Koreckis Daņils

Karatē princips

DAŅILS KORECKIS

KARATĒ PRINCIPS

..

PREAMBULA

Klajumā starp skolu un filharmoniju, tradicionālajā visu domstarpību — gan lielu, gan mazu — kārtošanas vietā, Garandins dauzīja Kolpakovu. Pēc mikrorajonā iedibinājušās kārtības notiekošais nebija pieskaitāms pat mazām — ikdienišķa ielas dzīves epizode. Viens bija nevietā lecies, otram pienācās gandarījums.

Tā bija noticis arī šajā reizē. Garandins pienāca pēdējā starpbrīža trokšņainajā burzmā un, raudzīdamies sānis, teica:

— Es tev sadošu.

Un attālinājās slīdošā boksera gaitā.

Tagad viņš to darīja. Sākumā sitieni nebija spēcīgi, parastais pazemošanas rituāls — paciet, un viss ar to arī beigsies, pat pēdas uz ģīmja nepaliks. Taču Gena, pieļaudams galēju muļķību, deva pretī, garlaikotie skatītāji atdzīvojās, maliņā uz dēļu kaudzes sēdošais Bullēns tramīgi noskurināja apaļi apcirpto galvu ar ēdes vai rētu radītiem plikumiem. Bet Aļiks iegāja azartā un sāka zvetēt, cik jaudas, — pārsita Gēnam degunu, lūpas, uzdauzīja aci, arī pa vēderu uzblieza un pa saules pinumu…

Nebija jau viņš, lai arī bokseris, ne plika graša vērts, skat, cik ķieģeļu un koka gabalu visriņķī mētājas, būtu ņēmis kājas pār pleciem un neapstājies līdz pašai mājai, nebijis tā bakurētainā mērgļa ar bleķa zobiem izsisto vietā, kurš uzjautrinājās, cik vien viņa īsais prātiņš atļāva:

—  Smērē, bračiņ, beigts, ha-ha-ha! Liec gar zemi, taisi nokautu! Tā, uz goda!

Gena atkāpdamies pats pakrita, aizķēries aiz akmens, taču Garandins svinīgi pacēla rokas, svinēdams pārliecinošo uzvaru.

—  Lai zina, kas notiek, kad lēcas! — Bullēns nošļūca zemē. — Dod kādu rublēnu, šitais ir jāapslaka.

Vērotāji aizvilkās brāļiem nopakaļ, cīņas laukums ātri tukšojās kā pēc viduvējas izrādes. Tikai vienam cilvēkam notikušais nebija parasts ikdienišķs fakts, bet ārkārtējs notikums. Gena pēc dabas bija patmīlīgs. Viņš nekad nebija sists. Pirmo reizi viņš izjuta pazemojumu. Pirmo reizi mūžā viņš bija izrādījies gļēvs. Tas nospieda visvairāk.

Par laimi, mātes nebija mājās. Arī Petuhoviem viņš netrāpījās acīs, kaut gan ilgi ar aukstu iķleni veldzēja uztūkušo seju.

No mazgājamās telpas iešmauca istabā, apgūlās, pārvilka segu pār galvu. Bērnišķīgs ieradums. Viņa vecumā jau tik viegli nevar paslēpties no nepatikšanām un reālās dzīves bēdām.

Smagums spieda sirdi. Bet kas tad sevišķs bija atgadījies? Viss ir aiz muguras. Aizmirst, izlikties, ka nekas nav noticis, apmānīt sevi. Deviņi puišeļi no desmit tā arī darītu, tādējādi nostiprinot sevī gļēvuļa refleksu. Taču Gena pilnīgi droši zināja, ka šis ceļš viņam neder.

Iztēle pakalpīgi uzbūra saldas atriebības ainas, taču viņš tās atvairīja, negribēdams līdzināties bezpalīdzīgiem vārguļiem, kuri rod mierinājumu savās fantāzijās.

Lūkoja nodoties patīkamām domām: zils mijkrēslis, apkārt tumša ūdens šļaksti, sarkanīgs ugunskurs, kas met dzirksteles, kad viņš ar koku rauš no tā apogļojušos, pārsprāgušus kartupeļus, Ļenas tumšais siluets uz dzeltenas telts fona…

—  Vai tu zināji, ka Saša neatgriezīsies?

—  Kā es to būtu varējis zināt? Teicās savākt puišus un būt atpakaļ. Varbūt ar laivu kaut kas atgadījies?

—  Zināji gan. Tu vienkārši mani vistiešākajā veidā nolaupīji… To es negaidīju. Aļiks būs nikns.

«Kāds tam sakars ar viņu?» Gena gribēja jautāt. Beidzamajā laikā Garandins bija sācis lenkt Ļenu, un klīda runas, ka viņš nepinas ar meitenēm tāpat vien. Gena maisījās pa kājām, traucēja arī šodien pārgājienā, Garandins bez aplinkiem brīdināja, lai atšujas, citādi nāksies nožēlot. Gena neatbildēja, zināja, ka pēc stundas norunātajā vietā ar laivu piebrauks Zimins, viņi savā kompānijā dosies uz Zaļo salu un Ļena būs kopā ar viņiem. Bet kāpēc viņa piemin to švaukstu?

—  Lai ir nikns, man par to nospļauties!

—  To es negaidīju…

Ļenas balsī bija saklausāmas dīvainas, viņam nesaprotamas intonācijas. Viņa vispār bija citādāka — divu mēnešu laikā, kopš viņi satikās, viņš Ļenu tādu nebija redzējis, lai gan diez vai būtu varējis izskaidrot, kur slēpjas pārvērtība. Un vēlāk teltī, kas sargāja no vēja un odiem, pēkšņi pienāca brīdis, kad šķita — Ļena gaida, ka viņš izrādīs lielāku pieredzi, kuras viņam nebija un kuru viņa, protams, arī nevarēja no viņa gaidīt. Viņš pārliecināja sevi, ka ir maldījies, pauze ilga veselu mūžību, un viņa jautāja:

—  Nu ko, vai gulēsim?

Toreiz jautājums šķita gluži parasts, turpretī tagad pēkšņi ieguva slēptu nokrāsu un visas neskaidrības un dīvainības Ļenas uzvedībā darīja viņa pašreizējo stāvokli vēl skaudrāku.

Spilgtā, apjomīgā jauko atmiņu aina zaudēja spožumu un telpiskumu. Bya auksts, ugunskura dūmi koda acīs, un tie odi… Piedevām vēl Sašam sabojājās motors. Kaut nu Garandins nesadomātu izrēķināties arī ar viņu…

Kliedēt drūmo noskaņojumu neizdevās, un Gena aizmiga ar nelāgām domām.

Uz skolu viņš neaizgāja, lika aukstas dziednieciskās kompreses un, negribēdams sev to atzīt, gaidīja Ļenu — baumas noteikti izplatīsies, un viņa visnotaļ var iegriezties viņu apraudzīt.

Taču atnāca vienīgi Saša un Nikolajs.

—  Pie ārsta nebiji? Tas lielības gailis dižojas, ka noguldījis tevi nokautā. Jāpārbauda, vai nav smadzeņu satricinājums.

—  Viss ir labi.

Gena jutās neveikli savas izraibinātās fizionomijas dēļ. Un kaut kā cita dēļ arī.

— Varbūt tryatā paņemt šo priekšā? Un pie viena arī Bullēnu?

—  Nekas nesanāks. Bullēns atvedīs pie skolas visu bandu.

—  Jā-ā-…

—  Ņem vērā, ceturtdien fizikā kontroldarbs. Anna Pavlovna saka — izšķirošais.

—  Kur es ar tādu ģīmi varu iet?

—  Neņem galvā! Eksāmeni deguna galā.

—  Tu neņemtu galvā?

—  Jā-ā-ā…

Saspringums nemazinājās.

—  Vai Ļena zina? — Gena izmocīja jautājumu.

—  Droši vien. Tas tips neatkāpjas no viņas ne soli. Viņam ir padomā jauns pārgājiens, uz divām dienām. Ņemšot tikai izredzētos.

— Draņķis! Skat, ko izgudrojis! — Parasti nosvērtais Nikolajs sažņaudza dūres. — Mācās uz vieniem divniekiem, bet ņems izredzētos!

— Daudz lūgto, maz izredzēto, — paspīdēja daudz lasījušais Saša.

—  Un Ļena arī… Viņa dzīvoja vecā māgā līdzās skvēram, bērnunamam sava pagalma nebija, mūs turp veda pastaigāties. Iznāk uz balkona, sapucējusies, lentes matos, ēd šokolādes konfektes, mēs tādas ne acīs neesam redzējuši, un pa kādai nomet lejā. Un nevis tāpat vien nomet, bet jāstaigā aplītī, rokas pie krūtīm kā sunītim, kas pacēlies uz divām kājām. Daudzi bērni tā staigāja, kāvās konfekšu dēļ, bet viņa smej un plaukšķina rokām.

Reiz to ieraudzīja sētniece Tosja, viņa karā bija kontuzēta, mēs domājām — dusmīga, mūs nemīl, bet te — paķēra akmeni un kā lidināja šiem logā… Ļenas mamma, aizvien lepna dāma, izskrēja uz balkona un sāka klaigāt akurāt kā tirgū, bet kur nu viņai ar Tosju sacensties.

—  Ko tu gribi teikt?

—  To pašu. Viņa jau tolaik uzskatīja, ka ir pārāka par citiem. Un nu sadziedējusies ar to niecību. Tā ka tev ne par ko nav jābēdā. Un ne par vienu.

Tas nu bija pateikts. Puisēnu neveiksminieku Genu pažēloja un nomierināja. Un tā varbūt ne reizi vien dzīvē. Ja tikai…

Vajadzēja domāt, kā dzīvot tālāk.

Pēc dažām dienām Gena devās pie Rogova. Viņš bija slavens. Sporta nama priekšā vēl stāvēja švītīga volga ar sudraba cimdiņiem pie priekšējā spogulīša, vēl pie ieejas vīru pacietīgi gaidīja skaistule Stella, vēl karsēji un pielūdzējas medīja autogrāfus, vēl nebija novalkāti sporta tērpi ar ģerboni un uzrakstu «PSRS».

No malas raugoties, šķita — čempions atrodas slavas virsotnē, sakāve ir vien bēdīga nejaušība un priekšā gaida nebeidzamu uzvaru virkne. Taču Rogovs pats zināja, ka tā nav, juta, ka ir spēris pirmo soli projām no ringa, lai gan nenojauta, cik tālu nāksies iet. Un viņa acis bija blāvas un bēdīgas.

—  Nu, vārdabrāl, esi apvainojies? — Rogovs stingri saņēma Genu aiz zoda, grozīja pa labi un pa kreisi, pasmīkņāja bez mazākās jautrības. — Un gribi iemācīties kauties, lai viņus pārmācītu?

Čempions neatzina uz ātru roku dažādu situāciju ietekmē pieņemtus lēmumus un nekad neņēma mācīt aizvainotos un atriebības alkstošos. Taču ar Genu viņi desmit gadus bija nodzīvojuši vienā dzīvoklī, tas mainīja lietas būtību.

—  Lai notiek, pamēģini ar… Ja luste nepāries. Un ja padosies.

Bija pagājis mēnesis, kad Rogovs pēc treniņa aizkavēja Genu.

— Kāpēc tu pirmais nesit pa seju? Nezini? Vai pateikt? Tu gaidi, kamēr tev iesit, lai saniknotos. Raksturs par vāju. Bet kāds var būt bokss, ja nav rakstura?

Kādreiz, vēl komunālā dzīvokļa laikos, Rogovs bija uzskatījis Genu par tādu kā jaunāko brāli un tagad nepavisam negribēja viņu aizvainot.

—  Es nedzenu tevi projām — nāc, trenējies, es vienkārši gribu paskaidrot… Kā tu domā — cik cīņā ir raundu? Trīs? Nav pareizi. Tā tikai izskatās. Pirms tiem ir simt vai trīssimt. Un pēc tiem — tikpat. Tu ar savu mīkstčaulību zaudēsi pašā sākumā. Tāpēc ka visi zinās tavu vājību un izmantos to kā taktisku paņēmienu. Boksā, tāpat kā ikvienā cīņā, nekādas žēlastības nedrīkst būt. Kurš niknāks, kurš stiprāks — tas būs pirmais.

Gena klusēja. Rogovam droši vien bija taisnība, taču tā viņu nepārliecināja. Un čempions juta, ka viņa vārdi netiek pieņemti.

—  Vai zini, kāpēc es zaudēju pasaules meistarsacīkstēs? Es nepaslīdēju, nē, tas bija paskaidrojums žurnālistiem. Un nepārtrenējos līdz spēku izsīkumam — tas tika teikts sporta priekšniecībai. Man visos iepriekšējos gados tā ir sadauzīta galva, ka reizēm zūd koordinācija un skatiens aizmiglojas… Tāda, lūk, ir patiesība, taču to zina vienīgi Litinskis. Tāpēc es aizgāju no izlases.

Rogovs piegāja pie vingrošanas rīkiem.

—  Es to stāstīju, lai tu uz visiem laikiem iegaumētu — negaidi, kamēr tev iesitīs. Bliez pirmais!

Viņš laiski iebukņīja maisam un automātiski papildināja ar kreiso. Tukšajā zālē dobji atbalsojās slavenais, reiz uzvaru nesošais sitiens.

—  Ja to nevari — met šo nodarbi pie malas. Tā tev arī nav vajadzīga. Tu spēlē šahu, teicami mācies, plūc laurus olimpiādēs… Kāpēc jāļauj sevi dauzīt?

Rogovs apņēma Genas plecus, pasmaidīja.

— Bet, ja kas atgadās, — skrien pie manis, es neļaušu darīt tev pāri!

Stella sēdēja mašīnā, starojoši smaidīja. Līdzās grūstījās ziņkārīgie.

—  Nāk, nāk…

—  Rogs vēl sevi parādīs!

—  Daudzus noliks uz lāpstiņām…

—  Kad atgriezīsities izlasē?

—  Vai drīkst lūgt autogrāfu?

Čempions iecietīgi smaidīja, parakstījās pasniegtajos bloknotos, māja sveicienus ar vareno roku. Mierīgs un drošs kā vienmēr, viņš iesēdās mašīnā, piestartēja tā, ka riteņi savirpuļoja pa asfaltu, veica žilbinošu virāžu un nozuda aiz pagrieziena. Pūlis sajūsmā noraudzījās pakaļ.

—  Rogs vēl sevi parādīs…

—  Viņš trenējas klusi, neafišējoties….

—  Rogs, Rogs, Rogs…

Un tikai viņš, Gena Kolpakovs, zināja, ka tā ir vienīgi slavas atlikuma inerce.

Mājup viņš gāja kājām, domās nogrimis.

Rogovam bija taisnība. Gēnam nepatika boksa atklātā rupjība, nepatika satracinātie pusaudži, kas lamājās un spļāva ģērbtuvēs uz grīdas, ne visai slēpdami, ka gatavojas ielu kautiņiem. Pamest! Un palikt neaizsargātam pret Garandinu, Bullēnu un citiem salašņām. Nē, nekā nebija!

Skolā nevedās. Šķita — visi apspriež viņa kaunu, smejas aiz muguras, rāda ar pirkstiem. Sapelnīja četriniekus, bet algebrā pamanījās noķert truli. Ļena gāja ar Garandinu, aizvainotais Gena izlikās, ka viņam ir vienalga. Un ko gan tur varēja mainīt?

Arī treniņos negāja nekādā jēgā. Sist pa seju nevarēja iemācīties, pats saņēma belzienus, zaudēja, izmisuša cilvēka nolemtībā turpināja trenēties.

Iejaucās gadījums. Par režīma pārkāpšanu Litinskis padzina Garandinu no savas sekcijas, bet Rogovs paņēma pie sevis. Zālē kļuva par šauru. Nīstais sāncensis izsmējīgi pētīja Genu, izteica indīgas piezīmes. Gēnam šķita, ka vifiš redz tam cauri. Viņš izlaida vienu treniņu, otru, tad divus pēc kārtas un pēcāk pavisam iemeta cimdus skapī.

Mēdz teikt, ka nejaušība ir likumsakarības izpausme. Pēc pāris nedēļām kāds no sētas puikām iemeta akmentiņu logā.

— Petja Kotovs atbraucis, jožam skatīties čūsku!

Bez kobras izbāžņa Petjam bija divi šķēpi, loks ar bultām, rituālu maskas no sarkana un melna koka. Taču Gēnam tikšanās ar Kotovu kļuva zīmīga ne tāpēc. Iemesls bija pavisam cits.

Tikai vajadzēja paiet gadiem.

PIRMĀ NODAĻA

1

—  Tātad viss atkarīgs no principa?

Gončarova balsī jautās smīns, kas aizvien pavadīja viņu strīdus par šo tematu, taču Kolpakovs kā vienmēr nepievērsa tam uzmanību.

—  Un no neatlaidības. Darbs ik dienu, ik stundu. Sīkas, mikroskopiskas, nemanāmas izmaiņas apziņā, pasaules uztverē…

—  Tu esi nopietns kā pravietis.

Smīns kļuva acīm redzams.

—  Tāpēc, ka esmu sapratis lietas nopietnību. Un ceru, ka ar laiku pārliecināšu arī tevi.

—  Diez vai…

—  Redzēsim. Bet pagaidām aizdod testeri, manējais sagājis grīstē.

Kolpakovs atgriezās pie stenda un ķērās pie shēmas. Individuālajā plānā, kuru viņš sastādīja nedēļai un centīgi izpildīja punktu pēc punkta, šodien bija paredzēta pēdējā slīpēšana un regulēšana. Taču darbs nevedās, puse dienas pagāja tukšgaitā. Tas nozīmē, ka jākāpina temps un jākoncentrē uzmanība, lai iekļautos grafikā.

—  Vai iesim pusdienās?

—  Nē, es iešu vēlāk.

Kāpēc nav signāla? Citādi nevar būt — kaut kur vadi ir samStušies cilpā. Tikai — kur? Shēma tika pārbaudīta desmitiem reižu… Ieeja — kārtībā. Te arī. Viss normāli. Bet no šejienes parādās fons. Atgriežamies pie pastiprinošās kaskādes… Tajā nekas nevar būt — pats tika montējis, pats — pārbaudījis. Tomēr jāizskata cauri. Un šeit… Lūk! Velna milti! Rokā ir? Tieši tā.

Lodāmura kūpošais dzelonis ienira montāžas vadu mudžeklī, piespieda matēto lodīti, lodējums sakusa, un Kolpakovs ar smalkas pincetes knābīti atrāva tievu va- diņu. Novietosim to, kur nākas… Fons pazuda. Tas arī bija… Tagad apskatīsim izejas bloku…

Ticis galā ar shēmu, Kolpakovs palūkojās pulkstenī. Viss gāja pēc plāna. Teicami, ka konkrētam mērķim mobilizētās smadzenes nekavējās pie citām domām. Vareni, Gena!

To, ka Ļena ir pilsētā, viņš bija uzzinājis tikai vakar. Zimins piezvanīja par biļešu izplatīšanu un starp citu pavēstīja, ka redzējis viņu uz ielas. Saša gaidīja reakciju uz jauno ziņu, taču Kolpakovs neko neteica — tobrīd viņš pats vēl nezināja, kā rīkosies. Lēmums nobrieda dienas beigās, un pēc darba Kolpakovs devās tiešā ceļā pie viņas, ar gandarījumu konstatēdams, ka agrāk uz to nebūtu saņēmies.

Milzīgais — pa visu kvartālu —, kādreiz respektablais un prestižais nams izskatījās pamatīgi noplucis. Un Ļenas māte — savulaik efektīga krāsota blondīne — manāmi bija zaudējusi formu — izplūdusi, uzburbusi —, tikai pašapzinīgums saglabājies tāds pats kā tais laikos, kad visi sauca viņu par Kundzi.

— Mīļais, pasakiet Sofijai Zenitovnai, ka tas nekādā gadījumā nav tas, — pavirši pamājusi atbildi uz sveicienu, viņa valdonīgi sacīja. — Ienāciet priekšnamā, es atdošu abas kārbas. Kāpēc esat bez somas?

Kolpakovs, pieklājīgi smaidīdams, viņu nepārtrauca.

—  Kā jūs domājat tās aiznest? — Balss izklausījās saērcināta. — Ko jūs stāvat kā sālsstabs?

—  Vai Ļena ir mājās?

—  Ak Ļena… Es mazliet kļūdījos.

Viņa vērīgi nopētīja Kolpakovu, un diez vai viņš tai patika.

—  Drīz pārnāks, varat pagaidīt. Pagalmā.

Durvis aizcirtās.

Gatavā vista, bet kas par pašapziņu! Viņa taču visā nopietnībā stāstīja kaimiņienēm par meitas spīdošo karjeru galvaspilsētā — neskaitāmi pielūdzēji, ārzemju diplomāts, kas Ļenu bildinājis, pēc sadales vieta Ārējās tirdzniecības ministrijā, dzīvoklis galvaspilsētā, intelektuāli bohēmiskā vide — mācības, rakstnieki, aktieri, perspektīvā — darbs ārzemēs…

Tādas pašas čības kā viņa brīnījās un sajūsminājās. Cilvēki ar galvu uz pleciem saprata, ka precību kāru diplomātu ir krietni vien mazāk nekā studenšu Maskavas augstskolās un diez vai jaunu ekonomistu gaida tik pasakaina dzīve, tomēr nezin vai kāds būtu spējis pārliecināt Kundzi par pretējo, pat ja būtu ķēries pie tik nepateicīga darba.

Tagad Ļena bija atgriezusies, tās nejēgas sirdsšķīstie sapņi sadragāti, un viņa droši vien atspēlējas meitai. Žēl meitenes.

Parādes durvīs iegāja puisis ar milzīgu sašļukušu somu. Kad viņš nāca laukā, soma bija piepūtusies pilnā apjomā.

—  Sveiciens Sofijai Zenitovnai! — Kolpakovs uzsauca.

Puisis nervozi atskatījās, neizpratnē pamāja un pielika soli.

Bet pagalmā ienāca Ļena…

— Paklau, domātāj, tu nokavēsi sapulci! — Laboratorijā ielūkojās Gončarovs. — Vai neveicas ar shēmu?

—  Man visam jāveicas.

—  Pareizi gan, biju piemirsis… — Atkal izsmējīgais tonis. — Cilpa?

Kolpakovs pamāja.

—  Vai sapulce būs ilga?

— Nedomāju vis. Parastā tukšu salmu kulšana. Ivans Fomičs ir nesatricināms.

—  Ak tā?

Kolpakovam galvā pazibēja draiska doma. Kāpēc gan ne?

Viņš novilka uzsvārci, uzlika uz saliekamajiem pleci- ņiem, atgriezies izgludināja ieloci un, sekodams Gonča- rovam, devās uz aktu zāli. Patiešām — kāpēc neiemest sprunguli skudru pūznī?

Sapulce beidzās pēc divām stundām. Iekarsušie darbinieki nerimās pat vestibilā.

—  Kucēns! Viņam pietika nekaunības!

—  Nenobijās no autoritātes, principiāls!

—  Kā viņš uzzinājis par ūdensvadu mātei?

— Muļķības! Tie studenti vairs nebija atkarīgi no Iva- na Fomiča. Palīdzēja no tīras sirds, aiz cieņas…

—  Pareizi ir, brašs puisis! Jeb vai patiesība nepatīk?

Gatavais skudru pūznis!

Kolpakovs bija gandrīz mierīgs, pulss nepārsniedza astoņdesmit. Tas bija izdarīts. Ko visapkārt runāja, tam vairs nebija nekādas nozīmes — tukša gaisa vibrācija, kam nav vērts pievērst uzmanību. Viņu šodien gaidīja vēl viens uzdevums, un arī tas bija jāveic spoži.

Viņš nepacietīgi pavērās pulkstenī un apspieda neprātīgu vēlmi ielauzties pūlī kā gliserim, kas sašķeļ sīkos viļņus. Un tomēr viņam nepatika nokavēt, tāpēc, izgājis uz ielas, divus kvartālus līdz autobusam viņš veica skriešus, viegli pieliecot ķermeni, izvairīdamies no sadursmes ar apjukušajiem gājējiem. Pretī, zili zibsnīdama, traucās ātrā palīdzība — Kolpakovs tai nepievērsa uzmanību.

Tikšanās vietu viņš sasniedza minūti minūtē, taču Ļenas nebija, tāpat kā pārliecības, ka viņa vispār atnāks. Tā notiek vienmēr, kad izmanto kāda laipnību. Taču nesasniedzamu mērķu nav.

Tālumā pavīdēja pazīstamais sarkanais sarafāns. Kolpakovs ar nepatiku konstatēja, ka pulss ir paātrinžgies, un, dodamies pretī meitenei, steidza atdabūt to normālā stāvoklī.

—  Sveika!

Sasveicinājies viņš neatlaida šauro plaukstu, bet ar vienu kustību paņēma meiteni zem rokas. Un tūlīt pat nožēloja, tas sanāca pārāk vaļīgi. Lai gan tehniskais izpildījums bija nevainojams.

—  Vai tu re! — Ļena atvilka roku. — Pa šiem septiņiem gadiem tu esi kļuvis krietni pašpārliecināts.

—  Nē. Vienkārši pārliecināts.

—  Laba īpašība. Ja nepārsniedz robežas.

Tas tika pateikts it kā jokojot, taču skanēja samērā vēsi. Un vispār…

Acumirkli Kolpakovs nožēloja, ka uzbrūkoša tanka neatlaidībā bija salauzis Ļenas pretestību un pierunājis uz šīsdienas tikšanos.

Ļena nebūt neizskatījās pēc neveiksminieces, drīzāk otrādi. Izturēšanās pauda uzsvērtu pašcieņu. Runas veids bija it kā no augšas ar ironisku pieskaņu.

Vīrieši atklāti viņu pētīja, pagriezās un noraudzījās pakaļ. Viņa sakārtoja sarafāna lencīti, un Kolpakovs nodomāja, ka viņai ir skaisti pleci. Ciešā mezglā saņemtie smagie vara krāsas mati pat dzīvsudraba spuldžu nedzīvajā gaismā nezaudēja savu mirdzumu.

—  Kur tu strādā?

Skaistajai sejai pārslīdēja grimase.

—  TIB. Tirdzniecības un iepirkumu bāze. Patērētāju pieprasījuma izpētes nodaļa. Lai gan ko tur daudz pētīt — kas ir, to pērk.

Kolpakovs atcerējās Kundzes prodžektus.

—  Un māte?

—  Ko — māte?

Viņa aprāvās, un Kolpakovs saprata, ka aizķēris vārīgo vietu. Meitene taču neies katram stāstīt par diplomu neieguvušās un slimīgi šo faktu pārdzīvojošās Kundzes stulbumu, kura pa savai modei saprot augstākās izglītības priekšrocības.

—  Labāk aiziesim uz kino.

Starp afišu, kurā skaistulis tēmēja pūlī garstobra revolveri, un izgaismoto uzrakstu «Biļešu nav» trakoja pūlis.

—  Nav jau biļešu…

Ļena izbrīnīti paraudzījās.

—  Vai tad tu nevari dabūt?

—  Kā lai es tās dabūju?

Viņa paraustīja plecus.

—  Ar pārliecību vien dzīvē nepietiek.

Kolpakovs klusēja. Viņš bija ar sevi neapmierināts un saērcināts. Tas pastiprināja neapmierinātību: vēss miers — vienīgais pieļaujamais stāvoklis.

—  Par ko aizdomājies?

—  Par pagātni. Rādās, ka tu visu esi aizmirsusi.

—  Nekas jau arī nav bijis… — Ļenas smaidā vēsuma bija pārpārēm. — Varbūt sapņi… Gadiem ejot, robeža starp sapņiem un īstenību izzūd, it īpaši jūtīgiem jaunekļiem.

— Ar manu jūtīgumu sen ir cauri.

—  Man prieks par tevi.

Saruna nevedās. Iestājās mokoša pauze

—  f astāsti labāk — kā tu Maskavā dzīvoji? — Kolpakovs mundri apvaicājās.

Meitenes sejā pavīdēja īgnums.

—  Kas tur ko stāstīt… Pavisam citāda dzīve. Lieliski teātri, lepni restorāni, interesanti cilvēki. Es pat nezinu, ko te tagad lai iesāku?

Bezcerīgais «te» attiecās uz pilsētu, kurā Kolpakovs bija dzimis un audzis, uz ierasto dzīvesveidu, izveidojušos paziņu loku un, protams, uz viņu pašu. Genu Kolpa- kovu pārņēma sen aizmirstā sajūta, kāda bija mazajam zēnam, ko vecākie puikas ar dunkām un belzieniem trenca prom, kad tika spriests par nepieejamajiem, bet tāpēc vēl pievilcīgākajiem pieaugušo dzīves noslēpumiem.

Viņš aši saņēmās, tomēr nepatīkamās mieles no lai gan tikai pašam sev izrādītās vājības palika. Arī Ļenai bija sabojāta oma, un, spriežot pēc visa, kopīgi pavadītais vakars draudēja kļūt ne tikai par pirmo, bet arī par pēdējo.

Tas, protams, nedrīkstēja notikt, liktenis katrā ziņā piespēlēs laimīgo kārti, un Kolpakovs gaidīja nejaušību, kas nāks viņam talkā. Vai kuru varēs izmantot savā labā. Un tāda nejaušība gadījās.

Viņi gāja pa tīra skvēriņa centrālo aleju garām koptai puķu dobei, bet mazliet iesānis aiz dzīvžoga slēpās paviljons «Sulas. Minerālūdeņi. Saldējums». Ne viena, ne otra, ne trešā te savu mūžu nebija bijis, toties te lēja lēto vīnu un apmaiņā pret tukšām pudelēm izsniedza apķepušas, apdauzītas glāzes. Arī apmeklētāji bija nola- sījušies atbilstoši — noņurcījušies vīreļi stiklainām acīm, gļēvi pļēguri no apkārtējām sētām, drebelīgi sīkie zaglēm un pavisam zaļi pašpuikas, bīstami savu neaprēķināmo izlēcienu dēļ. Viņi dzēra, gremoja, rija un izpūta tabakas dūmus, lamājās, ķildojās, reizēm nonāca arī līdz kautiņam^

Šoreiz skandāls sākās ar plīstošu trauku šķindoņu, neskaidriem kliedzieniem, kāds nokrita līdz ar krēslu, notikuma vietu acumirklī apstāja ciešs ziņkārīgo pūlis, un resnās bufetnieces spiedziens: «Viņam ir nazis!» vēstīja, ka jezga paredzama lielāka nekā parasti.

—  Kas tur ir? — Ļena nievājoši sarauca deguntiņu.

—  Iesim paskatīsimies.

Tukšajā verandā līdzās apgāztam galdam garmatains puisis turēja ciet pārsisto muti. Nolaistajā rokā blāvi vizēja metāls.

—  Kur ir tā maita?

Viņš noņēma plaukstu un truli vērās notraipītajos pirkstos.

— Kur? — Garmatainais grīļīgi paspēra soli uz priekšu, izlamājās. — Nositīšu!

Pūlis atkāpās, Ļena ieķērās Kolpakovam piedurknē.

—  Šausmas! Iesim projām!

—  Nē. Vispirms es viņu nomierināšu.

Kolpakovs to pateica pietiekami skaļi un nesteidzīgi virzījās uz verandas pusi, juzdams, ka acumirklī nokļuvis uzmanības centrā.

—  Met zemē nazi, stulbeni!

Viņš runāja nedaudz ironiski, stiepdams vārdus, un redzēja sevi no malas — pārliecinātu, staltu, izgludinātā uzvalkā, īsi apgrieztiem matiem — pilnīgs pretstats saņurcītajam, asiņainajam, šņabja dvingas apņemtajam subjektam, kurš nemākulīgi vicināja savu nožēlojamo dzelzs gabalu.

—  Tu dzirdēji, ko es teicu?

