš jau varēja konstatēt, ka nāk divi cilvēki. Bet tas neko nemainīja.

Karotājs piepeši sajuta, ka priekšā paslēpušās briesmas. Viņš neko nebija ne redzējis, ne dzirdējis, tomēr nojauta, ka biezajā tumsā kaut kas slēpjas. Izdzēsis bateriju, viņš nogūlās uz mitrās zemes un parāva Sļivinu aiz biksēm. Tas skaļi nokrita blakus. Cita pēc citas aizritēja minūtes, terorists sasprindzināja ožu, dzirdi un redzi, tomēr tumsa neko neizdeva. Mazāk pieredzējis cilvēks būtu nospļāvies un gājis tālāk, taču ne Karotājs.

—  Ei tu, es tevi pamanīju! — viņš aizsmakušā balsī uzkliedza. — Nāc ārā, aprunāsimies!

Tunelī nebija ne skaņas, ne kustības.

—   Saki — ko tev vajag?

Un atkal pilnīgs klusums.

—   Man ir ķīlnieks, viņš ies pa priekšu, — Karotājs brīdināja, zinādams, ka šāds paņēmiens vienmēr iedarbojas.

Nekādas atbildes.

—  Ej pa priekšu un dziedi dziesmu! — viņš pavēlēja Sļivinam.

—   Dziesmu?

—  Vienalga, runā kaut ko, skaiti, bet neapklusti ne bridi. Citādi es tevi nožmiegšu. Ņem bateriju!

Baterija bija tikai viena, bet pašreiz bija svarīgi tikt skaidrībā par briesmām, kas uzglūn ceļa turpinājumā. Ja šis pamesls sadomās aizbēgt, viņš aizmirsīs izdzēst gaismu un viņu varēs nošaut.

Sļivins lēni virzījās uz izeju.

—   «Reiz mežā dzima eglīte…» — viņš dziedāja drebelīgā balsī. — «Reiz mežā dzima eglīte…»

Acīmredzot viņam galvā kaut kas bija aizķīlējies, viņš atcerējās tikai vienu rinclu no vienīgās dziesmiņas, kas bija saglabājusies atmiņā kopš bezrūpīgās bērnības.

—   «Reiz mežā dzima eglīte…»

Karotāja aprēķins bija vienkāršs: ja ķīlnieku pievāks, viņa balss kaut īsu bridi apklusīs. Protams, policists viņam var likt iedziedaties no jauna, bet tad jau viss būs skaidrs.

—   «Reiz mežā dzima eglīte…»

Bet Karls pat nedomāja sarežģīt savas rīcības shēmu.

Blaukš! Dobji noskanēja šāviens, dzirksteļodams no- švīkstēja uguns zibsnis. Ar īsu iekliedzienu Sļivins nogāzās augšpēdu. Baterija aizlidoja līdz sienai un bezjēdzīgi apgaismoja grubuļaino zemi.

—  Tas taču ir ķīlnieks! — Karotājs ieaurojās. — Tu noslepkavoji ķīlnieku!

Viņa praksē tas notika pirmo reizi. Nezināmais policists ķīlnieku nošāva uz līdzenas vietas, lai gan viņam vajadzēja maksimāli mēģināt to glābt: sākt sarunas, tielēties, piedāvāt dažādus variantus situācijas atrisināšanai. Līdz ar to viņš bija izsitis kārtis teroristam no rokām.

—  Tu noslepkavoji kīlnieku! — Karotājs atkārtoja, cerēdams policistu apmulsināt, pamodināt viņa sirdsapziņu, panākt, ka viņš zaudē pašsavaldību. — Par to tevi tiesās! Par tevi rakstīs avīzēs!

—   Pie velna! Tūlīt nolaidīšu no kājām ari tevi!

Likās, ka tā ir kāda robota balss, ka ielauzusies naktī: mehāniskas skaņas, kurās nebija nekādu emociju. Bezbailīgajam Karotājam mirkli kļuva baisi ap sirdi. Bet viņš tūlīt atkratījās no nepatīkamās jutoņas. Galu galā viņam bija vēl viens trumpis…

—  Manās rokās ir atombumba; ja manas prasības netiks izpildītas, es to uzspridzināšu, — viņš izkliedza profesionālā balsī. — Paziņojiet varas iestādēm: man vajadzīga lidmašīna un brīva izlidošana uz valsti, kuru norādīšu.

—  Vai raķete tev nav vajadzīga? Lai aizlidotu uz Mēnesi. Es varu palīdzēt… — mehāniskā balss atbildēja.

—  Tad es uzspridzināšu bumbu! — Karotājs nesavaldīgi iespiedzās.

—   Spridzini! Tāpēc jau tunelis uzbūvēts. Bet laukā es tevi nelaidīšu, — Karls brīdināja, saprazdams, ka viņam atlicis dzīvot vēl tikai dažas minūtes. Viņš zināja, ka šāds brīdis kādreiz pienāks, un bija tam gatavs. Šis asinskārīgais izdzimtenis ar atombumbu var nodarīt lielu postu. Bet viņš šo nelieti iesprostojis tunelī, kur sprādziens neradīs lielu ļaunumu. Karls vienmēr bija apzinājies savu spēku, bet pašreiz sajuta, ka ir stiprāks par atombumbu, un viņa enerģija dubultojās.

—  Varbūt sarunāsim? — Karotājs jautāja, un viņa balss drebēja. Trumpji, ar kuriem viņam bija laimējies visu mūžu, šoreiz neiedarbojās. — Tu taču negribi mirt?

—   Man tas pie vienas vietas. Met visu zemē, pacel ķepas un nāc ārā! Tā ir visa mūsu saruna.

—  Vai tu nešausi? — Karotājs jautāja. Viņš bija gatavs atsprādzēt bumbu. Ja jau tā nedod vajadzīgo efektu… Labāk padoties un dzīvot nekā izlaist garu tieši šai vietā un šai brīdī. Dzīvam cilvēkam ir cerība — advokāti, draugi no džihadas, lielas naudas summas… Mironim nav nekādu cerību.

—  Aizveries un pacel ķepas! — Karls atkārtoja. Karotājs bija īsts sātans ar tūkstošiem visvisādu viltību, un tāpēc, lai neuzķertos ne uz vienu no tām, Karls bija cieši apņēmies neizlaist viņu no tuneļa dzīvu. Un terorists to sajuta.

—  Tādā gadījumā, — viņš histēriski iesaucās, pielēk- dams kājās, — par godu Allāham!

Arī Karls pielēca kājās.

—  Aizbāz muti, aptaurētais ķēms!

Zeme salīgojās. Verdoša baltas uguns bumba apžilbinoši apspīdēja tuneli un, sakausēdama zemi, saliekdama leņķī uzstādītos tērauda vairogus, rāvās uz abām pusēm. Notrīcēja aklā siena, virs sopkas galotnes pacēlās milzīgs putekļu stabs. Pretviļņu sistēma slāpēja briesmīgo enerģiju, bet sprādziens notika virs padziļinājuma līmeņa un pārāk tuvu izejai. Uguns straume izsita betona slēg- plāksni un, zaudēdama spēku, apšļāca Pjēru, Riku un Polu, kas stāvēja pretim ejai. Francs un Gors bija aizgājuši pie pamestā džipa un tāpēc palika dzīvi. Grūdiens viņus notrieca no kājām, apdullinošais grāviens aizsita ausis. Kad viņi atguvās, kataklizma bija beigusies, no elles cauruma plūda ārā biezi, melni dūmi.

* * *

Viņi gāja pa šaurām kalnu taciņām, kas brīžiem vijās starp klinšainām nogāzēm, brīžiem piekļāvās dziļām kraujām, reizēm stāvus kāpa augšup, reizēm strauji laidās lejup. Nebija ieteicams izraisīt akmeņu nogruvumus, krist, iegāzties bezdibenī. Bet, ja kaut kas tamlīdzīgs notiktu, nevajadzētu tvert biedrus aiz rokas vai kājas, bet vajadzētu klusēt. Karpenko zināja, ka abi noteikumi tiktu izpildīti. Bet pagaidām visas klizmas gāja secen: palīdzēja infrasarkanās brilles, ar tām kaujinieki īpaši uzmanīgi pārvarēja bīstamās vietas. Un tomēr ceļš varēja būt labāks: pēc tāda pārgājiena būs grūti iesaistīties kaujā.

—  Toties šeit nav posteņu, — Makojevs negaidīti sacīja, it kā prastu lasīt domas. — No šīs puses ienaidniekus negaida.

—  Cik vinu tur ir? — Karpenko tikai tagad iedomājās pavaicāt. Atbildei nebija praktiskas nozīmes, jo «Baltais ērglis» izpildīs uzdevumu jebkuros apstākļos. Taču ikvienam, pat cilvēkam, kas ar pašu velnu ticies, gribas apsvērt izredzes palikt dzīvam.

—   Cilvēku divdesmit… Bez tam vēl Maskavas grupa. Ar to viņš ļoti lepojas.

—   Kas tad tā tāda?

—   Augstas klases krievu profesionāļi. Personīgā apsardze. Ja jāsauc lietas īstajā vārdā — aizsardzība pret savējiem. Redzi, mums ir daudz klanu, katram savas intereses, viss ir saistīts krustām šķērsām… Cilvēka drošība šeit galu galā ir atkarīga no dzimtas lieluma un spēka. Bet viņa dzimta ir ļoti vāja. Vai zini, ko tulkojumā nozīmē viņa uzvārds? Nodevu maksātājs! Ja kāds gribēs viņu novākt, katrā ziņā tas atradīs līdzekli, kā to izdarīt. Bet krievi ne ar vienu nav saistīti un kalpo vienīgi viņam.

—  Algotņi?

—   Laikam gan.

—  Vai daudz?

—  Apmēram desmit. Bet katrs ir piecu vīru vērts. Mūsējie pamēģināja. Viņi taču jūtas aizskarti: kā tad tā — neticīgos vērtē augstāk par kalnos dzimušiem vīriem? Tāpēc sarīkoja tādas kā sacensības… kāvās it kā joka pēc, bet patiesībā tas bija pa īstam. Mūsējie pateicās Allāham, ka palikuši dzīvi.

Karpenko nolamājās trekniem vārdiem.

—  Es visus algotņus pakārtu. Tāpat kā kara laikā vla- soviešus.

—  Tas bija kara laikā… Bet tagad — vai tagad jūs daudzus esat pakāruši? Vai nošāvuši? Vai iesēdinājuši cietumā? Basajevs vienā mierā braukā pa Grozniju, sniedz intervijas. Dudariks uzstājas vietējā televīzijā, fotografējas presei. Mashadovs ar gudru ģīmi ved sarunas. Arī Radujevu jūs palaidāt vaļā un pamētāt nesodītu, bet viņš izdarīja kļūdu, aizvainodams avāriešus, par to samaksāja viņa tēvs un ari viņš pats. Bet ļaudis to redz un izdara secinājumus: vienus var aiztikt, citus ne…

—  Es tos lēmumus nepieņēmu… — Karpenko pikti atcirta.

—  Bet mēs, ko lai darām mēs, tā saucamā republikas likumīgā vara? — Makojevs bija tik stipri iededzies, ka nevarēja rimties. — Ja mēs esam vara, bet viņi — bandīti, tad kāpēc jūs ar viņiem vedat sarunas? Kāpēc ļaujat nogalināt tos, kas jūs aizstāv? Ja esat atnākuši atjaunot konstitucionālo kārtību, tad kāpēc, šo kārtību neatjaunojuši, sākat izvest karaspēku? Cilvēki jums netic un ved divkosīgu spēli, palīdzēdami bandītiem. Kas var viņiem pārmest? Armija rīt aizies, bet viņiem nodīrās ādu.

—   Kāpēc tu palīdzi mums?

—   Es nepalīdzu jums. Es palīdzu tev. Un pēc operācijas aiziešu kopā ar tevi, tāpēc ka par manu rīcību viņi tik un tā uzzinās. Nezinu, kā, bet uzzinās. Visi mani tuvākie radinieki dzīvo Krievijā, tāpēc es esmu drosmīgāks nekā tie, kas baidās par vecākiem, sievām, bērniem… Bet es arī neticu jūsu vadītājiem un uz viņiem nepaļaujos. Kas cits bez manis paša un manas dzimtas man palīdzēs? Prezidents, premjers, aizsardzības ministrs? Viņiem ir savas rūpes, viņiem nav laika raizēties par mani…

Atlikušos kilometrus viņi pieveica klusēdami. Grupa bija izstiepusies simt metru garumā, sasalusi zeme mazliet skrapstēja zem biezajām, rievotajām speciālo puszābaku zolēm, tomēr pēdas uz akmeņainās grunts nepalika. Šī vairs nebija Krievzeme, šī bija sveša un naidīga du- hānu, basmaču, modžahedu, čičiku zeme.