Puisis pakāpās atpakaļ.

Sasodīts! Bailīgs vērsis var izjaukt visu korridu!

Stulba seja, truls skatiens, tagad viņš ir gatavs ietriekt auksto metālu cilvēka mīkstajā miesā, lai rīt nožēlotu, lūgtos piedošanu, viņš sajūt spēku, tāpēc kāpjas atpakaļ, nejēdzība, kaut nu vēl nemestos bēgt…

Varbūt tā arī notiktu, bet pavērās ciet aizdarītais lodziņš un bufetniece paniski iebrēcās:

—  Nemeklē kašķi, nodurs!

Izbiedētais kliedziens atdeva garmatainajam zudušo agresivitāti, viņš metās uz priekšu, turēdams nazi izstieptā rokā.

Visefektīgāk būtu palēkties un ietriekt ar papēdi sejā, taču uz slidenajām flīzēm tas bija riskanti, turklāt neestētiski, bez tam tas dulburis pats atviegloja aizsardzības uzdevumu ar priekšā izstiepto roku.

Kolpakovs pagājās pretī, pagriezās prom ar visu augumu, atstājot uzbrukuma līniju, ar kreiso roku nodrošināja bloku, ar labo sagrāba pretinieka delnas locītavu, izgrieza uz āru, juzdams, kā izliecas kauli, parāva uz leju, vienlaikus pašaudams celi uz augšu, uz elkoņa locītavu. Atskanēja kluss, taču skaidri sadzirdams krak- šķis.

Kolpakovs akurāti noguldīja nekustīgo ķermeni uz grīdas, sameklēja nokritušo nazi. Parasts spalvu nazis, uz zilās plastmasas uzspiests zīmogs «cena 1 rublis 40 kap.». Blāvi nozieķētais asmens ož pēc zivīm.

Viņš nicīgi nosvieda nazi uz letes.

—  Atdosiet miličiem. Bet ja ievajagas liecinieku… — Viņš uz salvetes uzrakstīja uzvārdu, darbavietu un telefona numuru.

—  Brašs puisis! — bufetniece uzslavēja. Un, pazeminājusi balsi, piedāvāja: — Vai ieliet glāzīti? Es uzcienāju.

—  Paldies, — Kolpakovs pavīpsnāja. — Es nedzeru.

Atzinīgas klusēšanas apņemts, viņš piegāja pie Ļenas. Viņa raudzījās ar interesi.

—  Malacis. Es nezināju, ka tu esi tik drosmīgs. Nemaz nenobijies.

— Nē. Nobijos gan. Pulss uzskrēja līdz simtam. Starp citu, ņemGt vērā situāciju, tas ir pieļaujams.

—  Kas tev kaiš? Tev palaikam skatiens kļūst atsvešināts un balss skan tā kokaini…

—  Nepievērs uzmanību, es atbrīvojos no saspringuma.

—  Tu arī to proti?

Ļena paņēma viņu zem rokas, piespiedās klāt, pētoši ielūkojās acīs.

—  Jā, tu esi pamatīgi pārvērties… Kas to būtu domājis! Bet kāpēc tu gandrīz vai katru frāzi sāc ar vārdu

«nē»?

—  Tāpēc, ka iebilst ir grūtāk nekā piekrist.

—  Vai tev patīk pārvarēt grūtības?

—  Esmu sevi pieradinājis no tām neizvairīties. Tagad šķēršļi ceļā tikai vairo manus spēkus.

—  Kolosāli. Tādam ir jābūt īstam vīrietim.

Kolpakovs apspieda apmierinātu smaidu un pieveda

Ļenu pie apaļa senlaicīga afišu staba.

—  Lasi!

—  Ko tad? Ak tā… «Zaļais teātris. Sportisko paraugdemonstrējumu vakars «Iepazīstieties — karatē». Programmā: kas ir karatē, priekšmetu pārsišana, paraugcī- ņas. Ieeja ar ielūgumiem…» Es par to biju dzirdējusi, taču runā, ka iekļūt esot pilnīgi neiespējami.

—  Te es varu paspīdēt. Ņem.

—  O! Pārsteigumi no tevis birst kā no pilnības raga! Ja tie drīz neizsīks, varu vēl iemīlēties!

Frāzes nevērīgais ikdienišķums aizskāra patmīlību, taču viņš nelika to manīt. Jautri tērzēdami, viņi aizgāja līdz Ļenas parādes durvīm un silti atvadījās. Vakars bija izdevies. Un, atgriezdamies mžgās, Kolpakovs nodomāja, ka par to jāpateicas pinkainajam huligānam, kurš īstajā brīdī patrāpījās pa rokai.

Kolpakovs pamodās agri, kā iepriekšējā vakarā bija sev pavēlējis, — beidzamos gadus viņš pat drošības dēļ nelika modinātāju. Klusītēm pavingroja, lai netraucētu aiz aizslietņa gulošo māti, viņa bya strādājusi līdz vēlai naktij — pie dēļa piestiprinātais rasējums bija gandrīz pabeigts. Pussimt reižu atspiedies uz dūrēm, pēc tam uz plaukstām, uz pirkstiem, izpildīja pietupienu normu; strādāt ar makivaru tā, lai nesaceltu kājās visu dzīvokli, nebija iespējams, un viņš tikai iebukņīja ar porolonu apvilkto atsperu dēli.

Pēc parastā astoņu kilometru skrējiena Kolpakovam izdevās iesprukt vannas istabā, ko parasti mēdza okupēt Petuhovi, taču viņš vēl nebija paguvis nopriecāties par savu veiksmi, kad konstatēja, ka nav karstā ūdens, bet aukstu dušu, par spīti tās derīgumam, viņš nevarēja ciest — viena no nedaudzajām neizskaustajām vājībām.

Lamādams atslēdznieku, namu pārvaldi un jau ceturto gadu atlikto pagalam noplukušās mājas nojaukšanu, Kolpakovs pārvarēja nicināmo vēlmi aprobežoties ar no- rīvēšanos mitrā dvielī un nostājās zem vārgajām ledai- najām straumītēm.

Viņš brokastoja pusastoņos, uz to laiku māte klšga istabā galdu — Genādijam nepatika ēst kopīgajā virtuvē —, pasniedza vārītu gaļu vai zivis, auzu putru, dārzeņus, tējas vietā — glāzi silta vārīta ūdens.

Pēc maltītes viņš pusstundu nodevās meditācijai, šodien dienas kārtība bija iztraucēta un, iznākdams pa durvīm, Genādijs uztvēra mātes izbrīnīto skatienu — apkārtējie bya pieraduši pie viņa ārkārtīgās precizitātes.

Par dažiem kvartāliem novirzoties no ikdienas maršruta, Kolpakovs piegāja pie gara, neizteiksmīgi bāli zilā krāsā nokrāsota nama, ar diviem lēcieniem pārvarēja betona kāpnes, kuru pakāpieni — netīri pelēki, iesprēgājuši ar aplupušām malām — atgādināja par tām likstām, ciešanām un sāpēm, kuras sev līdzi atnes pilsētas traumatoloģijas punkta apmeklētāji, pagāja garām cietu izsēdētu krēslu rindai vestibilā un apņēmīgi pagrūda ar mūžīgo melno dermatīnu apsistās durvis, aiz kurām neskaidri bija dzirdamas balsis — viena klusa un lūdzoša, otra pārliecinoša un skaņa.

Pirmā piederēja neizskatīgam pelēcīgam vīrelim, no tiem, kuriem lemts palikt nesadzirdētiem, pat maksimāli sasprindzinot balss saites. Viņš piesardzīgi auklēja ie- ģipsēto roku, iepretī ķirurgs aplūkoja melno rentgena uzņēmuma taisnstūri, kas bija par iemeslu kabinetā skaidri jūtamajam saspringumam.

Kolpakovs sasveicinājās, vīrelis uz mirkli pagrieza izmocīto, neskūto seju, taču neatbildēja, raudulīgi līdz galam nobubinādams iesākto frāzi:

—  …sieva baras — cik ilgi varot tupēt uz biļetena… Man arī vairs nav spēka ņemties… Tikai ārstēt vajag kārtīgi, tāpēc jau jūs esat ārsti, kropļot katrs māk…

—  Vai es tevi kropļoju? — ārsts vienaldzīgi apvaicājās. — Citreiz tik daudz nedzer.

Ķirurgs bija drukns, bārdains, plecīgs, runājot viņš izelpoja ar tādu spēku, ka šķita — viņam krūtīs strādā kalēja plēšas.

— Vai redzi uzņēmumu? Kauls neveiksmīgi saaudzis, tā gadās. Jālauž pušu!

—  Es neesmu ar mieru, un sieva…

—  Citādi būs vēl sliktāk, — traumatologs saērcināts pacēla balsi. — Kas tur ko baidīties? Sīka vienība, čiks — un gatavs!

Viņš sažņaudza zīmuli milzīgajā dūrē, atskanēja krik- šķis.

—  Jums jau nekas, sāpēs tak man…

Vīrelis nolemtībā ievilka galvu plecos un, ar brīvo roku neveikli šņaukdams degunu, soļoja uz durvīm.

—  Rīt nāc šurp, tiksim galā viens un divi, — ķirurgs sauca viņam nopakaļ, bet, kad durvis aizvērās, aiz inerces nobeidza domu, vērsdamies pie Kolpakova: — Gaužas par sīkumiem! Jābūt taču vīrietim…

Sevi ķirurgs bez vārda runas uzskatīja par vīrieti. Zili melna vilna līda laukā no uzsvārča piedurknēm, kuras resno plaukstu locītavu dēļ negāja ciet, cirtojās uz kakla, kušķiem rēgojās no ausīm, un, ja reiz viņš bija uzaudzējis bārdu un garas cirtas, tad pārmērīgo apspalvojumu vērtēja kā neapšaubāmu vīrišķības pazīmi.

«Interesanti, vai to tu arī uzskatītu par sīkumu, ja es tev tagad salauztu pirkstu?» Kolpakovs nodomāja, un acīmredzot kabineta saimnieks sajuta viņa noskaņojumu.

—  Ko jūs vēlaties?

Starp citu, sausais jautājums tikpat labi varēja būt parasta maniere, sarunājoties ar pacientiem.

—  Vakar vakarā pie jums ieveda puisi ar traumētu roku…

—  To huligānu? Žēl, ka neuzrāvās uz mani, — tūdaļ būtu aizvests uz morgu. Radinieciņš?

— Es viņu aizturēju, un, šķiet, esmu pāršāvis pār strīpu. Vai viņš stipri cietis?

—  Ir nu gan cilvēki! — Ķirurgs nikni nozibināja apaļas, mazliet izvalbītās acis un pielēca kājās. — Ļautiņi! Visi kā viens — vai nu vārguļi, vai gļēvuļi, vai lupatas! Padomā tikai! Notvēris bandītu un laiž ņuņņas vaļā, sak, vai tikai šim nav nodarīts pāri? Tos draņķus vajag žmiegt, dzīt zemē iekšā, galvu raut nost! Bet tu esi atnācis apraudzīt, turi rūpi: u-ķu-ķu-ķū. Tad ta vecis!

Pēdējo vārdu viņš nošņāca ar tādu nicinājumu, ka Kolpakovs ne^turēja.

—  Tu gan esi vecis — pa divām reizēm rokas lauz…

Bārdainis pielēca cieši klāt. Kolpakovs saskatīja ļenganu un porainu ādu.

—  Mani neaiztiec — pa sienu izsmērēšu!

Taču Kolpakovs jau bija saņēmis sevi rokās.

—  Un kā tad ar Hipokrata zvērestu? — Un mierīgi, itin kā nekas nebūtu noticis, ierosināja: — Labāk pacīk- stēsimies, kurš kuram atlieks pirkstu.

Bārdainis ar dzelžainu tvērienu ieķērās pastieptajā rokā, noraustījās, saspringa, tad vēlreiz.

—  Neizdodas? — Kolpakovs līdzjūtīgi apvaicājās. — Vajag, lūk, tā!

Vienā rāvienā, kaut arī ar grūtībām, viņš atlieca pretinieka resno pirkstu. Tas apstulbis mirkšķināja acis, nesaprazdams, kā bija varējis zaudēt tur, kur noteikti vajadzēja uzvarēt. Niknums bija pagaisis bez pēdām, to bija nomainījis apjukums. Izrādījās, ka ķirurgs ir jaunāks, nekā šķiet pirmajā acu uzmetienā, — ne vecāks par trīsdesmit.

—  Kā tu to izdarīji? Parādi roku…

Traumatologs profesionāli aplūkoja Kolpakova plaukstu, ievēroja divas rētas — lūzuma pēdas, pataustīja pār- kaulojušās tulznas uz pirmās un otrās falangas.

—  Ā-a-a… Atvainojiet par rupjību, sensej…

Kolpakovs tikko manāmi pasmaidīja.

—  Esat informēts?

Bārdainis godbijīgi pamāja.

—  Institūtā bija sekcija, bet tas šķībacainais mani neņēma. Netieku gudrs, kāpēc, — gan ar svarcelšanu esmu nodarbojies, gan ar boksu, fiziskā sagatavotība — dod dievs katram…

«Skaidrs, kāpēc,» nodomāja Kolpakovs un pārgāja pie sava nāciena iemesla.

Pēc piecām minūtēm Kolpakovs atstāja traumpunktu. Ķirurgs pavadīja viņu līdz pat slimnīcas ārdurvīm, ar sev neraksturīgu pieklājību atvadījās. No malas raugoties, atvadīšanās izskatījās visnotaļ draudzīga, lai gan nevarētu teikt, ka viņi būtu palikuši apmierināti viens ar otru.

Kolpakovs izjuta pret jauno paziņu instinktīvu nepatiku, kuru, lai gan tā saistījās ar viņa superpilnvērtības kompleksu, izraisīja nevis tas, bet gan kāds cits zemapziņā slēpts apstāklis, līdz kuram aizdomāties Kolpakovs patlaban nevarēja.

Bet varenais bārdainis, raudzīdamies, kā attālinās Kolpakova mugura, sapīcis nodomāja, ka mīkstčaulība un sentiments piemīt pat spēcīgiem cilvēkiem. Uz ko gan tādā gadījumā šajā pasaulē varēja orientēties?

Kolpakovs nogriezās ap stūri, traumatologs nosvieda uz ietves neizsmēķēto cigareti, slaidi nospļāvās un neizpratnē nogrozīja galvu.

«Kāda jēga viņam bija velti tērēt laiku!»

Taču bārdainis kļūdījās — Kolpakovs neko nedarīja velti.

Institūtā viņš ieradās kā aizvien — desmit minūtes pirms darbalaika sākuma. Vakarējās kaislības vēl nebija norimušas — dažas sarunas, viņam parādoties, aprāvās, Ivana Fomiča piekritēji demonstratīvi novērsās, pretinieki tikpat demonstratīvi laipni sasveicinājās.

Katedrā vēl neviena nebija, un Kolpakovs pagrūda blakus kabineta durvis — vadītājam patika strādāt no rītiem. Un patiesi — Dronovs bija tur. Viņš nolika rakstāmo, paskatījās vērīgi, it kā kaut ko pārdomājot, pacēlies pastiepa roku, ar žestu lūdza apsēsties pretī.

—  Paklau, Genādij, vai tu pats sadomāji uzstāties vai tevi kāds samācīja?

— Kurš mani būtu varējis samācīt? — Kolpakovs saspringti apjautāja.

Šefs daudzējādā ziņā bija vecmodīgs, un, ja manīja kādā kaut mazāko negodīguma pazīmi, tāds cilvēks viņa acīs pārstāja eksistēt. Turklāt viņam piemita slimīgs aizdomīgums, un viņš varēja no mušas izpūst ziloni.

—  Vai nu mazums! Institūts čum un mudž no intrigantiem. Viņi nevis nododas zinātnei, bet noņemas ar ķildām un tenkām, kā ne — tādā veidā iemantot slavu ir daudz vieglāk! Ivans Fomičs reiz bija ievērojams zinātnieks, bet diemžēl pēdējos desmit gados ir iestidzis šeģā muklājā. Un kļuvis par lielu meistaru..: Jā, jā…

Iļja Mihailovičs dziļi ievilka elpu un izpūta pret galda virsmu, kā attīrīdams to no viņam vien redzamiem gru- zīšiem.

—  Ar viņu neviens nevarēja mēroties, visi naidnieki izrādījās bezspēcīgi, un arī vakardienas apspriešana būtu beigusies bez rezultāta… — Dronovs ieskatījās Kolpakovam tieši acīs. — Te pēkšņi uz skatuves parādās nepieredzējis jauneklis ar degošu skatienu un graujošiem, precīzi tēmētiem argumentiem un nogāž monumentālo figūru no pjedestāla. Un vēl ar tādu troksni!

Dronovs ieturēja pauzi un daudznozīmīgi uzsita ar plaukstu pa violetu tinti aprakstītu lapu kaudzīti.

—  Dabiski rodas jautājums — no kurienes uzradies šis nadzīgais jauneklis, kurš ielicis viņam rokās ieročus, kā spēku viņš jūt aiz sevis, kurš pieredzējis un autoritatīvs stāv viņam aiz muguras, vairodams drosmi un pārliecību?

Juzdams nepatīkamu satraukumu, Kolpakovs atslābinājās un pārgāja uz elpošanu ar vēdera lejas daļu.

—  Un atbilde daudziem ir gatava — Dronovs. Lūk, kurš licis darboties savam audzēknim! Intrigās primitīva domāšana raksturīga ne tikai mazattīstītiem prātiem, turklāt zināma loģika šādā izskaidrojumā ir. Taču es tev neko, atskaitot radio fiziku, neesmu mācījis. Tālab jautāju — kurš?

—  Vai es pateicu ko tādu, kas vēl nebija zināms? — Kolpakova balss skanēja pilnīgi mierīgi. — Visi tikai uzskata, ka par dažām lietām labāk klusēt, un cītīgi izliekas, ka to nemaz nav. Bet man tas ir apnicis! Kāpēc kādam būtu jāsamāca mani teikt patiesību? Vai varbūt jūs uzskatāt, ka pats es to nespētu?

—  Hm… Bet… Kā lai to labāk pasaka… No kurienes tāda drosme? Pat ne tā… Es sevi neuzskatu par gļēvuli, taču jaunam cilvēkam, kuru neaizsargā ne zinātniskais grāds, ne tituls, ne kādas citas regālijas, parasti ir raksturīga piesardzība… Dažkārt tā tiek vērtēta arī kā tikums. Tāpēc tava rīcība ir netipiska un izraisa izbrīnu.

—  Labprāt paskaidrošu, — Kolpakovs pārtrauca. — Es jau gandrīz septiņus gadus nodarbojos ar īpašiem gara treniņiem pēc austrumu metodikas.

—  Gara? — Dronovs izbrīnījās. — Vai jums prāts! Jūs taču negribēsit teikt, ka…

—  Neuztraucieties, Iļja Mihailovič, materiālistiskais pasaules uzskats manī ir nesatricināms. Es tikai neprecīzi izteicos — trenēts tiek ķermenis, taču vienlaikus nostiprināts arī raksturs.

—  Tā ir cita lieta… — profesors noburkšķēja.

—  Tagad piesardzību un prātīgumu, par kuriem jūs runājāt, es uzskatu par to, kas tie patiesībā ir, par parastu gļēvulību.

Dronovs ne ar ko nelika manīt, ka būtu citās domās.

—  Un ir tikai viens veids, kā ar to cīnīties, — jādara tas, ko negribas. Es jutu, ka mierīgāk būtu sēdēt klusu, tāpēc pārvarēju sevi — piecēlos un uzstājos.

—  Hm… Kaut kas tāds nevienam pat prātā neienāca. Mēs vakarulgi runājām ar rektoru, tur bija arī Petuhovs un Gavriļenko — viss «trijnieks»… Tevi pazīst kā pārliecinātu racionālistu, uz to visa saruna balstījās. Fo- mičs vairs nestrādās, viņa vietā, un tas nevienam nav noslēpums, stāsies Dronovs. — Profesors viegli pielieca galvu, it kā stādīdamies priekšā.

—  Katedras vadītāja postenim arī ir tikai viens kandidāts — Gončarovs. Nav slikti, ja draugs ir tiešais priekšnieks un zinātniskais vadītājs — pirmais prorektors un padomes priekšsēdētājs?

Koplakovs salēcās, grasīdamies slieties augšā no krēsla, taču palika sēžam.

«Divas stundas meditācijas dienā, neirastēniķi,» viņš sev teica, bet skaļi jautāja:

—  Kāda mana rīcība, cienījamo skolotāj, devusi jums iemeslu uzskatīt mani par savtīgu nelieti?

—  Nu kāpēc tā? Es teicu, ka te nav vainojams tavs racionālisms, drīzāk — jauniešiem raksturīgais maksimālisms un cenšanās pēc taisnīguma, biedri man piekrita… Un šodien es vienkārši gribēju pārbaudīt savas aizdomas, pareizāk, apgāzt tās ar taviem argumentiem. Atvaino, ja ar to esmu tevi aizvainojis.

—  Nekas, viss ir labi.

Patiešām, pilnīga savaldīšanās, normāls pulss…

—  Ir gan tev izturība, Genādy! — pārspīlēti jautri ieteicās profesors. — Kas tā tev ir par sistēmu? Varbūt arī man noderētu uz vecuma galu, citādi padomes sēdēs tā vien baidos, ka neatstiepju kājas!

Dronovs nedaudz samocīti iesmējās. Viņš visiem spēkiem centās nogludināt nepatīkamās sarunas sekas.

—  Atnāciet šovakar. — Kolpakovs nolika uz galda ielūgumu, pēc tam — vēl dažus. — Šos varat kādam piedāvāt. Varbūt Petuhovs vai Gavriļenko ieinteresējas, bet varbūt pats… — Kolpakovs pavērsa pirkstu augšup. — Viss tiks parādīts ļoti uzskatāmi. Ja kādam būs pali- kusas šaubas, tās uzreiz izgaisīs. Turklāt es ņemšu aktīvu dalību.

— Nekādu šaubu! — Iļja Mihailovičs atvēcinājās. — Tagad viss ir skaidrs. Es biedriem apstiprināšu savu vakarējo viedokli.

Profesors Dronovs priecājās, ka viss labi beidzies. Viņam nepatika aizvainot cilvēkus, kādu sāpināt. Tāpēc Genādija Kolpakova sistēma viņam nepavisam nederēja.

Izgājis no vadītāja kabineta, Kolpakovs neatgriezās katedrā, bet devās uz gaiteņa galu, nogriezās ap stūri un atradās mazītiņā, aklā gaiteņa nogrieznītī līdzās ugunsdzēsēju kāpnēm ar logu, kas veda uz institūta iekšējo pagalmu. Noraudzīdamies uz pelēkām un brūnām flīzēm izlikto pagalmu, Kolpakovs nodevās pārdomām.

Viņš Dronovam bija teicis taisnību — uzstādamies pret Ivanu Fomiču, viņš bija rīkojies gandrīz refleksīvi — viņu pamudināja nepatika pret uzpūtīgo demagogu, dusmas uz klusējot acis nodūrušajiem «prātīgiem» un, protams, ieradums pārvarēt pašam savas vājības.

Taču, ceļoties augšā no ērtā, kopējā masā nemanāmā krēsla, pievēršot tramīgi pieklusušās zāles un nemierīgi sarosījušamies prezidija uzmanību, viņš bija apjautis tās sev labvēlīgās sekas, par kurām bija runājis Iļja Mihailovičs Dronovs. Ieraudzījis it kā no malas, kā bija iemācījies jau priekšlaikus saskatīt pretinieka vājākajā vietā tēmētā spēcīgā atemi rezultātu.

Kas bija bijis primārais? Vai tiešām zemapziņas līmenī neapzināti nostiprinātais racionālisms? Tādā gadījumā viņš, Genādijs Kolpakovs, bija nevis sava gara pavēlnieks, bet gan marionete tās Sistēmas rokās, kuru viņš pēdējos gados tika izmantojis, lai attīrītos no cilvēkam piemītošajiem trūkumiem un pilnībā valdītu pār sevi.

Pagalmu šķērsoja Veņa Gončarovs, un nepatīkamo pārdomu pjūsma aprāvās.

Muļķības! Kolpakovs pagriezās pret sarkano ugunsdzēsības dēli, raidīja tsuki konusveida spainim, precīzi nofiksēdams dūri dažus milimetrus no raupjās virsmas. Muļķības! Iešķiebis vēl dažus gaisu presējošus bliezie- nus savās šaubās, Kolpakovs nesteidzīgi devās atpakaļ, pa ceļam sakārtojot līdz normai nedaudz paātrināto elpošanu, — viņš aizvien tiecās pēc pilnības.

Gončarovs jau sēdēja pie sava galda.

— Pasteidzieties, Genādij Valentinovič, pēc piecām minūtēm atskanēs zvans, bet vēl jāsagatavo iekārta. Es tikko iedevu vecākajam atslēgu, taču pasekojiet pats, lai viss būtu kārtībā.

—  Labi, Venjamin Borisovič.

Pirmajā kursā jaunais, nepieredzējušais asistents Gončarovs kopā ar viņiem veica laboratorijas darbus, bet pēc nodarbībām ņēmās ar savu iekārtu. Genādijs ieinteresējās, sāka palīdzēt, pamazām aizrāvās pa īstam un tā arī palika zināmā saistībā.

Viņu sadarbība izrādījās auglīga un abpusēji izdevīga — Gončarova disertācijas viena paragrāfa eksperimentālā daļa kļuva par Kolpakova kursa darbu, institūta izdevumā parādījās dažas kopīgi rakstītas publikācijas. Pēc gada Gončarovs aizstāvēja kandidāta minimumu, bet vēl pēc tryiem Kolpakovs — diploma projektu. Bez tam viņi kļuva draugi, un tas nozīmēja ne mazāk kā viss pārējais.

Kolpakovs akurāti iekāra skapī žaketi, uzģērba izgludinātu virsvalku, pie spoguļa rūpīgi sapogājās un apsēja jostu. Viņš jau bija satvēris durvju rokturi, kad Gončarovs aiz muguras ierunājās:

—  Vai dzirdēji jaunumu? Beidzot atrisinājies kooperatīva jautājums, nākamā gada sākumā liekam pamatus. Varbūt tev ir vērts iestāties, nevis gaidīt, kad tava būda tiks nojaukta?

Laborante izgāja, viņi palika vieni un varēja atļauties neoficiālu toni.

—  Kur lai ņem naudu pirmajai iemaksai? Ja nu vienīgi laimējas loterijā!

—  Es aizdošu. Turklāt bez procentiem.

— Paldies, Veņa. Taču parāds ir jāatdod, bet es jau tā tik tikko savelku kopā galus. Tā ka, ja pēkšņi netikšu pie bagātības, nāksies gaidīt nojaukšanu.

Kolpakovs iegāja laboratorijā. Darbs ritēja pilnā sparā. Vasja Savčuks bija paguvis noskaidrot uzdevumu, uzzīmējis uz tāfeles montējamās iekārtas shēmu, sadalījis studentus pa stendiem.

—  Vakarā paliksim? — Savčuka skatiens ir tīrs un pētīgs.

— Nē. Šovakar ne. Bet es atnesu tev dažus interesantus rakstus, vari izmantot šo frekvenču raksturojuma aprēķina metodi.

Savčuks Kolpakova vadībā gatavoja darbu institūta konkursam. Vēsture atkārtojās. Bet Gončarovs jau bija docents, un viņa doktora disertācija — gandrīz pabeigta. Lai dievs dod…

Kolpakovs pārbaudīja, vai shēmas samontētas pareizi, un atļāva pāriet pie mērījumiem, bet pats ieslēdzās laboranta istabiņā un pusstundu notupēja uz papēžiem, atslēdzies no visas pasaules.

Tikai pēc tam izzuda slēptā, tomēr jūtamā neapmierinātība ar to, ka no rīta tika pārkāpta dienas kārtība.

Pārtraukumā Kolpakovu aicināja pie telefona. Viņš nobrīnījās, jo nebija gaidījis, ka šodien kāds zvanīs.

—  Labdien, Genādij! — Ļenas balss izklausījās skanīga un jautra. Vai ledus būtu sakustējies? — Vai tu neesi pārstājis tēlot burvi? Tad dabū vēl trīs biļetes! Mums ir briesmīga ažiotāža, un draudzenes grib iet… Varēsi? Jauki, neesmu tevī vīlusies. Nu labi, līdz vakaram…

Saruna izraisīja Genādijā divējādas jūtas. Dodams Ļe- nai savu telefona numuru, viņš necerēja, ka viņa piezvanīs, turklāt tik drīz… Varētu priecāties, tomēr sarunas atklāti praktiskā ievirze bojāja noskaņojumu. Talkā nāca Sistēma.

«Maza uzvara ir labāka par lielu sakāvi.» Frāze uzpeldēja smadzenēs pati, atlika vienīgi atkārtot to desmit reižu, lēni, pa zilbēm, iedziļinoties jēgā. Un Kolpakovs sajuta gandarījumu — viņš bija pratis modināt Ļenā interesi par sevi, un tas bija tikai pirmais svarīgais solis. Labā oma atgriezās.

Dienas vidū Kolpakovu izsauca Dronovs.

—  Izrādās, ka tu ne tikai sanāksmēs rīkojies aktīvi. Turklāt ne sevišķi kautrīgi. Nu, nu… Te biedrs vēlas ar tevi runāt…

Iļja Mihailovičs smaidot papliķēja viņam pa plecu un izgāja no kabineta, atstājot viņus divatā ar kalsnu puisi, kas droši sēdēja profesora krēslā.

—  Kapteinis Krilovs no rajona centrālās milicijas nodaļas, — puisis ierasti stādījās priekšā, izņemdams no mapes uz raupja, pelēka papīra novilktu oficiālu anketu.

Kolpakovs pastāstīja, kas bija noticis vakar vakarā, izlasīja kapteiņa uzrakstīto protokolu, parakstījās.

—  Sīki uzrakstīts.

—  Jūs taču esat galvenais liecinieks

—  Kāpēc es? Tu bija vesels pūlis cilvēku!

—  Ziņkārīgie. Viņiem tikai patīk blenzt vaļēju muti. Iejaukties baidās un ir par slinkiem, lai sniegtu liecību. Tā arī visu mūžu nodzīvo maliņā.

Krilovs nevērīgi atmeta ar roku.

—  Velns ar viņiem. Parādiet labāk, kādu paņēmienu jūs lietojāt.

Kolpakovs parādīja.

—  Ā-ā-ā… Mēs izmantojam citu — analoģisks satvē- riens, tad uzmanību novirzošs sitiens ar kreiso roku pa seju un ar izgrieztu elkoņa locītavu metiens pāri del- mam… Efektivitāte tā pati, tikai uzspiediena spēks tiek kontrolēts, tāpēc izdodas iztikt bez traumām. Bet jūs noguldījāt viņu uz operāciju galda. Iekarsāt?

Kolpakovs, skatīdamies sāņus, pamāja.

—  Gadās.

Kapteinis ielika aizpildīto anketu atpakaļ mapē, aizsprādzēja to, atsperīgi pielēca augšā no galda.

—  Gabajeva sekcya? Šodien būs paraugdemonstrējumi. Vai piedalīsities?

Kolpakovs vēlreiz pamāja.

—  Atnāciet.

—  Paldies, — Krilovs pavīpsnāja. — Man droši vien būs praktiskās nodarbības.

Kapteinis aizgāja, Kolpakovs, palūkojies pulkstenī, devās uz ēdamzāli.

«Kāpēc viņš to uzskata par Gabajeva sekciju? Vai tiešām Griša pašreklāmā būtu gjyis tik tālu?»