Makojevs, Karpenko un Samsonovs gāja pa priekšu, grupu noslēdza Koroļovs, Voronovs un Kokorins. Vispārējais sasprindzinājums pastiprinājās ar katru soli tāpat kā atmosfēras elektrība pirms pirmajiem pērkona dārdie- niem. Pret Kaukāza nakti pavērstie stobri bija gatavi ik brīdi bez trokšņa izšļākt svina lietus strūklas.

Ausis sāka uztvert tālas, neskaidras skaņas, drīz kļuva skaidrs, ka tās ir suņu rejas. Tagad grupa virzījās uz priekšu gluži kā pēc radiobākas signāliem. Aiz nākamā pagrieziena pavērās skats uz plakankalni, dažas drebelīgas uguntiņas dzina prom tumsu no blīvi sabūvētu māju šīfera jumtiem. Drūma nakts, kalnu virsotnes, kas aizsedz zvaigžņotās debesis, kalnu ciems ar vienu vienīgu apgaismotu ielu, niknu, gandrīz nepiejaucētu suņu riešana — no tā visa nāca nepierastas pirmatnējas mežonības dvesma. Mežonīga bija neauglīgā zeme, cietsirdīgās paražas, gadsimtu dzīlēs iesakņojušās cilšu un dzimtu attiecības…

Bet arī grupas locekļi nebija diezin cik līdzīgi civilizētiem cilvēkiem. Tuvodamies mērķim, viņi bez īpašas norunas saņēma zobos šaujošo nažu asmeņus, izvērsa Steč- kina pistoļu un automātu stobrus vienlaiku šaušanai. Naktsredzes aparāts, kas aizsedza sejas augšdaļu, uzlika punktu uz «i», pārvērzdams viņus par robotveidīgiem slepkavām no fantastiskas kriminālfilmas.

Sadalījusies kaujas pāros un turēdamās nostāk no ielas laternām, grupa paslepu lavījās ciemā. Gandrīz nevienā mājā nespīdēja gaisma, pagalmos suņi, ķēdes žvadzinādami, rēja kā negudri. Šāds trokšņa fons uzbrucējiem bija izdevīgs, jo maskēja viņu virzīšanos uz priekšu. Ma- kojevs ar plaukstas vēzienu norādīja uz mērķi — glītu divstāvu savrupmāju aiz augsta ķieģeļu žoga. Baisās figūras, kam acu vietā bija okulāri un zobos vizēja naža asmens, ielenca māju puslokā. Bet šāda veida operācijās reti kad izdodas palikt nepamanītiem līdz pašam trieciena sākumam. Visbiežāk nejaušības dēļ sasprindzinājumu izjauc kāds kliedziens, šāviens vai naža dūriens, neizslēdzot pat slepkavošanas karuseli, kura detaļas pēc tam vairs nespēj atsaukt atmiņā arī paši tā dalībnieki.

Piepeši noklaudzēja kaimiņu mājas vārtiņi, un bārdainis, kas izlūkojās pa tiem ārā, sastapās vaigu vaigā ar kapteini Voronovu. Bez īpašas piepūles var iedomāties, kā jūtas samiegojies cilvēks, ieraudzīdams savā priekšā zaļu dzelzs masku ar milzīgām nedzīvām acīm un blāvi spīdīgu dunci starp cieši sakostiem zobiem. Droši vien tā varētu izskatīties asinsatriebējs, kas pēc gadu desmitiem piecēlies no kapa un atnācis, lai izpildītu savu svēto radinieka pienākumu. Bārdainis atsprāga atpakaļ, viņa seja saviebās šausmās, taču rokas reflektori pacēla automātu.

TukL. Uz vatnieka pazibēja sarkans lāzera punkts, zem kura trula lode pārplēsa audumu, un bārdainis noslīga zemē. Atmestā aizslēga klakšķis pārspēja klusināto šāviena skaņu. Šī nelaime ir visiem parastajiem ieročiem, kas aprīkoti ar klusinātāju, kad ar tiem jāšauj no neliela attāluma. Speciālajām beztrokšņa pistolēm ir automātisks atslēgšanas mehānisms, tādēļ no to kustīgajām daļām nerodas troksnis. Bet tās ir derīgas vienam šāvienam un ar rokām jāpārlādē pēc tam, kad vairs nav jābaidās no demaskēšanas. PSS pistoles šauj pilnīgi bez trokšņa un pārlādējamas īpaši klusi, bet kaujas apstākļos tās nevar sacensties ar stečkiniem.

Savrupmājas pagalmā ieskanējās balsu dunoņa, nočirkstēja masīvs dzelzs vārtu aizbīdnis. Lāzera stari tēmēja uz bandītiem, un tūlīt no sarkanajiem plakanajiem punktiem izšļācās asiņu strūkliņas. Piepešas nāves zīmodziņi bez trokšņa sacēla paniku ienaidnieka nometnē. Mērķi cilvēka augumā juceklīgi skraidelēja pa pagalmu gluži kā trešās kategorijas šaušanas vingrinājumos. Un gluži kā slēgtā šautuvē lodes nekļūdīgi atrada savus mērķus. Parastie kaujas vaidi, kliedzieni un lamuvārdi bira bez ieroču trokšņa pavadījuma, kamēr kāds ievainotais nenospieda automāta sprūdu. Nakts klusumu pāršķēla gara kārta. Maskēšanās laiks bija beidzies.

Pagalmā eksplodēja granātas, Karpenko attīrīja vārtu aiļu, uzbrucēji ielauzās pagalmā, tikai snaiperis, automāt- nieks un ložmetējnieks apgūlās kraujas malā, lai kontrolētu ielu. Neviens viņiem nepretojās, likās, ka bez nogalinātajiem un ievainotajiem, kuru ķermeņi gailēja uz asfalta, neviena cita šeit nav. Karpenko pārņēma sūrkstoša nelabojamas kļūdas sajūta.

—  Pārbaudīt piebūvi, pagrabus, visu māju! — viņš uzsauca, uzskriedams uz augsta lieveņa, pār kuru klājās izrotāts skārda jumts.

—   Mājā nedrīkst! — kāda rupja balss krieviski pavēlēja. Bet Karpenko jau bija ielauzies plašā vestibilā un sastinga, it kā būtu ar pieri atsities pret stikla sienu. Viņam tieši pretim stāvēja varena auguma vīrs kamuflā- žas kombinezonā ar notēmētu automātu. Pēc vispārējā izskata, apģērba, pozas un automāta spriežot, šis vīrs bija ārkārtīgi līdzīgs pašam Karpenko. Likās, ka viņš pie spoguļa nostājies sava attēla priekšā. Vienīgi seja atspoguļojumā bija cita, kaut gan ari ļoti pazīstama. Ieroča stobru pret viņu bija pavērsis vecais draugs Ļoška Volo- hovs, kuram Karpenko reiz izglāba labo roku. Savukārt Karpenko mērķēja uz veco draugu, kurš tāpat varēja uzrādīt prāvu neapmaksātu parādu rēķinu. Tāpēc ka starp draugiem nav pieņemts uzskaitīt, kurš kuru glābis un cik reizes glābis.

Brīnums vai liktenis pirmajā mirklī bija aizkavējis sasprindzinātos pirkstus uz sprūda, dodams viņiem iespēju ieskatīties vienam otra sejā. Taču automāti nenolaidās un sastingušie sejas muskuļi neatslābinājās smaidos. Tāpēc ka šobrīd nebija sastapušies vecie sirdsdraugi Vitālijs un Ļoška. Aci pret aci stāvēja karavīri, kas pildīja noteiktus uzdevumus, katrs savu uzdevumu, bet tie bija absolūti pretēji. Pavērsuši viens pret otru ātršāvējus AKM, abi drudžaini apsvēra savas rīcības variantus, un ikviena nejaušība — blakus istabā apkritis krēsls, aiz durvīm noklabējis aizslēgs, spalgs kliedziens — varēja izprovocēt šāvienus. Izšķirties par uguns atklāšanu var likt arī domās pārlaisto apsvēmmu rezultāti, sabendēti nervi vai īsa atmiņa. Bet nervi un atmiņa abiem bija kārtībā, un apsvērumi nedeva striktus ieteikumus.

—   Cik tad šis tev maksā? — Karpenko iejautājās.

—   Kurš nelietis tevi uz šejieni atsūtīja? — tai pašā brīdī uzdeva jautājumu Volohovs.

Nākamais mirklis pagāja dzirdēto vārdu apjēgšanā.

—   Kāpēc «šis»? Esmu komandējumā, vienība maksā…

—  Es pēc savas iniciatīvas. Tātad tas nelietis esmu es…

Automāti lēni i oslīga lejup.

—   Ko?! Mēs nodrošinām Dudarika personīgo aizsardzību pēc Centra pavēles. Tāpēc es nobrīnījos, ka tevi kāds atsūtījis uz šejieni.

—   Nevar būt… kādi draņķi…

Laukā plakšķēja šāvieni, histēriski notarkšķēja ložmetējs, dobji norējās zemstobrene. Skanēja kliedzieni un pavēļu izsaucieni. Pauze ieilga. Ar sparu atsituši vaļā durvis, vestibilā atņirgtiem zobiem iedrāzās Koroļovs un Samsonovs, gatavi tūlīt iesaistīties aklas ugunsdejas virpulī. Negaidīti atsitušies pret miermīlīgas sarunas ainu, viņi sastinga sasprindzinājuma pilnā pozā, gatavi pēc pirmā signāla ieslēgties kaujas darbībā. Arī aiz Volohova muguras bez trokšņa parādījās raženi augumi kamuflā- žas tērpos.

—     Bet mums ir problēma, — Karpenko lēnā balsi sacīja. Delna, kas turēja automātu, atkal saspringa. Bijušais draugs nevarēja to nepamanīt: kādreiz izglābtās rokas elkonis piespieda laidi — tā dara, kad grasās šaut sviedienā.

—     Mums vajadzīgs Dudariks, — komandieris turpināja. Dīvainās sastapšanās idille, ko pavadīja sašutums par tālo Maskavas neliešu rīcību, bija beigusies. No jauna priekšplānā nostājās abu pušu tiešie funkcionālie pienākumi. Bet tie diktēja ātru, īsu un asiņainu apšaudīšanos.

Taču liktenis neļāva pārbaudījumam aiziet līdz pēdējai robežai.

—   Viņa šeit nav, — Volohovs atbildēja, un sasprindzinājums viņa balsī bija manāmi atslābis. — Viņš ar personīgās apsardzes grupu aizbrauca vakar apmēram divdesmit trijos. Jūs esat aizkavējušies par sešām stundām. Varbūt tas ir uz labu…

Karpenko greizi pasmaidīja.

—     Uz kurieni viņš aizbrauca?

—     Nezinu. Domāju, ka viņš tiek izvests no spēles. Katrā ziņā viss norisinājās sinhroni: vispirms mītni pameta viņš, bet divdesmit trijos trīsdesmit mēs saņēmām pavēli atgriezties Maskavā. Pēc stundas atlidos helītis. Varam paņemt ari jūs.

—    Paldies. Bet vispirms jātiek skaidrībā par to… — Karpenko sacīja un ar galvu pamāja uz apšaudīšanās pusi.

—    Tas tikai tāpat vien, kārtības labad. Visi zina, ka Dudariks aizbraucis. Citādi jau pēc pirmajiem šāvieniem šeit būtu skriešus saradušies vismaz pāris simti līdz zobiem apbruņotu vīru. Vai domā, ka viss ir ar vieglu roku ņemams:

Pēdējais teikums Karpenko nepatika.

—     Domāju, ka nav grūtāk kā Kabulā.

—    Tu maldies. Toreiz aiz mums stāvēja milzīga un varena valsts. Bet kas tagad stāv aiz tevis?

Karpenko neko neatbildēja. Volohovam ir taisnība. Bet toreiz viņi taču karoja svešā zemē, tūkstošiem kilometru tālu no Maskavas. Turpretim pašreiz atrodas pašā Krievijas centrā. Tomēr nebija ne īstais laiks, ne īstā vieta, lai prātotu par to, kāpēc viss ir tik briesmīgi mainījies. Turklāt gan Karpenko, gan ari Volohovs bija pieradis apkārtējo pasauli pārgrozīt, nevis prātot un strīdēties par to.

Ārā apšaudīšanās beidzās. Kā pienākas, tika saskaitīti pašu un pretinieka zaudējumi. Pretiniekam — astoņi krituši, un četri smagi ievainoti. Grupai — divi viegli ievainoti.

Savrupmājas pagrabā viņi atrada lielu ieroču un munīcijas krājumu. Karpenko pavēlēja tur nolikt radiovadāmu lādiņu.

*

Apvienotās Karpenko un Volohova grupas piesardzīgi lavījās uz ciema nomali. Vairākās vietās pār viņiem nospindza lodes, kas tika izšautas aiz blīviem žogiem. Ari Afganā šaušana aiz duvaliem bija pretinieku iecienīta taktika. īpašo uzdevumu grupas kaujinieki uz šiem šāvieniem atbildēja ar zemstobreņu viesuļuguni un granātām, iznīcinādami gan žogus, gan arī tos, kas aiz tiem stāvēja. Tas bija tik stiprs arguments, ka apšaudīšana diezgan ātri beidzās. Drīz vien divdesmit trīs kaujinieki sasniedza helikoptera nosēdināšanai piemērotu klajumu. Atlika tikai gaidīt.

Ar to operāciju varēja uzskatīt par pabeigtu, bet Vilks un Zābaks savus tautasbrāļus bija nolēmuši svētajai atriebības paražai. Kaut gan tās ievirze šai gadījumā bija pretēja parastajai. Pēc Karpenko pavēles kaujinieki vienu fugasu nolika zem tilta, kas veda pār dziļu aizu, otru — pie klints, kas slējās virs ciema.

Tieši sešos trīsdesmit Volohovs iededzināja fosfora lāpu. Balta uguns nikni svieda gaisā žilbinošas dzirksteles, kliedēdama rītausmas nokrēslu. Pēc kāda laika debesīs ieskanējās rūkoņa, ko pavadīja dārdoša atbalss. Pelēkais mākulis sabiezēja, ieguva noteiktas aprises un pārvērtās par lejupslīdoša helikoptera siluetu. Neveikli izpletis šasijas, lidaparāts pieskārās zemei netālu no dzirksteļojošā orientiera. Uz plankumainās fizelāžas nebija nekādu pazīšanas zīmju. Propelleris jau griezās pēc inerces, bet no debesīm joprojām nāca dobja rūkoņa. Kar- penko atskārta, ka tā nav atbalss: viņiem tuvojās otrs helikopters.

—   Vai mums tas vēl vajadzīgs? — jautāja no aizmugures pienākušais Makojevs.

—     Lai nosēžas, — Karpenko atbildēja, nikni lūpas sakniebdams.

Makojevs vienu pēc otras izšāva sarkanu un zaļu raķeti. «Alfas» vīri jau kāpa savā helikopterā, Volohovs pieskrēja pie Karpenko atvadīties.

—    Jums ir savs aparāts?

—    Nē, tie ir nelieši, kas ved čičikus uz mūsu aizmuguri, — ģenerālis atbildēja. — Mēs lidosim kopā ar jums. Es tikai norēķināšos ar nodevējiem…

Viņš pavicināja roku, izrīkodams savu grupu. Deviņi «Baltā ērgļa» grupas kaujinieki piebiedrojās Volohova grupai. Makojevs un vēl divi puiši palika kopā ar komandieri.

Otrs helikopters nosēdās laukuma pretējā malā. Tam bija Krievijas armijas pazīšanas zīmes: sarkana zvaigzne, uzkrāsots karogs un borta numurs 137. Pilots neizslēdza motoru, stūrmanis piesardzīgi lūkojās ārā pa pavērto lūku. Pazinis Makojevu, viņš atslābinājās un kaut ko uzsauca tiem, kas atradās kabīnē. Rēkoņa apklusa; griezdamies aizvien lēnāk, propellera spārni slīga lejup.

—    Komandieris grib zināt, vai viņam nav darīšana ar krāpšanos, — Makojevs jautāja, tīši uzsvērdams akcentu, un pār plecu norādīja uz aizmuguri. Karpenko ar abiem kaujiniekiem bija nostājušies tādā attālumā, lai viņu sejas nebūtu saskatāmas.

—      Kas par blēņām? Vai zini, cik jūsējo jau esam pārveduši? — stūrmanis likās noskaities un izlēca ārā. — Gan Gelajeva puišus, gan mashadoviešus…

—     Par ko ir runa? — pilots jautāja, pabāzis galvu lūkā.

—    Viņi domā, ka te kaut kas nav tīrs, — stūrmanis paskaidroja.

—    Kāpēc lai mēs mānītos? — pilots atsaucās, labsirdīgi smaidīdams, un, izlaidis metāla trapu, ari izkāpa no helikoptera. — Citādi neviens mums vairs neticēs un neviens negribēs ielaisties darīšanās…

Viņš apklusa, pār Makojeva plecu ieraudzījis Karpenko, kas viņiem tuvojās.

—     Un tu domā, ka tagad tev tic, jūdas? Vai valsts, kurai tu esi zvērējis, tev tic? Vai zēni, aiz kuru mugurām tu pārvadā bandītus, tev tic?

Briesmīgs zvēliens pameta pilotu gaisā, viņš ar galvu atsitās pret fizelāžu un, zaudējis samaņu, saļima uz zemes. Karpenko pagriezās pret otru nodevēju.

—     Nē, nē, tas ir pārpratums! — puisis buldurēja, kāpdamies atpakaļ. — Mēs šeit nosēdāmies nejauši… Mēs nekad…

Nožļakstēja žokļi, un viņš, nolidojis vairākus metrus, nokrita blakus savam komandierim.

—     Par ko jūs tā, zēni? Kā nu mēs tiksim gaisā? — bortmehāniķis murmināja, izliecies ārā pa lūku.

—     Lūk, kā…

Pacēlis automātu, Karpenko tēmēja zemstobreni. Viens kaujinieks rīkojās tāpat.

Bac! Granāta trāpīja reduktoram, nesošais propelleris sašķiebās kā nogrieztas sēnes cepurīte.

Bac! Astes propelleris tika kā ar nazi nogriezts.

—   Jūs taču mīlat čičikus, vai ne? Nu tad brāļojieties ar viņiem! Tiem pašlaik būs piemērots noskaņojums…

Ašiem rikšiem viņi pieskrēja pie alfiešu helikoptera un veikli iekāpa tajā. Pārpildītais lidaparāts smagi atrāvās no zemes un skubīgi uzņēma augstumu. Austošās saules stari krita pār kalnos ieskauto ieplaku, bezpalīdzīgi sašķiebušos helikopteru un ciemu, kas jau sen bija pamodies, bet joprojām izlikās aizmidzis. Karpenko izvilka ra- diodetonatoru, izvirzīja teleskopisko antenu, iestādīja vajadzīgo virzienu un nospieda pogu.

Ciema centrā no zemes izrāvās milzīgs uguns stabs, ap kuru tinās melni dūmu mutuļi. Skaņas trieciens panāca helikopteru, tas sažvankojās. Karpenko vēlreiz nospieda pogu. No klints, kas izskatījās pēc grifa galvas, gaisā pacēlās putekļu mākonis. It kā ar cirvi nocirsta, galva noliecās uz leju un sāka velties, aizraudama sev līdzi tūkstošiem tonnu zemes, akmeņu un klintsbluķu. Ugunsstabs vēl nebija paguvis saplakt, kad melna nogruvuma līnija pāršķēla ciemu pa diagonāli.

Karpenko seja bija sastingusi, bet lūpas kustējās.

—    Jūs taču dievināt atriebību, vai ne? — viņš tikko sadzirdami čukstēja. — Nu tad saņemiet! Un tas vēl nav viss…

Trešais fugass, kas bija iestādīts spiediendarbības režīmā, gaidīja savu stundu tilta balstos.

Pēc četrdesmit minūtēm helikopters nolaidās Mozdo- kas aerodromā blakus TU-154, kas bija gatava lidošanai. Apkārtnē nebija nevienas dzīvas dvēseles, jo teritoriju apsargāja divi desmiti desantnieku melnās beretēs un jūrnieku krekliņos, kas rēgojās aiz jakas atlokiem.

—     Šeit ir īpaša situācija, — Volohovs paskaidroja. — Lidmašīna un helikopters ir mūsu, apsardze arī. Neviens šejienietis nezina, kas mēs esam un ko šeit darījām. Arī vaigā neviens mūs nav redzējis. Ko lai dara — visapkārt viena vienīga nodevība…

Volohovs un Karpenko bez sarežģījumiem iesēdināja kaujiniekus lidmašīnā, pēc tam iekāpa arī desantnieki. TU sāka ripot pa zemi.

—    Bet kas tā par kņadu tur labajā pusē? — Karpenko jautāja apsardzes grupas komandierim.

Vecākais leitnants, ražena auguma puisis, paraustīja plecus.

—    Viņi gaida kaut kādus maskējušos diversantus. Atsūtījuši gandrīz divas rotas, uzstādījuši ložmetējus, pat bruņutransportierus atveduši…

Rarpenko pamanīja Volohova daudznozīmīgo skatienu un pamāja ar galvu.

—     Patiešām, viena vienīga nodevība…

Mazliet padomājis, Karpenko pieliecās pie alfiešu komandiera auss un jautāja:

—     Kur jūs domājat nosēsties?

—     Ckalovskā, — tas atbildēja un, saprazdams lietas būtību, gaidīja nākamo jautājumu.

—    Vai citā vietā nevar?

—   Protams, var. Sakarā ar konstatēto izsekošanu, konspirācijas labad…

—    Vai Domodedovā iespējams?

—     Iespējams.

Lidmašīna uzņēma augstumu, un Karpenko atslīga pret krēsla atzveltni. Viņš jutās ļoti noguris, viņš bija darījis visu, ko varēja, bet mērķi nebija sasniedzis. Ja nebūtu sastapies ar veco draugu Ļošku Volohovu, viņi vispār nebūtu atgriezušies…

Viņš pagrieza galvu. Ļoška bija aizvēris acis un it kā gulēja. Bijušais draugs. Vecs paziņa. Pēc tam kad cilvēki pacēluši ieroci viens pret otru, viņi vairs nevar būt draugi. Kaut arī ne viens, ne otrs nav vainīgs pie tā, kas noticis.

TU-154 izsitās cauri biezai mākoņu kārtai un iekļuva tīrās gaišzilās debess bezgalīgajā plašumā. Saule rotaļājās uz spārniem un korpusa, ielūkojās iluminatoros, žilbinādama ar spilgtiem gaismas vizuļiem. Radās iespaids, ka priekšā, Maskavā, viss ir tīrs, viss ir labi un valda svētsvinīga noskaņa.

* * *

Nesakritība patiešām izrādījās ļoti liela, tāda nekad negadās, ja regulāri ielūkojas zvaigznēs.

—      Gudrinieki aizprātojušies! — Vecais šķendējās. — Tā jau var velnam tieši rīklē iestūrēt.

Cižiks domīgi pētīja karti, kurā bija atzīmēta «Barraku- das» faktiskā atrašanās vieta. 8 grādi dienvidu platuma, 69 grādi austrumu garuma. Satikšanās punkts noteikts ziemeļrietumos, tā koordinātas: 5 grādi ziemeļu platuma, 60 grādi austrumu garuma. Attālums — 1.111 jūdzes. Divu diennakšu brauciens. Tur gaidīs kuģis ar maiņas ekipāžu. Kas tas būs par kuģi?

Skatiens slīdēja pār karti. Āfrikas kontinents atkrīt: Tanzānija, Kenija, Somālija nespēj uzturēt raķešu atomzemūdeni… Sarkanā jūra, Saūda Arābijas izstieptais taisnstūris — nevar būt… Persijas līčay valstis — Irāna, Irāka, tālāk pa labi Pakistāna, Indija… Cižiks nopūtās. Neviens neatteiktos iegūt «kontinentu slepkavu», bet reālas finansiālas iespējas, atbilstošs apkalpes tehnoloģiju līmenis, sīksta neatlaidība un mērķtiecība, stiprs izlūkdienests ir tikai vienai no tām — Irākai.

Tātad Irākas jūrnieki pārņems zemūdeni un aizvedīs uz norādīto vietu; pa starptautisko finansu tīklu nauda ieplūdīs vienā vai vairākos kontos, sešpadsmit stratēģiskās raķetes tiks notēmētas uz jauniem mērķiem, pasaules militāri politiskajā arēnā izmainīsies spēku samērs, uzliesmos diplomātiski skandāli, sāksies protesta notu drudzis, kam sekos sūtņu atstādināšana, Irāka, kas nav saistīta ar ANO normu un vispārpieņemtu likumu ievērošanu, kļūs par superlielvalsti, kas visai zemeslodei būs vēl bīstamāka nekā Krievija un ASV kopā…

«Barrakudas» ekipāžai nav vietas nevienā gaidāmo kataklizmu posmā, tai jānozūd un jāizgaist, un diezin vai Ļisogruzovam un viņa komandai tiks izrādīta žēlastība — neviens pat nemēģinās viņus pētīt un šķirot tīrajos un netīrajos krievos.

—    Kas tev ir apsolīts ceļa galā? — Čižiks jautāja, un Ļisogruzovs, kas nepārtraukti kvernēja aiz muguras, nekļūdīgi saprata, kam šis jautājums tēmēts.

—    Vai tevi interesē summa? — viņš pavīpsnāja.

—    Nē, mūsu turpmākais liktenis. — Kapteiņleitnants centās panākt skaidru atbildi.