Viņš atcerējās Krilova pēdējo frāzi, un pazibējusī doma šķita niecīga un lieka. Vai viņš, Genādijs Kolpakovs, spētu mierīgi kraut uz paplātes boršču, vinegretu, šniceli, zinot, ka vakarā nāksies piedalīties īstā cīņā uz dzīvību un nāvi? Ne tādā kā nervus kutinošā izrāde, ko viņš vakar bija sarīkojis Ļenai. Un ne tādā kā efektīgais priekšnesums, kuru viņš ar biedriem gatavojas demonstrēt skatītājiem šovakar mājīgsgās Zaļā teātra sienās?

Slēgtās kases priekšā gurdi stumdījās rinda, kurā stāvētāji cerēja uz papildu biļetēm. Pāršķeldams to ar plecu, Kolpakovs atvēra dienesta ieejas durvis, pamāja večiņai pie galda, uz kura atradās telefons, ģērbtuvē uztērpa ki- mono un piebiedrojās puišiem, kas iesildījās ar smagu priekškaru norobežotās skatuves putekļainajā puskrēslā.

Iesildījis muskuļus, Kolpakovs viegli pavēra smago, plīšam līdzīgo audumu. Vaļējā, amfiteātrim līdzīgā zāle zem klajas debess bija līdz pēdējam pārpildīta. Viņš pārlaida acis pirmajām rindām — tajās ielūgumi bija dalīti orgkomitejas biedriem.

Ļenu un viņas draudzenes sameklēja uzreiz. Jautras, kustīgas, elegantas, viņas kā spilgts plankums piesaistīja skatienu.

Dronovs un Gončarovs, katedras laborante, Vasja Savčuks, daži pasniedzēji — redzams, šefs bija dalījis biļetes…

Kolpakovs atcerējās, ko bija grasījies darīt, bet tā arī nebija izdarījis, — uzaicināt māti. Viņai jau gan aizvien trūka laika un arī nebija intereses.

Kā monuments spēkam otrajā rindā izcēlās bārdainais ķirurgs, Kolpakovs atkal sajuta pret viņu neizprotamas antipātijas un atgāja nost no priekškara.

Pārcilāja ķieģeļus, neēvelētu dēļu kvadrātus un taisnstūrus, pārbaudīja Okladova rūpnīcā izgatavotās balsta konstrukcijas stabilitāti, pamēģināja, vai viegli pārbīdāmas turētāja skavas.

—  Viss kārtībā? — Nikolajs pamirkšķināja.

—  Tā kā būtu.

—  Ne velti man piešķirta piektā kategorija! — Okla- dovs nolika uz galda aptieciņu un karafi ar ūdeni.

— Bet jūs šaubāties, čamdāt… Griša ar savām rokām lūkoja visu apgriezt otrādi… Izturēs.

—  Esat gatavi?

Aiz kulisēm parādījās Kolodins. Pilsētas federācijas priekšsēdētāja korektais melnais uzvalks krasi kontrastēja ar balto, brīva piegriezuma kimono.

—  Sāksim.

Viņam sekoja sporta komitejas priekšsēdētājs Stuka- lovs, boksa federācijas priekšsēdētaja vietnieks Dobrušins, starptautiskās klases sporta meistars boksā Litinskis, republikas čempions sambo un džudo Tiarovs, ašais un enerģiskais Volodja Serebreņņikovs no komjaunatnes pilsētas komitejas.

Visi pēc kārtas sasveicinājās ar dalībnieku četrinieku un apsēdās pie garā, ar zaļu audeklu klātā galda skatuves stūrī.

Pēdējie ieradās vietējo avīžu korespondenti ar fotokamerām kaujas gatavībā.

—  Ar zibspuldzi nefotografēt, — Gabajevs satraukti brīdināja. — Un nenovērst uzmanību, it īpaši koncentrēšanās brīdī!

— Vai visi ieradušies?

Kolodins pamāja ar roku, priekškars atvērās.

Kolodins stādīja publikai priekšā prezidijā sēdošos, pēc tam dalībniekus. Kimono tērptie puiši īsi palocījās un apsēdās uz pēdām. Zāli pāršalca izbrīns.

—  Kā jau jūs zināt no laikrakstiem, nesen tika nodibināta Vissavienības karatē federācija, tādējādi pilsoņa tiesības ir ieguvis oriģināls un neparasts sporta veids, — Kolodins vērsās pie klātesošajiem. — Tā neparastums slēpjas apstāklī, ka ar speciāliem ķermeņa un gribas treniņiem sportists rod iespēju atbrīvot slēptas enerģijas rezerves un koncentrēt tās, sasniedzot fenomenālus rezultātus. Piemēram, ar kailu roku pāršķelt cietus priekšmetus — akmeņus, dēļus, ķieģeļus. Kā to dara, jūs drīz vien redzffsit. — Zāle no jauna sakustējās. — Karatē treniņi stiprina ne tikai muskuļus, bet ari garu, ļauj labāk iepazīt sevi un izprast apkārtējo pasauli.

Litinskis čukstus kaut ko vaicāja Dobrušinam, tas paraustīja plecus un vērsās pie Stukalova, taču ieraudzīja tikai sava žesta atkārtojumu.

Korespondenti rakstīja savos bloknotos, viens nofotografēja zāli, prezidiju, nekustīgi tupošos sportistus.

— Tūlīt es īsi pastāstīšu šīs eksotiskās viencīņas vēsturi…

Tālāko Kolpakovs un ikviens no cīnītāju četrinieka zināja no galvas.

—  …Karatē ir cīņas māksla ar aptuveni divtūkstoš gadu vēsturi. Tās aizsākumi rodami Indijā, Ķīnā, Japānā. Daudzas leģendas vēsta par karatē izcelšanos. Saskaņā ar vienu no tām sirmā senatnē Indijas valdnieks, vērodams dzīvnieku cīņu, analizējis un klasificējis to kustības, uz šā pamata izstrādājis cīņas tehniku un izmēģinājis to ar cilvēkiem, dodot triecienus dzīvei nozīmīgos organisma centros. Segā procesā viņš nogalinājis vairāk nekā simt vergu…

Kolpakovs sakoncentrējās, un balss, kas klāstīja labi zināmas lietas, izzuda, pagaisa skatuve, skatītāju pilnais amfiteātris, apziņa pārvilkās ar pelēku, necaurlaidīgu plēvi, kurā viņš tomēr atstāja šauru spraudziņu, lai nepalaistu garām vajadzīgo brīdi.

—  …ķīniešu klosteros… Okinavas salā feodāļi bija aizlieguši vienkāršajiem cilvēkiem nēsāt ieročus… divdesmitā gadsimta sākumā karatē attīstībā sākās Japānas posms, kas cieši saistīts ar profesora Gičina Funakoši vārdu… mūsu valstī karatē attīstās kā sacensību cīņas sporta veids, kas lieliski palīdz trenēt prātu, gribasspēku, ķermeni un ļauj pilnībā izmantot cilvēka organisma iespējas…

Pelēkais plīvurs izgaisa.

—  Pāriesim pie mūsu šāvakara programmas pirmās daļas, — Kolodins paziņoja. — Šivari, cietu priekšmetu pārsišana, viena no sarežģītākajām un efektīgākajām karatē disciplīnām.

Zēni no iesācēju grupas pienesa prezidijam vairākus ķieģeļus un, kad tie bija rūpīgi aplūkoti, novietoja vienu uz pamatnes konstrukcijas turētāja.

Saša Zimins piecēlās, paklanījās publikai, prezidijam, uzklāja pa virsu mazu drānas starpliku — viņš allaž saudzēja rokas — un bez redzamas piepūles ar īsu, mānīgi vieglu sitienu pārsita ķieģeli divās daļās.

Zēni uzlika divus ķieģeļus vienu uz otra. Saša acumirkli sastinga ar paceltu roku, tad delna zibenīgi kā giljotīnas asmens traucās lejup, un uz grīdas pašķīda sarkanas drumslas.

Zālē atskanēja murdoņa.

Zimins paklanījās prezidijam, publikai un apsēdās savā vietā.

—  Krāpšana, ķieģeļi ir saplaisājuši, — cauri atzinīgajai čalai izlauzās zobgalīgs izsauciens.

Kolpakovs uzreiz sazīmēja divpadsmitajā rindā plušķainu jauniešu kompāniju, kas zvaigādami atbalstīja pašu nekaunīgāko.

Piedzērušies? Vienkārši atraisīti, nepieraduši un negriboši rēķināties ar uzvedības normām un pieklājības likumiem?

— Nupat tika demonstrēta māka acumirklī raidīt trieciena punktā visu savu spēku, — nepievērsdams uzmanību izsaucienam, skaidroja Kolodins. — Un klanīšanās — karatē obligātā rituāla elementi. Turpinām demonstrēt šivari. Nikolajs Okladovs izpildīs sarežģītāku sitienu, kas prasa nopietnu sagatavošanos.

Tagad Zimins satvēra ķieģeli aiz augšējās malas, atbalstījis elkoni sānos. Okladovs ieņēma pozīciju viņam pretī un raidīja dūri no sāna. Pašķīda drumslas.

—  Acu aizmālēšana, šiem visi ķieģeļi ir satrunējuši!

—  Palūgšu ievērot klusumu un kārtību. Sportistiem nepieciešams koncentrēties, jūs viņus traucējat, — Kolodins brīdināja.

Nākamo priekšmetu — pusmetru garu divcollīga dēļa gabalu — viņš parādīja ne tikai prezidijam, bet padeva arī zālei. Dēli laida no rokas rokā, pētīja, meklēja plaisas vai koksnes defektus, no visa spēka locīja, centās salauzt.

Pēc tam to padeva atpakaļ uz skatuvi un novietoja uz platāk izvilktām turētāja ķepām. Kolpakovs paklanījās, kā to prasīja etiķete, kaķa gaitā piegāja, notupās uz plati novietotām kājām, sakoncentrējās.

Viens… Dēlis ir plāns, tas nav diez cik nopietns šķērslis un viegli ļaus to pāršķelt delnai, kas stingrības un asuma ziņā līdzinās zobenam…

Divi… Aizturēt elpu, atslābināties, savākt vienkopus visu dzīvības enerģiju…

Trīs… Roka šaujas lejup maksimāli iespējamā ātrumā, darbojas viss ķermenis — mugura, vēdera lejas daļa, kājas; asa izelpa, izgrūžot organisma koncentrēto enerģiju — kime, delna pārvēršas tēraudā, nekas nespēj turēties pretī triecienam! Aiziet! Iekams skaidas pašķīda pa grīdu, Kolpakovs it kā no malas ieraudzīja savu roku izejam cauri šķērslim.

Viņš paklanījās, vairākkārt ieelpoja ar vēdera lejas daļu; pārvērties par trauku, lēnām piepildījās ar gaisu no augšas līdz apakšai un asi izgrūda šo gaisu no lejas uz augšu.

Atbrīvojies no saspringuma, Kolpakovs grasījās turēt koka kvadrātu, ko Gabžgevam vajadzēja pārsist ar taisnu tsuki. Grigorijs ieņēma pozīciju un sastinga, ar kreiso roku tēmēdams vēlamajā punktā. Viņam bija kritis pats grūtākais numurs, skatītāji to juta, iestājās kapa klusums, pat fotokorespondents pārstāja klikšķināt aparātu.

Kolpakovs nodomāja, ka šobrīd muļķīgs izsauciens var izbojāt visu.

Gabajevs tā saspringa, ka deguna galiņš nobālēja, aizturēja elpu, celdams spiedienu, un, spēji izelpojot, sita, taču sekundi ātrāk no divpadsmitās rindas atskanēja pirmītējā bramanīgā balss:

—  Beidziet ākstīties, dēlis ir aizzāģēts!

Gabajevs izpildīja tsuki tehniski nevainojami — laikus pagrieza gurnus, strauji atrāva kreiso roku, un visas šīs kustības kopumā piešķīra sitošajai rokai papildu spēku —, taču sakoncentrēties nespēja, tāpēc dūre nepār- cirta šķērsli, bet ar trulu būkšķi atsitās pret to.

Kolpakovs juta, kā dēlis rokā noraustās, un gandrīz fiziski izjuta sāpes, kuras nācās izciest Gabajevam.

—  Nīkulis! Tā es arī varu! — ņirgājās tas pats jautrībnieks, neapjauzdams, ka rotaļājas ar uguni.

Aizmirsis mieru, savaldību un aukstasinību, galvenās karatē meistara īpašības, Gabajevs jau metās uz kāpnītēm, kas veda zālē, taču Kolpakovs paspēra soli uz priekšu, aizšķērsodams ceļu, un viņš apstājās, automātiski taustīdams delnu un elkoņa locītavu — vai nav izsista, bet degošais skatiens meklēja pūlī kliedzēju.

Arī zālē norisinājās kustība — Kolpakovam pazīstamais bārdainais ķirurgs bez liekām ceremonijām izgrūstīja publiku, cenzdamies aizkļūt līdz divpadsmitajai rindai, izcēlās neliela kņada, un ejā izvēlās divi vēl nupat uzmundrinoši zviedzošie puiši, bet bārdainis jau atgriezās, vilkdams nopakaļ vārgi pretojošos trešo.

Nostiepis lejā, traumatologs satvēra viņu aiz apkakles un biksēm, vairākas reizes iešūpoja un kā lupatu lelli uzsvieda uz skatuves.

—  Parādi, nešķīsteni, ko tu spēj, lai cilvēki par tevi papriecājas!

Skatītāji sāka smieties. Četrrāpus stāvošais spilgti tērptais puisietis ar gredzeniem pirkstos, ķēdīti kaklā, bleķa karekļiem pie bikšu starām visnotaļ atgādināja karikatūru.

— Gatavais klauns! — caur smiekliem izsaucās sieviete pirmajā rindā.

—  Kā tad, ka pārģērbts! Viņi tīšām šo izlaida, lai būtu jautrāk!

Zāle uzjautrinājās. Negaidītā intermēdija bija īsti vietā, un neatrastos daudz cilvēku, kuri ticētu, ka tā nav iepriekš sagatavota.

Nokļuvis uzmanības centrā, kliedzējs acumirklī zaudēja drosmi un bravūru. Viņš pat nemēģināja piecelties kājās, tikai apstulbis grozīja galvu cerībā, ka notiks brīnums un viss, kas ar viņu atgadījies, izrādīsies ļauns murgs.

Gabajevs ar kreiso roku sagrāba viņu aiz apkakles, uzrāva kājās, izvilka skatuves vidū pie turētāja un novietoja uz tā ķieģeli.

Notikumi attīstījās, kā programmā nebya paredzēts, Kolodins uz vietas lūkoja rast izeju:

—  Daži skatītāji ir apšaubījuši rādītā patiesumu un izteikuši vēlēšanos atkārtot cieto priekšmetu pārsišanu…

Spilgtajam puisietim, spriežot pēc viņa izskata, bija tikai viena vēlēšanās — atrasties pēc iespējas tālāk no turētāja, cietajiem priekšmetiem, nikni lūrošā Gabajeva un visa Zaļā teātra.

—  Ak es esmu nīkulis? — ļaunu vēstošā balsī ierunājās Griša, viegli smaidīdams. Nu, parādi sevi… — Smaids nozuda. — Ja nesadauzīsi ķieģeli, es iedauzīšu tev galvu.

No malas raugoties, šķita, ka viņš māca jauniņo, kā labāk likt lietā savu spēku. Gabajevs runāja pārliecinoši, kliedzējs centās, pat pacēlās pirkstgalos, roka atlēca no ķieģeļa, it kā būtu no gumijas, un viņš saviebies iebāza sadauzīto delnu padusē.

—  Nesanāca? — brīnījās Gabajevs. — Pamēģini citādi, ar dūri, varbūt sanāks?

Viņš sažmiedza ķieģeli milzīgajā plaukstā, puisietis izmisīgi trieca dūri šķērslī, pirkstu āda tika savainota, no acīm izsprāga asaras.

—  Ai-ai-ai! Nu nekādi, — Gabajevs pažēloja, teatrāli pacēla virs galvas veselu ķieģeli, tad pastiepa to Kol- pakovam un pēc sekundes parādīja skatītājiem atlikušo pusīti.

—  Kā redzat, bez īpašas sagatavošanās nevar iztikt, — Kolodins improvizēja. — Cerams, mūsu vidū vairs nav gribētāju sacensties ar trenētiem sportistiem?

Gribētāju neatradās.

—  Tad palūgšu mūsu viesi atgriezties savā vietā.

«Viesis» bija transā, neglīti aplaizīdams asiņojošos pirkstu kauliņus. Gabajevs piedāvāja viņam padzerties un pusglāzi nemanāmi izšļakstīja uz viņa biksēm zemāk par jostasvietu. Saudzīgi pavadīdams pierimušo jautrībnieku līdz kāpnītēm, Grigorijs tāpat klusām sacīja:

—  Kurš no mums ir tas nīkulis? Tu, rau, aiz bailēm esi bikses pieslapinājis!

Jautrībnieks automātiski pataustīja, ar šo žestu pievēršot uzmanību mitrajam plankumam. Zāle ierēcās. Puisis metās lejā pa kāpnītēm, aizķērās, ar pūlēm noturējās kājās un nodurtu galvu aizklunkurēja pa eju. Acīmredzot viņa sejas izteiksme atstāja iespaidu uz skatītājiem, un smiekli noplaka kā putas saulē noliktā alus kausā. Taču, kad viņš sasniedza divpadsmito rindu, piecās balsīs nodārdēja līdzbiedru zvaigas. Neizturējis tādu nodevību, viņš metās skriet, neapstājoties atgrūda vaļā durvis unlzklupa laukā no teātra.

— Palūgšu visus nomierināties, — Kolodins vērsās pie publikas. — Tūlīt mums tiks parādīta mācību treniņa cīņa.

Dalībnieku četrinieks aplika bruņas. Vispirms cīnījās Zimins ar Okladovu, pēc tam — Kolpakovs pret diviem.

Kolodins komentēja sitienu, bloku, pieliekšanos un lēcienu kaskādes.

—  Cīņas karatē nav nekādu ierobežojumu un aizliegumu, ir pieļaujami jebkuri paņēmieni, kas palīdz gūt uzvaru. Sportiskajā — ir aizliegti uzbrukumi galvai un cirkšņiem, turklāt sitieni netiek izdarīti līdz galam, bet gan fiksēti dažus centimetrus no ķermeņa…

Bac! Okladova galva sadrebēja, uz vaiga kaula parādījās sarkans plankums.

—  …Cīnoties viss kas var atgadīties, tāpēc cīnītājiem uz apakšdelmiem un lieliem ir speciāli aizsargi un tās roku un kāju daļas, kas izdara sitienu, ir klātas mīkstiem polsteriem.

Necerot, ka šis paskaidrojums pārliecinās, Kolodins deva komandu pārtraukt cīņu.

— Vai stipri dabūji? — Kolpakovs jautāja, kad viņi notupās skatuves stūrī.

—  Pamatīgi. Vēl tagad ausīs džinkst.

— Un nu, cienījamie skatītāji, — Kolodins bija apradis ar mikrofonu, balsī ieskanējās artistiskas notis, — parādīsim jums kata. Tā ir bāzes tehnika, karatē gramatika, kas ietver noteiktu paņēmienu secību, kuri allaž tiek veikti vienādi un vienā virzienā. Vispār ir pazīstami 60 kata. Senos laikos viena apgūšana prasīja trīs gadus. Gičins Funakoši vienkāršoja senos kata un radīja viegli apgūstamu sēriju. Tas, kurš to pārvalda, spēj stāties pretī pretiniekiem ikvienā situācijā. Kata demonstrēs Gri- gorijs Gabajevs.

Kolpakovs tikpat labi būtu varējis to izdarīt, taču Gri- šam tas bija prestiža jautājums — kā ne, būt uzmanības centrā — un Genādijs neiebilda. Tagad viņš skatījās, kā Gabajevs cīnās uz dzīvību un nāvi ar vairākiem pretiniekiem. Ar kāju atvairīja uzbrukumu, novirzīja sitienu pa seju, paraudzījās atpakaļ pār kreiso plecu un pagriezās pa labi, samulsinot uzbrucēju aizmugurē, izmantoja bloku un ar skaļu kliedzienu raidīja pretuzbrukumu, paspēra trīs slīdošus soļus…

Viņš strādāja, maksimāli koncentrējoties, pārliecinoši, iedomātie pretinieki šķita gluži reāli, taču dažas kustības neizdevās visai precīzi. Lai gan iespējams, ka Genādijs bija pārlieku kritiski noskaņots.

Ievainojis pēdējo ienaidnieku, Gab^evs sastinga izejas pozā. Pār seju ritēja prāvas sviedru lāses. Zāle aplaudēja.

—  Sportisko paraugdemonstrējumu vakars ir beidzies, — Kolodins paziņoja. — Tie, kuri vēlas mācīties karatē, var pierakstīties sekcijā, ko vadīs šovakar redzētie — Grigorijs Gabajevs, Genādijs Kolpakovs, Aleksandrs Zimins un Nikolajs Okladovs. Treniņu plānu un uzņemšanas noteikumus var uzzināt pilsētas Sporta namā.

Publika sāka izklīst. Bārdainais ķirurgs ar bīstamu mērķtiecību lauzās cauri pūlim. Vairāki desmiti cilvēku pulcējās pie estrādes, trokšņaini apmainoties iespaidiem un uzdodot jautājumus prezidijā sēdošajiem.

—  Kā viņiem kauli nelūst?

—  Vai tas ir sāpīgi — dauzīt ķieģeļus?

—  Vai ar sešpadsmit gadiem pieņem?

—  Cik ilgā laikā var visu iemācīties?

— Atļaujiet paiet garām… Visu varat uzzināt rīt Sporta namā. Piedodiet…

Kolpakovs ar pūlēm lauzās pie Ļenas, kas nepacietīgi viņu gaidīja.

—  Kādi ir iespaidi?

—  Spīdoši!

— Tūdaļ mums būs neliela preses konference. — Kolpakovs ielūkojās meitenei acīs. — Ja mazliet pagaidīsi, es tevi pavadīšu…

— Nu nē, es iešu. — Ļena viņam sakārtoja ielocījušos kimono maliņu. — Meitenes gaida, un vispār…

—  Kas — vispār?

—  Man nepatīk gaidīt.

Viņa mīkstināja atteikumu ar smaidu.

—  Nedusmo. Rīt piezvani.

Kolpakovs neieskrienoties uzlēca uz skatuves. Zāle bija gandrīz tukša, ziņkārīgie izklīduši, Ļena gāja prom neatskatīdamās. Viņam nezin kāpēc kļuva skumji, iesmeldzās sirds — nepieļaujama vājība cilvēkam, kurš valda pār savām emocijām, taču patlaban viņš pat nefiksēja šo faktu, kas bija vēl viens mīnuss paškontroles dzelžainajā sistēmā.

—  Skuķis uz goda! — Griša bija nemanot pienācis un skatījās tajā pašā virzienā, kur viņš. — Sejiņa, rumpītis, kājiņas… Es nudien neatteiktos…

—  Aizveries!

Kolpakovs niknumā apgriezās, taču novaldīja roku un nošausminājās, ar savu otro redzi, kas par acumirkli apsteidza realitāti, saskatīdams, kā pirmās un otrās falangas ar cietu raga kārtu klātās pamatnes kā divkārtīgu finieri ielauž Grišas deniņu kaulu.

—  Kas tev kaiš? Nervi uzdod? Vairāk vajag meditēt.

Kolpakovs nekustīgi izelpoja neizdarītajam sitienam

aizturēto gaisu. Viņam sametās baisi. No jauna pazibēja doma, ar kuru viņš bija ticis galā no rīta pie ugunsdzēsības skapja. Vai viņš valda pār sevi ar Sistēmas palīdzību jeb vai Sistēma valda pār viņu?

Ļena nozuda durvju tukšumā. Patstāvīgi iestājusies jogu elpošana palīdzēja atbrīvoties no saspringuma un atvairīt šaubas. Balss skanēja ikdienišķi un mierīgi.

—  Kāpēc tu aplēji bikses tam raibajam ķēmam? Viņš jau tā dabūja, ko bija pelnījis. Kam vēl vajadzēja ņirgāties?

—  Tu, bračiņ, gan esi humānists! — izsmejoši novilka Gabajevs. — Zinu, redzēju, kā sakropļoji puisi sava prieka pēc. Gribēji pazīmēties lellītes priekšā? Un kur paliek humānisms? Sadzēries, nesagatavots — atņem nazi, un beigta balle.

—  Varēji vakar dot padomu un vēl piepalīdzēt, nevis slēpties aiz citu mugurām!

—  Kāpēc man būtu jāiejaucas? Biju bez meitenes, nevienam nebija jāizrādās. Bet to vārguli, kurš nelaikā iebļāvās, vajadzēja miltos samalt! — Griša norūpējies taustīja locītavu. — Lai saka paldies liktenim, ka pagadījās pa rokai nepiemērotā vietā. Es viņu būtu kājām samīdījis, zemē iemīcījis!

Kolpakova apziņa izveidoja asociāciju ķēdīti, un viņš pēkšņi saprata, kāpēc bārdainais traumatologs tika izraisījis nepatiku, — viņš atgādināja Ģrišu! Ne tik daudz ārēji, lai gan Gabajevs arī bija drukns un spēcīgs, cik ar stipri izteikto superpilnvērtības kompleksu un dziļo pārliecību par savām tiesībām lauzt, mīdīt, iemīcīt zemē, samalt miltos ikvienu mazāk spēcīgu cilvēku, kas būs trāpījies viņa dzīves ceļā.

—  Ko jūs te spriežat? — Zimins jau bija pārģērbies džinsos un rūtainā kreklā, ap kaklu švītīgi apsējis vieglu lakatiņu. — Pēc piecām minūtēm sāksies!

—  Nekas, uz jautājumiem var atbildēt arī sporta tērpā. — Okladovs palika kimono, viņa vaigs bya ieguvis zilganu nokrāsu. — Gena, avīžnieki tevi meklē. Ko tu vakar parkā tādu izdarīji?

—  Starp citu, kamēr neesmu aizmirsis…

Kolpakovs nostājās Okladovam pretī.

—  Dur ar nazi no apakšas!

Nikolajs imitēja dūrienu, Kolpakovs parādīja aizsardzību.

— Un tā — šī paņēmiena pielietojums cīņā nerada vis vaļēju delma lūzumu, bet pārrauj elkoņa locītavas somiņu un ieplēš spieķa kaulu. Lai gan, iespējams, rezultāts ir atkarīgs no plaukstas pamatnes pavērsuma un ceļgala trāpījuma vietas…

—  Paldies, ka apgaismoji, — Gabajevs pasmīkņāja. — Kāda starpība — pierē vai pa pieri? Tas tikai tevi interesē. Ieraksti savā burtnīciņā, katrā ziņā ieraksti…

Stulbenis! Ko no viņa var prasīt? Un vēl ņirgājas…

—  Jau pierakstīju, Griša. Es daudzko esmu pierakstījis. Pienāks laiks — lūgsi iedot palasīt.

Genādijs Kolpakovs veidoja unikālu tuvcīņas rokasgrāmatu un no sirds ticēja, ka pēc dažiem gadiem grāmatu veikalos to ķertin izķers.

— Vai jums vajadzīgs īpašs ielūgums?

Kolodins bija manāmi saērcināts, un jau nākamajā mirklī kļuva skaidrs, kas tam par iemeslu.

— Kādus kumēdiņus tu te uzrīkoji? — viņš asi vērsās pie Gabajeva. — Tā tik vēl trūka, ka būtu sācis cīnīties un samīcījis viņu kotletē!

—  Derētu gan… — Griša slinki atteica.

—  Derētu gan nelaist tevi tuvumā karatē! Galvenais nosacījums — spēku un prasmi nedrīkst izmantot, lai uzjautrinātos, un vēl pret vājāku! Esi aizmirsis? Un vēl gribēji kļūt par federācijas priekšsēdētāja vietnieku!

«Paskat tik, Griša! » Kolpakovs nodomāja. «Izrādās, slepeni vij intrigas, lai ieņemtu administratīvu posteni! To es nebiju gaidījis…»

—  Stukalovs man nupat tik pamatīgi mazgāja galvu tava teijātera dēļ, ka vari teikt ardievas saviem sapņiem!

Grišas sejā atspoguļojās apjukums, viņš pat nepievērsa uzmanību biedru izbrīnam, kuri pirmo reizi izdzirdēja par viņa slepeno iniciatīvu.

—  Nenoturējos, Sergej Pavlovič, — viņš atvainodamies taisnojās. — Tas draņķis ar savu brēcienu mani iztraucēja, tik tikko neizsitu locītavu, no sāpēm bezmaz acis no pieres izsprāga, tāpēc nolēmu pārmācīt. Turklāt ne jau es izvilku viņu uz skatuves — saniknotie skatītāji…

—   Tukša runāšana. — Kolodins atmeta ar roku. — Tu sevi esi nostādījis nelāgā gaismā. Ko tur tagad skaidrot… — Un, negaidot iebildumus, nobeidza: — Labi! Aši augšā, jūs gaida!

Preses konference vai, precīzāk, kā stāvēja rakstīts programmā, jautājumu un atbilžu stunda norisinājās otrā stāva vestibilā. Dziļie atpūtas krēsli bija novietoti aplī, vienā pusē sēdēja žurnālisti un sporta sabiedrības pārstāvji, otrā — cīnītāju četrotne un Kolodins. Stukalovs un Serebreņņikovs bija nosēdušies nostāk, pie žurnālu galdiņa.

Korespondenti sāka ar tradicionāliem jautājumiem — vai sportisti nejūt sāpes, kailām rokām pārsitot cietus priekšmetus, vai bieži gadās traumas.

Pirmais atbildēja Kolpakovs, viņš runāja optimistiski un, lai izklausītos pārliecinošāk, rādīja savas rokas, zinādams, ka no attāluma seno lūzumu pēdas nav pamanāmas.

Jauniešu avīzes korespondents painteresējās, cik ilgā laikā iespējams apgūt karatē.

— Austrumos valdīja uzskats, ka visa mūža būtu par maz, taču, mācoties piecpadsmit, divdesmit gadus, cilvēks iegūst nepieciešamās zināšanas un iemaņas.

—  Vai jūs grasāties gatavot sportistus divdesmit gadus? — neapmierināti jautāja Stukalovs. — Varbūt vēl ierosināsit uzcelt speciālus klosterus?

Dobrušins un Latinskis iesmējās, korespondenti pasmaidīja, Kolodins tramīgi pagriezās pret Kolpakovu.

— Mūsu apstākļos, lai sagatavotu pirmās klases sportistu, vajadzēs trīs gadus — kā ikvienā citā sporta vien- cīņā.

—  Cik šis sports vispār ir piemērots mūsu apstākļiem? — Stukalovs turpināja. — Un vai to vispār var saukt par sportu? Drīzāk tie ir tādi kā cirka triki, publikai domāti efekti… Ko tie māca?

—  Priekšmetu pārsišana — šivari — ir tikai daļa no karatē un nepavisam ne galvenā…

Pilsētas sporta komitejas priekšsēdētāja jautājums nebija uzlūkojams par privātu, tāpēc uz to atbildēt būtu pienācies Kolodinam, taču viņš klusēja.

—  Šādi paraugdemonstrējumi parāda cilvēka organisma iespējas, mudina skatītājus uz fizisku pilnveidošanos…

Kolpakovs uztvēra sajūsmas pilnu Okladova skatienu, viņš piekrītoši māja pēc katra vārda. Nikolajs laikam bija pats lielākais karatē entuziasts, svēti ticēja tā derīgumam un pat gatavoja vēstuli Izglītības ministrijai ar pamatojumu tā iekļaušanai skolēnu fiziskās audzināšanas programmā.

—  Mēs redzējām, uz ko tas mudina. — Stukalovs, neslēpdams nepatiku, pamāja ar zodu uz Gabajeva pusi. — īstu korridu uzrīkoja! Nejaušība? Vai gluži otrādi — likumsakarība? Kādi priekšnesumi, tāda publika?

Kolpakovs necentās iebilst un pagriezās pret Kolodi- nu, likdams saprast, ka pienākusi viņa kārta.

— Ko domā klātesošie? — Stukalovs apjautajās. — Varbūt esmu pārāk subjektīvs?

—  Droši vien, ka tā, Igor Petrovič, — pasmaidīja izveicīgais, melnacainais Tairovs. — Interesants sports, neparasts, perspektīvs…

—   It īpaši perspektīva visatļautība, — iejaucās Le- tinskis. — Ja gribi, sit pa muguru, ja gribi — ar kāju pa vēderu. Pamēģini sacensībās nekontaktēt! Bac! — un uz slimnīcu!

—  Jums jau arī tā gadās. Vai tad nokauts nav smags smadzeņu satricinājums? Starp citu, jau iepriekš paredzēts…

Litinskis izlikās nemanām Kolodina repliku, viņa vietā sarunā iesaistījās Serebreņņikovs.

—  Es dienēju jūras kājniekos, un tas, ko pirmīt redzēju, nebija sports, bet gan tuvcīņa. Vai tā ir jāmāca jauniešiem?

Kolodins piecēlās.

—   Igor Petrovič, man šķiet, ka paraugdemonstrējumu vakara apspriešana ir ievirzījusies dīvainās sliedēs…

Viņš vērsās pie Stukalova, taču pārlaida skatienu visiem klātesošajiem.

—  Karatē ir oficiāli atzīts jauns sporta veids, ir nodibināta Vissavienības federācija, mūsu pilsētā izveidota atbilstoša institūcija. Vai ir mērķtiecīgi apšaubīt šos faktus? Un ko tad mēs īsti apspriežam?

—  Hm… Tiešām, Sergejam Pavlovičam taisnība, faktus nevar ignorēt. Taču sporta aprindu bažas nedrīkst atstāt bez ievērības. Lai… — Stukalovs ar asām kontūrām uzzīmēja gaisā mākonīti. — Lai nezaudētu kontroli pār džinu, ko izlaižam no pudeles.

Saruna beidzās miermīlīgā gaisotnē, un pēc pusstundas četri cīnītāji soļoja pa zaļā parka platajām alejām.

— Kāds man ar to sakars? Vai man vajadzēja paciest? Lai tikai viņi patrāpās man ceļā — pa sienām izsmērēšu! Stukalovs tikai aizstāv visādus ņuņņas! — Gabajevs satraukti purpināja, taču nesaņēma atbalstu.

—  Es jūs gaidu!

No soliņa kājās pielēkušajā cilvēkā Kolpakovs sazīmēja bārdaino traumatologu.

—  Panācu tomēr tos neliešus. — Viņš it kā turpināja sen aizsāktu, visiem saprotamu sarunu. — Cilvēku žēl, daudz viņu bija, tomēr papurināju krietni, mācību dabūja, vienam laikam norāvu ausi…

—  Vareni! — Griša skaļi iesmējās, sizdams bārdainim uz pleca.

Tas cienīgi izturēja smago sitienu. Apmierināti pasmaidīja.

—  Es esmu ķirurgs, rau, biedrs mani pazīst. — Viņš norādīja uz Kolpakovu kā uz senu draugu, un viņam sametās neomulīgi. — Mans uzvārds ir Kulakovs, Vova…

Gabajevs paspieda roku jaunajam paziņam.

«Ja uzaudzēs bārdu, būs kā brāļi,» Kolpakovs nodomāja.

— Vai ņemsit mani savā sekcijā? Esmu nodarbojies ar svarcelšanu, boksu…

Kulakovs ar pielūgsmi raudzījās Grišā, bija jaušams, ka simpātijas ir abpusējas.

—  Skaidrs, ka ņemšu! — Gabajevs vēlreiz apdullinoši uzblieza pa akmenscieto plecu. — Rīt ap diviem atnāc uz Sporta namu,

Kulakovs goddevīgi pielieca galvu un nozuda.

—  Tas tik ir puisis — gatavais ērglis! Ja tādu būtu vairāk!

— Visi paliktu bez ausīm. Viņu nedrīkst laist sekcijai ne tuvu.

—  Man rādās, puiši, ka Kolpakovs pārvēršas par ņuņ- ņu. Katrā gadījumā lauzt savam tuvākajam locekļus viņš uzskata par savu privilēģiju…

—  Beidziet strīdēties, — noteica Zimins, apstādamies pie šauras neasfaltētas alejas. — Par šo dienu mēs sapņojām daudzus gadus. Iesim apraudzīsim «Teksasas štatu».

Kolpakovs to nevēlējās, viņš būtu metis šai vietai līkumu, taču trīs stāvi ienira tumsā starp krūmiem un viņš virzījās tiem nopakaļ. Tumsā vajadzēja uzmanīties, lai nepakluptu pret sakni vai neuzdurtos asam zaram, maņu orgāni pielāgojās jaunajiem apstākļiem, un vienu acumirkli šķita, ka viņi ir pārcēlušies pagātnē…

Tolaik viņi grupējās ap Petju Kotovu, kurš šo to bija sagrābstījies Indijā, kur septiņus gadus bija strādājuši viņa vecāki. Pašam Petjam tas drīz vien apnika, un pārējiem arī, bet Genādijam, Okladovam un Ziminam interese nezuda, viņi turpināja trenēties pašmācības ceļā, vēlāk piesardzīgs japānis — medicīnas institūta aspirants — paņēma viņus pie sevis, sāka ar pašiem pamatiem, mācīja nodarbību metodiku, iepazīstināja ar Sistēmas būtību.

Strādājot pēc otrā dana, viņa rīcībā bija īsta literatūra, fotoalbums — viss notika ļoti nopietni. Kad viņš, pabeidzis institūtu, aizbrauca, par treneri kļuva Kolpakovs. Ap to laiku viņš pietiekami bija apguvis tehniku, ticēja Sistēmai un pakļāva tai savu dzīves ritmu — nodarbības turpinājās citā kvalitātē. Saša un Nikolajs atzina viņa autoritāti, tāpat arī Griša Gabajevs, kuru paņēma, lai treniņu cīņām būtu pilns komplekts. Viņš izrādījās spējīgs audzēknis, turklāt velnišķīgi stiprs, izturīgs un fanātisks. Tieši Grišam radās doma par sevis apliecināšanu īstās cīņās.

—  Klāt esam.

Zimins piesēda uz soliņa biezā, slikti apgaismotā alejā. Pat tagad 'šis parka nostūris bija nolaists un vientulīgs, bet toreiz…

Okladovs nosēdās līdzās, apņemdams Sašas plecus. Griša, plēsonīgi atņirdzis zobus, ienira tumsā. Kolpakovs piegāja pie kvadrātveida strūklakas, ko pildīja duļķains, melns ūdens. Iekšā sakustējās kaut kas nepatīkams, aizmirsts — tas, kas vairākus gadus bija bijis par iemeslu nakts murgiem.

Te pastāvīgi turējās milzīga peļķe, visapkārt mētājās sasistas pudeles, burkas, krūmos no finiera kastēm un dažnedažādām lupatām bija ierīkots kaut kas līdzīgs guļvietām. Gadījās arī pa nobeigtam kaķim. Pat dienā te bija baisi.

Naktī nomaļajā biežņā pulcējās visādi salašņas, kurus vilināja iespēja atklāti no pudeles tempt vīnu vai šņabi, gremot uz oglēm cepinātu desu un apgruzdējušu maizi, sist kārtis, skaļi lamāties un aurot neķītras dziesmas, ar vienu vārdu sakot — kaifot no sirds pēc savas saprašanas.

Nelāga vieta. Normāli cilvēki meta tai apkārt milzīgu līkumu. Un, ja tomēr, saīsinot ceļu, iegriezās vēlīns gēgējs, nezināšanas vai neuzmanības dēļ ieklīda iemīlējies pārītis, viņiem atlika vien paļauties uz likteni un veiksmi. Te viss kas mēdza gadīties — laupīšanas, kautiņi…

Viss kas mēdza gadīties. «Teksasas štats».

Un četri «šerifi», kuri meta izaicinājumu rupjam un cietsirdīgam spēkam…

— Neviena nav, — ar nožēlu paziņoja no krūmiem iz- nirušais Gabajevs. — Un es gribēju atcerēties senos laikus…

Idiots! Kolpakovs nodrebinājās.

Viņam atausa atmiņā īstie nežēlīgie kautiņi, kuru nopietnību viņi toreiz neapjauta. Huligāni bieži ķērās pie dunčiem vai nūjām, arī «šerifi» bija bruņojušies ar priekšmetiem, kas gadījās pa rokai.

Kolpakovam sametās baisi no tā, kas bya noticis, un vēl vairāk no tā, kas bija varējis notikt.

Pieaugušie «šerifi» sēdēja līdzās bijušajā «Teksasas štatā», atcerēdamies briesmas, kuras viņi kopīgi bija pārvarējuši un kurām vajadzēja palīdzēt viņiem saliedēties cēlā brālībā, mūžīgā un neuzvaramā.

Brālība nebija sanākusi. Griša jau tolaik bija savādāks nekā citi — nežēlīgāks un neiecietīgāks, viņš lika priekšā izmantot nunčakus, nedomājot, pie kā tas novedīs, un ja viņu nebūtu atturējuši… Tiesa, tolaik viņš bija ietekmējams, zināja savu vietu, klausīja pieredzes bagātākus biedrus. Līdz tam brīdim, kad uztrenēja tehniku un sajuta, ka var mēroties pat ar Kolpakovu.

—  Būsim tomēr atradinājuši huligānus nākt šurp!

—  Liecies nu mierā, Griša!

—  Tavuprāt, no tā nebija nekāda labuma?

—  Bija — nebija… Tam komandējumā atbraukušajam pamatīgi izlīdzējām, jaunlaulātos izpestījām…

Okladovs automātiski aptaustīja rētu uz pakauša.

—  Tas arī viss labums. Pārējais — kā uz to skatās.

—  Kā tu to domā?

—  Abpusējs kautiņš. Vieni aiz paraduma piekāstās, otri tīšuprāt uzprasījās, lai ar dzīvu materiālu trenētu blokus, sitienus, metienus… Kura puse ir sliktāka?

—  Tu nu gan laid! Galvu esi saspiedis?

Okladovs nepievērsa Gabajeva replikai ne mazāko uzmanību, to viņš neteica Grišam, kas tik smalkas nianses nebija spējīgs uztvert. Okladovs to teica pārējiem un arīdzan sev.

—  Viņi ir piedzērušies, netīri, ļauni, viņi nestrādā, zog — viss skaidrs. Mēs esam pilnīgs pretstats. Ja nostādītu līdzās — uzskatāms labā un ļaunā iemiesojums. Taču, kad kaujamies, — ar ko mēs atšķiramies no viņiem? Viņiem kautiņš ir dzīvesveida sastāvdaļa, iespēja apliecināt sevi, autoritātes nostiprināšana. Mums — treniņš ar sabiedrībai nederīgiem ļautiņiem, mēs pret viņiem atļaujamies to, ko nekad nedarītu ierastā vidē. Tā ir tīrās un cēlās karatē mākslas apgānīšana.

—  Seguns Jomicu naksnīgajās Edo ielās pie dzīviem cilvēkiem izmēģināja sava zobena asumu, — Griša nodeklamēja kā no grāmatas, un viņa balsī skanēja sērīgs svinīgums. — Citi samūrēji pārņēma paražu slacīt savu jauno zobenu karstām cilvēku asinīm, un no rītiem ceļmalas grāvjos uzgāja sakapātu klaidoņu, ubagu un laupītāju līķus.

—  Jā, jā! Iztēlojies, ka esi pārāks par visiem, un neaizdomājies par to, kas tev devis tiesības citus vērtēt…

—  Tie salašņas lēcās, un mēs viņiem aplauzām ragus, tā ka šiem vairs nebya nekādas patikas uzbrukt garāmgājējiem. Kas gan tur slikts?

—  …Un tu aizvien biji kautiņu iniciators; ja neuzbruka — atklāti provocēji, tā ka dažkārt grūti bija noteikt, kuri ir huligāni un kuri — upuri.

—  Bet dažkārt gluži otrādi — ļoti viegli, — iejaucās Zimins, un visi saprata, par ko viņš runā. Kolpa- kovā atkal sarosījās vainas komplekss. Visi, atskaitot Grišu.

—  Kad tad tas bija? — viņš izaicinoši jautāja, pamatoti nojauzdams pret sevi vērstu uzbrukumu.

—  Toreiz ar futbolistiem.

— A-a-a, — Gabajevs novilka. — Zēni ar bumbu, triepj kā pa vārtiem… Zvaigznes vien pašķīda gar acīm. Vai man šie būtu jābučo?

Iestžļjās pauze. Kļuva tveicīgi. Asajās vēja brāzmās tramīgi iešalcās koku lapotne, jautās negaisa tuvums.

Kolpakovs būtu varējis saderēt, ka viņi domāja par vienu un to pašu.

—  Vai atceraties, kā es to plikgalvi apstrādāju?

Taču tikai Grišam prātiņš varēja atļaut izteikt to skaļi, turklāt ar Melīguma pieskaņu.

Griša, pat par spīti savai biezajai ādai, sajuta klusu nosodījumu.

—  Es jūs nespiedu, paši iesaistījāties. Gena lika tiem septiņiem trūkties…

Idiots! Kolpakovam sametās šķērmi.

—  Ejam mājās, tūdaļ sāksies.

Okladovs un Zimins piecēlās viņam līdzi.

—  Kur jums jāskrien? Lietutiņa izbijāties?

Jā, nianses viņš nekad nebija spējis uztvert, tāpēc arī nesaprata, kālab viņi pārtrauca reidus «Teksasas štatā».

Ķerdamies aiz zemes virspusē izlīdušām saknēm, četri cīnītāji izkļuva no parka nomaļā stūra. Uzmetuši uz muguras sporta somas, viņi, rokas vicinādami, soļoja līdzās, aizņemdami gandrīz vai visu plato aleju.

—  Bet mēs taču esam tikai četri! — Griša iesaucās. — Četri pa visu pilsētu! Tas taču kaut ko nozīmē!

Patiešām, viņi bija tikai četri. Genādijs Kolpakovs, augstskolas pasniedzējs, perspektīvs jauns zinātnieks, audzis bez tēva, tāpēc jutās tuvs bijušajam bērnunama audzēknim Nikolajam Okladovam, kurš no mazām dienām pelnīja iztiku un pašaizliedzīgi kalpoja Sistēmai. Pretēji viņiem, Aleksandrs Zimins bērnībā un jaunībā nebija pazinis trūkumu. Vecāki — slaveni sportisti, pēc tam — pazīstami treneri, mājā nekā netrūka, Saša — vienīgais mīļotais dēls, kurš cītīgi tika sargāts no ikdienas rūpēm. Par godu Ziminam jāteic, ka viņš bija izvairījies no briesmām pārvērsties luteklītī. Viņš skolā bija labi mācījies, ar izcilību beidzis Psiholoģijas fakultāti, aspirantūrā strādājis pie nestandarta tēmas, veiksmīgi aizstāvējies. Tagad viņš vada zinātniskās pētniecības laboratorijas sektoru Fizkultūras institūtā.

T^jā pašā, kurā jau krietnus desmit gadus mācījās Gri- gorys Gabajevs. Atstāšana uz otru gadu, akadēmiskie atvaļinājumi, atskaitīšanas ar tām sekojošu uzņemšanu atpakaļ — klasiska mūžīgā studenta dienesta lapa. Būdams bezrūpīgs un vieglprātīgs, Gabajevs piestrādāja gan restorāna orķestrī, laime, ka māte bērnu dienās bija piespiedusi mācīties mūziku, gan par sargu dārzkopības biedrībās, nebaltās dienās krāva vagonus, bet, kad klājās pavisam plāni, palīda zem vīlušos vecāku spārna, taču ilgi nenoturējās — līdz nākamajam skandālam.

Viņi bija dažādi cilvēki un tā arī nebūtu satikušies, nebijis Sistēmas, vienīgā vienojošā posma, pat nepastāvīgais Gabajevs kalpoja tai patiesi un dedzīgi. Reiz sen atpakaļ viņi ticēja, ka kopējā aizraušanās saliedēs viņu kompāniju mūžīgā un nesatricināmā veselumā…

Vējš pieņēmās spēkā, pie horizonta spoži uzzibsnīja, gaisā skaidri bija jaušama ozona smarža.

Nekāda brālība nesanāca. Kaut kas bija kavējis tās izveidošanos, viņus vienojošās saites nebija kļuvušas ne- saraujamas. Drīzāk otrādi — kaut kas bija radījis plaisu viņu starpā, viesis atsvešinātības vēsumu, modinājis slēptu neapmierinātību, lai gan ārēji viss šķita esam kārtībā.

Vienatnē Kolpakovs centās tikt skaidrībā, kas tam bija par iemeslu, vairākkārt viņam likās, ka tūlīt, tūlīt būs uztaustījis to «kaut ko», taču doma aizslīdēja, tā arī nekļuvusi par minējumu.

Un nu viņš pēkšņi apjauta — viņus šķīra «Teksasas štats», kā ikviena kopīgi veikta nosodāma darbība. Un nodomāja, ka katrs šajā brīdī to bija sapratis. Vienīgi Griša laikam ne.

Viņi atkal pagāja garām Zaļajam teātrim. Pie reklāmas staba ar labi pazīstamo afišu aizkavējušies puišeļi spalgi klaigāja, kājām spārdīdami gaisu.

Vējš dzenāja pa asfaltu saburzītus ielūgumus un citādu drazu. Nokrita pirmās smagās lāses, Kolpakovs pacēla galvu un pielika soli.

Pār pilsētu auga liels melns mākonis.

OTRĀ NODAĻA

1

—  Kāds ir jūsu viedoklis? Precizējiet, lūdzu!

Filozofijas katedras vadītājs Gavriļenko bija tuvredzīgs un rakstot aizvien valkāja brilles, taču tagad viņš pirmo reizi visa eksāmena laikā tās bija noņēmis un, ar caurspīdīgas plastikas apņemto zeltīto stieplīti glaudīdams vaigu, skatījās Kolpakovam tieši acīs.

—  Es uzskatu, ka cilvēks nevar iepazīt apkārtējo pasauli, neiepazīdams pats sevi…

—  Un šegā ceļā, kā noprotams pēc intonācijas, jūs saskatāt nepārvaramus šķēršļus?

Kolpakovs dažas sekundes klusēja. Pirms viņa divi aspiranti un reflektants bez aizķeršanās bija nobēruši biļetē prasīto, izsmeļoši un pareizi atbildējuši uz papildjautājumiem un mierīgi izsoļojuši gaitenī, neiztraucēdami kandidātu eksāmena akadēmisko mieru.

Taču viņu pats velns bija dīdījis demonstrēt patstāvīgu domāšanu. Gavriļenko pārstāja zīmēt uz dzēšlapas sarežģītas figūras un nepārprotami mudināja turpināt nestandarta atbildi, bet tam varēja būt visnegaidītākais rezultāts.

Visvienkāršāk būtu nemanāmi atkāpties un laimīgi atgriezties labi apgūtās programmas robežās, uz iemītas taciņas, kas droši novestu pie pozitīvas atzīmes. Sak, izziņai nav robežu, cilvēka prāta uzvaras gājiens, atklājot Visuma lielākos noslēpumus, ir neapturams un tā tālāk. Daži zinātnes triumfa piemēri, piemērots citāts, un — ārā gaitenī gaidīt atzīmju paziņošanu.

Kolpakovs spītīgi papurināja galvu.

—  Nē. Pārvaramus. Taču šķēršļi ir nopietni, pat raugoties no metodoloģijas pozīcijām.

—  Paskaidrojiet savu domu!

Gavriļenko ieinteresēti paliecās uz priekšu, Dronovs pacēla acis no papīriem, Filozofijas katedras docenti pārtrauca kluso konfidenciālo sarunu.

—  Labprāt.

Komisijas locekļu ciešā uzmanība Kolpakovu neizbiedēja, gluži pretēji — viņš juta drosmes un pārliecības uzplūdu. Ar labu cīnītāju tieši tā vajadzēja notikt.

—  Apkārtējās pasaules izziņas ierocis ir cilvēka smadzenes, un tās ir arī sevis izzināšanas objekts. Tādējādi veidojas loģisks aplis — tas pats šķērslis, par kuru es runāju…

—  Pagaidiet, smadzenes veiksmīgi pēta biologi, histo- logi, morfologi! — iejaucās pajauns filozofs, taču Gavriļenko ar rokas mājienu viņu apklusināja, starp citu, Kolpakovs nesamulsa.

—  Pētītas tiek šūnas, struktūra, neironu ķēdītes, tas ir, veselā daļas. Turpretī pats veselais — smadzenes kā domu radītājs orgāns — līdz pat šim brīdim ir palikušas terra incognital Taču es nerunāju par to, bet gan par sevis izzināšanas metodoloģijas problēmām. Izziņas objekts nevar būt identisks izziņas ierocim.

—  Nu, nu… — Gavriļenko mudināja.

—  Lai pētītu baktērijas, ir vajadzīgs mikroskops, taču izpētīt mikroskopu ar cita mikroskopa palīdzību neizdosies! Lai noteiktu tā svaru, lielumu, optiskās īpašības, metālu sastāvu, no kuriem izgatavots objektīvs, tu- buss, priekšmetgaldiņš, būs nepieciešamas pavisam citas ierīces, reaktīvi, instrumenti. Tas attiecas arī uz citu līmeni — nevar izpētīt vienu datoru ar otru tādu pašu… — Kolpakovs uz mirkli apklusa, atvilka elpu un piemetināja: — Sevis izpētes procesā cilvēka smadzenes ir gan instruments, gan objekts.

—  Tas taču ir visīstākais agnosticisms! —jaunais docents atkal nenocietās.

Kolpakovs atcerējās viņa uzvārdu — Petrovs. Otrajā kursā viņš bija vadījis seminārus paralēlgrupai, vairākas reizes aizstājis viņiem saslimušu pasniedzēju un dāsni dalījis neapmierinošas atzīmes par visniecīgāko atkāpi no mācību grāmatas teksta. Par laimi, šeit viņš nebija galvenais noteicējs.

—  Tas nozīmē, ka jūs principā noliedzat sevis izpētes iespēju? Un tātad arī iespēju izzināt pasauli?

—  Rāmāk, kolēģi! — Gavriļenko atkal pacēla roku, un Petrovs tūdaļ pat apklusa, padevīgi raudzīdamies savā vadītajā. — Zinātniskā strīdā nav pieņemts piekarināt otram birku, turklāt es nedomāju, ka mūsu jaunais draugs sludina agnosticismu. Droši vien viņš tūlīt līdz galam izskaidros savu pozīciju.

Profesors atkal uzlika brilles, kas sejai piešķīra stingrību, taču iemīļotā uzruna «jaunais draugs» liecināja par labvēlīgu noskaņojumu.

—  Problēmu var atrisināt, pilnveidojot instrumentu, kvalitatīvi to pārveidojot…

—  Supersmadzenes? — pirmo reizi jautājumu uzdeva Dronovs. — Interesanta doma. Taču — kā to panākt? Paaugstinot informētību, ceļot intelektuālo potenciālu? Tās būs kvantitatīvas izmaiņas. Iejaukšanās smadzeņu audu struktūrā, bioloģiskas pārmaiņas? Utopija!

— Runa ir par ko citu. Patlaban cilvēks izmanto tikai desmit procentus neitronu. Pārējie veido daudzkārtīgu drošības rezervi. Ja to iesaistītu…

Gavriļenko pasmaidīja un pagriezās pret Dronovu.

—  Mūsu jaunajam draugam vsgadzēja būt biologam, kā jūs domājat, Iļja Mihailovič?

—  Viņš vispār ir daudzpusīga personība, — prorektors nenoteikti atbildēja.

—  Es neskāru bioloģiskos aspektus, bet tikai gnozeoloģiskos…

Kolpakovs bija ieskrējies un nevarēja tā uzreiz apstāties.

— Apziņas sakopošana, spēja koncentrēties, sava «es» izpēte — tie ir tīri psiholoģiski paņēmieni, kurus gadsimtiem ilgi izstrādājusi Austrumu filozofiskā doma…

—  Tagad jūs sludināt budismu?! — Petrovs neizturēja. — Jauki gan! Vai neesat aizmirsis, kurā priekšmetā kārtojat eksāmenu?

—  Mūsdienās daudzi no tiem tiek pielietoti padomju psiholoģijā, lai atbrīvotu no nervu spriedzes, stresiem. — Kolpakovs nepievērsa replikai uzmanību. — Ir izstrādātas autogēnā treniņa sistēmas, paņēmieni, kā pilnveidot psiholoģisko noturību sportistiem, lidotājiem, kosmonautiem.

Petrovs apjucis saknieba lūpas un pameta ašu skatienu uz Gavriļenko.

— Apziņas trenēšana ar īpašām metodikām ļauj kāpināt smadzeņu — instrumenta — efektivitāti un veiksmīgi pētīt smadzenes — izpētes objektu. Burvju loks ir pārrauts, paveras sevis, tātad arī apkārtējās pasaules izpētes iespēja.

Gavriļenko pakodīja apvītušās lūpas.

—  Jūsu koncepcija paredz divu veidu cilvēku esamību — pētnieku un pētāmo. Vai tas jūs nemulsina?

—  Augstākie un zemākie! — Petrovs no jauna sarosījās. — Pārcilvēki un punduri!

Gavriļenko saviebās.

—  Labi, diezgan.

—  Socioloģijā tāds iedalījums nevienu nemulsina, — Kolpakovs aiz inerces turpināja. — Turklāt psiholoģisko treniņu metodes ir pieejamas ikvienam. Nekādas elites…

—  Diezgan.

Gavriļenko domīgi pabungoja galdu ar pildspalvu.

—  Vai komisijas locekļiem ir kādi jautājumi?

—  Pilnīgi pietiek, — kā iepriekš nenoteikti noteica Dronovs.

Pavecākais docents noliedzoši papurināja galvu, Petrovs gandrīz jau vēra muti, bet tad pārdomāja un, pieliecies ar roku rakstītajam eksaminējamo sarakstam, iepretim Kolpakova uzvārdam uzvilka tīši lielu divnieku.

—  Uzgaidiet mazliet gaitenī. Mēs salīdzināsim viedokļus, apspriedīsimies un paaicināsim, lai paziņotu atzīmes.

Gavriļenko nepiebilda parasto «mans jaunais draugs», un Petrovs demonstratīvi apvilka divniekam aplīti. Tas bija viss, ko viņš ŠЈgā situācijā iespēja darīt, taču ja tik naiva demonstrācija sagādā baudu… Nabadziņš!

Kolpakovs apspieda smaidu un skaļi atvadījās.

—  Kāpēc tik ilgi? Vai viņi drīz sauks?

Priekšgājēji bija gaidu nomocīti.

— Nu jau drīz, — Kolpakovs neapstādamies attrauca. — Petja, ienāksi pie manis, pateiksi atzīmi.

Ātri soļodams pa garo gaiteni, Kolpakovs mugurā sajuta izbrīnītus skatienus, ko izraisīja tāda vienaldzība.

Kas tur ko gaidīt? Pilnā apjomā atbildēti biļetes jautājumi, izrādīta patstāvība, prasme oriģināli domāt… Bija pabalansējis uz robežas, paķircinājis dažu labu, taču no rāmjiem nebija izgājis… Izturējies pārliecinoši, runājis brīvi un objektīvi, izskatījies galvas tiesu pārāks par citiem. Tīrs piecnieks. Tiesa, ja viņa bravūra būs aizkaitinājusi ne tikai Petrovu, var iešķiebt arī trijnieku. Kāda starpība, pat viņa patmīlība necietīs, jo iemesls ir zināms un rezultāts paredzēts. Tad kāpēc nīkt pie aizvērtām durvīm?

Katedras vadītāja kabinetā viņš iegāja nepieklauvējis, strauji atverot durvis, pie kurām bija piestiprināta jauna plāksnīte. Te viss bija palicis kā iepriekš, vienīgi galdu Gončarovs bija piebīdījis tuvāk logam.

—  Cik?

Venjamins Borisovičs pacēla acis no pavirši ar zīmuli uzskicētas shēmas, pierē ievilkās trīs jautājošas rievas.

— Pieci. — Kolpakovs nozvēlās uz krēsla. — Tās gan ir tikai manas domas. Kad paziņos, Petja pateiks.

— Vai tad tu nesagaidīji rezultātus? Tas tik ir numurs!

—  Par ko tu brīnies?

—  Par visu. Tava pašpaļāvība, neētiskums…

— Muļķības. Būšana klāt, kad paziņo atzīmes, nepauž cieņu pret eksaminatoriem. Paklausies labāk, kā es nokaitināju Petrovu.

Gončarovs noklausījās īsu eksāmena pārstāstu, izdarīja dažus asus, precīzus vilcienus shēmā, ar klabošu skaņu pavirpināja noasināto zīmuli pa galdu.

—  Tātad pašu galveno tu viņiem neatklāji? Par mūkiem, kas patiesību meklē, augu dienu aplūkojot savu nabu? Žēl gan.

—  Nesāc nu līdzināties vienam otram…

—  Petrovs nav pats gudrākais cilvēks institūtā, tam es piekrītu. Taču tu ar savām budistu idejām droši vien saniknoji Gavriļenko un Iļju Mihailoviču. Un vēl neierodies uz rezultātu paziņošanu. Nebrīnies, ja tev iešķiebs pārīti un tādēļ tev nāksies zaudēt pusotru gadu.

—  Vai gribi saderēt? Ja būs «neapmierinoši», es līdz semestra beigām tavā vietā sestdienās vadīšu individuālās konsultācijas. Ja «teicami» — tu atbrīvo mani šodien no laboratorijas darbiem. Līgstam? Ņem vērā — noteikumi ir nevienlīdzīgi un tev ārkārtīgi izdevīgi.

—  Manuprāt, Genādij, tu pārāk brīvi izturies pret priekšniecību.

Gončarovs tēloja bardzību.

—  Izturieties vienkāršāk, Veņjamin Borisovič, un tauta tieksies pie jums! Atceries bijušā prorektora, cienījamā Ivana Fomiča iemīļoto teicienu? Vai pieņem derības? Visu semestri katru sestdienu!

—  Lai iet.

Gončarovs pastiepa roku.

—  Ilgi jau nu gan… — Kolpakovs kļuva nemierīgs.

—  Pamanīja, ka tevis nav, un pacietības mērs bija pilns — atgriezās, lai pārrakstītu atzīmju sarakstu, — Gončarovs noteica.

Iezvanījās tālrunis.

— Gončarovs klausās. Sveicināti. Viņš tieši ir šeit. Lūdzu, atdodu klausuli. Nav par ko, uz redzēšanos. — Viņš ar roku aizklāja mikrofonu. — Smalka dāma, labi audzināta, un balss ļoti patīkama.

—  Sveiks, Genādij! Vai neesi vēl mani aizmirsis?

— Sveika… — Kolpakovs nespēja noslēpt izbrīnu. — Kā tu uzzināji šo telefona numuru?

—  Pajautāju sekretariātā, kur tu varētu būt, — tas arī viss. Vai tu drīz atbrīvosies?

—  Esmu aizņemts līdz sešiem, taču mans draugs un priekšnieks latpni piedāvājās mani aizstāt…

—  Bezkauņa, — Gončarovs nošūpoja galvu.

—  …Tā ka drīz, bet no četriem būšu aizņemts…

—  Dalībnieku uzņemšana sekcijā?

—  No kurienes informācija? — Kolpakovs atkal brīnījās.

— Visa pilsēta to zina, tu esi kļuvis par populāru personu. Šodien pat lasīju par tevi avīzē.

—  Vai tu re… Neesmu lasījis…

—  Redzi nu, cik reižu es tevi izbrīnīju, — Ļena iesmējās.

Kolpakovs pēkšņi saprata, ka viņam patīk viņas smiekli, balss, un sajuta vēlmi viņu redzēt tūlīt pat, nekavējoties…

—  Tu man izlīdzēsi?