—    Ne tu, ne es, ne pārējie nevienam nav vajadzīgi. Mūs izsēdinās pirmajā ostā, un katrs sāks iekārtoties pats uz savu roku, kā spēdams, kā mācēdams.

—    Palaidīs vaļā tik daudz liecinieku? — Čižiks it kā brīnījās. — Kāpēc?

—     Kāpēc? Bet kur tad mūs liks?

—    Vai tev ir zināms, kas pārņems kuģi? — Čižiks uz jautājumu atbildēja ar jautājumu. — Ja nezini, ieskaties kartē un padomā!

Apaļā galva, kas balstījās uz varena kakla, pārliecās pār karti.

—   Te ir satikšanās punkts. Bet te — pircējs, — Čižiks skaidroja, ar smaili noasināta zīmuļa galu pieskarda- mies trīsstūrim, kas noslēdz Persijas līci.

—     Es biju domājis, ka amerikāņi… — Kvadrāts nedroši ieminējās.

—     Tītars arī domāja. Vai atceries, kur tas nonāca? Mūs iemetīs nevis zupas katlā, bet jūrā. Ar lodi pakausī. Varbūt tu domā, ka būsi izņēmums un tevi līdz mūža galam iesprostos kādā pazemes cietumā? Diezin. Tur neviens ar mums nerēķināsies.

—     Es biju domājis, ka amerikāņi… — Ļisogruzovs atkārtoja. Bija jūtams, ka viņš ir nobažījies. — Bet vienalga… Atpakaļceļa nav! Ne tev, ne man!

«To mēs vēl redzēsim,» Cižiks nodomāja. «Diez, kur pašreiz ir Ļiskovs?»

Tas cilvēks, kurš viņam nule bija ienācis prātā, stāvēja dušas telpā un sarunājās ar Jeremejevu un viņa komandu.

—     Izskatās stipri dīvaini, — pretizlūks skaļi prātoja.

—    Klejojat pa okeānu amerikāņu laivā, amerikāņu formā, ar amerikāņu aprīkojumu… Bet runājat krieviski un uzdodaties par krieviem…

—    Vai jūs gadījumā neesat drošībnieks? — Jeršovs pavīpsnāja, ar dvieli slaucīdams tumši iedegušo ādu. «Roņi» bija kaili un jutās mazliet neērti formā tērptā Ļiskova priekšā.

—     Drošībnieks. — Viņš pamāja ar galvu. — Precīzāk — militārās pretizlūkošanas pilnvarotais. Bet šobrīd es nedomāju sākt izmeklēšanu pret jums. Ir kāda nopietna lieta, bet, lai par to runātu, man jāzina, kas jūs tādi esat.

—    Labi, — Jeremejevs noteica. — Mēs esam no bijušās PSRS Valsts drošības komitejas speciālo spēku militāro akvalangistu vienības. Iekļuvām jezgā, mūs uzņēma amerikāņu zemūdene, bet pēcāk iemeta atpakaļ atklātā jūrā.

—      Bet jezga vēl nav beigusies, — Ļiskovs sacīja.

—      Mūsu kuģi sagrābuši nodevēji un bandīti. Esmu pārliecināts, ka ceļa galā viņi centīsies no visiem tikt vaļā.

—    Še tev nu bija! — Kisļakovs izsaucās. — Kuri ir tie bandīti? Vai tas bārdainais? Tam nudien ir tāds ģīmis…

—       Tas ir galvenais mehāniķis. Bandītu vecākais ir tas lielais vaislas bullis, kas uz tiltiņa stāvēja blakus ko mandierim. Bet komandieris ir nodevējs, uz vienu roku ar bandītiem. Vai šeit, pakaļgalā, to tetovēto ievērojāt? Tam ir granātas…

«Roņi» bija tik apjukuši, ka ar mokām centās apjēgt dzirdēto. Viņi jau bija noskaņojušies uz to, ka pārbaudījumi beigušies un tagad var atslābināties. Bet izrādās, ka no vilka izbēguši, bet lācim uzkrituši.

—     Tacl nav ko gaidīt, — Kisļakovs pēc brīža sacīja. — Kautiņu sāksim mēs. Es negribu izlaist garu okeānā.

—     Cik viņu ir? — Jeršovs jautāja.

—     Kāds desmits. Bet bīstami ir pieci seši vīri.

Jeremejevs kaut ko klusībā prātoja.

—     Ko saka ekipāža?

—     Cilvēku šeit palicis maz, cits no cita nošķirti un iebaidīti. īpaši paļauties nevar ne uz vienu.

—    Tātad mēs esam trīs… — Jeremejevs noteica un vērīgi ieskatījās pretizlūkā. — Un jūs. Vai četri?

Ļiskovs pamāja ar galvu, pūlēdamies izturēt kritisko skatienu, ne acu nepamirkšķinot.

—    Vai ierocis jums ir?

—     Pistole.

—    Mums ir pistole un divi naži, — Jeremejevs pavēstīja, pārsteigdams pretizlūku. Kad avārijā cietušos uzņēma uz kuģa, nevienam nebija ienācis prātā pārbaudīt viņu plānās mantu somas. Bija grūti iedomāties, ka okeānā izvārgušajiem cilvēkiem saglabājušies ieroči. It īpaši tāpēc, ka nevienam nebija zināma viņu piederība pie militāro akvalangistu speciālās apakšvienības.

—     Kādi ieroči ir viņiem? — Jeršovs jautāja.

—   Viņu rīcībā ir viss kuģa arsenāls. — Ļiskovs grūtsirdīgi atbildēja. — Turklāt tie ieroči, ar kuriem viņi ieradās uz kuģa.

—   Tādā gadījumā patiešām mums jāuzsāk pirmajiem. Un jārīkojas ļoti stingri. Citādi…

Nākamā stunda pagāja gatavojamās operācijas plāna apspriešanā. Kuģa pakaļgalu kontrolēja tetovētais Vitjka, tāpēc viņam bija jākļūst par pirmo upuri.

—    Varbūt viņu sasiet? — Ļiskovs nedroši ieminējās. Savas specifiskās darbības laikā viņš nebija nevienu cilvēku aizraidījis uz viņpasauli.

«Roņi» visi kā viens papurināja galvu.

—   Tātad kādam vajadzēs viņu apsargāt, —Jeremejevs paskaidroja. — Tas nav iespējams. Viņš var atbrīvoties vai arī kāds viņam var palīdzēt… Un tad ienaidnieks būs mums aiz muguras. To nedrīkst pieļaut.

Jeršovs un Kisļakovs viņam piekrita. Runa bija par kara profesionālo ābeci. Šeit eksperimentēt varēja tikai plānprātiņš. Vai pašnāvnieks.

—     Bet kas to… — Ļiskovs mulsi ieminējās.

Akvalangisti saskatījās. Ari viņiem ne jau katru dienu

bija jānogalina cilvēki.

—   Vai jūs, biedri drošībniek, negribat pamēģināt? — Kisļakvos indīgi apvaicājās.

—    Es? — Ļiskovs apjucis jautāja. — Bet es nekad… Un vispār…

—     Ziniet, norunāsim visu tūlīt, — Jeremejevs sacīja, cieši skatīdamies trešā ranga kapteinim acīs. — Pastāv noteikti diversantu rīcības likumi. Viens no tiem ir šāds: ja esi sācis, tad neapstājies un neprāto. Citādi — tūlītēja nāve. Jūs izteicāt vēlēšanos sadarboties ar mums, tāpēc jums jāvadās no mūsu likumiem. Vai skaidrs?

Pretizlūks klusēja. Viņš nejutās gatavs gaidāmajai asinsizliešanai. Viena lieta — abstrakta prātošana par nepieciešamību atbrīvot kuģi, bet pavisam kas cits — raidīt lodi cilvēkam pierē vai viņu nāvīgi caurdurt ar dunci. Taču situācija ir tāda, ka palikt malā nav iespējams. Viņš šeit ir vecākais pēc dienesta pakāpes, viņš atbild par kuģi un tieši viņš zina, kas ir savējais, kas ienaidnieks. Tātad viņam vajadzētu vadīt visu operāciju… Ar stīvu roku Ļiskovs izvilka makarovu, kas elektriskajā gaismā blāvi iespīdējās. Viņam likās, ka viss notiek sapnī. Varbūt tā ir labāk — izdarīt visu, kas jāizdara, un tad pamosties.

—     Bet iesākt gan es nevarēšu… — viņš neskanīgā balsī sacīja.

— Labi, — Jeremejevs piekrita un pamāja Kisļakovam. — Ko vēl varam nemt līdzi? Drošībnieks padomāja.

—    Mičmanis Ivantejevs ir sportists, svarcēlājs, kā no tērauda atsperēm taisīts.

—   Labi, — Jeremejevs atkārtoja un saberzēja sasvīdušās plaukstas. — Noņemiet no drošinātāja…

Ivantejevs un Maksimovs bija iemanījušies gulēt pēc kārtas, taču nervozā situācija un lielais darba apjoms neļāva pienācīgi atpūsties. Smadzenes atslēdzās uz pāris trīs stundām un atkal ieslēdzās, atgriezdamās apnicīgā nenoteiktībā. Abu vadības vīru acis bija tikpat sarkanas kā daudzās singālspuldzītes pults paneļos, sejas bija nobā- lušas un uztūkušas.

—    Kustieties, brāļi, pie darba! — Vitjka ik pa laikam viņiem uzsauca, saviebis ģīmi ņirdzīgā smīnā. Viņš jau neslēpdamies sev šļircināja efedrīnu un narkotiska uzbudinājuma brīžos karsti gribēja komandēt un demonstrēt savu varu. Gandrīz vienmēr viņam rokā bija granāta, reizēm raupjie pirksti saspieda bultas ūsiņas.

—    Beidz to spēlīti! — Ivantejevs nogurušā balsī aizrādīja. — Ja uzsprāgs — visam kuģim beigas!

Vitjka pašapmierināts zviedza.

—     Nebaidies! Tā ir paklausīga.

Viss atkārtojās ar apdullinošu vienmuļību: īss, murgains miegs, vienas un tās pašas komandas no centrālā posteņa, idiotiskie Vitjkas jociņi… Likās, ka nekas vairs viņu nevar izvest no šī nomācošā, līdz kaklam apnikušā ikdienas loka. Bet tad piektajā kaujas daļā ielauzās divi vīri, viens satvēra Vitjku aiz rokām, bet otrs viņa kailajās krūtīs iedūra tievu, spožu asmeni tai vietā, kur rēgojās tetovējums — uz pusmēness raga sēdošs velns, kas ilgojas pēc šņabja. Tas notika tik gludi un ikdienišķi, it kā burvju mākslinieks cirka arēnā demonstrētu parastu triku. Sargs bezpalīdzīgi sarāvās, izbļāva kaut ko nesaprotamu un nobālēja. Asmens strauji izrāvās ārā no miesas, bet nu tas bija nevis spožs, bet gan tumšs, un vēlreiz iedūrās krūtīs. No velna uz baltā vēdera sāka tecēt tieva sarkana asiņu strūkliņa. Vitjkas acis pārgriezās, viņš kā maišelis nogāzās uz kniedētās grīdas. Plauksta ļengani atvērās, vīrs, kas turēja viņa rokas, paķēra granātu, otrs no aizjostes izvilka pistoli.

—   Jau gatavs? Malači! — kāds izsaucās, un komandpunktā parādījās trešais svešinieks, turēdams rokās kaut kādu gaļas maļamai mašīnai līdzīgu priekšmetu. Aiz viņa rēgojās drošībnieks Ļiskovs.

Svešais, kas rīkojās ar nazi, noslaucīja asmeni gar Vitjkas bisēm, tas atkal kļuva spožs, bet uz auduma palika brūnas švīkas. Maksimovs skaļi nožagojās un apvēma pulti. Ivantejevs nobālēja.

—    Mēs atbrīvojam kuģi, — cilvēks ar «gaļasmašīnu» sacīja sasprindzinātā balsī. — Vajadzīga palīdzība. Vai piebiedrosieties mums? Ieročus iedosim — kaut nazi, kaut pistoli.

Mičmanis apjēdza, ka jautājums uzdots viņam.

—     N-nē, es tā nevaru… Nē…

Ne vārda nebilduši, visi trīs vīri izgāja gaitenī.

—     Iesim tālāk, — Ivantejevs dzirdēja. Un viss atkal bija kā iepriekš: reaktora iekārtas dūkoņa, kontrolspul- dzīšu mirgošana, aparātu bultiņu drebēšana. Tikai Vitjka, kas šeit vēl pirms mirkļa ņirgājās, gulēja beigts uz rievainās grīdas. Mičmanis nekad nebija redzējis, kā kauj aitas, bet pašreiz viņam likās, ka sargs noslepkavots tieši tā: ātri, veikli, profesionāli, neatstājot nekādas izredzes uz izdzīvošanu. Viņš iedomājās, kas tūlīt notiks centrālajā postenī, un ar pūlēm nomāca vēmienu.