—  Kā vien varēšu.

— Uzņem sekcijā divus puišus. Manas vadītājas dēlu un direktora radinieku. Tas man ir ļoti svarīgi. Vai izdarīsi?

—   Protams, — Kolpakovs nedomādams atbildēja. — Lai atnāk.

—  Tu esi zelts, liels paldies, — Ļena priecīgi nobēra, un tikko jaušamais saspringums balsī izzuda. — Kad atbrīvosies, piezvani, izdomāsim, ko varētu darīt vakarā. Sarunāts? Re, cik jauki! Buča.

Kolpakovs apstulbis raudzījās gludajā, tapetēm rūpīgi aplīmētajā sienā. Viņš sen nebija dzirdējis Ļenu tik maigi runājam. Bet kāpēc priecīgajai noskaņai klāt jaucās tāds kā rūgtums?

—  Noliec klausuli, Romeo! — Gončarova zobgalīgā balss atsauca viņu īstenībā. Nemierīgā doma aprāvusies pagaisa bez pēdām.

Uzmanīgi pieklauvējis, kabinetā ieskatījās no pārdzīvotajiem uztraukumiem gluži nosvīdušais Petja.

—  Piecnieks! — viņš ziņoja, godbijīgi sasveicinājies ar Gončarovu. — Gavriļenko uzslavēja — sak, drosme paust savu viedokli, redzesloks, prasme radoši likt lietā iegūtās zināšanas un tā tālāk… Bet man ielika trijnieku. Par ko? Izstāstīju visu, kā stāv rakstīts grāmatā, Petrovs bija apmierināts… Jā, Dronovs vaicāja, kāpēc tevis nav, es teicu — vēders apsāpējās…

—  Vai kaut ko vēl gudrāku nevarēji izdomāt? — Kolpakovs pielēca augšā no krēsla. — Kas tevi lūdza gvelzt muļķības?

Petja apvainojies aizvēra durvis.

Gončarovs skaļi smējās.

—  Supermens ar kuņģa darbības traucējumiem! — viņš ar pūlēm izmocīja starp smieklu lēkmēm.

Kolpakovs acumirklī nomierinājās.

—  Smejieties vien, Venjamin Borisovič, smiekli veicina pareizu elpošanu. Taču derības es esmu vinnējis, uz redzēšanos. Uzmanīgi ar trešo stendu — tur ir bojāts transformators.

Kolpakovs nokāpa vestibilā, un tieši līdzās «Zibenim», kurš ziņoja par viņa varonīgo cīņu ar bruņotu noziedznieku, viņu notvēra astmatiskais resnītis Pisarevskis, nepārspēts intrigu vīšanas meistars un kuluāru dumpju līderis.

—  Jaunatne pieaug, nobriest, bet mēs to pat nemanām, iekams mums neatver acis. — Pisarevskis pamāja uz «Zibens» pusi. — Prieks dzirdēt, taču es pats savām acīm vēroju jūsu darbību, ļoti, ļoti drosmīgi, turpiniet tādā garā…

—  Vai tad jūs arī bijāt parkā?

—  Tumšā un briesmīgā mežā, kur drosmīgais zēns viens pats nogāza gar zemi veco, bīstamo sumbru!

—  Es kaut kā…

—   Lieliski, kautrīgums — tas ir tikums, bet katram jāzina, cik viņš ir vērts, Vaču jūs vēl to nezināt…

Aizbildnieciskie runas plūdi un mērķtiecība, ar kādu resnis stūma viņu uz attālāko vestibila stūri, vedināja Kolpakovu domāt, ka tikšanās nav nejauša.

—  Bez atbalsta cilvēks ir nožēlojams un vientuļš, viņam nav kur pietverties grūtā brīdī, bet tādu brīžu dzīvē ir daudz vairāk, nekā jaunībā šķiet, ticiet man — daudz vairāk. '

Izvalbītās, drudžaini spīdošās acis hipnotizēja, runa skanēja aizgrābjoši un iejūtīgi. Tikai — uz kuru pusi viņš vilka?

—  Bet viņi pret jums izturējās netaisni! Ne Dronovs, ne Gončarovs pat neatceras, kam viņi ir pateicību parādā par saviem panākumiem! Un varu derēt, ka viņi nedotos palīgā, ja viss bars mestos jūs plosīt.

Pēkšņi Kolpakovs apjēdza Pisarevska drūmo alegoriju jēgu.

—  Taču netrūkst arī cilvēku, kuri ir gatavi kļūt jums par uzticamiem draugiem. Piemēram…

Resnis nozīmīgi nosauca vairākus institūtā pazīstamus uzvārdus.

—  Jūs saprotat, ko tas nozīmē, — svarīgi posteņi administrācijā, padcmē, katedrās… Ar tādiem draugiem jums viss ies kā pa sviestu. — Pisarevskis sazvērnieciski pazemināja balsi. — Lai mani vārdi neizklausītos pēc tukšas pļāpāšanas — dodiet man jebkuru materiālu, un mēs iedabūsim to nākamžgā institūta krājumā. Tas var būt nenostrādāts vai kompilēts. Jauniem publikācijas aizvien sagādā grūtības, bet jums nebūs nekādu šķēršļu.

—  Priekšlikums izklausās vilinošs… — Genādijs noteica.

Pisarevskis apmierināti pasmaidīja.

—  …Neprašām. Es savas problēmas atrisinu pats! — Kolpakovs asi nobeidza.

—  Jauki! Citāda atbilde būtu sagādājusi man vilšanos. Taču spēks aiz muguras vēl nevienam nav bijis par traucēkli… Tas burbulis Ivans Fomičs beidzot ir pārsprādzis, taču viņa grupējums ir saglabājies. Drīz būs sanāksme, es sagādāšu tev veselu kaudzi faktu, tu dosi viņiem iznīcinošu triecienu, bet mēs pabeigsim…

Kolpakovs nicīgi pasmīkņāja.

—  Tā nolīgst algotus slepkavas. Un pērkamas meičas. Kauns, Pisarevski!

—   Neāksties! Principialitāti atstāj sabiedrībai un priekšniekiem! Spēlēties ar vārdiem māk visi — un arī par savu labumu neaizmirst!

Neliešiem reti kad mēdz tieši acīs teikt, ka viņi ir nelieši. Kaut kā nav pieņemts, ir neērti un vispār… Taču Kolpakovs saņēmās un klusi pateica visu, ko uzskatīja par vajadzīgu. Kā ar verdošu ūdeni aplēja resni. Pēc tam ar dzelžainu plecu pabīdīja viņu nost no ceļa, ar dūres diviem kauliņiem atspieda vaļā brūnās, smagās durvis un, samiedzis acis spožajā saulē, izgāja uz ielas.

Pisarevskis nebija sabojājis garastāvokli, drīzāk otrādi — Kolpakovs izjuta uzvaras prieku. Laika bija pietiekami, taču, lai izlādētu emocijas, viņš sāka skriet, ierasti izvairīdamies no sadursmes ar gājējiem. Patlaban viņš jutās kā varena tālo reisu lidmašīna, kas uzņem augstumu.

Pie pilsētas Sporta nama nemierīgi viļņojās raibs pūlis. Izbalējuši triko treniņtērpi vīdēja līdzās jauniem Adidas komplektiem, īsi apcirptas galvas — garmatainām frizūrām, sportiska stāja — bravūrīgam vaļīgu- mam. Krekliņi, džinsi, tradicionālas bikses un jakas, nodeldētas praktiskas un švītīgi spilgtas somas, atlētiskas un astēniskas figūras — viss jaucās juku jukām, veidojot pilsētas sporta centram neierastu konglomerātu. Pavisam neierasta bija alkohola smaka, kas vairākkārt iesitās Kolpakovam nāsīs, kamēr viņš cauri pūlim spraucās līdz ieejas durvīm.

Uz kāpnēm viņš satika Ziminu, kurš kritiski aplūkoja sapulcējušos.

—  Kā tev patīk kandidāti?

—  Krāšņa publika. Puse droši vien pat rīta rosmi neveic. Bet dažs labs pat ir žvingulī. Vai zini — viņi ar savu klātbūtni vien kompromitē jauno sporta veidu.

—  Nekas, tūlīt mēs sarīkosim nelielu krosiņu, un visas sēnalas atsijāsies.

No nama cienīgi iznāca Griša Gabajevs. Viņam kā ēna sekoja bārdainais traumatologs.

— Nu, kā? — manāmi pašapmierināts, apjautājās Griša. — Nav kur adatai nokrist. Visas biļetes pārdotas! Nu, nu. Tas ir tikai sākums.

Un nevērīgi pameta pār plecu:

—  Komandē!

Kulakovs acumirklī iznāca priekšplānā, ievilka varenajās kā orangutanam krūtīs tā pavairāk gaisa un, pārkliegdams ielas troksni un pūļa murdoņu, ierēcās:

—  Visiem doties uz stadionu! Skriesit krosu!

Ar šo «skriesit» viņš nošķīra sevi no viendabīgās kandidātu masas un darīja zināmu, ka ir viens no priekšā stāvošā pārbaudījuma organizētājiem.

Pēc dažām minūtēm laukumiņš Sporta nama priekšā bija tukšs.

— Varenu palīgu esi atradis! — izsmejoši noteica Kolpakovs.

— Centīgs puisis, no viņa iznāks lietaskoks. Būs man vecākais. Disciplīna grupā, organizatoriskie jautājumi… Izraugieties arī jūs tādus būdīgākus puišus — ar labu aktīvu būs mazāk rūpju.

—  Gena, tevi Kolodins gaida sakarā ar kādu lietu, — Zimins sacīja, nepievērsdams uzmanību Grišam, un tas saausījies apklusa.

—  Starp citu, vai avīzes redzēji?

—  Vēl ne.

—  Blēņas, biju domājis, ka uzrakstīs labāk. — Gabajeva balsī varēja saklausīt zināmu saspringumu. — Arī fotouzņēmumi vāji. Ko tur Sergejs Pavlovičs grib?

—  No tevis neko. — Zimins pagrūda stikla durvis ar pa pusei caurspīdīgā plastikas caurulē lēkājošu spožu atsvaru. — Un raksti tāpēc ir slikti, ka tajos nav rakstīts personiski par tevi. Arī uzņēmumos neesi patrāpījies.

Kolodinu atrada cīņu zālē.

—  Divas grupas var trenēties dažādos laikos, — viņš paziņoja un norādīja uz kaktu. — Tur pakārsim maisu, bet gar sienu novietosim trīs makivaras. Pie zviedru sienas var piestiprināt manekenus. Viss kā pieklājas! Nu labi, bet par to vēlāk. Iesim pie Stukalova, ir runāšana.

Viņš zīmīgi palūkojās Kolpakovā un, paņēmis viņu zem rokas, veda augšā pa līgani izliekto senlaicīgo kāpņu vēdekļveidīgajiem marmora pakāpieniem.

Šis zīmīgums un Gabajeva satrauktais skatiens sagatavoja Kolpakovu tam, ko viņam nāksies izdzirdēt.

Pilsētas sporta komitejas priekšsēdētāja kabinets atradās otrajā stāvā, milzīgi — no grīdas līdz griestiem — logi ar sīku koka režģi izgāja uz nelielu piemīlīgu parku, vēl viens šaurs — uz mazītiņu pusapaļu balkoniņu ar skatu uz galveno ielu, tieši virs ieejas Sporta namā.

Kausi, goda raksti, karogi, čempionu fotouzņēmumi, medaļas — obligāti sporta dzīves vadītāja kabineta piederumi.

Stukalovs smagnēji piecēla no krēsla drukno vecojo- ša svarcēlāja augumu, pastiepa roku Kolodinam, pēc iam stingrā tvērienā sagrāba Kolpakova plaukstu, tā ka tas ar pūlēm izturēja dzelžaino rokas spiedienu, taču spēja saglabāt nesatricināmu sejas izteiksmi un apspieda vēlmi izkustināt salipušos nejūtīgos pirkstus. Itin kā nekas sevišķs nebūtu noticis.

Stukalova pētīgais skatiens zaudēja asumu, viņš tikko manāmi pasmaidīja.

— Spēciņa mūsu varonim vēl pamaz, toties dūšas netrūkst.

Kolodins izbrīnījās.

—  Kāpēc tā, Igor Petrovič? Viņš ir spēcīgs puisis.

—  Un populārs.

Stukalovs ar plaukstu uzsita pa galdā izklātajiem laikrakstiem.

—  īpaši pacentusies jaunatnes avīze, pataisījusi Ge- nādiju bezmaz par supermenu. Bilde arī — palūk!

Pēc Stukalova balss nevarēja pateikt, vai viņš atbalsta publikāciju vai ironizē. Taču Kolodins teikto iztulkoja vēlamā virzienā.

—  Prese rosinājusi interesi par jauno sporta veidu. Šodien bija sanācis daudz vairāk cilvēku, nekā bijām gaidījuši.

—  Redzēju un arī dzirdēju.

Stukalovs pamāja uz balkona durvju pusi.

— Tikai varen dīvaina publika, tāda nesportiska… Puse — puišeļi no bāra, švauksti… Starp citu — tagad viss atkarīgs no jums.

Krēslam iečīkstoties, priekšsēdētājs atgāzās pret atzveltni, pa kārtai uzlūkoja Kolodinu un Kolpakovu.

—   Pilsētas federācijai jānosaka karatē sekciju seja, jākontrolē to attīstība un, pats galvenais, sportistu atlase. Demonstrējumi bija efektīgi, un nu vēl arī avīzes, afišas, sajūsmināti nostāsti. Nav grūti iztēloties, kas drīz vien notiks, — sāksies gatavais bums, karatē kļūs par modes lietu, ar to nodarboties vēlēsies cilvēki, kam ar sportu nav nekāda sakara, — prestiža, tā sauktās autoritātes dēļ…

«Pārspīlē,» Kolpakovs nodomāja atslēgdamies.

—  …lai process nekļūtu stihisks…

—  …sabiedriska organizācija bez štata darbiniekiem, tāpēc viss organizatoriskā darba smagums gulsies uz priekšsēdētāju un viņa vietnieku.

Apziņu no reālās pasaules šķīra tikai šaura sprau- dziņa, tāpēc bija iespējams uztvert notiekošā kopējo jēgu.

—  …Sergejs Pavlovičs ir ārkārtīgi godprātīgs cilvēks, entuziasts, viņš ir savācis tādus pašus aizrautīgus federācijas biedrus, taču viņam ir vajadzīgs labs palīgs.

Kolpakovs atgriezās īstenībā. Nupat būs…

—  Esam nolēmuši piedāvāt jums, Genādij Valentino- vič, kļūt par pilsētas karatē federācijas priekšsēdētāja vietnieku.

«Pa kuru laiku viņš paguvis uzzināt vārdu un tēva vārdu?»

Kolpakova seja bija tikpat bezkaislīga kā līdz šim, tāpēc Stukalova balss, kas, izrunājot pēdējo frāzi, bija kļuvusi itin svinīga, aprāvās.

— Ko jūs par to teiksit? — viņš vēsi apjautājās, spriežot pēc visa, cerējis sagaidīt citu reakciju.

—  Paldies par uzticēšanos.

Pirms desmit minūtēm, ienākot kabinetā un nojaušot, par ko būs runa, Kolpakovs bija domājis atteikties. Viņam pietika rūpju institūtā, ar disertāciju, sportojot…

Mainīt viedokli bija likusi neskaidra, izplūdusi doma, kas kaut kādā neizprotamā veidā bija saistīta ar Ļenu.

—  Ko lai saka, lakonisms un savaldība — īpašības, kas raksturīgas īstam vīrietim.

Stukalovs vērīgi raudzījās Kolpakovam acīs, itin kā cenzdamies izlauzties cauri tēlotās aukstasinības bruņām.

—  Tas varenais brašulis gan izturējās pārlieku aktīvi, tas liek būt piesardzīgiem. Arī spēka viņam neko daudz nav.

Stukalovs pamirkšķināja Kolpakovam un vēlīgi pasmaidīja.

—  Vēlu veiksmi. Esiet kontaktā ar komjaunatni, Se- rebreņņikovs ir uzticams puisis, viņš var būt atbalsts ikvienā jautājumā. Ja rodas vajadzība — nāciet šurp, domāsim kopīgi.

Viņš pavadīja viesus līdz durvīm un atvadoties sacīja:

—  Galvenais, lai šīs intereses uzplūdi, — Stukalovs ar pirkstu norādīja uz balkonu, it kā zem tā joprojām viļņotos raibais jauno cilvēku pūlis, — lai šī stihija aizvien tiktu pārraudzīta.

Stadionā Kolpakovs paguva ierasties īstajā laikā — tikko bija beidzies pirmais atlases etaps. Kandidāti, kuri bija jaudājuši apskriet desmit apļus, izmantoja īso atpūtas brīdi, lai atjēgtos un atvilktu elpu.

Pēc tam viņi tika sadalīti četrās grupās un instruktori turpināja atlasi. Pietupieni, pievilkšanās pie stieņa, atspiešanās no zemes, lēcieni…

Galu galā Kolpakovs, Okladovs un Zimins pierakstīja pa divdesmit cilvēkiem katrs. Gabajevs deva smagākus uzdevumus un izraudzījās tikai astoņus.

—  Nekas, vēlāk salasīsies, gribētāju netrūks, — viņš zīmīgi noteica. — Toties mani cīnītāji būs gatavie zvēri.

Griša bija nelāgā omā un apvainots novērsās no Kol- pakova. Kad Zimins un Okladovs sāka runāt ar Genādi- ju par to, kas federācijai tuvākajā laikā darāms, viņš indīgi izmeta:

—   Dažam labam gan veicas! No viena piedzēruša idiota tik daudz ieguvumu! Slava, gods, raksti avīzēs un vēl priekšsēdētaja vietnieka čina! Kur nu mums par to sapņot! Iešu pameklēt muļķi ar ložmetēju!

Gabajevs aizgāja bārdainā Kulakova pavadībā, kurš līdz tam bez žēlastības bija dresējis iesācējus.

Viņiem abiem bija drukns augums, maza, apaļa galva uz varena kakla, pat gaita vienāda.

— Ejam mājās? —jautāja Zimins. — Darbs ir iesākts. Labus puišus atlasījām. Švīti paši no sevis atbira, daži pat jau līdz krosam.

—  Un šie trīs? — Kolpakovs pameta ar galvu sānis.

—  Kas to var zināt, no paša sākuma te sēž. Skriet negāja, varbūt kādu gaida? Firmīgi čaļi, kā no reklāmas.

—  It īpaši tas lempis. Viņš varētu reklamēt konditorejas izstrādājumus, — sacīja klusais Okladovs. — Vai arī pieteikties uz ārstniecisko badošanos. Un draudziņi arī tādi pufīgi… Ko viņi varētu gaidīt? Nejau nu mūs!

Izrādījās — tomēr viņus.

—  Kurš no jums ir Kolpakovs? — apjautājās resnulis ar izšūtu pumu virs bēškrāsas trikotāžas jakas kreisās kabatas. — Mēs nākam no Jeļenas Borisovnas. Viņa teica, ka jūs pierakstīšot mūs sekcijā.

Nepatīkama sagūta Kolpakovam radās, pirms viņš bija sapratis, ka Jeļena Borisovna — tā bija Ļena, un atcerējies viņai doto solījumu. Nepatika pastiprinājās, viņš sajuta nervozitāti, neveiklību un spēcīgu vēlēšanos pasūtīt trijotni pie visiem velniem. Zimins un Okladovs neizpratnē saskatījās un devās tālāk.

—  Kāpēc esat trīs? Mani brīdināja par diviem, — neapmierināti ierunājās Kolpakovs.

—  Par Sašu palūdza vēlāk, — prātīgi skaidroja resnulis. — Viņa zvanīja, bet jūs jau byāt aizgājis.

Iestājās pauze, un, jo ilgāk tā turpinājās, jo skaidrāk Kolpakovs saprata, cik muļķīgā situācijā atrodas.

—  Atnāciet ceturtdien ap septiņiem uz Sporta namu, ceturtajā zālē, — viņš beidzot noburkšķēja un, pastūmis pie malas resnuli, panāca biedrus. Viņu skatienos bija lasāms klajš nosodījums. Taču Kolpakovs jau tāpat bija ļoti nemierā ar sevi — rīkoties pretēji pārliecībai bija ne vien neētiski, bet arī pretīgi.

Taču neapmierinātība izgaisa, kad viņš piezvanīja Ļe- nai un viņas balsī saklausīja neierastu atzinības un labvēlības pieskaņu.

—  Visus trīs pierakstīji? Vienreizīgi, Genočka! Tu man ļoti izlīdzēji, kad tiksimies, visu pastāstīšu. Kā būtu, ja mēs šovakar aizietu uz restorānu? Sen neesmu dejojusi.

Iznācis no telefona būdiņas, Kolpakovs izčamdīja kabatas un nezin kāpēc pārskaitīja tur esošo naudu. Divi rubļi sešdesmit kapeikas. Bezmaz vai panikā viņš metās pie Gončarova, taču viņa nebija mājās. Līdz tikšanās brīdim bija atlikušas pusotras stundas. Ar pūlēm savaldījies, Kolpakovs sāka risināt neierastu uzdevumu — kur ņemt naudu?

Mājās lieks rublis savu mūžu nebija aizķēries, aizņemties no kaimiņiem bija neērti, turklāt viņš negribēja, ka māte dabū to zināt. Okladovs dzīvo viens kopmītnēs, ar mokām izvelk līdz algai. Zimins bija taupīgs, pie viņa varēja iedzīvoties desmitniekā, taču šī summa problēmu neatrisinātu. Cik daudz naudas vispār vegag restorānam? Pretī pavērsās nepazīstama un tāpēc biedējoša dzīves joma. Dronovs? Blēņas… Ja nu vienīgi Gabajevs…

Gabajevam naudiņa pieturējās, tikai negribējās viņam prasīt. Svaru kausus par labu viņam nosvēra tikko prātā iešāvusies doma — Gabajevs kādu laiku bija spēlējis «Centrālā» orķestrī, viņš bija liels specs restorānu jautājumos, un reizē ar naudu no viņa varēja saņemt veselu kaudzi vērtīgu padomu.

Griša par apmeklējumu izbrīnījās, sākumā izturējās vēsi, ironiski uzrunādams viesi par priekšniecību. Kolpakovam ļoti gribējās iet projām, taču atkāpšanās ceļa nebija un viņš bez aplinkiem izteica savu lūgumu.

Griša gluži negaidot pārvērtās, kļuva laipns un uzmanīgs, labprāt aizdeva naudu, sīki instruēja jautājumos, kuri varētu rasties vakara gaitā, un ieteica iet uz «Centrālo», kur, vēršoties pie zāles pārziņa viņa, Grišas, vārdā, Kolpakovs tiktu apkalpots visaugstākajā līmenī.

Steigā pateicies un atvadījies, Kolpakovs ieskrēja mājās, lai pārģērbtos, desmit minūtes mocījās, izvēlēdamies kaklasaiti, uzrakstīja mātei zīmīti, ka būs vēlu, un minūti minūtē paguva ierasties tikšanās vietā.

Ļena nokavēja stundas ceturksni; ieraudzījis viņas tērpu, Kolpakovs sajutās vecmodīgs, pārlieku vienkāršs un neveikls.

Priekšlikumu doties uz «Centrālo» viņa uzreiz noraidīja, teikdama, ka tur salasoties bandīti un pļēguri, bet ēst dodot aizvakardienas kotletes. Pārņēmusi iniciatīvu, veikli apturēja taksi, pieveda Genādiju pie jaunas augstceltnes, kuras pirmegos stāvos bija izvietojies pilsētas lepnākais restorāns.

—  Kabīnē vai cilvēkos? — viņa vaicāja Kolpakovam, kurš centīgi un ar panākumiem lūkoja noslēpt apmulsumu, un, tā kā viņš nenoteikti paraustīja plecus, izvēlējās pati:

— Cilvēkos! Man ir draisks noskaņojums. Otrais stāvs šovakar būs īsti piemērots. Un zāli izvēlēsimies zilo. Tev patīk zilajā zālē?

Kolpakovs pamāja, un pēc pāris minūtēm viņi sēdēja pie tīra, ar zilu iestīvinātu galdautu klāta galdiņa pie zilas velūra sienas.

Genādijs bija restorānā otro reizi mūžā — izlaiduma vakaru viņu grupa pēc Grišas ieteikuma svinēja «Centrālajā» —, un toreiz viņš nekā laba šādā laika pavadīšanas veidā nesaskatīja. Taču pasūtīja prasmīgi, kā pastāvīgs apmeklētājs — aukstās uzkodas, firmas fileja, dārzeņi, konjaks, šampanietis, narzans, deserts. Paldies Gabajevam — ne viesmīlis, ne Ļena nesazīmēja viņā iesācēju.

—  Vai redzi cilvēku baltajā uzvalkā? — Ļena noslēpumaini čukstēja. — Tas ir miljonārs Tofiks. Runā, ka viņam tiešām esot miljons.

Kolpakovs bez intereses aplūkoja melnīgsnējo, pretenciozi tērpušos resnuli.

—  Vai tad tas ir cilvēks? Medūza! Par mūsu tikšanos!

Oma uzlabojās. To veicināja zilās zāles svinīgais iekārtojums, ko nevarēja salīdzināt ar piesmēķēto un virtuves dvingu pievilkušos nolaisto «Centrālā» zālīti, uzmanīgais viesmīlis, pirmo reizi septiņos gados izdzertā konjaka glāzīte, noslēpumainais, viņam vien veltītais Ļenas smaids.

Viņa zināja daudz tostu, pareizi lietoja galda piederumus, un, skatoties viņā, Kolpakovs pārlika dakšiņu kreisajā rokā, lai gan tā viņam nešķita parocīgi.

Pēc trešās glāzītes viņam sareiba galva, un viņš, pārstājis kautrēties, aizgūtnēm lūkojās savā pavadonē. Atstatu novietotas, mazliet ieslīpas zaļas acis, augstprātīgi paceltas uzacis, īss, taisns deguns, liela, skaisti veidota mute. Matus viņa bija saņēmusi uz augšu, tā ka bija redzams garais kakls un samtainie nolaidenie pleci.

Viņu skatieni sastapās. Trīs sekundes, piecas, desmit, piecpadsmit… Tādos brīžos ikviens otra acīs redz to, ko grib saskatīt. Kolpakovs redzēja biezas miglas vālus virs gludas, tumšas upes, zemu, krūmiem apaugušu krastu, dzeltenu telts plankumiņu mazītiņa līcīša malā.

— Mēs it kā spēlētu acīs skatīšanos, Gladiatori Iedzersim labāk par jaukām atmiņām…

Viņas balsī ieskanējās sapņaina stīga.

Kolpakovs salēja konjaku.

Tātad viņš nebija kļūdījies. Arī Ļena visu atceras! Viņam kļuva pavisam silti un mierīgi.

Daudznozīmīgi nošķindēja glāzītes.

— Man Maskavā bija viens pielūdzējs — dienvidslāvs no tirdzniecības pārstāvniecības, viņš mēdza piebraukt pie institūta zaļā volvo, skuķi vai zaļi kļuva aiz skaudības, un veda pusdienās uz Arhangeļskoje, tur ir brīnišķīgs restorāns un burvīga apkārtne, it sevišķi rudenī…

Kolpakovs jutās kā apliets ar samazgām. Mierīgo atslābumu nomainīja rūgts aizvainojums. Tāds, kādu viņš bija izjutis tikai dažas reizes mūžā, pirms daudziem gadiem, un arī toreiz tas bija saistīta ar Ļenu, Aļiku Garandinu un viņa brāli.

Taču šo gadu laikā viņš bija stipri mainījies, kļuvis tāds, kāds gribēja būt, un vairs neslīga bezpalīdzīgā apjukumā, gluži pretēji — viņu pārņēma aukstasinīgs niknums, mudinot uz atbildes rīcību.

Laikam sejā atspoguļojās emociju uzbangojums, jo Ļena steigšus piemetināja:

—  Tikai neiedomājies neko tādu…

—  Pasarg dies'. Es saprotu — platoniskas attiecības, tīra un cēla draudzība.

—  Ko tu ar to gribi sacīt?

Ļenas seja acumirklī pārvērtās ledainā maskā.

—  Tikai to, ko pateicu.

—  Es nesapratu, paskaidro, kas tie par mājieniem.

Ledainajā tonī — nicinājums un izaicinājums. Viņa

drosmīgi saasināja situāciju, tātad augstu nevērtēja tikko nostiprināties sākušās attiecības un bija gatava kuru katru brīdi tās saraut. Nekas nebija vienkāršāk — pieceltos un aizietu.

Genādijs nebūt nevēlējās tādu iznākumu, un viņam acīmredzot vajadzēja izbīties no savas uzdrīkstēšanās, taču tas, ka Ļenai nebija taisnība, un viņas bravūra noveda pie gluži cita rezultāta. Tas dziļi slēptais, karstais, saudzētais, kurā visu vakaru kusa Kolpakova kailais racionālisms, viņa leģendārā aukstasinība un prasme savaldīties, tā sevī iesūcošā substance, kas aprija visas, ilgus gadus pašaizliedzīgi Sistēmai kalpojot, iemantotās īsta cīnītāja īpašības, pēkšņi atdzisa un sacietēja, un Kolpakovs, kā ierasts, sajuta pamatu zem kājām, izlamāja sevi par paškontroles zaudēšanu, noteica sodu — stundu uz dūrēm, papildu aukstu dušu un vēl stundu meditācijas, pēc tam atgriezās īstenībā, ar īpašu skatienu, kas parādījās tikai sevišķi saspringtos brīžos, paraudzījās uz sevi no malas, ar riebumu ieraudzīja sevi piedzērušos, ar nošķiebušos kaklasaiti un izspūrušiem matiem, pretī sēdošo skaisto sievieti, lai gan zaudējušu cēluma un neparastuma plīvuru, kas vēl pirms brīža to ieskāva, tomēr pievilcīgu un iekārojamu, gatavu piecelties un aiziet uz visiem laikiem.

Viņš automātiski rīkojās kā pieredzējis karatists, kurš, nespēdams bloķēt spēcīgu sitienu, pēdējā brīdī, lai neatklātu sevi un velti nešķiestu spēkus, mazliet paliecas atpakaļ vai sānis, ļaudams triecienu raidošajai virsmai aizslīdēt milimetru no ķermeņa.

— Kādi mājieni? Es vienīgi atcerējos ko citu — vakara blāzmu tukšajā salā, ugunskuru, to, ka absolūti neķeras, spilgti dzeltenu telti, lietu, mitrumu un nesakārtotību, aizkavējušos laivu, pēdējo nejauši aukstos pelnos atrasto kartupelīti, pelēku apmākušos dienu, aukstumu, skandālu mājās… Toreiz man pat prātā neienāca, ka tā būs bijusi laimīgākā diena manā mūžā… Atceries, kā es sildīju tavas kājas?

Ļenas seja atmaiga.

— Atceros. — Viņa uzlika mīkstu plaukstu uz Kolpa- kova salauztās delnas locītavas. — Tas taču bija tik sen, Genčik, tik sen — bērnībā.

Atbildes reakcija un aizmirstā uzruna vienā rāvienā visu mainīja, pārvēršot ar nodomu piemeklēto frāzi sirsnīgā dārgu atmiņu uzplūdā, bet skaisto, savdabīgo pavadoni — vienīgā un neatkārtojamā rūgti smeldzīgā mīlestībā.

Pa to laiku jautrībnieks elegantā tumšzilā bleizerā un ar vīnu nolietās baltās biksēs bija sadomājis uzlūgt Ļenu dejot un dzērāja neatlaidīgumā neņēma vērā pieklājīgu atteikumu un izvairīšanos.

Dažas minūtes klusējot vērojis, kā attīstās notikumi, Kolpakovs beidzot piecēlās, iegrūda neveiksmīgajam kavalierim pirkstu zem ribām un, nedaudz pacēlis, kā miesnieki mēdz pakārt auna liemeni, aizbuksēja līdz galdiņam, pieklājīgi sasveicinājās ar diviem viņa biedriem un atlieca pirkstu. Pirmītējais joku plēsējs apstulbis nokrita uz krēsla, pirmoreiz mūžā sajuzdamies kā krava, kas tikko noņemta no ceļamkrāna āķa.

Kamēr viņš izbijies taustīja krūšu kurvi, Kolpakovs mierīgi atsveicinājās no samulsušajiem upura galda biedriem un nesteidzīgi atgriezās savā vietā.

—  Bravo, tu esi lielisks, — Ļena viņu sagaidīja. — Kā tu domā — vai viņi lūkos atriebties?

Lielajās zaļajās acīs vīdēja nepacietīga interese.

—  Diez vai, — nesatricināmi atteica Kolpakovs un, uztvēris vilšanās dzirkstelīti, pārlaboja: — Bet, ja sadomās, es tevi iepriecināšu ar interesantu izrādi.

—  Vareni! — Viņa aplaudēja, un Genādijs vēl pielēja eļļu ugunī:

—  Pagaidām uzmani, lai man nepielavās no mugurpuses.

—  Par drosmīgiem vīriešiem! — Ļena sjgūsmā iesaucās.

Pārgājis uz šampanieti, Kolpakovs pamanīja, ka viņa dzer prasmīgi un manāmi nereibst, tikai sārtums bija ielijis vaigos un purpurā liesmoja mazās ausis.

—  Pie viņiem apsēdās vēl viens, — Ļena satraukti čukstēja. — Tāds pamatīgs, ar bārdu, kaut kāds pite- kantrops! Viņi tam rāda tevi…

—  Tad ir slikti. Iesim, es gribu pagūt kaut reizi ar tevi padejot.

Dejot viņš faktiski neprata, taču, skatoties uz apkārtējiem, kuri centās kratīties mūzikas ritmā, neveikli cilāja ceļgalus un, zaudēdami līdzsvaru, mētāja uz priekšu un sāniem saliektas rokas, ātri pielāgojās un ne ar ko neatšķīrās no daudzkrāsu prožektoru kustīgajos staros viļņojošā pūļa.

Ļena dejoja viegli un graciozi, viņas kārtīgā frizūra bija pajukusi, mati slīga uz pleciem, aizklāja seju, un viņa tos atmeta, asi sapurinot galvu.

Kad mūzika apklusa, Kolpakovs piegāja pie orķestra, nolika uz bungām piecīti, kā bija mācījis Gabajevs, un palūdza spēlēt, cik ātri vien var. Pēc tam atgriezās pie Ļenas un sacīja:

— Parādīsim klasi. Te visi izskatās tādi kā aizmiguši.

Ļena sajūsmā pamāja.

Atskanēja bungu rīboņa, nošķindēja šķīvji, iekaucās saksofons, un Kolpakovs acumirklī iekļāvās straujajā tempā. Viņš lieliski pārvaldīja savu ķermeni un lika lietā tā izkopto varenību — netveramām kustībām pievirzījās partnerei pavisam tuvu klāt un tūdaļ pat atlēca nost, zibenīgi apsviedās par simt astoņdesmit grādiem, viegli meta kājas līdz pat galvai, krita ceļos un lēca uz augšu, bezmaz vai skardams kristāla gaismekļu karu- līšus, taisīja ar ķermeni pēkšņas virāžas, bet rokas vija tam apkārt neredzamus tīklus, šķēla sakarsēto ķermeņu sablīvēto gaisu, asi fiksējot neredzamos grūdienus, un visas šīs kustības saistīja kaut kāda slēpta jēga, loģika, neraksturīga dejai un tāpēc nesaprotama dejot pār- traukušajiem un plašu apli izveidojušajiem cilvēkiem, atskaitot bārdaino traumatologu Kulakovu, kurš skaļi auroja kaut ko nesaprotamu un trakulīgi sita plaukstas.

Viņus pavadīja ar ovācijām, Ļena staroja, bija redzams, ka viņai patīk atrasties uzmanības centrā. Pēc brīža pienāca Kulakovs un, godbijīgi palocīdamies, nolika uz galda divas pudeles šampanieša.

—  Teicami, sensej! Pieņemiet to no mūsu biedra par atvainošanās zīmi.

—  Tā vēl nav slava, bet jau ir popularitāte, — Ļena apmierināti konstatēja un paskaidroja: — Tā mēdza teikt kāds mans paziņa. Kad viņš gāja iekšā restorānā, orķestris piecēlās un spēlēja viņa iemīļoto melodiju.

—  Liela popularitāte.

—  Aha. Pēc pāris gadiem tu droši vien arī kļūsi par slavenību pilsētā.

Ap to laiku Kolpakovs bija iecerējis aizstāvēt disertāciju.

—  Un man par godu orķestris restorānā celsies kājās.

—  Patīkami, vai nav tiesa?

—  Ļoti. Vai gribi šampanieti?

Gaisma izdzisa, uzdegās, atkal izdzisa.

— Jau slēdz ciet. Žēl… Laiks tik ātri pagāja.

— Jā.

—  Šampanieti dzersim pie manis mājās.

—  Ko teiks tava mamma?

—  Patlaban es dzīvoju viena.

Zilā zāle bija gandrīz tukša. Lejā, plašajā spoguļu vestibilā pie vītņu kāpnēm, kas veda uz nakts bāru, stāvēja Kulakovs ar kompāniju. Visi goddevīgi sveicināja Kolpa- kovu, arī aizvainotais jokupēteris bleizerā. Ļena piespiedās tuvāk Genādijam, vienu acumirkli viņš sajuta visu viņas augumu.

— Ak tu maita! Domā, ka tev viss ir atļauts! Tūdaļ es tevi piežmiegšu!

Kaktā pie tualetēm izcēlās skandāls. Pārmēru iedzēris cilvēks bija sagrābis aiz krūtežas miljonāru Toflku un kratīja; tas nešķita diez ko nobijies, tikai meklējot raudzījās apkārt.

Kolpakovam negribējās iesaistīties, un viņa iejaukšanās arī nebija vžģadzīga — plata mugura uz mirkli aizsedza notiekošo, uzbrucējs iestenēdamies aizlidoja sānis, bet resnis, itin kā nekas nebūtu noticis, piegāja pie spoguļa, nevērīgi kārtodams baltās žaketes saburzītos atlokus un pauzdams neapmierinātību savam glābējam. Platās muguras īpašnieks pagriezās, un Kolpakovs pazina Rogovu.

Četras zāles reizē izvadīja savus viesus, tāpēc pie izejas veidojās sastrēgums. Laukā izkļuvušais pūlis norima un, lēnām retinādamies, izplūda dzīvsudraba lampu mironīgās gaismas pielietajā asfalta klaidā.

Nest rokā divas šampanieša pudeles Kolpakovam bija neērti un neierasti. Tas kaitināja.

2

Kolpakovs pamodās kā aizvien sešos ar neierastu paģiru sajūtu. Ap dūšu bija nelāgi, deniņi smeldza, mutē juta pretīgu žults garšu. Lūkoja apsēsties, taču sareiba galva, un viņš steigšus nolaidās atpakaļ uz spilvena, piespiezdams pa to izplūdušos garos zeltainos matus. Smalko smaržu spēcīgais aromāts, kas vakar bija satraucis un uzbudinājis, šorīt šķita šķebīgs un smacējošs.

Pārvarējis vājumu, viņš piecēlās, nedroši sperdams soļus pa slideno parketu, piegāja pie loga istabas stūrī un atvēra to.

Vēsais, svaigais gaiss līdzēja, Kolpakovs sajutās labāk, un viņam atgriezās spēja uztvert apkārtni.

Viņš atradās kooperatīva namā ar uzlabotu plānojumu, svešā, gaumīgi iekārtotā dzīvoklī, stiklā atspoguļojās nogurusi seja ar iekritušiem vaigu kauliem.

No devītā stāva pavērās plaša pilsētas dienvidu daļas panorāma — vecās apbūves taisnstūrveida kvartāli, raibas mājiņas ar daudzkrāsainiem jumtiem, spilgti pagal- miņi, dīvaini izlocītas ielas un sānieliņas.

Rīts bija pelēks un neizteiksmīgs.

Kolpakovs pagriezās, palūkojās guļošajā Ļenā, kas pat miegā izskatījās glezna un gracioza.

Taču nekas nemainījās. Viss bija vienkāršs un parasts. Svētku vietā — ikdiena. Starp citu, sasniegts mērķis viņa acīs vienmēr zaudēja pievilcību. Vai gandrīz vienmēr.

«Kas tev pieder, tas nav nekas, uz ko tiecies — tas ir viss.»

Kolpakovs ar izbrīnu konstatēja, ka pirmo reizi pa ilgiem gadiem viņš pamodies nedomāja par Sistēmu un nesekoja tai. Šis atklājums satrieca.

Kad pēc aukstas dušas viņš atgriezās istabā, Ļena, uzmetusi plecos vieglu rītakleitiņu, klāja gultu.

—  Tu nu gan esi nemierīgs viesis — celties tādā agrumā! Un vēl bezmaz vai nosaldēji mani!

Lai gan tonis bija rotaļīgs, dzirdētā frāze lika Kolpakovam sarauties, droši vien tādēļ, ka salīdzināja viņu ar citiem — mierīgākiem viesiem. Cik to bija pabijuši šajā mazajā, tomēr pietiekami komfortablajā dzīvoklītī?

— Kāpēc tu esi tik drūms? Un bāls… Vai tiešām vakar būsi par daudz iedzēris? Dīvaini — tik spēcīgs puisis… Cik tad mēs vakar iedzērām!

Ļenas izbrīns nāca no sirds — viņa pati izskatījās mundra un svaiga.

—  Es zinu labas zāles — tasīte stipras kafijas, un tu būsi kā gurķītis.

Kolpakovs nedzēra kafiju, taču kautrējās atteikties. Turklāt pēc tam, kad bija pārkāpts daudz stingrāks aizliegums — lietot alkoholu —, tas būtu bijis smieklīgi.

«Visbīstamākā piekāpšanās savām vājībām ir pirmā, jo tai neizbēgami seko visas pārējās. Un katra nākamā ir aizvien vieglāka.» Kad to zina, vērot savu lejupslīdi ir pat intereSānti.

Ļena pa paradumam pagatavoja brokastis diviem, uzvārīja aromātisku kafiju, ēda ar apetīti. Kolpakovs ēdienam nepieskārās, taču ar baudu izdzēra divas tasītes.

—  Nezināju, ka tu dzīvo atsevišķi.

—  Esmu jau gana pieaugusi. Ar maman mēs necik labi nevaram sadzīvot, un tad pagadījās šis dzīvoklītis — saimnieki ir komandējumā ārzemēs. Padārgi sanāk, toties esmu pati sev noteicēja. Pie mātes es tevi nevarētu uzaicināt…

—  Tiešām gan, — Kolpakovs sadrūmis piekrita.

—  Kas tev kaiš?

Viņš paraustīja plecus.

—  Tūlīt tev kļūs labāk. Vari atpūsties, kamēr es sāpošos.

—  Uz kurieni? Ir tikai piecpadsmit pāri septiņiem…

—  Pie Zverevas. Vai pazīsti? Nu vai zini!

Ļena aši un izveicīgi nomazgāja traukus, nopurināja ūdeni no rokām, pamatīgi nosusināja dvielī un rūpīgi ie- zieda ādu ar pāris pilieniem barojošas želejas no pa pusei caurspīdīgas sārtas burciņas ar sarežģīti izkrizuļotiem zeltītiem nosaukuma burtiem.

— Viņu visi pazīst. Ekstraklases kosmētiķe, īsta brī- numdare! Visa pilsēta par to runā, klienti pierakstījušies trīs gadus uz priekšu, bez rindas nav iespējams piekļūt.

Ļena piegāja pie spoguļa un norobežojās no Kolpako- va ar pulēta skapja platajām durvīm, taču atvērtā loga stikla rūtī viņš redzēja, kā viņa apsēdās uz ādas pufa un, izlaidusi matus, sāka tos ķemmēt ar biezu garkātainu suku.

—  …Mana vadītāja — pastāvīgā kliente, izskatās par desmit gadiem jaunāka. Es lūdzu, lai aizliek vārdiņu, — bez rezultātiem.

Ļena parakņājās skapī un, nometusi rītakleitu, izvī- damās iegrozījās piegulošā kleitā.

—  Tagad, pateicoties tev, esmu pierakstīta uz pirmo seansu…

—  Pateicoties man? — Kolpakovs brīnījās.

—  Nūja. — Ļena pienāca pie viņa, pagrieza muguru. — Aizvelc rāvējslēdzēju. Paldies. Tu paņēmi sekcijā Mišu Zverevu, un viņa māte — mani. Esmu pierakstīta uz astoņiem, tāpēc neko nedarīju ar seju. Paskaties — var iztikt?

—  Tā gan! Tas bija tas trešais? Pakalpojums pret pakalpojumu kā feļetonā?

—  Nē, Genčik, kā dzīvē. Nu, kā es izskatos?

—  Lieliski. Nesaprotu, kam tev tā Zvereva vispār vajadzīga?

— Kā — kāpēc? Masāžas, maskas, zāļu uzlējumu kompreses — āda būs jauna un skaista. Ja tagad nesākšu par sevi rūpēties, drīz parādīsies krunciņas, sīkas, nemanāmas, viegli paslēpjamas zem pūderkrēma, tās vairosies, padziļināsies, un tad ieskatīšos spogulī — viss, vilciens ir aizgājis!

—  Tu esi ļoti tālredzīga!

—  Citādi nevar. Iesim, Genčik, es nedrīkstu nokavēt.

Pa ārdurvīm viņi izgāja atsevišķi — to ieteica Ļena —, satikās uz stūra pie dzeramā ūdens strūklaciņas, nogāja divus kvartālus līdz taksometru stāvvietai.

Rīta migla bija izklīdusi, spoži spīdēja saule, krāsu un niķeli spīdināja jauni gāzētā ūdens automāti, sīko pilie- niņu mākonī ap laistāmo mašīnu vizēja varavīksne, Ļenas papēdīši moži klabināja pa noskaloto asfaltu. Viņa aizvien valkāja kurpes uz augsta papēža.

Kolpakova noskaņojums krasi izmainījās, notiekošais vairs nešķita vienkāršs un ikdienišķs, un pirmītējo nospiedošo pasaules uztveri viņš izskaidroja ar slikto pašsajūtu. Un tomēr kaut kāda neapmierinātība viņā bija palikusf..

—  Mēs tīri labi pavadījām laiku. Tev patika? Aiziesim sestdien uz gaišzilo zāli!

—  Aiziesim.

Kolpakovs atcerējās, ka vakar viņš bija iztērējis četrdesmit rubļus — trešo daļu savas mēnešalgas.

—  Tu esi tik bēdīgs, man tevis žēl. Tev jāatpūšas.

Just rūpes bya patīkami.

Viņi pienāca pie taksometru stāvvietas. Ļena ieslīdēja priekšējā sēdeklī, šoferis ieslēdza skaitītāju.

—  Čau! — Viņa smaidot pamāja ar roku.

Kolpakovs noraudzījās pakaļ, līdz mašīna nozuda aiz

stūra.

Pēc Ļenas mājokļa ar virtuves smārdu pievilcies komunālais dzīvoklis atstāja nomācošu iespaidu. Gaiteņa galā spalgi klaigāja Alevtina, vīrs aizgūtnēm deva pretī — Petuhoviem risinājās kārtējā ķilda.

Māte grasījās doties projām, ar pūlēm centās iedabūt padilušā kalikona futrālī biezu rasējumu rulli. Pēc ap- sarkušajām acīm un izmocītās sejas varēja redzēt, ka viņa visu nakti bija strādājusi.

Kad paģirainais, miegainais Kolpakovs iegāja istabā, viņa paraudzījās dēlā kā spokā un ar skumju smaidu noslīga uz krēsla.

—  Paldies dievam!

—  Nedusmojies, mamm, tā sanāca.

—  Es nedusmojos.

Viņa pašūpoja galvu un gurdi aizvēra acis.

—  Alevtina mūždien atkārto savam slīmestam: «Tikai slikts dēls tīšuprāt uztrauc vecākus, mācies no Ge- nādija!» Apskauž. Tu man esi akurāts, pareizs, kārtīgs. Taču šonakt es apskaudu viņu. Ja Ļoša naktī nepārnāk mājās, viss ir skaidrs — sācis dzert, uzdzīvot, sapinies ar sievišķiem, gan dienā pārradīsies. Bet kas ar tevi var atgadīties? Zem mašīnas pakļuvis, nosists, sakropļots?

Māte cieši palūkojās Genādijā, lūpas drebēja — viņa bija stipra sieviete, un nekad iepriekš viņš to šādā stāvoklī nebija redzējis.

—  Un tad es nodomāju — lai viņš būtu slikts dēls, klenderis, tikai lai ir sveiks un vesels.

Kolpakovam sametās briesmīgs kauns.

—  Vai zini, Genaša, es noticēju, ka tu esi meties uzdzīvē kā Ļoha, varbūt izdevās apmānīt sevi, lai nomierinātu, taču noticēju… Un, kā izrādās, — neesmu kļūdījusies.

—  Tā sanāca, — Kolpakovs nošļupstēja, nekāds cits attaisnojums nenāca prātā. Grasīdamies iet ar Ļenu uz restorānu, viņš patiešām nebija domājis, ka paliks pie viņas pa nakti.

Māte saņēmās, ielūkojās pulkstenī, piecēlās.

—  Kaut nu nenokavētu, autobuss atkal sācis neregulāri kursēt. Brokastis uzsildi pats.

Un, jau pavērusi durvis, pagriezās atpakaļ.

—  Labi, ka tu esi sveiks un vesels. Tikai tagad man vairs negribas, lai mans dēls būtu slaists un pļēgurs.

Viņa vilcinājās, it kā gribētu vēl ko teikt, taču nepateica. Kolpakovs pats izdomāja līdz galam. Dažus gadus pēc kāzām viņa tēvs bija sācis dzert un ātri vien gājis uz leju — nodzērās, pameta ģimeni, mainīja darbavietas, laimes meklējumos mētādamies no vienas pilsētas uz citu, un tā arī aizgāja postā nezin kur.

Nē, pie velna! Tā bija pirmā un pēdējā reize, kad viņš pārkāpj režīmu! Kolpakovs gribēja tūdaļ pat sākt trenēties, lai atgūtu nokavēto, taču sajuta, ka tam nepietiek spēka. Vakardienas «atpūta» bija atņēmusi daudz vairāk spēku nekā visvairāk noslogotās sporta nometnes.

Bet Griša Gabajevs stāstīja par nedēļu ilgām uzdzīvēm. Interesanti — meloja vai ne? Starp citu, jāatdod viņam naudā… Un jāsadabū vēl tēriņiem. Tikai — kur?

Neierastās rūpes mākts, Kolpakovs aizmiga. Tūdaļ pat viņu apņēma ļaunu vēstošie miglas vāli virs draudīgi sastingušā melnā ūdens. Viņš klīda pa drūmo, baiso salu, aizžņaugtu balsi raidīja kliedzienus nospiedošajā klusumā, meklēja kādu un nevarēja atrast.

3

Trešajā stendā bija nosvilis transformators. Tā dēļ Kolpakovam iznāca saraušanās ar jauno katedras vadītāju. Patiesībā transformators kalpoja tikai par ieganstu.

—  Te nu ir tavu idiotisko aizraušanos rezultāts! — Gončarovs bija manāmi saērcināts. — Shēma svilst, bet tu sēdi laborantu istabā un vēro savu nabu! Lai gan par bojājumu tev sen bija zināms un būtu vajadzējis to novērst!

—  Nestrīdos, Venjamin Borisovič, esmu vainīgs. Bet kāds tam sakars ar manu aizraušanos? Es vienkārši piemirsu…

—  Nu nē… Tu nekad neko neaizmirsti. Kolpakovu visi pazīst kā precizitātes un kārtīguma paraugu. Vaina ir citur — tev šķiet interesantāk slīgt prostrācijā, neliekoties zinis gar īstenību, nekā darīt ierastu darbu tai pašā īstenībā! Tu centies savienot nesavienojamo — zinātniski pedagoģisko darbu padomju augstskolā un budismu!

Kolpakovs paraustīja plecus.

—  Kālab tik primitīvi skaidrot manas aizraušanās? Cilvēka fiziskās un garīgās organizācijas pilnveidošanas sistēma…

—  Zinu, esmu dzirdējis! Tu esi iemācījies pārsist dēļus un ķieģeļus, tas sajūsmina dumjus pusaudžus un eksaltētas dāmītes, taču tu arī iekšēji esi pārvērties. Esi kļuvis vēsāks, vienaldzīgāks pret apkārtējiem, nedaudz noslēgtāks… Un līdz pēdējam apdomīgs! Tu izrēķini, kādas sekas būs ikvienam tavam solim, vai tā nav?

Kolpakovs atkal paraustīja plecus.

— Ja gribi mani aizvainot — ko tur lai saka… Turpini tādā pašā garā.

Viņš patiešām jutās mierīgs, it kā no malas redzēja nokaitināto Gončarovu un nesatricināmo sevi, kontrolēja pulsu un norūpējies domāja, ka Ļenas ietekmē zaudē savu ilgos treniņos izstrādāto lielisko spēju savaldīties, bet tas nozīmē, ka līdz pilnībai vēl ir tālu… Lai gan tā tam arī vajadzēja būt — var teikt, ko grib, bet viņš vēl bija pilnveidošanās stadijā, turklāt bez pieredzējuša skolotāja…

—  Man ne prātā nenāk tevi aizvainot. — Varēja manīt, ka dusmas bija pāri un Gončarovs sāk nomierināties. — Taču tev jāsaprot — nedrīkst ņemt cita dzīvesveida, kultūras, psiholoģijas elementus un dēstīt mūsu augsnē. Bet, ja tomēr pārstāda, — tie visviens neieaugs!

—  Nu kāpēc gan…

— Vai es, tavuprāt, esmu spējīgs nodoties pašapcerei astoņpadsmit stundu diennaktī kā tie tavi mūki?

— Mūsu apstākļos, protams, nāksies tam veltīt mazāk laika. Taču stundu, pusotras, divas — tas ir pilnīgi reāli…

—  Un kāda jēga? Braukt sabiedriskajā transportā, strādāt astoņas stundas, veikt sabiedrisko darbu, pildīt sievas dotos uzdevumus — aiziet uz veikalu, izsaukt namu pārvaldes atslēdznieku, iet ciemos, uz kino, nodarboties ar zinātni un turklāt vēl atlicināt laiku meditācijai? Absurds! Tas ir tāpat kā ēst kotletes ar japāņu kociņiem!

—  Ikvienu ideju var novest līdz absurdam.

— Izbeidz! Es izlasīju grāmatiņu, ko tu iedevi Vasjam Savčukam, — «Karatē leģendas». Nekādas iekšējās loģikas — karatē sludina cieņas paušanu vecākiem cilvēkiem un pilnīgu pakļaušanos skolotājam, taču leģendas min citādus piemērus — vecu ļaužu piekaušana, skolotāja apvainošana… Un kas to dara? Jauni cilvēki, kuri apguvuši karatē! Tiesa, viņus ķer pelnīts sods, taču pats fakts! Un vēl — karatē prasme drīkst tikt pielietota, vienīgi aizsargājot dzīvību, tas ir viens no pamatpostulātiem, vai ne? Bet leģendās to izmanto iebiedēšanai, «pāraudzināšanai» un pat godkāres apmierināšanai!

Gončarovs ievilka elpu.

—  Tā ka tava sistēma pati par sevi ir absurda, jo būvēta uz pretrunām. Taču uz jauniem, nepieredzējušiem zēniņiem tā sauktā mācība iedarbojas. Savčukam acis taisni vai gailēja sajūsmā. Un tas man rada bažas. Viņš ir spējīgs puisis, un ja mācību vietā aizrausies ar niekiem… Starp citu — kur ir raksts, kuru tu biji ieplānojis jau aprīlī?

Kolpakovs pasmaidīja.

—  Tu pārbaudi, vai neesmu aizklīdis neceļos? Raksts ir gatavs, guļ uz rakstāmmašīnas. Bet ka nav ievērots termiņš… Ne es pirmais, ne pēdējais, nepareizi saplānoju, neaprēķināju, bija citas darīšanas — vai mazums iemeslu! Ar to, ko tu iedomājies, tam nav nekāda sakara.

—  Lai nu paliek, Genādij. Gribētos, lai tu saprastu, ka esmu norūpējies. Un tagad ķeries klāt trešajam stendam. Manuprāt, tur visa shēma ir nobrukusi. Un pārskati savu individuālo plānu, lai vairs neko neiekavētu.

Gončarova tonis bija miermīlīgs, beidzamo frāzi viņš pateica tāpat kārtības labad, un tomēr Kolpakovs juta, ka viņu starpā radies tāds kā vēsums.

Trešo stendu saveda kārtībā nedēļas laikā. Ļoti palīdzēja Savčuks, aizrautīgi. Kolpakovs strādāja, vajadzības spiests, bez jelkādas intereses, un pats brīnījās — nekad agrāk tā nebija noticis.

Pieradis rast atbildi uz jebkuru jautājumu, Kolpakovs izanalizēja viņā notikušās pārmaiņas un nāca pie slēdziena, ka atjaunot bojātu shēmu ir pavisam kas cits nekā montēt jaunu, tāpēc arī atbilstoša attieksme pret darbu.

Paralēli otrajā plānā pazibēja doma par Gončarova nesen teikto vārdu netaisnīgumu, taču viņš nelikās to manām.

Visu šo nedēļu, it kā turpinādams strīdu ar šefu, Kolpakovs stāstīja Vasjam par Sistēmu.

— Ir viegli uztrenēt muskuļus, arī tehniku apgūt nav pārāk grūti, taču tas nav galvenais. Gadās, ka karatists pārsit daudz blīvākus un biezākus priekšmetus nekā kolēģis, kuram spēka ir vairāk. Ir meistari, kuri, būdami fiziski viduvēji sagatavoti, šivari dara brīnumus. Un kuriem atšķirībā no tiem, kas paļaujas vienīgi uz spēku un tehniku, nav tulznu izkropļotas rokas.

—  Kur tad slēpjas āķis? — Savčuks klausījās vaļēju muti.

— Gara pilnveidošanā — lūk, tas ir galvenais un pats grūtākais Sistēmas aspekts. Jāmaina attieksmei pret ārējo vidi, taču tas iespējams, vienīgi pašā pamatā pārveidojot savu iekšējo pasauli. Apziņa, pasaules uztvere, psiholoģija… Tas, kurš sasniegs mērķi, spēs pārsist desmit vienu uz otra noliktus ķieģeļus ne tik daudz ar spēku, cik ar prātu.

—  Vareni!

—  Tas vēl nav viss. Tāds cilvēks ar savu klātbūtni vien kļūst par līderi. Viņš. viegli iekaro sievietes un pakļauj plēsīgus zvērus. Liktenis ir viņam labvēlīgs, jo viņš prot jebkurus notikumus, pat nepatīkamus, pavērst sev par labu.

—  Jūs runājat nopietni? — Savčuks brīnījās. — Tas nevar būti

—  Skaidrs, ka tajā ir zināmi metaforas elementi, turklāt runa ir par ideālu variantu, kurš reāli varbūt arī nav sasniedzams, taču kaut kāds racionāls grauds tur ir. Pats esmu pārliecinājies.

—  Kā? Ļoti interesanti būtu uzzināt!

Kolpakovs pasmaidīja. Tā nu viņam visu stāstīs!

— Piemēram, Gabajevs fiziski ir spēcīgāks par mani. Tehnikas jomā viņš ir sasniedzis manu līmeni. Taču garīgo pilnveidošanos neatzīst, uzskata to par blēņām. Turpretī priekšmetu pārsišanā stipri atpaliek. Tad nu domā pats.

Savčuks patiešām aizdomājās.

—  Kā lai sasniedz garīgo pilnību?

Ir pasaulē gaišs templis,

Bet ieiet tajā nevar,

Kaut tūkstoš ceļu ļaudis turpu ved.

Tik tas, kurš cienīgs būs,

Spers kāju templī, brīvi gūs,

Ne debesīm, ne zemei būs pār viņu vara.

Kolpakovs nodeklamēja un juta, ka tas bija izklausījies teatrāli, parasti tādi joki padevās Gabajevam. Viņam sametās neērti.

—  Nesatraucies, ka nesaprati, es arī ne visai labi to saprotu. Austrumu filozofiski mistiskajās mācībās valda uzskats, ka ieiet augstākās pilnības templī var pa šaurām durtiņām, grūtības ir vienīgi tās atrast. Un prast atvērt. Reti kuram tas izdodas.

— Un jūs tam visam ticat? — Sajūsma bija noplakusi, Savčuks izskatījās manāmi apjucis.

—  Visā visumā tādus jautājumus nav pieņemts uzdot, tas ir pat nepieklājīgi. Tāpēc ka ceļš uz šaurajām durtiņām paredz bezierunu ticību un aklu paļāvību…

—  Dogmatisms — kļūmīgu teoriju aizstāvības metode, tumsonības un reakcionārā analfabētisma ierocis. Piedodiet, Genādij Valentinovič, bet tur jūs mani nepārliecināsit. Un, ja Sistēma, par kuru jūs stāstāt, balstās uz dogmām, — vai tad tādu var uztvert nopietni?

Atspēries uz materiālistiskās dialektikas stabilās platformas, Vasja Savčuks sajutās drošs, un Kolpakovs nespēja viņam iebilst.

—  Visu nevajadzētu tulkot burtiski. Dogmas ieliktas Sistēmas pamatos pirms daudziem gadsimtiem, pilnīgi saprotams, ka mūsdienās tās var šķist smieklīgas. Vēl jo vairāk mūsdienīgos apstākļos. Taču galvenais ir kas cits. Pat ja tu neatradīsi šaurās durvis, tomēr līdz sirmam vecumam saglabāsi veselību, spēku un možu garu. Vai tad tas ir maz?

—  Nē. Bet kam vajadzīga mistikas migla? Parasta fiziskās pilnveidošanās sistēma. Ar mazo burtu.

—  Katrs drīkst saprast, kā vēlas. Patrenēsies gadiņu, pusotra — aprunāsimies no jauna. Tikai paturi prātā. — Kolpakovs piemiedza aci. — Es pārsitu trīs ķieģeļus, turpretī Gabajevs — divus.

Uz pirmo treniņu bez pierakstītajiem salasījās līdzjutēji, vienkārši ziņkārīgie un kandidāti, kurus ziņa par sekcijas atvēršanu sasniedza ar novēlošanos. Pie Fizkultūriešu nama atkal viļņoja pūlis, un instruktori izsauca savas grupas pēc sarakstiem.

—  Vaģadzēs mūsējiem izsniegt caurlaides, — noteica Gabajevs. — Nerīkosim taču katru reizi uz ielas sasauk- smi.

Viņa grupa bija vismazākā, taču viņu tas nemulsināja, visas tālākās darbības viņš bija rūpīgi pārdomājis.

Izgājis uz lieveņa, Gabajevs apjautājās, vai sapulcējušos vidū nav tādu, kam būtu sporta klase. Aizvedis divpadsmit spēcīgus puišus uz līdzās esošā parka nomaļu aleju, viņS sarīkoja zibens pārbaudījumu — pa desmit pietupieniem uz katras kājas, divdesmit pievilkšanos, piecdesmit atspiešanos. Pēc pusstundas viņa grupa bija papildinājusies ar sešiem jaunpienācējiem.

Kad Kolpakovs ielūkojās zālē, Grigorys turēja runu goddevīgi sastingušas ierindas priekšā.