Tagad Ļiskovs gāja pirmais. Centrālajā postenī viņam savējie bija jānošķir no ienaidniekiem. Un jāatklāj uguns. Bridis izrādījās piemērots: viņi iegāja no mugurpuses, un neviens neatskatījās. Bet mērķu bija pārāk daudz. Bārdainais Vecais nosedza kvadrātveidīgo okupantu, stūresvīrs atradās vienā līnijā ar Cižiku. Vienīgi stūrmanis bija pilnīgi atsegts, bet iešaut cilvēkam mugurā ne par šo, ne par to viņš nespēja. Viņam gribējās, lai akvalangisti ari šeit izdara visu asinsdarbu, kaut gan bija skaidrs, ka viņi nevar izšķirt, kurš jānogalina, kurš ne.

Negaidīti radists iznāca no savas kabīnes, acīmredzot gāja uz ateju, un ieraudzīja četrus apbruņotus cilvēkus. Viņš savicināja rokas un spalgi iekliedzās, pārspēdams pat spēka iekārtas troksni. Ļiskovs izšāva. Bet viņš vēl nekad nebija rīkojies ar ieroci vadības postenī, kur visvisādu aparātu un ierīču ka mudž, turklāt nekad nebija tēmējis dzīvam cilvēkam. Zemapziņa izmisīgi pretojās, roka nodrebēja, lode aizlidoja virs galvas, atsitās pret brangu un atlēkdama skāra Cižika kaklu. Bet līdz ar to viens mērķis bija iezīmēts, un Jeremejevs nospieda milzum lielās zemūdens pistoles sprūdu. Reaktīvā bulta taisni lido tikai ūdenī, gaisā tā griežas kā gorodki spēles vālīte — radista galva pāršķēlās gluži kā arbūzs no rungas uzsitiena, asinis izšļācās uz visām pusēm. Vienreiz nospiedis sprūdu, Ļiskovs saņēma dūšu un jau bez svār- stīšanās šāva mugurā stūrmanim, bet atkal netrāpīja. Strupais makars lēkāja sasvīdušajā saujā, viņš nevarēja graudu nofiksēt mērķēklīša spraugā, tādēļ satvēra spalu no apakšas ar kreiso roku, bet no tā nekāda labuma nebija.

Situācija centrālajā postenī lēnām mainījās. Jabločkovs un Kazakovs pieliekušies aizlēca uz dažādām pusēm, Čižiks ar sarkanu pirkstu izbrīnījies taustīja kaklu, stūrmanis izbijies pagriezās pret iebrucējiem, Ļisogruzovs stāvēja puspagriezienā, ļauni skatījās Ļiskovā un drudžaini kaut ko ar rokām darīja.

— Pieliecies! Satupies! — atskanēja saucieni no aizmugures, jo drošībnieks «roņiem» aizsedza apšaudes sektoru. Kad Ļiskovs, apjēdzis, ko no viņa prasa, strauji apsēdās, Ļisogruzovs pagriezās pilnīgi un pacēla pret viņiem automātu, ko bija piespiedis pie gurna. Šaurajā ejā nebija iespējams paslēpties, viena kārta varēja nopļaut visus četrus, bet, viņiem par laimi, stūresvīrs bija pametis vadības sviras, zemūdene pasitās sānis, tās priekšgals nosvērās uz leju, Kvadrāts zaudēja līdzsvaru, svina strūkla nošvīkstēja virs pretizlūka, aizķēra Kisļakova plecu un, rikošetiem džinkstot, pa atvērto lūku aizlidoja uz piekto nodalījumu. Noturējies uz kājām, Ļisogruzovs piemeta automātu pie pleca.

—    Atkāpjamies! — Jeremejevs izsaucās. Drošībnieks pacēla pistoli pret Ļisogruzovu un izšāva, tas atsprāga atpakaļ, paklupa pret radista līķi un smagi piezvēlās pie sienas. Izmantodams pauzi, Ļiskovs tūlīt aiz biedriem aizskrēja atpakaļ uz piekto nodalījumu, sparīgi aizcirta smago pusotra metra plato vāku un, parāvis aizvēršanas sviru, noslēdza lūku.

—   Jāaizķīlē, — Ļiskovs sacīja, drudžaini grābstīdamies pa kabatām. Sataustījis nelielu nagliņu, viņš to iebāza starp sviras zobiņiem un kremaljēru. Tagad lūka bija cieši noslēgta, no priekšgala iekļūt zemūdenes pakaļgalā vairs nebija iespējams.

—    Nekas neiznāca, — Jeremejevs konstatēja. — Labi, ka palikām sveikā.

—     Dažs sveikā, bet dažs ne… — Kislakovs novilka caur zobiem, saspiezdams ievainojumu plecā.

Ļiskovs klusēja. Kreisera atbrīvošanas operācija bija izgāzusies.

* * *

Rostovā negaidīti iestājās atkusnis, kara aerodroma betona segums nožuva, un kapteinis Morozovs, iedams pie sava iznīcinātāja, uzsmaidīja siltajai, gandrīz pavasarīgajai saulītei. Kapteinis pārveda pēdējo iznīcinātāju SU-27 no Batumi izformētā aviācijas pulka uz Arahan- geļsku. Vakar atlidoja, šodien aizlidoja. Parasts komandējums.

Viņam bija parasta zemnieka seja ar retiem vasaras raibumiņiem uz vaigiem, parasts krievu uzvārds, parasts un vietējās aviācijas daļas komandieriem saprotams uzdevums. Bet varēja notikt tā, ka šis parastums izrādās mānīgs, tāpēc ka Krievijas kara gaisa spēki pēdējo lidmašīnu no Gruzijas bija izveduši pirms pusotra gada. Arhangeļskas aviācijas pulka štatā kapteiņa Morozova vārda nebija. Viņam bija cits uzvārds, cita dienesta pakāpe un cita dienesta vieta, no kuras viņš bija izsaukts uz Maskavu it kā kvalifikācijas paaugstināšanai un jaunas tehnikas apgūšanai. Nejaušas sagadīšanās dēļ reizē ar Morozovu Rostovā nolaidās arī transportlid- mašīna no Arhangeļskas; iznīcinātāju SU-27 apkalpoja un apsargāja cilvēki, kas bija ieradušies ar šo transport- nieci. To varēja uzskatīt par diezgan dīvainu lietu, jo bija pretrunā ar pastāvošo kārtību. Lai konstatētu vienus un izanalizētu citus faktus, jāizdara speciāla izmeklēšana, kurai nebija ne mazākā pamatojuma, un tieši tāpēc skaidrība un vienkāršība netika apēnota ne ar kādām aizdomām.

Divvietīgā mašīna strauji aizripoja pa skrejceļu un, krasi pacēlusi purnu, ienira mākoņos. Kā bija noteikts, iznīcinātājs uzņēma kursu uz ziemeļiem, bet, sasniedzis piecpadsmit kilometru augstumu, iztaisīja virāžu un pagriezās uz dienvidiem. Zeme bija palikusi tik tālu, ka vairs nebija saskatāma. Šādos brīžos pilotam tā vispār neeksistē. No melnajām motoru sprauslām sitās īsas uguns strūkliņas, saltajā retinātajā gaisā palika baltas inversijas lentes, kas pēc zināma attāluma saplūda vienā ģeometriski nevainojamā līnijā.

Pie stūres, protams, sēdēja ass. Viņš bija lidojuma varā, cilvēka ķermenis un mašīna bija saplūduši vienā veselā. Rokas un kājas pa tērauda trosēm un hidropastip- rinātājiem saauga ar nošļaupto spārnu aizspārņiem un divu stabilizatoru horizontālajām stūrēm, rumpis — ar fizelāžu, asinsriņķošanas sistēma savijās ar degvielas padeves, hidraulikas un smērvielas sistēmas cauruļvadiem, sirds pukstēja sinhroni ar turbīnu, smadzenes saslēdzās ar borta datoru, acu nervi savienojās ar radariem un rakešu notēmēšanas elektronsistēmu.

Tādā ātrumā un tādā augstuma nav iespējams saskatīt ne tikai atsevišķus cilvēkus, bet arī lielas pilsētas, pat vairāk: nav iespējams domās atcerēties tālo, pašreiz nereālo zemes dzīvi. Šeit ir savi prieki un galvenais — necilvēciska spēka un skurbinoša pilnīgas brīvības sajūta. Pilots mazliet pakustināja pedāļus, mazliet pazval- stīja stūri, lidmašīna nosvērās uz sāna un tagad traucās pa izplatījumu, stāvēdama uz spārna. Vēl dažas vieglas kustības, un mašīna apgriezās ar vēderu uz augšu, pilots iekārās drošības siksnās, smagnējās asinis pieplūda galvai, bet tik un tā iznīcinātājs ne par centimetru nenovirzījās no noteiktā kursa. Pēc tam SU-27 pagriezās uz otra sāna un beidzot atgriezās parastajā stāvoklī.

Pulkstenis ir desmit un piecdesmit deviņas minūtes. Pilots pārbauda savas koordinātas; kļūdu nedrīkst būt, un to nav, viņš lido noteiktajā kvadrātā. Elektroniskā mērķēkļa zaļganajā ekrānā parādās blāvi zila pulsācija, viņš apvelk melnu aplīti pie pulsējošās līnijas pamatnes un nospiež podziņu. Aplītis kļūst oranžs — tā ir zīme, ka jutīgie tēmēšanas aparāti notvēruši mērķi. Tagad palaišana… Lidotājs nospiež citu pogu. Zem plaknēm iedūcās raķešu dzinēji, tie atdalās no vadotnēm, lidmašīna mazliet drebinās. Viss. Uzdevums izpildīts.

Sagūlies uz sāna, iznīcinātājs apmet slīpu loku un uzņem kursu uz bāzi. Pēc stundas un piecpadsmit minūtēm tas nolaižas kādā Piemaskavas kara aerodromā. Pēc tam būs godināšana, apgalvošana un dažādas ceremonijas, kas pilotu īpaši neinteresē. Viņu aizrauj pats lidošanas process. Viss pārējais paliek malā.

Divas radioelektroniskās tēmēšanas raķetes «gaiss- zeme», gaisu šķeldamas, svelpdamas slīpi krita lejup. Simt astoņdesmit centimetrus gari un divdesmit piecus centimetrus resni magnija cilindri bija piepildīti ar super- modernu aparatūru un spēcīgiem sprāgstvielu lādiņiem. Uztvērušas mērķi, šīs raķetes trāpīja nekļūdīgi, pieļaujamās novirzes rādiuss bija viens metrs. Pat tad, ja izstaro- juma avots tiktu izslēgts, raķetes nokristu tieši tai vietā, kur tas atradās. Pastāvēja teorētiska iespēja, ka mērķis pēc atslēgšanās varētu izmainīt atrašanās vietu, bet, ņemot vērā raķešu ātrumu — divdesmit kilometri minūtē—, praktiski šī varbūtība nebija jāņem vērā.

Piecpadsmit sekundēs raķetes bija veikušas trešo daļu distances, sarmas kārta, kas klāja korpusus, bija iztvaikojusi, biezajā miglā redzamība bija nulle, tomēr tēmēšanas galviņas neizlaida mērķi no kontroles. Vēl piecpadsmit sekundes, vēl trešdaļa distances, gaiss kļuva biezāks, radās frontāla pretestība, stabilizatoru stūres kustējās, kompensēdamas iespējamo novirzi. Pēc deviņām sekundēm raķete iznira no baltās dūmakas, līdz zemei bija palikuši mazliet mazāk par diviem kilometriem.

Lejā, rēni apsniguša kalnu sedlienes laukumiņā blakus džipam stāvēja divi cilvēki. Kaut ari ienaidnieka netīrās rokas viņus nevarēja šeit aizsniegt, mazliet nostāk bija norīkota bruņota apsardze.

— Viņi jau kavējas, — nīgri ieminējās vīrietis, kam rokās bija priekšmets, kas izstaroja radioviļņus, uz kuriem orientējās magnija cilindru tēmēšanas galviņas.

Otrs gribēja kaut ko atbildēt, bet šai mirklī viņu uzmanību pievērsa rēkoņa, kas nāca no mākoņiem. Abi pacēla galvu, bet skaņa piepeši nozuda: trajektorijas pēdējā posmā dzinēji atslēdzas, jo tie vairs nav vajadzīgi. Skatienu no debesīm novērsuši, vīrieši grasījās sarunu turpināt, bet šai mirklī raķetes sasniedza mērķi. Divi uzliesmojumi un divi pērkona dārdieni saplūda kopā. Džips apgāzās; tai vietā, kur bija stāvējuši cilvēki, dzisa kūpoša šāviņa bedre.

* * *

Pie sešdesmit devītās paralēles ekvatora rajonā steidzīgi tika koncentrēti visi Krievijas flotes spēki, kas uzturējās šīs vietas tuvumā. No Āfrikas kontinenta dienvidu gala skubīgi uz turieni traucās helikopteru bāzes kreiseris «Mogučij», no Indijas krastiem aizpeldēja eskadras mīnukuģis «Stereguščij», universālā atomzemūdene «Bars», pārtraukusi patrulēšanu ziemeļu platuma grādos, uzņēma kursu uz dienvidiem. No Persijas līča uz nulles meridiānu traucās amerikāņu lidmašīnu bāzes kuģis «California», ko pavadīja raķešu fregate «Lightning». Atlantijas un Klusajā okeānā dislocētās Krievijas Federācijas un ASV zemūdenes bija saņēmušas pavēli par pārvietošanos un, ignorēdamas slepenības režīmu, ar trīsdesmit piecu mezglu ātrumu steidzās uz to pašu Indijas okeāna sektoru.

Abas puses izlikās, ka nekas ārkārtējs nenotiek — parasta manevrēšana un spēku pārgrupēšana. Bet Krievijas un ASV jūras kara spēku galvenajos štābos jau tika apsvērti rīcības varianti, ja viņu kuģi sastaptos pie izbēgušās «Barrakudas». Pareizāk sakot, bija divi varianti: kopēja rīcība vai konflikts. Bet Krievija palīdzību nebija prasījusi, tātad nebija arī pamata sadarbībai. Bet valstis, kuru rīcībā bija atomieroči, no konfliktiem centās izvairīties. Un tāpēc jautājums palika atklāts.

Tai laikā «Barrakuda», zaudējusi gaitu, bezpalīdzīgi karājās okeāna dzelmē trīssimt piecdesmit metru dziļumā, padevās zemūdens straumēm un griezdamās lēni grima dziļāk, tāpēc ka zemūdens kuģa vārpstveidīgā forma ļauj saglabāt peldspēju un vadāmību tikai kustībā. Telpas bija tumšas: Ļiskovs bija pavēlējis atslēgt ari elektroenerģiju.

Protams, centrālais postenis varēja iedarbināt dīzeli, ieslēgt avārijas elektrību no akumulatoriem, izpūst balasta cisternas un iznirt, bet nebija neviena, kas to darītu: kad pēc apšaudīšanās apjukuma iestājās tumsa, Cižiks, Kazakovs, Jabločkovs un sardzes matrozis no ekipāžas nozuda nezināmā virzienā. Izmisīgi lamādamies un piesaukdami briesmīgus draudus visai pārējai cilvēces daļai, postenī parādījās trīs bandīti, kas kontrolēja priekšgala nodalījumus. Tagad šeit bija sapulcējušies visi dzīvi palikušie iebrucēji.

—   Tie smerdeļi jādabū rokā! — rēca krabim līdzīgais šauracis Vitaļka. — Citādi noiesim dibenā pie velna vecāsmātes…

Izslietiem stobriem visi seši bandīti apstāja lūku uz piekto nodalījumu. Vispirms Ļisogruzovs, pēc viņa Krabis, tad abi kopā pūlējās nospiest kremaljēras mehānisma sviru, bet tā nepadevās ne par milimetru.

—      Tai jāatveras, — Ļisogruzovs sasarcis gārdza. — Tur nav aiztura…

Taču mazā nagliņa starp abām zobainajām virsmām darīja savu darbu — lūka palika cieši aizvērta.

—   Varbūt ar granātu? — uztraukumā ieteica garģimai- nais, bet tūlīt pats atjēdzās: — Nē, pie velna, iznāks vēl sliktāk…

—    Tūlīt paskatīsimies, ko te var darīt…

Spīdinādams no krasta līdzi paņemto bateriju, Ļisogru- zovs apskatīja centrālo posteni. Viņš apmulsa no nepārredzamā instrumentu, pogu, pārslēdzēju, ventiļu, aizbīdņu, sviru mužura. Skaidrs — ne viņš, ne arī kāds cits no viņa vīriem nav spējīgs uzņemties kuģa vadību. Uzraudzīt profesionāli sagatavotu speciālistu ekipāžu ir nieks, bet pamēģini noorganizēt ekipāžu no diletantiem, kas nezin kad dienējuši zemūdeņu flotē vai pat mācījušies zemūdeņu komandieru skolā… i

—   Ko teiksi? — Krabis nepacietīgi jautāja. — Ņemsim un noslīcināsim viņus kā kucēnus! Pēc tam ūdeni izpumpēsim, un viss būs kārtībā!

Ļisogruzovs neatbildēja. Pieplūdināt rektora nodalījumu nepavisam nav tik vienkārši, kā šis nejēga domā. Turklāt izsūknēt ūdeni trīssimt metru dziļumā… Un kas tad varēs vadīt reaktoru?

Viņš apgaismoja dziļuma mērītāju. Trīs simti astoņdesmit metru!

—     Mēs grimstam! — viņam paspruka neapdomāta frāze. — Bez gaitas šī muca noies dibenā!

—     Es negribu! — griezīgā balsī iekliedzās garģīmis, un Ļisogruzovs tūlīt saprata, ka tās nav tikai izbailes — tas ir psihisks sprādziens, panika, kas cilvēkam paralizē spēju atbildēt par savu rīcību. — Tūlīt jāceļas augšā! Tūlīt! Atvērt lūkas! Gaisu! Ā-ā-ā…

Netapušais komandieris šo to bija dzirdējis par šādu briesmīgu neirozi, kuras dēļ nelaimīgais dauza galvu pret tērauda starpsienām, mēģina atvērt lūkast nogalināt biedrus, kas pretojas kolektīvai pašnāvībai. Šo slimību sauc par klaustrofobiju — bailes 110 noslēgtas telpas. Tā mēdz būt arī iedzimta, tādā gadījumā matrozis nekad netiek norīkots uz zemūdeni. Visbiežāk neiroze rodas pēc kādas traumējošas situācijas, piemēram, pēc avārijas. Šādās reizēs sekas ir grūti paredzamas.

Vadoties pēc principa «no kļūdām jāmācās», zemūdeņu flotes kursanti tiek iepazīstināti ar bēdīgo avāriju un katastrofu hroniku. Piecdesmit sestajā gadā pie Odesas kāds sauskravas kuģis taranēja dīzeļzemūdeni, kas manevrēja astoņu metru dziļumā, ar priekšvadni pāršķeldams to gandrīz uz pusēm. Zemūdene tūlīt nogrima un uzgūlās uz grunts divdesmit divu metru dziļumā. Izglābās četri no priekšgala nodalījuma: ūdens ieplūda ari tajā, bet gaisa spilvens to apturēja viena metra limenī. Trīs matroži pieslēdzās pie elpošanas aparātiem, bet ceturtais, zaudējis saprašanu un rīcības spēju, histēriski klaigāja, sizdams galvu un dūres pa apšuvumu. Individuālo elpošanas aparātu biedri viņam uzlika ar varu, taču tālāk viņi vairs nevarēja palīdzēt, tāpēc ka no zemūdenes bija jāizkļūst caur torpēdaparātu, bet izvilkt cilvēku caur sešus metru garu un pusmetru resnu cauruli bez viņa paša vēlēšanās nekādi nav iespējams.

Tie trīs izrāpās no zemūdenes, pa trosi izlīda no ūdens un ieraudzīja, ka līdz krastam ir pusotra kilometra. Tad viņi (ja var ticēt viņu vārdiem, tāpēc ka objektīvu pierādījumu nebija, bet vārdi radīja pamatotas šaubas) atgriezās pa pusei piepildītajā tērauda zārkā, lai tomēr izglābtu biedru, bet tas sāka trakot un kļuva pārējiem bīstams, tādēļ drosmīgajai trijotnei nekas cits neatlika kā atstāt viņu nožēlojamai bojāejai. Viņi paši laimīgi nokļuva līdz krastam, bet vēlāk par varonību un vīrišķību tika apbalvoti ar ordeni.

—     Gaisu, nolādētie! Es jūs visus nožmiegšu!

—     Mieru, Pelēkais…

Ļisogruzovs nebija redzējis, tomēr sajuta, ka Pelēkais paņēmis ieroci, un paguva satvert roku, kurā bija pistole. No trieciena Pelēkais nokrita uz grīdas, bet tūlīt pielēca kājās gluži kā tenisa bumbiņa un joza uz kabīnes trapu. Krabis metās pakaļ un konvulsīvi drebošo augumu sakampa dzelžainās skavās.

—     Iešļirciniet viņam! — Ļisogruzovs pavēlēja.

Kamēr citi tumsā meklēja šļirci un ampulas, Pelēkais

klaigāja nelabā balsī, galīgi izsizdams biedrus no līdzsvara. Saņēmis pamatīgu devu narkotikas, viņš beidzot nomierinājās un kaktā aizmiga.

—     Ko darīsim? — Ļisogruzovs iejautājās sasprindzinātā tonī. Viņš pats nepavisam nezināja atbildi uz šo jautājumu.

—   Jāpadodas, — ātri atbildēja tas, kas bija nostājies pie stūres. — Citādi vāks.

— Kā tad — padosies un par to tev iedos medaļu! — melnīgsnējais Bobs atcirta. — Es šai lietā ielaidos liela žūkšņa dēļ. Nu jau gandrīz visu esam izdarījuši. Bet tur man spīd piecpadsmit, ja ne cilpa. Nav ko cerēt uz kaut kādiem nosacītiem vai pirmstermiņiem, drīzāk jādomā par piedevām.

Viņš nospļāvās uz grīdas, bet spļāviens uz grīdas zemūdeņu flotē tiek uzskatīts par neiedomājamu svētuma zaimošanu.

—    Dzīvi sapūsim speciālajos Mordvijas lēģeros, fakts. Kur izlaist garu — tas man pie vienas vietas. No šejienes līdz naudai tuvāks ceļš…

—     Pietiek dīkt par lēģeriem! — Krabis viņu nikni pārtrauca. — Labāk pasaki, ko darīt!

—     Iedarbināt dīzeli, iznirt no dzelmes un ar mazo iet uz punktu.

—     Kas to māk izdarīt? — Krabis tikpat nikni noprasīja.

—     Cīkstonis to izdarīs!

Ļisogruzovs bija aizliedzis sevi saukt palamā, tādēļ šī aizlieguma neievērošana bija signāls, ka paklausība komandā sašķobījusies. Par to nebija jābrīnās. Komandā palikuši tikai pieci, aktīvi rīkoties spēj tikai Vitaļka, Bobs un viņš pats. Situācija ir kritiska. Pašreiz komandēt var tikai tas, kas spēj glābt pārējos.

—    Vai tu to izdarīsi, Cīkstoni? — tiešais, bezkaunīgais jautājums bija ne tikai subordinācijas pārkāpums, bet ari klajš izaicinājums.

—     Es divdesmit gadus nebiju iekāpis zemūdenē…

—    Kāda velna pēc tad mums vajadzīgs tāds komandieris? Tā arī es varu komandēt. Un tīkot uz komandiera tiesu!

—   Aizveries! — Ļisogruzovs draudīgi atsaucās. — Labāk ejiet un atdzeniet šurp tos aunus! Vienīgā izeja — pielikt viņus pie aparātiem.

—    Ko tu vēl neteiksi! — Krabis iebilda. — Viņu ir divi desmitit, bet mēs tikai divi… Turklāt tumsā! Iekraus pa pauri un iemetīs kravas kastē!

—    Vienīgā izeja! — Ļisogruzovs atkārtoja.

Šai laika Čižiks pa avarijas telefonu sarunājās ar piekto posteni.

—    Viņi tur ir vieni, — viņš pavēstīja. — Es paņēmu tā nošautā pistoli. Viņus var iežņaugt no divām pusēm.

—   Vai aktīva grēku nožēlošana? — Ļiskovs apvaicājās.

—   Tas ir labi, būs vieglāks sods. Rīkosimies pēc signāla, reizē… Es tūlīt runāšu ar skaļruni, bet tas attiecas tikai uz viņiem, jūs ne ar ko galvu neapsieniet. Vai skaidrs? Un vēl — pirmajā brīdī lūku neatveriet, sākumā pa- trokšņojiet…

Bobs un Krabis negribīgi gatavojās riskantajai ekspedīcijai. Labi, ja viss ir tavu acu priekšā un notiek pēc plāna, bet pašreiz, kad cilvēki pasprukuši savā vaļā un noslēpušies tumšos labirintos, nekas labs nav gaidāms. Krabis spalgi noklakšķināja automāta aizslēgu.

—     Ja kaut iepīkstēsies — nolaidīšu no kātiem! — viņš noteica, galvenokārt drošinādams sevi.

Šai brīdī iesprakšķējās translācijas skaļruņi.