— …iedod koka mietiņu, kas kailām rokām jāiedzen nomīdītā zemē. Tas, kurš ticis ar to galā, dabū plāksnīti, uzraksta savu vārdu un uzkarina zālē uz pašas beidzamās nagliņas. Viņš kļūst par jaunāko mācekli, un viņam bez ierunām jāpilda vecāķo rīkojumi. Skolotāja vārds visiem ir likums. Tagad par etiķeti un uzvedības noteikumiem zālē.

Kolpakovs apstaigāja citas sekcijas. Okladovam visi skrēja pa apli, izsitot citam citu ar bumbām, Zimins trenēja stiepšanos. Viss pareizi — pirmās nodarbības veltāmas vispārējai fiziskai sagatavotībai.

Viņš atgriezās pie savas grupas, uzdeva jaunu uzdevumu, pats patrenējās pie maisa, aizrādīja tiem, kuri pārtrauca darboties un vēroja viņa sitienus, pasauca Savčuku un lika pavērot treniņa metodiku — var noderēt. Tad deva uzdevumu ķermeņa koordinācijas attīstīšanai, pēc tam nokomandēja izklāt matračus un parādīja krišanas paņēmienus un aizsargāšanos guļus stāvoklī.

Pēc Ļenas lūguma pierakstītā trijotne netika galā ar uzdoto, un viņš pazemināja tiem slodzi. Kolpakovs ievēroja, ka viņi savu iespēju robežās cenšas. Resnais Ho- mutovs baidījās krist, taču pēcāk pārvarēja sevi un ne- sakoncentrējies skaļi ar vēderu atsitās pret paklāju.

«Ka tikai pēc protekcijas nedabū traumu,» ar žēlumu nodomāja Kolpakovs un norīkoja viņus atpūsties uz papēžiem. Pārējie neizpratnē skatījās, un Kolpakovs sadusmojās gan uz Ļenu, gan sevi.

«Patriekšu pie visiem velniem! Šodien pat! Nē, labāk no nākamās nedēļas…»

Viņš ievēroja, ka zāles durvis bija pavērtas, un norīkoja Savčuku aizdzīt ziņkārīgos, brīnīdamies, kāpēc sargs laidis iekšā nepiederīgus.

Pēc nobeiguma skrējiena Kolpakovs īsi izanalizēja treniņu un uzdeva mājas uzdevumu.

—  Jums īpaša vērība jāpiegriež fiziskajai sagatavotībai. Katru rītu — vingrošana, skrējiens, auksta duša.

—  Skaidrs, sensej.

Trīs atpaliekošie goddevīgi palocījās. Vismaz to bya apguvuši!

— Vai literatūra par karatē jums ir? — apjautajās Zve- revs, pats kareivīgākais un drošākais.

Patiešām nebūtu slikti apgādāt skolniekus ar pašmācību grāmatām. Tikai — kur tās lai ņem?

—  Pagaidām pieņemieties spēkā, stiepiet muskuļus, gan tad redzēsim.

Kāds atkal ielūkojās zālē.

—  Aizveriet durvis! — nenoturējās Kolpakovs, kurš necieta, ka tiek tracēta kārtība.

Viņi palika divatā ar Savčuku — Genādijs gribēja praksē nostiprināt stāstus par Sistēmas ārkārtīgo efektivitāti.

—  Skaties uzmanīgi!

Līdz maisam bija ne mazāk kā trīs metri. Vajadzēja maksimāli sakoncentrēties un iztēloties, ka tas ir niknākais ienaidnieks, nevis treniņa rīks. Tādos brīžos Kolpakovs aizvien iedomājās Aļiku Garandinu, un, kaut arī, gadiem ritot, niknums pamazām pārgāja un tēls aizvien vairāk izplūda, reflekss tomēr darbojās. Tas darbojās arī šoreiz.

Paklanīšanās, garš, slīdošs solis, lēciens, taisns sitiens ar pēdas sānu malu pa seju, piezemēšanās, asi izslieno- ties — pa kreisajiem sāniem un tūlīt pat ar papēdi — pa labajiem,-pagrieziens pēc inerces un tā nobeigums, raidot divus iznīcinošus triecienus deniņos un sirdī, paklanīšanās. Asa izelpa un nomierinoša elpošana pēc jogu mācības.

—  Šai kombinācijai ir turpinājums, taču to apgūt…

Aprāvies pusvārdā, Kolpakovs zibenīgi metās pie durvīm, asi tās atvēra, tā ka aiz tām stāvošais cilvēks gandrīz pakrita.

— Velns lai parauj! Cik var lūrēt!

Žultainie vārdi iesprūda kaklā. Bāls, slimīgi vājš puisis ar biezu tā kā baltu, kā sirmu matu mežu ar pūlēm turējās līdzsvarā uz sānis slīdošiem kruķiem.

Kolpakovs notvēra viņu aiz elkoņa.

—  Piedodiet…

Puisis atrāva roku.

— Vai kādu meklējat?

—  Es tikai skatos. Vai tad nedrīkst?

Viņš iztaisnojās, atmeta galvu, uzlūkodams Kolpako- vu it kā no augšas, lai gan augumā bija mazāks. Naidīgs tonis, caururbjošs, nikns skatiens.

—  Es nedomāju…

( Puisis nicīgi pagriezās un, klaudzinādams kruķus pret flīzēto grīdu, devās uz ārdurvīm.

—  Tik nervozs… — Savčuks noteica.

Kolpakovs savilka vaigu.

— Viņa vietā tu arī būtu nervozs…

Izteiktie fiziskie trūkumi atstāja uz viņu nomācošu iespaidu; ieraugot kropli, viņš allaž pārgāja otrā ielas pusē, tāpēc balss skanēja drūmi un noskaņojums sludināt Sistēmas priekšrocības pazuda.

Pa ceļam uz dušas telpu viņš atcerējās, ko no šai dienai iecerētā nebija veicis, un uzsauca Savčukam:

—  Vai tev nav zināms kāds, kuram vajadzētu izgatavot rasējumus kursa darbam vai diploma projektam? Pēc parastās takses!

—  Sliņķi vienmēr atrodas!

—  Sūti pie manis — kāds paziņa grib piepelnīties.

Māte nekad nerasēja studentiem, uzskatot, ka ir nosodāmi ņemt no viņiem naudu un kaitīgi pieradināt grūtības novelt uz citu pleciem. Pat Genād\jam nerasēja, sak, lai neizdarītu lāča pakalpojumu, — pašam jāprot. Toties palīdzēja, mācīja un iemācīja — labākās shēmas grupā, apaļi piecnieki, uzvaras konkursos…

Tagad viņš bija nolēmis likt lietā šīs iemaņas, lai piepelnītos.

—  Norunāts?

Savčuks negribīgi pamāja.

Nomazgājies dušā, Kolpakovs iegāja treneru istabā, kur sakarsušie puiši atpūzdamies dzēra saldu tēju no Zi- mina milzīgā termosa.

Sprieda, kā labiekārtot zāles, kādu inventāru iegādāties, pārrunāja treniņu shēmas.

Kolpakovs ieminējās par patstāvīgu nodarbību palīglīdzekli. Ideja patika, sāka spriest, kā to realizēt.

—  Es dabūšu instrukciju angļu valodā, — Gabegevs piedāvāja. — Jāpārtulko, jāpavairo un jāizdala. Tikai kur lai ņem tulku, kas pārzina specifiku?

—  Es pats pārtulkošu!

—  Oho! — Griša ar cieņu novilka.

Kad viņi grasījās doties projām, Kolpakovs starp citu izstāstīja par puisi ar kruķiem un izbrīnīts uzzināja, ka viņš ielūkojies arī citās zālēs.

—  Pabāž galvu pa durvīm un skatās, tā vērīgi.

— Droši vien te strādā — kurinātājs, santehniķis, garderobists…

—  Vai arī kādam radinieks…

Caurlaides telpā apjautājās sargam, taču tas minējumus neapstiprināja — svešs cilvēks, ielaidis tāpēc, ka nelīdzinājies parastam ziņkārīgajam, turklāt vai mazums, pie kā invalīds varētu iet…

Sīkā epizode nepatīkami nogulsnējās Kolpakova apziņā. Kāpēc viņš bija skatījies tik naidīgi? Nekas ļauns viņam netika nodarīts… Varbūt viņš ir nikns uz apkārtējo pasauli, uz veseliem cilvēkiem?

Jo kas tad bya labs un kas — ļauns? Saskaņā ar Sistēmu nekādas atšķirības starp šiem jēdzieniem nav — tie ir pārāk tāli tam, kurš iepazinis Patiesību, un tāpēc — gluži vienaldzīgi… Kolpakovs iekšēji nepiekrita šādai tēzei, tas lieku reizi apstiprināja, ka viņš atrodas uz paša zemākā pakāpiena ceļā uz pilnību.

Pēc satikšanās ar invalīdu Kolpakovu vairākas dienas vagāja nelāgas priekšnojautas, it kā vēstīdamas par jauniem nepatīkamiem notikumiem. Un tās nebija veltas — nomira byušais prorektors.

Līdzās sēru paziņojumam vestibilā bubināja grupiņa darbinieku ar visur esošo Pisarevski priekšgalā…

—   Mēs visi viņu mīlējām! Viņš varēja dzīvot vēl simt gadu, spēcīgs vīrs, pašā spēku pilnbriedā… Tas zaļknābis viņu nogalināja! Infarkts ne no šā, ne no tā neķer…

Kolpakovam tuvojoties, Pisarevskis apklusa un pavadīja viņu ar drūmu, nosodošu skatienu, un pēc tam no jauna aktīvi ievervelējās aiz muguras.

Pēc stundas astmatiskais resnītis, aizelsies no skriešanas pa gaiteņiem un kāpnēm, trāpījās viņam ceļā un / metās uzbrukumā.

—  Visi ir sašutuši! Daudziem bija domstarpības ar Iva- nu Fomiču, bet nobendēt… Kur tu rāvi galveno trumpi par ūdensvadu? Ak neatceries? Tad ņem vērā — no manas akas! Ar svešiem ieročiem jāmāk apieties. Tur kaut kas īsti nesaskan, te kaut kas, neprecizitātes, pārspīlējumi… Tas ir pieļaujams, tikai iekšējai lietošanai! Bet tu uzreiz kar pie lielā zvana. Un te ir rezultāts!

Pisarevskis pavērsa pirkstu pret zemi.

—  Negribu celt troksni, es te arī neesmu bez vainas. Bet tevi lai moka sirdsapziņa. Un nav ko tēlot tīriņo un labiņo!

Apstulbušais Kolpakovs tik tikko aizvilkās līdz katedrai. Visur rēgojās pārmetoši skatieni, sačukstēšanās pa kaktiem. Vienota nosodījuma atmosfēra, klusinātas balsis — slepkava, slepkava…

Lai gan viņš saprata, ka vainīgi nervi, tomēr Pisarev- ska paziņojums bija izsitis no sliedēm. Jo — ja viņš teica patiesību… Labāk nelauzīt galvu un domāt par ko citu…

Viņš piezvanīja Ļenai.

— Šodien? Tik pēkšņi? — Viņas balsī skaidri bija dzirdams apmulsums, tūlīt atteiksies un izdomās iemeslu — nevainīgu, tomēr pietiekami svarīgu. — Diemžēl šodien nesanāks. Mēs ar Tamāru Jevgeņjevnu grasījāmies iet pie šuvējas. Nē, kaut ko mainīt būs grūti… Viss ir sarunāts.

— Jauki. Es aizbraukšu jums pakaļ un pagaidīšu, kamēr tu atbrīvosies. Atā!

Palikt vienam bija nepanesami, tāpēc Kolpakovs rīkojās uzstājīgi un mērķtiecīgi, nepieļaudams iespēju, ka viņš varētu ciest sakāvi.

Viņš devās pie Gončarova, taču pārdomāja'un paņēma naudu no pašpalīdzības kases, aši noķēra taksi un pēc pusstundas stāvēja tirdzniecības un iepirkuma bāzes dzeltenās, aplupušās fasādes priekšā pilsētas nomalē. Pieprasījuma izpētes daļa atradās otrajā stāvā — maza, noplukuši istabele ar parastām kantora mēbelēm, un šis panīkums īpaši krita acīs, jo kontrastēja ar pie nobružātajiem galdiem ar inventāra birkām sēdošajām sievietēm — efektīgām, koptām, eleganti ģērbtām.

Jau uzmetot skatienu, bija redzams, ka viņas radītas citai — jautrai un priekpilnai dzīvei, bet šeit atrodas piespiedu kārtā, nepieciešamības dēļ un kā mācēdamas īsina apnicīgi garās stundas.

Drukna dāma vidējos gados kaut ko adīja, brunete ar īsi apgrieztu zēngalviņu šķirstīja ilustrētu žurnālu, Ļena lakoja nagus. Viņas sejā atspoguļojās apjukums, pēc tam īgnums, nožēla, taču viņa acumirklī saņēmās.

—  Es domāju, ka tu pajokoji…

—  Korobeiņikova! — aiz nekrāsota finiera starpsienas atskanēja valdonīga balss, un brunete ar zēngalviņu metās turp.

—  Es tiešām šodien nevaru…

— Vari gan. Paskatīsimies, kam būs taisnība. Pie viena neatteikšos paraudzīties uz tavu šuvēju.

Apturēt Kolpakovu uzbrukumā ir ļoti grūti. Ļena no jauna apskaitās un atkal atslāba. Viņš to izskaidroja kā reakciju uz no viņa plūstošajiem spēka un pārliecības viļņiem.

—  Starp citu, par šuvēju… Labi, pateikšu vēlāk…

Aiz starpsienas valdonīgā balss strostēja Korobeiņi-

kovu.

—  …Kur tu rāvi, ka pilsētas pieprasījums ir astoņsimt plikādas kažoku?! Esat pieraduši izzīst skaitļus no pirksta un negribat domāt, kad to var darīt un kad ne!

Druknā dāma steigšus paslēpa adīkli un atvēra nožēlojama izskata mapi ar kaut kādiem sarakstiem. Ļena saskalināja laku.

—  Vai zini, kur galu galā ir tavs «griestu» cipars?

— Jeļena Borisovna vadījās pēc pagājušā gada atskaites, es tikai pārrakstīju.

Ļena saausījās.

—   Nav ko slēpties aiz cita muguras! Kurš gatavoja uzziņu par pieprasījuma līmeni? Tās tev nav nekādas ziepes — vagons turp vai šurp! Patlaban to izskata pats; ja iekļūsim ziņojumā — tu te vairs nestrādāsi!

Brunete kā lode izšāvās no aizžogojuma, asi iemeta žurnālu galda atvilktnē, sāka drudžaini rakņāties putekļainos papīros. Vaigos liesmoja sarkani plankumi. Kolpakovs atcerējās redzējis viņu Zaļajā teātrī.

Saspringtā atmosfēra istabā neskāra tikai vienu darbinieci. Ļena apmierināti nopētīja lakotos nadziņus, rūpīgi aizskrūvēja pudelīti.

—  Es tūlīt nākšu. — Un nozuda priekšnieces kabū- zītī.

—   Labais putniņš! — Brunete pavadīja viņu ar niknu skatienu.

Druknā dāma drošs paliek drošs nereaģēja, frāze palika karojamies gaisā.

—  Es domāju, ka jūs esat draudzenes.

— Es arī tā tiku domājusi! — brunete iespurcās. — Taču ar Homutovu draudzēties ir izdevīgāk. Tagad viņas sadzīvo kā cimds ar roku. Pat ar ūsaino smukulīti kopīgi aizbrauc… Interesanti, kā viņa šodien izgrozīsies!

Telefons klusi ietrinkšķējās — uz paralēlā aparāta grieza numuru. Kolpakovs sasprindzināja dzirdi, taču vārdus nespēja saklausīt.

—  Izrādās, mums ir ciemiņš! Bet mēs te klaigājam, trokšņojam…

Homutova bija nenosakāma vecuma ziedoša sieviete ar smuidru augumu un drošu skatienu.

—  Nepievērsiet uzmanību — darbs paliek darbs.

Sieviete, laipni smaidīdama, ieveda viņu savā nodalījumā. Ļena beidza runāt un nolika klausuli.

—  Sarunājām nākamnedēļ…

—  Pareizi, Ļenočka. Ja atnācis kavalieris… Turklāt vēl tik slavens… Posies, es tevi atlaižu.

Smaids kļuva vēl žilbinošāks.

—  Liels paldies par dēlu. Sen gribēju, lai viņam būtu kāda vīrišķīga nodarbe. Kā viņš tiek galā? Vai ir centīgs?

Tamāra Jevgeņjevna šķita komunikabla un apņēmīga sieviete. Kolpakovs skaidri iztēlojās, ar kādu dzelžainu neatlaidību viņa baroja savu atvasi.

—  Viņam nav sevišķi laba fiziskā sagatavotība…

— Nekas, nedodiet viņam atlaides! Lai nodzen taukus un uztrenē muskuļus!

Atvadoties Tamāra Jevgeņjevna spēcīgi pakratīja Kol- pakova roku.

—  Ja ievajagas kādu deficītu — zvaniet, izlīdzēsim…

—  Tavai vadītajai gan ir iedomas! Pierakstījusi dēlu modīgā sekcijā, un viņš uzreiz kļūs par Apollonu, bet trenerim par to — kažokādas cepuri vai ādas žaketi… Tā teikt, es — tev, tu — man! — Genādijs teica, iziedams uz ielas.

—  Redzi, Genčik, cilvēkiem pieklājas palīdzēt cits citam. Un vai gan var viņus nosodīt par to, ka viņi grib labu saviem tuviniekiem. Taču visā visumā tev taisnība — tas ir stulbi…

Ļena demonstrēja pilnīgu padevību. Interesanti, kam viņa zvanīja un kādu iemeslu izdomāja?

Nomaļā iela bija tukša, putekļainajā autobusa pieturā stāvēja rinda.

—  Šurp atkļūt ir sarežģīti…

— Jā, tas ir vienīgais mīnuss šajā darbā. Bet es braucu ar taksi…

—  Cik tev maksā?

—  Tieši tik daudz, lai pietiktu; maman saka — es strādājot taksometru parkam.

Drebēdams piebrauca sagrabējis autobuss, viņi iekārtojās izsēdētā sēdeklī. Ļena skatījās laukā pa logu, un, kad pagriezienā jestri pabrauca garām sarkans žigulī- tis, viņa to pavadīja saspringtu skatienu.

—  Kas tev notika?

—  Man?

—  Iedomājies ko nepatīkamu?

—  Cik tu vērīgs! Es jūtos mazliet neērti. Mani apsolīja aizvest pie pašas smalkākās šuvējas pilsētā…

—  Un viņai ir dēls, — Kolpakovs sarkastiski turpināja.

—  Nē, tur jau tā lieta, viņai vispār nav bērnu. Toties viņas ārsts — pa sieviešu līniju — sapņo iekārtot sekcijā savu radagabalu… Tu taču palīdzēsi?

Kolpakovs pasmīkņāja.

—  Bērni, radu bērni… Protams, palīdzēšu. Tikai… Cik balasta var savākt sportistu grupās? Agri vai vēlu viņus nāksies izslēgt. Vai viņu tantes un onkuļi neliegs tev savus pakalpojumus?

—  Padarbojies ar zēniem, Genčik, viņi ļoti centīsies. Un slēgt laukā nevajag. Cita lieta, ja kādam kļūs par grūtu un viņš pats aizies, — tad nebūs par ko apvainoties. Tikai lai paiet kāds laiks, ne uzreiz, labi? — Ļena lūdzoši ieskatījās viņam acīs. — No jebkuras situācijas var rast izeju. Es taču negribu sagādāt tev neērtības. Tikai visu vajag darīt ar prātu…

Kolpakovs ar citādām jūtām uzlūkoja slaido, pievilcīgo meiteni modernā, nevainojami piegulošā apģērbā.

—  Nekad nevarēju iedomāties, ka tu esi tāda…

Viņš saminstinājās, meklēdams pareizo vārdu.

—  Kāda?

—  Tāda… apdomīga. Un tālredzīga.

—  Tu vēl nezini visas manas spējas, — viņa zīmīgi noteica un daudzsološi pasmaidīja.

Vakars noritēja veiksmīgi. Viņi paēda vakariņas gaišzilajā zālē, padejoja, Kolpakovs atkal piesaistīja visu apkārtējo uzmanību, Ļena bija apmierināta. Viņa dzēra konjaku un šampanieti, viņš — minerālūdeni, kas arī bija neierasti, izraisīja viesmīļa un kaimiņu izbrīnu un, kā izteicās Ļčha, piešķīra viņam zināmu šarmu.

Pēcāk viņi staigāja pa naksnīgajām ielām, un priekšā, miglai pašķiroties, jau pavīdēja zemais krasts ar spilgtu plankumu, kad pēkšņi Ļena apstājās, neatraudama skatienu no sarkanā automobiļa pie ārdurvīm.

—  Pastaigāsim vēl mazliet.

—  Kāpēc? Tevi taču gaida. Iesim, es izsukāšu tavam paziņam ūsas un nolikšu gulēt. Starp citu, kas viņš ir?

Ļena vilcinājās.

—  Tu esi vērīgs, Genčik. Garandins.

Viņa pameta skatienu iesānis, pētoši — vai nav izbijies.

—  Ļoti veiksmīgs gājiens.

Aļiks Garandins pēc vecāku šķiršanās palika pie mātes. Tīriņš, kārtīgs, gandrīz teicamnieks, bokseris. Pilnīgs pretstats brālim — nolaidīgam, ar asām, nervozām kustībām, rajonā pazīstamam huligānam. Taču atšķirība, pēc Kolpakova domām, skāra tikai ārieni, dvēseles brāļiem bija vienādas — tumšas, neģēlīgas, un, ja pie dzērāja tēva būtu atstāts Aļiks, viņš izskatītos citādi, dzīvotu citādos apstākļos, bet rīkotos tieši tāpat un ieražas būtu palikušas tās pašas, vienīgi meitenes pašas neliptu klāt kā mušas pie mušpapīra.

Biedri Garandinu neieredzēja, uzskatīja par nelieti, taču bijājās — aiz viņa muguras allaž vīdēja brāļa ļaunu vēstošā figūra kopā ar lielu skaitu drauģeļu. Nejau radniecīgu jūtu vadīts, bet drīzāk lai nepalaistu garām izdevību, viņš vairākkārt tika izrēķinājies ar tiem, kuri Aļikam nebija pa zobam.

Pamanījis Ļenu, Garandins izkāpa no mašīnas.

—  Kur tad tu blandies, putniņ?

Viņš pēdējos gados bija aptucis, izblīdis, uzaudzējis platas, nokarenas ūsas. Uz Kolpakovu Garandins ne acu nepameta, uzskatīja par tukšu vietu.

—  Kāp mašīnā, aprunāsimies!

—  Tev kā sendienās ir nekam nederīgas manieres, draugs! Kā klājas brāļukam? Dzirdēju, viņš atkal sēžot?

Garandins reaģēja momentā — ar labo taisno, viņa iemīļotais sitiens, Kolpakovs vārgi atvairījās, un cilvēks, kas neko nezina par acumirklīgu koncentrēšanos, brīnītos par vieglumu, ar kādu spēcīgi raidītā dūre tika atgrūsta sānis. Kolpakovs vēlreiz novicināja roku, un šķietami nestipri uzsita pretiniekam pa seju ar sasprindzinātu, pa pusei saliektu pirkstu virspusi. Aļiks aizlidoja atmuguriski, atsitās pret automobili un nošļuka uz asfalta.

— Jame. — Kolpakovs paklanījās. — Turpinājums nesekos.

Garandins pūlējās piecelties, taču nespēja, galva trīcēja kā vārgulīgam večukam.

—  Vai gribi, lai izsitu šai konservu bundžai caurumu? — Kolpakovs apvaicājās Ļenai, piebakstīdams ar pirkstu pārsegam.

—  Nevajag. Iesim… — Viņa izskatījās nobijusies.

—  Tādā gadyumā — uz redzēšanos. — Kolpakovs vēlreiz paklanījās. — Ja sadomāsi — piekāp vēl, tikai ne viens pats, bet kopā ar brāļuku, ar draugiem… — Un pārvērstā balsī turpināja: — «Nākamreiz brūciet man virsū klusēdami, no muguras, lai es tik viegli nevarētu aizstāvēties,» misters Večijs teica nogalinātā laupītāja biedriem.» — Un parastā balsī piemetināja: — Taču es nezin kāpēc esmu pārliecināts, ka mēs vairs neredzēsimies, pat nejauši, jo tu laikus pagūsi pāriet ielas otrā pusē…

—  Iesim, Genādij! — Ļena dusmīgi teica.

Taču Kolpakovs vēlreiz noliecās, pavilka uz augšu Ga- randina plakstiņu un aplūkoja acs zīlīti. Šokējošais sitiens bija izdarīts pareizi.

Kad viņi bija uzkāpuši augšā, Ļena tūlīt pieskrēja pie loga.

—  Guļ… Tu nenositi viņu?

—  Neraizējies, tikai apdullināju. Koordinācijas zudums, reibonis — pēc piecām minūtēm būs kārtībā…

—  Un pēc tam?

— Nekas. Ja neturēsies no tevis kvartāla attālumā — iedzīšu viņam galvu krūšu kurvī.

Ļena nomierinājās. Viņai patika pārliecība, ar kādu Kolpakovs atbrīvoja viņu no nepieciešamības pieņemt lēmumu tik divdomīgā situācijā.

—  Nu ko… Dzersim tēju?

Viņa kļuva jautrāka un pa logu vairs neskatījās.

Iekams likties gultā, Ļena sukāja biezos matus, ka sprakšķēja vien, tajos iedegās un dzisa asas zaļas dzirk- stelītes. Kolpakovam šķita, ka istaba ir pilna elektrības, viņš pat juta adatiņas pirkstu galos un vieglu ozona smaržu, un kaut kur dziļi iekšienē trīsuļoja doma, kas sagādāja neapjaustu, taču manāmu apmierinājumu.

Pēc kāda laika, kad Ļena jau gulēja, viņš piegāja pie neparastā — stūra — loga, vērās tālē, kur pie horizonta stiepās zaļu kara aerodroma uguntiņu virknīte, izdomāja līdz galam aizsākto tīkamo domu, piespieda to pieņemt skaidru un noteiktu formu.

Sistēma bija attaisnojusies!

Kāpēc viņš to sajuta tieši tagad? Tāpēc, ka ikkatra šūna bija spēka pilna, trenētajam ķermenim piemīt sevišķas, nebūt ne katram pieejamas prasmes, smadzenes darbojas elastīgi un ātri, bet pārliecības par sevi un enerģijas pietiek desmitiem?

Tāpēc, ka viņš b\ja iemācījies iet taisni uz izraudzīto mērķi, nekad neatkāpties un panākt savu vēlmju piepildījumu?

Tāpēc, ka viņa nodarbe ir tikusi atzīta, radušies sekotāji un viņš stāv pie jaunas sporta — un ne tikai sporta — skolas šūpuļa, kas pavērs iespējas, kuras viņš pats vēl pilnībā neapjauš?

Tāpēc, ka viņš nenovēršami tuvojas nospraustajām robežām un pēc tam trauksies tālāk un nekāds spēks nespēs viņu apturēt?

Tāpēc, ka līdzās uz dīvāna guļ sieviete, pret kuru viņam ir reizēm pretrunīgas, taču ārkārtīgi spēcīgas jūtas?

Bet kāpēc tieši tagad nāca atklāsme?

Pats sev jau var atzīties — pie Sistēmas viņš bija nonācis Aļika Garandina dēļ. Gadiem ritot, iemesls aizmirsās, pareizāk, paslēpās zemapziņā, taču dažkārt neskaidri smeldza, kā miegā smeldz neizārstēts zobs. Šīsdienas uzvara, viegla un neapstrīdama, izrāva sen iedūrušos skabargu, un viņš pilnā mērā pārliecinājās, ka Sistēma nav pievīlusi viņa cerības. Viņš bija dabūjis visu. Visu, ko bija gribējis.

Migla izklīda, tīrajā ūdenī slīdēja izgreznotas laivas. Ūdens apskalotajā, saules pielietajā neapdzīvotajā salā spēlēja jautra mūzika.

4

Pēc trim mēnešiem Kolpakovs saņēma pavēsti. Bija sestdiena, viņš bija nakšņojis mājās un atpūtās pēc rīta vingrinājumiem un brokastīm, pārskatot nesen pabeigto meistara Masatoši Nakajamas instrukcijas tulkojumu, kad pastnieks atnesa nelielu pabieza kartonā taisnstūri ar biedējoši oficiālu tipogrāfijas tekstu.

Kolpakovs tika aicināts ierasties tiesā, lai sniegtu liecību pilsoņa Pinkina lietā, kurš tika apsūdzēts pēc KPFSR Kriminālkodeksa divsimt sestā panta trešās daļas.

Uzvārds un neko neizsakošais panta numurs bija ierakstīts ar pildspalvu, zemāk treknā šriftā iespiestas neierašanās sekas.

— Velns zina kas! — Kolpakovs bija nepatīkami pārsteigts. — Es tādu Pinkinu pat nepazīstu.

—  Acīmredzot tas ir huligāns, kuru tu aizturēji, tevi vairāk nav par ko saukt uz tiesu, — loģiski sprieda māte.

Pareizi. Sena epizode, kas sava nenozīmīguma dēļ pa pusei bija aizmirsusies, prasījās pēc turpinājuma. Bet Kolpakovs necieta atgriešanos pie nobeigtām lietām.

Viņš sapīcis nometa malā paciņu kopā saspraustu rokraksta lapu, asi saliecies, izsvieda kāju atpakaļ, ar papēdi tieši trāpīdams makivarā, aši apgriezās uz balsta kājas un izdarīja sitienu tieši uz priekšu, ar kājas pirkstu pamatni dodams triecienu mērķim, un nobeidza sēriju ar diviem taisnajiem tsuki saules pinuma un galvas līmenī.

Dēlis ar troksni ievibrējās.

—  Izbeidz, Genādij! — māte neapmierināti uzsauca. — Reizēm tu mani biedē.

Kolpakovs rūpīgi izgludināja iepriekšējā vakarā izmazgāto un iestīvināto kimono — netīrā un saburzītā viņš nelaida zālē nevienu un pats allaž rādīja piemēru kārtībā —, sakrāmēja ietilpīgu somu un izgāja no istabas.

No virtuves plūda pretīga smaka — Petuhovi, gatavojot ēdienu, izmantoja iekšu taukus. Aizturējis elpu, viņš šķērsoja gaiteni un izspruka svaigā gaisā. Tas viņam bija no mātes — arī viņa nepanes degošu tauku smārdu.

Viņš atcerējās' Ļenas mājīgo dzīvoklīti ar tikko jaušamo smaržu aromātu un saprata, ka ir ļoti noilgojies, taču tūdaļ pat piespieda sevi pārslēgties uz citām domām, par laimi, viņam bija par ko domāt.

Stukalovam izrādījās taisnība — pilsētā sākās karatē bums. Gribētāju pūļi aplenca Sporta namu, vajāja trenerus, taču sekcijas bija pārpildītas. Saņēmuši atteikumu, zēni centās ielavīties zālē vai vismaz palūkoties pa logu, lai uztvertu kaut vienu divus paņēmienus, kas padarītu viņus neuzvaramus.

Kolpakovs brīnījās par naivo ticību karatē noslēpumainajai atslēgai, kas it kā ļauj ikvienam bez sevišķām pūlēm iemācīties pārsist dēļus, ķieģeļus, galvaskausu, lēkt pretinieka galvas augstumā, dot iznīcinošu triecienu ar pēdas ārējo malu pa virsdeguni un veikt citus tamlīdzīgus brīnumus, par kuriem priekšstats gūts no kinofilmām, ārzeiņju ilustrētajiem žurnāliem, bet visvairāk no tukšām, gluži nepamatotām baumām, kas aizvien apvij neparastas un eksotiskas parādības.