—    Uzmanību! Runā kara pretizlūkošanas nodaļas operatīvais pilnvarotais, trešā ranga kapteinis Ļiskovs, — pa visu kreiseri noskanēja padobja balss. — Es un grupa kara akvalangistu esam pārņēmuši savā kontrolē kuģa spēka agregātus. Bandīts, kas izrādīja pretošanos, nogalināts…

Ļisogruzovs nolamājās. Nevis tādēļ, ka būtu noraizējies par Vitjkas nāvi, šī puiša liktenis komentārus neprasīja; viņu pārsteidza ziņa, ka zemūdenē uzņemti «roņi». Katrs zemūdenes īpašo uzdevumu vienības kaujinieks ir piecu labi apmācītu vīru vērts! Nevajadzēja atļaut viņus uzņemt uz kuģa! Liii būtu nosprāguši okeānā…

—    Esmu uzņēmies kuģa komandiera pienākumus, — Ļiskovs turpināja. — Pavēlu visiem štata ekipāžas locekļiem pēc trauksmes signāla ielauzties centrālajā postenī un atbruņot bandītus. Pretošanās gadījumā — iznīcināt uz vietas! Lai cits citus pazītu, ierosinu apsiet galvu ar baltu audeklu…

—      Labi izdomājis, nelietis! — Bobs noburkšķēja.

—     Lai būtu skaidrs, kam jābliež virsū. Nekas, mēs arī to protam…

No sporta krekla viņš sasēja kaut ko līdzīgu turbānam, Krabis un Cīkstonis darīja to pašu. Tikai stūresvīrs un akustiķis negatavojās gaidāmajam notikumam.

—     Aši pie lūkām! — Cīkstonis pavēlēja. — Es ar Vitaļku pie pakaļgala lūkas, bet Bobs — pie priekšgala…

—    Labāk neuzsākt, — stūrētājs ieminējas. — Nomušīs visus…

Atbildes vietā Bobs uz labu laimi zvēla ar laidi. Krakš! Balss aprāvās ar vaidu.

—   Tā tev vajag, sprāgoņa! Pabeigsim ar tiem, noslīcināšu!

Iekaucās trauksmes sirēna. Trešā un piektā nodalījuma lūku metāls nožvadzēja. Uz šo skaņu tūlīt atsaucās automāti, bet lodes atsitās pret tērauda vākiem un svelpdamas metās atpakaļ, apdraudēdamas pašus šāvējus.

—     Dranki!

Automāti apklusa. Sai mirklī lūkas atvērās.

Kad apstādināta zemūdene lēnām, bet nemitīgi krīt dzelmē, kacl nodalījumos valda necaurredzama tumsa, kas liecina par nopietnu avāriju, kad sasprindzinātā apziņa ik mirkli uztver gaisa trūkuma pazīmes, kad daži nelieši pret tevi pavērsuši tiešu uguni un ceļš uz izglābšanos ved pāri viņu līķiem — nekādas morālas problēmas nerodas.

Cižiks ātri vairākas reizes izšāva ar TT, ko bija paņēmis no nogalinātā radista, bet daudz pieredzējušais Bobs nogūlās uz grīdas un nolaida kārtu, tumsā orientēdamies pēc šāvienu zibšņiem. Trīs lodes ieurbās kapteiņleitnanta ķermenī.

Uzbrucēji no piektā nodalījuma bija piesardzīgāki un tāpēc arī veiksmīgāki. Ļiskovs nedomādams pret pusotra metra plato lūkas atveri izšāva magazīnā palikušās patronas, tēmēdams uz tumsā balsnījošo sporta krekliņu. Viņam blakus Jeremejeva rokās svilpoja Bēra zemūdens pistole. Zīlei līdzīgā pistoles lode iegrima Ļisogruzova pierē, reaktīvā bulta, tāpat kā ūdenī, izurbās cauri Krabim.

—     Nešaujiet, mēs padodamies! — stūresvirs iekliedzās, un viņam piebalsoja akustiķis:

—     Padodamies, nešaujiet!

Uzvaras azarta apreibinātais pretizlūks atskatījās atpakaļ un uzsauca:

—     Ieslēgt gaismu!

—     Tieši tā — ieslēgt gaismu! — Ivantejevs atsaucās ar neparastu reglamentāru uzcītību. Tagad viņam bija kauns: briesmu brīdī viņš bija palicis sēžam pie pults.

Tumsa nozuda. Kāpdams pāri līķiem, Ļiskovs iegāja centrālajā postenī. Lai cik dīvaini, tomēr šaudīšanās nebija nodalījuma aparatūrai nodarījusi tādu postu, kādu varēja gaidīt. Divi bijušie iebrucēji padevīgi turēja gaisā paceltas rokas.

—    Mēs pret jums nenostājāmies, — akustiķis pieglai- mīgi sacīja. — Mēs esam tikai speciālisti…

—   Lai viņi aiznes līķus uz otro nodalījumu, — Ļiskovs pavēlēja. — Un pašus ieslēgt turpat!

—     Viens ir paslēpies, biedri komandieri — Jeršovs ziņoja. — Aizbēga uz priekšgalu.

—     Pagaidām bloķējiet viņu, pēc tam nokārtosim šo lietu, pašreiz galvenais — pacelties un noraidīt radio- grammu.

Matroži un virsnieki ieņēma tukšos posteņus.

—    Pacelties periskopa līmenī! — drošībnieks stingrā balsī pavēlēja. Beidzot viņš bija iejuties komandiera lomā.

—     Tieši tā — pacelties! — Vecais atsaucās. Viņš izskatījās gluži labi un, kā likās, bija skaidrā. Šis fakts neapgāžami pierādīja, ka uz kuģa nodibināta kārtība.

Iešņācās saspiestais gaiss, un «Barrakuda» cēlās augšup.

* * *

«Krievijas Federācijas valdība apliecina dziļu cieņu Amerikas Savienoto Valstu valdībai un ar izpratni pieņem tās izrādītās bažas. Reizē ar to mums ir tas gods paziņot, ka ne Krievijas jūras kara flotes vadība, ne Krievijas valdība ne brīdi nebija zaudējusi kontroli pār stratēģiskās nozīmes zemūdens kreiseri K-755. Pašreiz K-755 bunkurojas Indijas okeānā pirms atgriešanās piederības ostā.»

Aviācijas bāzes kuģis «California» un raķešu fregate «Lightning» sinhroni izpildīja pavēli «pa labi» un, apmetuši pusloku, devās atpakaļ. Eskadras mīnukuģis «Stere- guščij» ieradās noteiktajā punktā un pietauvojās pie «Barrakudas». Bet nekas neliecināja par bunkurošanos, drīzāk tā bija maiņas ekipāžas gaidīšana. Šī ekipāža ar jūras kara spēku transportlidmašīnu jau bija izlidojusi uz Deli.

—     Zini, ordeņus mēs varbūt nedabūsim, bet darbā gan noturēsimies, — flotes admirālis Istomins sacīja, mazliet smaidīdams. — Kā nekā apturējām aizdzīto raķet- nieci! Bet tavu… Motinu es apbalvošu savu iespēju robežās…

—   Viņš ir ļoti centīgs cilvēks, — kontradmirālis Kosil- kins piebalsoja.

* * *

Jauns, slaids cilvēks platiem pleciem ar apbružātu mapi rokās gāja pa Vēstures un arhīvu institūta gaiteni. Apstājies pie durvīm ar plāksnīti «Katedras vadītājs», viņš palieca rokturi, bet izrādījās, ka durvis ir aizslēgtas.

—    Profesora Pestruhina nav, — gaišmataina laborante paskaidroja, steigdamās viņam garām.

—     Kad viņš būs?

Jauniete tikai paraustīja plecus.

Jaunais cilvēks gāja atpakaļ, bet viņam ceļā nostājās spēcīga auguma puisis, kas izskatījās pēc īsta bandīta: īsi apcirpti mati, neizteiksmīga seja ar duļķainām acīm, šaura ādas jaciņa, sporta bikses, baltas apvalkātas sporta kurpes.

—     Kāpēc jūs meklējat Pestruhinu?

Jaunais cilvēks atvēra mapi.

—    Es interesējos par Ivana Bargā bibliotēku. Gribēju konsultēties ar profesoru. Kā jums šķiet — vai bibliotēkā varēja būt arī Bizantijas tīstokli?

Alvas blāvās acis nepievērsās avīžu un žurnālu izgriezumu žūksnim, tās appētīja sarunas biedra atlētisko augumu un enerģiskos sejas pantus.

—   Tu diezin kā neizskaties pēc tiem gaisā parautajiem vientiešiem… Vai tu neesi no koptjeviešiem? Kur jūs esat likuši Vladi un Rudo?

—    Es nesaprotu, par ko jūs runājat, — laipni atbildēja jaunais cilvēks, kas savām rokām bija nošāvis pieminēto Rudo. Un pie reizes vēl divus. — Jūs droši vien esat students, vai ne? Varbūt jau aspirants?

Principā viņš bez īpašām pūlēm varēja nogalināt arī šo puisi. Ja būtu radusies šāda vajadzība.

Bet tas ātri novērtēja apģērbu — trušādas cepure, pavalkāts pelēks mētelis ap vidukli apsienamu jostiņu, kurpes, kas jau piedzīvojušas trīs vai varbūt pat četras sezonas, — un zaudēja pret apmeklētāju jebkādu interesi. Klusēdams aizgriezies, spēkavīrs apsēdās uz veca aj> lupuša krēsla halles kaktā. Skorohoclovs izgāja ārā. Pēdējā laikā viņš bija izlasījis gandrīz visu, kas uzrakstīts par pazudušo bibliotēku. Un saprata, ka turējis rokās vienu no vislielākajiem mūsdienu dārgumiem. Ja otras kabatas baterijas vietā viņš būt iedomājies pacelt to biezo grāmatu, tacl droši vien varētu nodrošināt savu dzīvi līdz mūža galam.

—    Vai tā patiešām kaut kur guļ? Varbūt tā ir tikai leģenda? — vājš, izstīdzējis puikiņš jautāja, noliecis galvu, un raudzījās viņā bezpalīdzīgām acīm. — Es rakstīju referātu, Ivans Viktorovičs man ielika piecnieku… Ja šī bibliotēka patiešām būtu, kāds taču to jau būtu atradis, vai ne?

Skorohodovs bija redzējis bibliotēku savām acīm. Bet liktenis nekad nedod otru iespēju tam, kas pirmoreiz apslēpto mantu palaidis garām. Viņš strādāja metropolitēnā par ceļu apgaitnieku un desmitiem reižu bija pārstaigājis tuneli pie Ļeņina bibliotēkas metro stacijas, aptaustījis katru betona apdares plākšņu metru, iebāzis degunu katrā spraugā, kas izskatījās pēc sānu atzarojuma… Viss veltīgi. Reizēm viņam sāka likties, ka smadzenēs dīvainā kārtā iegūlušās atmiņas par nekad nenotikušiem notikumiem. Vizīte institūtā bija mēģinājums pārbaudīt, kur sākas izdoma, kur beidzas īstenība.

—   Jādomā, ka tā eksistē. Bet labāk pavaicāt profesoram. Kur viņš ir, vai aizbraucis?

Students paraustīja plecus.

—     Neviens nezina. Darbā viņa nav, mājās nav. Viņš kaut ko runāja par ekspedīciju… bet neviens nezina…

Skorohodovs lēni soļoja pa netīro trotuāru. Vajadzēja kaut ko nopirkt vakariņām. Un sameklēt ņipru, simpātisku meitieti… Ar Marinu Popovu pēc pazemes klejojumiem dzimumattiecības bija neveiksmīgas, turklāt abpusējā interese bija izgaisusi… Viņa bija maniakāli noraizējusies par to, kā palielināt krūtis un iziet pie vīra. Likās, ka viņai kaut kas ar galvu nav kārtībā. Labi vēl, ka naudu sadalīja vienlīdzīgās daļās bez skandāla…

Pa priekšu gāja smuidra meiča. īsais mētelītis atklāja brangus ikrus, kas blīda pāri zābaku apmalei. Viņa iegāja pārtikas veikalā, un Skorohodovs sekoja viņai pa pēdām.

* * *

—    Tātad viss pagalam! — satrauktā balsī konstatēja Noreiko, zaudējis savu parasti lēnīgo cienīgumu. — Ultimāta nav un it kā nemaz nebūtu bijis… Iegansts kara darbības pārtraukšanai atkritis. Un Čečņas atjaunošanai iedalītie piecpadsmit triljoni iesaldēti. Cik mēs ar to esam zaudējuši?

—    Kā gan Koržovs to panāca? Mūsu galvenais armijnieks taču apgalvoja, ka veiksmīga operācija nav iespējama, — vSatohins piebilda.

Gontars noplātīja rokas.

—     Iznāk, ka viņš izdarījis neiespējamo.

—     Bet ar Dudariku un Kalnieti? — sarunā iesaistījās līdz šim klusējušais Poplavskis. Iznāk, ka Koržs izmantojis Hvoščinski. — Katrā ziņā Kalnieša iedzīšana lamatās ir viņa roku darbs.

Leļļu Dancinātājs piekrita, pamādams ar galvu.

—     Bet tas taču iet pāri visām robežām!

—    Nu tad beidzot pasakiet to Saimniekam! — Poplav- skis neiecietīgi izsaucās.

—     Protams, jūs ar Koržu esat veci draugi. It īpaši pēc tam, kad viņš visu jūsu apsardzi noguldīja uz asfalta.

—    Muļķības! Personīgus aizvainojumus es nejaucu ar lietišķām attiecībām. Lieta ir pavisam vienkārša: viņš ieguvis pārāk lielu teikšanu un loti plašas pilnvaras. Un tāpēc sašaurinās mūsu iespējas. Pasaulē taču viss ir ierobežots — gan vara, gan nauda…

—    Jā, Koržovs kļūst pārāk bīstams, — Gontars domīgi sacīja. — Viņš izveidojis spēcīgu operatīvo aparātu; mana izlūkošanas pārvalde konstatējusi viņa aktivitāti ārzemēs… Arī v spēka apakšvienības uztrenējušas muskuļus. Akcija Cečņā taču ir labi pārdomāta un spīdoši realizēta militāra operācija. Ja Dudariks patiešām ir beigts…

Smukulītis mazlietiņ pasmaidīja, bet tūlīt pacentās smaidu noslēpt.

—     … tad tas nozīmē, ka Drošības dienesta kaujas iespējas ir lielākas par visu spēku struktūru apvienotām iespējām!

—   Viņš zina, uz kurieni aizgājusi nafta, cik daudz tās aizgājis, kas, kam un cik maksājis, — Pjotrs Petrovičs piebilda. — Man tas gaužām nepatīk.

—     Bet pats galvenais — viņš kuru katru brīdi var atnākt un arestēt ikvienu no mums! — Satohins ieminējās raižu pilnā balsī. — Un mums nepalīdzēs ne apsardze, ne sabiedriskais stāvoklis, ne sakari…

Hvoščinskis klusēja. Ar šādu vienprātību viņš reti kad bija sastapies.

—    Kas būs, tas būs, es pamēģināšu, — Leļļu Dancinātājs beidzot noteica.

Aiznākamā dienā, pastaigādamies ar Prezidentu pa Pie- maskavas sanatorijas priedulāju, viņš īsumā izklāstīja Krievijas ietekmīgāko vīru argumentus.

—     No cilvēka, kam jāatbild par Prezidenta drošību, izveidojusies pastāvīga un diezgan bīstama figūra, kas rada draudus zināmai sabiedrības daļai, tostarp — arī jums.

Prezidents it kā protestēdams atmeta ar roku.

—    Jā, jā, ari jums. Jūs taču redzat, ka Koržovs vairs nav tikai sargs. Viņš vada ļoti spēcīgu varas instanci, kas Konstitūcijā nav paredzēta un nevienam nav pakļauta. Vienīgi jums. Tātacl — ja viņam apniks miesassarga loma, viņš bez pūlēm jūs neiztralizēs un sagrābs varu savās rokās. Kas varēs viņam nostāties ceļā?

Gaisā bija sajūtama pavasara dvesma. Prezidents atpogāja mēteli. Viņš atcerējās, kā Koržovs ar pistoli rokā viņu bija nosedzis ar savu augumu. Atcerējās arī daudz ko citu. Ir tādas lietos, kas cilvēkus sasaista uz visiem laikiem. Tikai ne politikā. Politikā nav pastāvīgu draugu, ir tikai pastāvīgas intereses. Ja viņš būtu tāds diktators kā Sadams Huseins vai Josifs Džugašvili, viņš šo buldogam līdzīgo cilvēku varētu nošaut par nepatīkamajiem vārdiem. Bet viņš nav diktators. Un deviņdesmito gadu otrās puses Krievija nav PSRS un nav pat Irāka. Caurā laivā jāsēž mierīgi un nav jāstrīdas ar tiem, kuru rokās ir glābšanas riņķis. Bandinieku upurēšana… Tā nav novēršama nevienā spēlē. Bet vieta nedrīkst palikt tukša, jāsameklē cita figūra… Un tāda figūra ir! Ģenerālis Verļi- novs spīdoši izpildījis visus speciālos uzdevumus. Lai darbojas tālāk! Līdz šim viņš ģenerāli vadīja ar Koržova starpniecību, bet turpmāk to darīs tieši…

—    Vai jūs man piekrītat? — Hvoščinskis jautāja un pagāja soli uz priekšu, lai varētu ieskatīties Prezidenta sejā.

—    Padomāšu, — Prezidents īgni atbildēja. Un pēc neilgas pauzes piebilda: — Iesim atpakaļ, diezgan staigāts.

* * *

—    Tu izdarīji lielu kļūdu, Arsen, — Verļinovs sacīja it kā labvēlīgā balsī. — Tu aizskāri manu ģimeni. Līdz ar to pārkāpi šariata un kalnu adata likumus. Pret sievieti nedrīkst pacelt roku! Pat vīrieti nedrīkst piekaut sievietes acu priekšā. Tikai šakālis varēja nolaupīt manu sievu.

—    Viņai nekas ļauns nav nodarīts, — Tatajevs, bāls kā krītakmens klints, ar mokām izdvesa. — Pat ar pirkstu neviens nav pieskāries. Viņai tika izrādīta cieņa un viesmīlība.

—     Tu neko neesi sapratis, Lauztais Degun. Ja tu būtu viņu aizticis, tu tagad sēdētu vannā, kas pilna ar skābi, un katru stundu iegrimtu tajā pa centimetram dziļāk. Bet tiem trim dzīviem tiktu nodīrāta āda. Musulmaņu pasaulē šāda procedūra ir cieņā. Un varu tev apgalvot, ka uz ļauniem darbiem ir spējīgs ikviens. Arī mums atrastos šāda darba speciālisti.

Tatajevs aplaizīja sakaltušās lūpas. Tuvojās tumsa, lielās rokas uz muguras žņaudza roku dzelži, drūmi šalca kailie meža jaunaudzes zari. Viņš pats vairākas reizes šai vietā bija pabeidzis sarežģītu lietu iztiesāšanu.

—    Es visu saprotu. Tiklīdz mūsu puiši tika nogalināti, es uzreiz sapratu, ka tu mani neatstāsi… Bet pēc Mago- meta nāves es pat gribēju atgriezties republikā…

—     Slikti darītāji, ka neatgriezies. Bet tik un tā tev tas nebūtu līdzējis: atriebība nepazīst robežas!

Lauztais Deguns nokāra galvu.

—     Žēl, ka Magomets man nepaklausīja. Nevajadzēja ar tevi sapīties. Tu esi īsts sātans.

—      Nē. Es tikai spēlēju pēc jūsu paradumiem. Bet jums šādi spēles noteikumi nepatīk.

Arsens sēdēja uz slapjas zemes, ko klāja nedzīva kūla, Verļinovs, kājas plati izpletis, rokas vaļīga mēteļa kabatās sabāzis, stāvēja trīs soļus no viņa un skatījās no augšas uz leju. Viņam negribējās darīt to, kas bija noteikti jādara. Bet laiks gāja uz priekšu.

—    Noņemiet viņam roku dzelžus un gaidiet mašīnā!

Vasiļjevs un Mežujevs izpildīja pavēli. Verļinovs un

Tatajevs palika divatā. Tatajevs mehāniski berzēja delnas, uz kurām bija uzmetušās sarkanas joslas. Verļinovs izvilka no kabatas labo roku.

—   Varbūt varam sarunāt? — Arsens aizsmakušā balsī ierunājās. — Nauda, automašīnas, mājas… Pakalpojumi…

—   Vai tad iespējams vienoties ar asins noziedznieku?

Roka pacēlās raksturīgā žestā, ko nevar sajaukt ne ar vienu citu. Trīs klakšķi pagaisa koku šalkoņā, automobilī neviens tos nedzirdēja.

—    Braucam! — Verļinovs uzsauca, aizcirzdams durvis spēcīgāk nekā parasti. Melnā šoseja joņoja viņiem pretim. Kad viņi tuvojās pilsētai, atskanēja speciālo sakaru signāl- zummers. Pa šo līniju parasti zvanīja Koržovs.

—    Verļinovs, — ģenerālis atsaucās, bet izdzirdēja pavisam ko citu, nevis to, ko bija gaidījis.

—    Savienojiet! — pēc īsa apmulsuma brīža viņš sacīja. Majors un apakšpulkvedis no šefa sasprindzinātās balss saprata, ka vada otrā galā ir kāds no valsts augstākās vadības.

Mežujevs samazināja ātrumu, ieslēdza pagrieziena signālu un apstājās. Šādos brīžos abonenti bija jāatstāj divatā.

—     Sveicināti, biedri Prezident! — Verļinovs sacīja, neizrādīdams izbrīnu. Viņš saprata, ka tūlīt izdzirdēs kaut ko ārkārtēju. Un nebija kļūdījies.

—    Tātad tā…

Tātad par upuri kritusi vēl viena figūra. Kam tā upurēta? Mirkļa labumam, apstākļiem, politiskajām interesēm? Viņš jau zināja, ko tūlīt izdzirdēs. Un izdzirdēja.

—    Pateicos par uzticību, biedri Prezident! Man jāpadomā. Jā, protams. Protams.

Viņš pateica visu, kas šādās situācijās jāpasaka. Kad saruna beidzās, Verļinovs slābani atlaidās pret sēdekļa atzveltni. Viņu aicināja ieņemt līdz nākamajai upurēšanas reizei atbrīvojušos vietu. Bet tas, ko viņš bija darījis līdz šim, izrietēja no godīga cilvēka pienākuma labu atdarīt ar labu un nekad neaizmirst, ko nozīmē šaura zaļa kleita, kas piesūkusies ar Egejas jūras sāļo vēju.

Viņš godprātīgi bija atstrādājis parādu. Bet no padarītā darba nebija guvis gandarījumu. Dudarika novākšana tehniski bija veikta nevainojami. Pārliecinošā piesegšanas akcija, filigrānā galvenā operācija. Ļoti šaurs informēto cilvēku loks. Un tomēr viņš jutās kā stulbenis. Tāpēc ka otra puse viņu apspēlējusi. Tik smalki, viltīgi un rafinēti, ka neviens to nekad nevarētu iedomāties.

Svešo spēli muļķības dēļ sabojāja sieviete. Dudarika sieva Alla neprata nospēlēt atraitnes lomu. Viņai nepietika izturības nogaidīt, kamēr paiet laiks. Pie kā gan jābēg uzticīgai čečena sievai, ja vīrs guldīts dzimtajā Ičkērijas zemē? Kas cits viņai meklējams ārzemēs, ja ne mīļotais vīrs, kas palicis sveiks un vesels? Bet tādā gadījumā — kāds ir nodevības līmenis? Koržova aiziešana izbeiguši viņa pienākumu limitu, un nu vairs nav jātēlo aprobežots viduslīmeņa vadītājs. Var atgriezties pie iepriekšējiem plāniem, lai mēģinātu turpināt savu spēli. Galu galā ban- dinieki aizkļūst līdz dāmas rindai.

Verļinovs uzgrieza Vitālija Karpenko radiotelefona numuru. Mežujevs un Vasiļjevs, kā noteikts reglamentā, stāvēja atstatu. Likās, ka melnā bruņotā volga, ar ieslēgtu pagrieziena rādītāju piespiedusies pie ceļa malas, raida naktī trauksmes signālus.

1995—1996

Rostova pie Donas

Daņils Koreckis

GALVENĀ OPERĀCIJA

Redaktore I.Ceriņa Tehniskā redaktore V.Vasiljeva

Formāts 84x108/32, 28 iespiedi. Iespiesta tipogrāfijā «Svētdienas Rits», Aizkraukles iela 21, Rīgā, 1006. Iesieta Rīgas Paraugtipogrāfijā, Puškina ielā 12, Rīgā, LV-1050.

[1] ivi as t i rk a — ar anašu piepildīts papiross. (Žarg.)

[2] savā laikā par specvežiem saukāja pašu ražotos augstākas klases vieglos automobiļus, ko izmantoja PSKP CK Politbiroja locekļu vadāšanai.

[3] rgn — uzbrukšanas rokas granāta, jauns granātu tiļis, ko lietotāji lieluma un formas dēļ iesaukuši par āboliti.

[4] nrs-2 — speciālais izlūka nazis, oil's modelis.

[4] Devi tā — PSRS VDK devītā pārvalde, kas rūpējās |iar partijas un valsts augstākās vadības drošību.

[5] trešā da|a — personīgie miesassargi.

[6] sīkāk par šiem notikumiem lasiet romānā «bandinieks augstā spēlē».

[7] ne sakritība — attālums starp aprēķināto un faktisko zemūdenes atrašanās vietu.

Content

Koreckis Daņils Galvenā operācija

Pirmā nodala

Otra nodala

Treša nodala