Taču tieši šī cerība brīnumainā kārtā pārvērsties su- permenā vilināja ar sportu gluži nesaistītus cilvēkus aizraujoši noslēpumainajās zālēs, kuru aizvērtās durvis tikai kāpināja interesi un saasināja vēlmi par katru cenu apiet šķērsli.

Karatē sekcijas kļuva par deficītu, un iedzīvotāji lika lietā paņēmienus, ko citkārt izmantoja kažoku, ādas žakešu, prestižu pirmizrāžu biļešu, parakstāmo izdevumu, ārzemju kruīzu ceļazīmju iegūšanai.

Kolpakovs kļuva par ievērojamu personu, pār viņu vēlās telefona zvanu, lūgumu, aizliktu vārdu un pierunāšanu gūzma, pēkšņi uzradās cilvēki, kurus viņš nebija saticis desmit un vēl vairāk gadu — kopš skolas laikiem. Gandrīz visiem viņš skaidroja, ka zāle nevar uzņemt tik lielu skaitu gribētāju, un lūdzēji devās prom apvainojušies. Izņēmums bija vienīgi Ļena, viņa lepojās ar savu īpašo stāvokli un laiku pa laikam izturējās pret Kol- pakovu tā, kā viņam bija pa prātatn. Tas gan nenotika pārāk bieži.

Vēlmju lavīna gāzās arī pār Gabajevu, Ziminu un Okladovu, sava tiesa tika arī Stukalovam un Kolodi- nam — zāles tiešām nebija bezizmēra, taču arī visstingrākās filtrācijas gadījumā dažus lūgumus nebija iespējams noraidīt.

Neliels atvieglojums bija tas, ka daudzi brīnumaino pārvērtību meklētāji zaudēja ilūzijas jau pēc pirmā treniņa un uz nākamajiem vairs neieradās. Tomēr kņada ap karatē sekcijām nerimās.

Kā zināms — pieprasījums rada piedāvājumu. Drīz vien Kolpakova ausis sasniedza baumas, ka stadionā «Vārpa» atvērta jauna sekcija. Ne sporta komitejā, ne federācijā par to nebija zināms, un viņš nosprieda, ka tās ir tukšas pļāpas.

Taču tad kāds no audzēkņiem pastāstīja, ka viņa brālis trenējoties karatē pilsētas tehnikumā. Baumas apstiprinājās, Kolodins sasauca federācijas sēdi. Šodien viņam bija jāziņo par rezultātiem.

Kolpakovs piegāja pie Sporta nama. Vitrīnā zem liela uzraksta «Tas ir karatē» bija izvietotas fotogrāfijas — Kolpakovs ar dūri pārsit dēli, Zimins satriec ķieģeli, Okladovs cīnās ar Gabajevu, Gabajevs izdara sitienu lēcienā, Gabajevs izpilda kata, Gabajevs meditē…

Tā bija Grišas ideja, viņš arī tika veidojis ekspozīciju, «lai popularizētu jauno sporta veidu». Un patiesi — pie vitrīnas bieži pulcējās cilvēki, it īpaši jaunieši, arī tagad piecpadsmit sešpadsmit gadu vecu pusaudžu bariņš sajūsmā pētīja uzņēmumus, viens iekliegdamies palēcās un centās atdarināt sitienu ar kāgu, taču zaudēja līdzsvaru un nostiepās uz asfalta.

— Kolpakovs nāk! — skaidri bija dzirdama klusināta balss, un Genādijs pielika soli, vairīdamies no neizbēgamajiem lūgumiem.

«Vai mums ir vajadzīga tāda reklāma?»

Senāk, kad viņi bija trenējušies, kur pagadās — Okla- dova kopmītņu sarkanajā stūrītī, ja nebija komandanta, klubā uz skatuves, kur par sargu strādāja Gabajeva vectēvs, pie kāda dzīvoklī vai dažkārt pat zem klajas debess —, Kolpakovam nenāca ne prātā, ka kādreiz viņš kaut ko tādu varētu domāt.

Toreiz šķita, ka pievērst sabiedrības uzmanību karatē, panākt, lai to atzīst, un izraisīt par to interesi ir galvenais uzdevums, kuru veicot viss pārējais atrisinātos pats no sevis. Un nu bija pienācis laiks, kad vajadzēja domāt par popularitātes ierobežošanu!

Treneru istabā pārģērbies, Kolpakovs pārkāpa savas zāles slieksni. Vasja Savčuks izkliedza iemācīto komandu it kā japāņu valodā, lai gan ikviens japānis, to dzirdot, par spīti savai atturībai, būtu kritis ģībonī. Trauksmaini noplīvoja baltie kimono — audzēkņi dziļi paklanījās. Kolpakovs paklanījās pretī.

Savčuks piegāja tuvāk un pēc rituālā paredzētās abpusējās paklanīšanās ziņoja — nodarbībā piedalās divdesmit astoņi, viens nav ieradies slimības, trīs — nezināmu iemeslu dēļ, droši vien aizmukuši.

Kolpakovs deva pseidojapānisku komandu, audzēkņi sastājās vienā līnijā, vēl viena komanda — paklanīšanās, vēl viena — divdesmit astoņi balti stāvi nometās ceļos, apsēdās uz pēdām, koncentrēdami neredzošus skatienus nosacītā punktā metra attālumā no degungala.

Kolpakovs lēni, stieptā balsī runāja ķermeņa un gara atslābināšanas formulu.

—  …Karstais vilnis virzās aizvien zemāk, vēl zemāk, pirkstu gali kļūst silti, jums prātā nav nekas cits kā vien priekšā stāvošais treniņš…

Zālē valda klusums. Audzēkņi šķiet pārvērtušies vaska figūrās.

—   …Jūs jūtat spēka un možuma pieplūdumu, katrā jūsu ķermeņa šūnā ir enerģijas lādiņš, jūs esat gatavi treniņam, jūs esat gatavi treniņam, jūs esat gatavi treniņam… **

Minūti ilga pauze un asa — kā sitiens pa makivaru — komanda, tai seko vēl viena un vēl. Paklanīties, pielēkt kājās, atkal paklanīties un skriet citam aiz cita apkārt zālei.

Pēc iesildīšanās Kolpakovs uzdeva vingrinājumus lokanībai, muskuļu stiepšanai, pēc tam trenēja stāju, virzīšanos uz priekšu un atpakaļ, nedaudz pievērsās akrobātikai — kritiens uz muguras, atgriezeniskais kulbits, aizsardzība guļus stāvoklī un pāreja pretuzbrukumā…

Zālē ielūkojās Gabajevs saņurcītā kimono, pamāja Kolpakovam, tas atvairījās — vēlāk.

Sadalījis audzēkņus pāros, viņš sāka mācīt bāzes elementus: sitiens — aizsardzība, tad nedaudz sarežģīja: sitiens — aizsardzība — pretuzbrukums. Piecdesmit vingrinājumu katrai rokai ar nelieliem atelpas brīžiem.

Vērodams audzēkņus, Kolpakovs redzēja ikviena attieksmi. Lielākā daļa trenējās ar pilnu spēku, aizrautīgi, ar katru reizi viņiem izdevās aizvien labāk. Pieci manāmi slinko, acīmredzot nav raduši piepūlēties un cer, ka tikai ar ierašanos treniņā pietiek, lai apgūtu karatē gudrības.

Ļenas ieteiktais resnītis ar pārinieku vispār pārtraukuši strādāt, pļāpā, atspiedušies pret sienu, — rupjš etiķetes pārkāpums, viens neslēpti nožāvājās.

— Homutov, Zverev! Uz dūrēm — desmit reizes!

Atspiešanās uz dūrē saliektu pirkstu virspusēm — viens no galvenajiem vingrinājumiem, lai stiprinātu rokas un sagatavotu tās īstam, ikvienu šķērsli satriecošam sitienam. Taču nepieradušam — ļoti sāpīgs un grūts. Lempis Homutovs ilgi vilcinājās, neriskēdams pārnest ķermeņa svaru uz četriem pirkstu pamatnes kauliņiem; kad viņš beidzot saņēmās un to izdarīja, delnas locītava ieļima un viņš nogāzās, skaļi ar vaigu kaulu atsizdamies pret zemi. Švītīgais, allaž elegantais Zverevs firmas kimono, no kura pārmērības neatzīstošais Kolpakovs tika nogriezis uzkrītošas uzšuves ar hieroglifiem, ar lielām mokām atspiedās piecas reizes un nogūlās uz vēdera, lai atpūstos, kas arī saskaņā ar uzvedības likumiem dožo bija aizliegts.

Kolpakovs lika noteikumu pārkāpējiem pārmaiņus nest vienam otru uz pleciem, skriet, pēc komandas krist zemē un atspiesties uz dūrēm, rāpties pa virvi. Pēc desmit minūtēm viņu kimono bija tumši no sviedriem, bet kājas sāka ļodzīties, tad viņš tos apsēdināja uz pēdām ar seju pret sienu — it kā būtu ielicis kaktā.

Treniņš beidzās ar paklanīšanos, atslābinošiem pašiedvesmas vingrinājumiem, vieglu skrējienu un atkal klanīšanos.

Zverevu un Homutovu Kolpakovs aizturēja un asā formā piedāvāja trenēties kā nākas vai netrenēties nemaz.

—  Japānā par kļūdīšanos un vingrinājumu nepildīšanu iesācējus sit ar bambusa nūju, — viņš paziņoja. — Skatoties uz jums, es domāju, ka derētu pārņemt arī šo paražu.

Grēkāži aizgāja nokārtām galvām, un Kolpakovs nosprieda, ka viņus vairs neredzēs, kā pēc pāris treniņiem netika redzējis arī viņu draugu.

Vēl viņš nodomāja, ka Ļena būs neapmierināta, tomēr negrasījās pakārtot savu rīcību viņas garastāvoklim. Viņa bija radusi komandēt, pavēlēt, aizvien dabūt virsroku pār visiem, taču Kolpakovs pamazām viņu no tā atradināja. Vismaz attiecībā pret sevi.

Gabajeva grupā nodarbības vēl turpinājās. Griša tomēr trenēja savāktos «zvērus» — būdīgus, muskuļainus klases sportistus boksā, cīņā, akrobātikā, peldēšanā, bet Kulakovs kaktā tirdīja pusotra desmita rekomendēto.

—  Pacīnīsimies? — Gabajevs ierosināja.

Kolpakovs piekrita.

Viņi sāka cīnīties zāles centrā, «zvēri» pa to laiku dauzīja ar dermatīnu viegli apvilktas plāksnes. Ik pa brīdim te viens, te otrs atgāja malā un iezieda ar jodu asiņojošos jēlumus. Plākšņu vidū, šļakstyumu un notecējumu ieskauti, veidojās sarkanbrūni plankumi.

—  Kam tas vajadzīgs? — Kolpakovs apvaicājās, kad cīņa bija galā. Viņš ievēroja, ka Griša ir progresējis, — viņi bija cīnījušies kā līdzīgs ar līdzīgu.

—  Lai pierod paciest sāpes, psiholoģiski sagatavojas šivari un galu galā vingrina rokas…

Gabajevs nokomandēja, «zvēri» aizgāja pie sienas un atsēdās uz papēžiem, bet Kulakovs savus manāmi nobijušos aizbilstamos aizveda pie asiņu un joda notraipītajām plāksnēm.

Jauniņie sita vāji, saudzēja rokas. Kulakovs izvilka aiz zviedru sienas aizbāztu metru garu bambusa nūju, bet, pametis skatienu uz Grišu, pagrozīja to rokās un nolika atpakaļ.

—  Kam tev nūja?

— Vides raksturojumam, — Griša pasmīkņāja. — Kam tad vēl?

Viņš aplika roku Kolpakovam ap pleciem un sazvērnieciski pazemināja balsi.

— Vai zini, kurš trenē «Vārpā»? — Viņš ieturēja pauzi. — Petja Kotovs!

—  Tas tik ir joks! No kurienes viņš uzradies?

—  Bet arodskolā vispār kaut kāda nezināma persona.

Pa to laiku Kulakovs nosēdināja audzēkņus trijās līnijās, pats apsēdās pretī, izņēma no zaļas kalikona mapes kaudzīti mašīnraksta lapu un sāka stiepti lasīt:

—  «Tas noticis pirms sešdesmit gadiem, kad misters Večys mācījies karatē Ķīnā. Tā kā cilvēki bijuši savā ziņā neaizsargāti, viņi ārkārtējos gadījumos meklējuši palīdzību pie karatē meistariem.»

Kolpakovs jautājoši paraudzījās uz Grišu.

—  Viņiem sekcijas strādā pēc saimnieciskā aprēķina. Vai saproti? Abonementa maksa, kā baseinā. Un no gribētājiem nevar ne atkauties!

—  «…Misters Večijs piesēja pie stabiņa jēru, un viņi, nostājušies ar mugurām kopā, sāka gaidīt tīģeri, lai mēģinātu to nogalināt ar sitienu pa sirdi…»

—  Es domāju, mums būtu jāpārņem viņu pieredze.

Gabajevs piemiedza aci.

—  «…Pēkšņi viņi izdzirda mežā čaboņu, misters Večijs ieņēma stāju sančin un sagatavojās uzbrukumam. Tīģera vietā laukumiņā iznāca vecītis ar gludu, baltu bārdu. Skolotājs pastāstīja vecītim par tīģeri un ieteica uzmeklēt kādu drošāku vietu. Vecais pasmaidīja un, rādīdams ar roku meža virzienā, teica, ka nesen esot tīģeri nogalinājis. Misters Večijs un Skolotājs nodomāja, ka vecais joko…»

—  Kā tu to domā?

— Organizēsim maksas sekcijas. Nekā nosodāma tur nav — par ikvienu darbu jāsaņem samaksa.

—  «…Pēc ceturtdaļjūdzes taka izveda viņus meža pļaviņā, kur gulēja beigts tīģeris. Ieroču pēdas nekur nebija manāmas. Misters Večijs apgrieza tīģeri un ieraudzīja, ka tā mugura ir atstājusi zemē collu dziļu iedobi. Misters Večys saprata, ka vecais vīrs ir mūks un liels karatē meistars no citas provinces.»

—  Nesmīdini mani, Grigorij.

—  Kas gan tur smieklīgs? Vai atceries Rogovu? Viņš strādā par miesassargu pie kāda darboņa. Saprotams, ne jau par velti. Un abi ir apmierināti.

Kolpakovs piecēlās.

—  Met mieru. Kolodinam nepatīk, ja nokavē. Un pielūko — nepārcenties ar vides raksturojumu!

Viņš ar I norādīja sev pāri plecam un, neklausīdamies vairs Grišā, izgāja.

Dušas telpā bija šauri, taču Kolpakovam paklanoties izbrīvēja vietu pie kabīnes. Drīz ienāca arī Gabajevs.

—  Nesteidzies! Noklausies manu ideju.

—   Parunāsim labāk ko jēdzīgu. Es pārtulkoju instrukciju, tagad to vajadzētu uzrakstīt ar mašīnu, pavairot un iesiet. Mašīnrakstītāja man ir padomā, bet, kas attiecas uz pavairojamo tehniku, uz to pie mums skatās stingri — tik vienkārši klāt nevar tikt.

—   Es aprunāšos vienā vietā. Vēl vajag pārfotografēt un novilkt bildes. Tas nebūs lēts prieks. Mašīnrakstītājai arī jāmaksā.

Kolpakovs drūmi klusēja. Viņš jau vairākkārt tika aizņēmies naudu no Gabegeva un beidzamo parādu bija atdevis burtiski šajās dienās. Un te atkal jauni izdevumi!

—  Ko tad lai iesāk?

Griša plaši atvēra muti, tverdams spēcīgās strūkliņas, skaļi izskaloja rīkli un izlaida varenu strūklu kā Leviatāns.

—  Savāksim no audzēkņiem pa desmitniekam — un beigta balle!

Kolpakovs gribēja iebilst, taču pārdomāja. Lai ko arī teiktu, taču organizatoriskajos jautājumos Griša bija specs. Bija taču spējis sadabūt literatūru, turklāt ne jau kaut kādus pa pusei analfabētiskus pārdrukājumus, bet nopietnas grāmatas ar attēliem. Turklāt savāktā nauda tiktu izlietota kopējai lietai…

—   Un vēl. — Gabajevs atkal skaļi izspļāva ūdeni. — Kotovu liek ārā no «Vārpas» — zāle ir pārslogota. Un viņam nav kur likties. Piezvani direktoram, lai ļauj palikt, tu taču mums esi priekšnieks…

Kolpakovs nobrīnījās — pirmo reizi Griša to bija pateicis bez ironijas.

—  Ja federācija nenolems aizliegt jebkuru pašdarbību, piezvanīšu.

Federācijas sēde sākās tieši četros. Pie lielā, apaļā galda konferenču zālē bija salasījušies Kolpakovs, Okladovs, Zimins, Gabajevs, Serebreņņikovs, Litinskis, Tai- rovs.

Pēdējais ienāca Kolodins kopā ar kalsnu cilvēku asiem sejas vaibstiem, kuru Kolpakovs uzreiz pazina.

—  Iepazīstieties — kapteinis Krilovs. Sporta komiteja uzskata par nepieciešamu ciešu sadarbību ar tiesiskās kārtības uzturēšanas iestādēm.

Šī frāze izraisīja jautrību un smieklus, pēc īsās iepazīšanās kņadas Kolodins lika priekšā akurātajam Zimi- nam rakstīt protokolu un ķērās pie pirmā jautājuma.

Gabajevs ziņoja par pašdarbības sekcijām. «Vārpā» trenējas divdesmit cilvēku, profesionāli tehniskajā skolā — divpadsmit. Vadītāji — Kotovs un Sļamins. Kotovs sen atpakaļ tika nodarbojies ar karatē, pie viņa bija sākuši trenēties cienājami federācijas biedri — Okladovs, Zimins, priekšsēdētāja vietnieks Kolpakovs, tas liecina par pietiekamu sagatavotību. Sļaminu neviens nepazīst, tāpēc spriest par viņa instruktora spējām nevar.

—  Atļaujiet papildināt! — Kapteinis Krilovs pacēla roku, kad Gabajevs bija apsēdies vietā. — Bez nosauktajām pilsētā darbojas vēl divas pašizveidotas sekcijas. Viena — gaļas kombināta sporta klubā, otra — speciāli šim nolūkam piemērotā dzīvojamās mājas pagrabā. Pēc namu pārvaldes rīkojuma tur nodarbības vada atvaļināts majors, desantnieks, tā teikt, darbs ar pusaudžiem dzīves vietā. Gaļas kombinātā vadītāja nav — jaunie strādnieki trenējas pēc kaut kādas pašmācības grāmatas. Divi jau guvuši traumas — izmežģīta delnas locītava un lauzts pirksts.

—  To es saprotu! — Tairovs bija sajūsmā. — Katrā sekcijā derētu pa milicim — tad ikviens jautājums būtu skaidrs.

Kolodins padauzīja ar zīmuli pa galdu, smaidi pazuda no sejām.

—  Kādi ir viedokļi?

—  Kotovs lai trenē, bet pārējiem jāaizliedz, — atskanēja Gabajeva balss. — Citādi tik daudz treneru savie- sīsies, ka mūs nemaz vairs nepazīs!

—  Kam tev vajag, lai pazīst? — Litinskis drūmi painteresējās. — Neesi jau nekāda kinozvaigzne! Domā labāk par darbu!

—  Nezinu, kā citi, taču es Kotova kā Skolotāja pārākumu nekad neesmu izjutis. Tolaik viņš zināja vairāk par mums, bet Sistēmas būtību neizprata. Un nemaz negribēja izprast. Arī sensejam vajadzīgā tikumiskā pamata viņa nav. Tikai kaila tehnika. Arī no tās tagad maz kas palicis pāri, manuprāt, viņš šos gadus ar karatē vispār nav nodarbojies, — teica Okladovs.

—  Tieši tā, nav nodarbojies, — Zimins viņu atbalstīja. — Es bieži viņu satiku, papļāpājām par šo un to, viņš teica, esot metis mieru šai nodarbei…

—  Tas nozīmē, ka jāaizliedz visiem! — noburkšķēja Okladovs, kurš necieta, ka gar viņa ideāliem grābstās ar netīrām rokām.

—  Tikai kā? — painteresējās Tairovs. — Uz kāda pamata? Piemēram, es savākšu sētas puišeļus džudo sekcijā — kurš man aizliegs? Vēl paldies pateiks.

Serebreņņikovs īgni sarauca pieri.

—  Karatē ir lietišķais sporta veids, cīņas māksla, to nedrīkst atstāt bez pastāvīgas uzraudzības.

— Jāiet viņus pārbaudīt. — Litinskis runāja klusi, toties skaidri un noteikti. — Ko kurš prot, uz ko kurš ir spējīgs. Un pēc tam jāizdara secinājumi.

—  Pareizi, — Kolpakovs piekrītoši pamāja. — Citādi saruna ir bezjēdzīga.

—  Vai ir vēl kādi priekšlikumi?

Kolodins pārlaida skatienu klātesošajiem.

—  Visi piekrīt. Labi. Raksti, Saša: reģistrēt instruktorus, kas māca karatē, pārbaudīt viņu kvalifikāciju, atlasīt tos, kuri, ņemot vērā fiziskās īpašības…

—  Fiziskās un morāli pedagoģiskās īpašības, — precizēja Serebreņņikovs, Krilovs un Litinskis viņu atbalstīja.

—  …ņemot vērā fiziskās un morāli pedagoģiskās īpašības, ir piemēroti jaunatnes trenēšanai; organizēt viņiem mācību treniņu nometnes, regulāras nodarbības meistarības celšanai. Ko vēl?

—  Kontrolēt viņu darbību.

—  Pareizi. Un vēl? Viss, ar pirmo punktu mēs būtu tikuši galā. Kādas problēmas būtu jārisina federācijai?

Piecēlās Krilovs.

—   Ņemot vērā jaunā sporta veida specifiku, rūpīgi jāatlasa kandidāti sekcijām. Mēs uzskatām, ka viņiem vajadzētu iesniegt raksturojumu, rekomendāciju no darbavietas vai mācību iestādes un būtu jānosaka pārbaudes laiks, kurā viņiem netiktu demonstrēti cīņas paņēmieni.

—  Nav ko izvērst birokrātiju! Iztiksim arī bez papīriem. Zālē cilvēks ir kā uz delnas! — iesaucās Gabajevs.

—  Taisnība, tas jau būtu par daudz, — viņam pievienojās Tairovs.

—  Mēs nevienam zīmes neprasām, lai gan arī nenodarbojamies ar bērnu spēlītēm. — Litinskis nolika uz galda iespaidīgās dūres.

—  Karatē nav parasts sporta veids, un visi klātesošie drīz vien par to pārliecināsies, — Krilovs palika pie sava. — Diemžēl milicijai galvaspilsētā un arī citviet ir jau nācies saskarties ar kroplīgām minēto nodarbību formām, kā arī parādībām, kuras nav raksturīgas citiem sporta viencīņas veidiem. Negribu patlaban runāt par to sīkāk, taču stingru treneru un kandidātu atlasi sekcijās nosaka pati dzīve. Starp citu, mūsu iestāde ir apkopojusi karatē attīstības pieredzi, un ministrijai ir nosūtīti materiāli, uz kuru pamata PSRS Sporta komitejai tiks likts priekšā veikt vienotu treneru atestāciju un sekciju dalībnieku personības izpēti. Kamēr vēl centralizēts lēmums nav pieņemts, mums jāiztiek pašiem ar savu varu.

—  Es piekrītu biedram kapteinim, — noteica Serebreņņikovs.

— Labs priekšlikums, tas neko sliktu nenodarīs, nāks tikai par labu, — Okladovs atbalstīja.

—  Balsosim.

Ar piecām balsīm pret četrām Krilova priekšlikums tika pieņemts.

—  Es varu izstrādāt speciālu anketu kandidāta personības izpētei, — negaidīti pieteicās Gabajevs.

Kolpakovu tāda aktivitāte izbrīnīja, taču Kolodins uztvēra to kā pašu par sevi saprotamu — viņš ticēja federācijas biedru ieinteresētībai un iniciatīvai, pat ja tas bija tāds slaists kā Griša.

Blīvā murskulī viņi izvēlās no Sporta nama. Atslābušā ķermeņa muskuļi tīkami smeldza, kā aizvien pēc treniņa slāpa, un Kolpakovs sapņaini domāja par karstu tēju ar medu — šādu greznību viņš atļāvās reti, parasti apmierinoties ar vārītu ūdeni. Taču šodien katrā ziņā ' sev to neliegs.

Vakars bija silts, apdullinoši smaržoja ceriņi, no parka puses uzvēdīja svaiga dvesma. Gājēju straume bija apsīkusi — pilsēta gatavojās doties pie miera. Kolpakovs sajuta neatlaidīgu skatienu un spēji pagriezās atpakaļ.

Uz spilgti krāsotā soliņa zem laternas, atspiedis rokas pret apdilušajiem kruķiem, sēdēja sirmais puisis un cieši viņā raudzījās. No augšas krītošā spokainā gaisma apspīdēja pieri, nosmailināja degunu, apņēma vaigu kaulus, atstādama ēnā acu dobumus un zodu, līdz ar to vērsdama seju līdzīgu mironim. Nevis seja, bet pēcnāves maska!

—  Pieneņgalva nāk šurp kā uz darbu, — Gabajevs konstatēja. — Ko viņš te meklē, kā tev šķiet?

—  Lai jau nāk, tā ir viņa darīšana.

Tomēr dvēseles dziļumos sakustējās pagaidām neapjausts nemiers, kas auga augumā, kad invalīds devās viņiem nopakaļ.

Viņš pārvietojās apbrīnojami ātri — kalsnais augums mētājās starp kruķiem kā šūpolēs, taktī viļņojās baltie mati. Akurāt kā pienene! Uzpūtīsi — aizies pa vējam. Kāpēc viņš izraisa nemieru?

Griša nogriezās šķērsielā, kruķi nemitējās klaudzināt aiz muguras.

Kolpakovs paātrināja gaitu, šķērsoja ielu, atskatījās vienreiz, otrreiz, apspiezdams vēlēšanos mesties skriešus. Kas notiek, velns lai parauj? Visvienkāršāk būtu apstāties un izpurināt no sekotāja, ko viņš īsti grib. Nē, tas nebļja visvienkāršāk. Tieši to Kolpakovs, izrādās, nespēja izdarīt.

Nonācis līdz pieturai, Kolpakovs ielēca aizbraucošā trolejbusā un pieplaka aizmugurējam logam. Invalīds apstājās un raudzījās nopakaļ; kad viņu skatieni sastapās, viņš šķībi pasmaidīja. Nicinošu pārākuma smaidu.

Kolpakovs miegā mētājās, vaidēja, uzmodināja māti, bet pēc tam vairs nevarēja iemigt, pa galvu maisījās nemierpilnas domas. No rīta viņš ar pūlēm piespieda sevi izpildīt parasto programmu, no darba piezvanīja Krilo- vam un palūdza satikties.

—  Lūk, izsauc uz tiesu. — Viņš pastiepa kapteinim pavēsti. — Tik ilgs laiks pagājis, man jau bija piemirsies.

—  Patiešām savādi. Šādas lietas parasti izmeklē mēneša laikā. — Krilovs pagrozīja rokās dokumentu. — Es toreiz tikai savācu sākotnējos materiālus un nodevu izmeklēšanas nodaļai, tā ka neko sīkāk nezinu. Varbūt tam puisim vilkās līdzi daudz citu grēku, kamēr visu noskaidroja… Tā mēdz notikt.

—   Sakiet… — Kolpakovs centās runāt vienaldzīgi. — Vai var gadīties, ka pēc daudziem gadiem atklājas aizmirsta lieta?

—  Var gadīties. — Krilovs uzmeta asu skatienu.

—  Pirms četriem gadiem «Teksasas štatā»… nu, Zaļajā parkā, notika kautiņš. Varbūt kāds tika ievainots… Vai to var uzzināt?

Kapteinis, neteicis ne vārda, izgāja. Kolpakovs pūlējās koncentrēties, pastiprināti elpoja ar vēdera lejasdaļu, taču tas neko daudz nelīdzēja. Kad kabineta saimnieks atgriezās, Kolpakovs ar skatienu ieurbās neizdibināmajā sejā, un tās sekundes, kuras Krilovam bija vajadzīgas, lai apsēstos savā vietā, šķita viņam pašas mokošākās viņa mūžā.

—  Mums tāds fakts nav reģistrēts.

—  Uh… Paldies dievam!

—   Tiesa, dažkārt cietušie nevēršas milicijā un arī ārstiem neatklāj traumas īsto iemeslu. Nokritu pa kāpnēm, un viss. Bet kāpēc jūs par to interesējaties?

—  Tāpat vien… Dzirdēju šādas tādas baumas… Blēņas vien. Patiesībā es gribēju uzzināt, vai man jāiet uz tiesu. Es taču visu izstāstīju.

—  Liecība jāsniedz tiesā. Redziet — pavēstē ir rakstīts: ierašanās obligāta.

Acīmredzot kapteinis nodomāja, ka pār Kolpakova seju pārlaidušos rūpju ēnu izraisījusi viņa pēdējā frāze, tāpēc mierinoši piebilda:

—  Neuztraucieties, tā ir vienkārša procedūra, kas neaizņems daudz laika un nesagādās nepatīkamas izjūtas.

Taču viņš kļūdījās.

Līdz pavēstē noteiktajam laikam bija atlikušas pusotras stundas. Iet atpakaļ uz institūtu nebija jēgas, un Kolpakovs nogriezās uz upes pusi. Pūta vējš, cilvēku krastmalā bija maz, večuks brezenta vējjakā, pārliecies pār krizuļotajām čuguna margām, aizrautīgi vilka makšķeres auklu. Beidzamajā brīdī loms norāvās.

Kolpakovs gāja tālāk, aiz muguras saklausīdams neveiksmīgā makšķernieka lamas. No šašliku pārdotavas plūda smaržīgi dūmi, taču ēst viņam negribējās. Uz soliņa sēdēja cilvēks; piegājis tuvāk, Kolpakovs pazina Rogovu.

Neskaitot paviršo tikšanos restorānā, viņš sen nebija redzējis kādreizējo čempionu un zināja par viņu vienīgi no pilsētā klīstošajām valodām. Ka Rogovs pamatīgi ņemot uz krūts un tas bijis vai nu iemesls, vai sekas sievas daudzajiem sānsoļiem, ka laulības šķiršanas procesā skaistule Stella nocēlusi viņam gan švītīgi izgreznoto volgu, gan plašo dzīvokli pilsētas centrā, gan visu pārējo, bet medaļas, kausus un balvas viņš pārdevis pats, ka viņš ārstējies no alkoholisma un gandrīz nemaz vairs nedzird.

—  Labdien, Genādij Ivanovič!

Rogovs pacēla galvu, ieskatījās.

— Vai tas esi tu, vārdabrāl? Tu stāvi pret gaismu, nevaru saskatīt.

Seja viņam uzblīdusi, skaidri bija redzamas senās rētas un lūzumu pēdas.

Kolpakovs apsēdās uz soliņa.

—  Kā klājas, Genādij Ivanovič?

— Jā, tādas tās lietas… Lasīju par tevi avīzēs, un vispār esi kļuvis slavens… Apsēdies labāk otrā pusē, kreisā auss man tāda pašvaka.

Kolpakovs pārsēdās.

— Atceros, tu neprāti iesist pa seju, žēloji… Tagad laikam būsi iemācījies?

Genādijs nenoteikti paraustīja plecus. Jautājums viņam šķita netīkams.

—  Iemācīties ir viegli… Atradināties — grūti.

—  Ko jūs šeit darāt? — Kolpakovs neviļus ierunājās skaļāk.

—  Nekliedz, ar šo ausi es dzirdu normāli. Gaidu vienu… Itin kā savu priekšnieku.

—  Miljonāru Tofiku?

—  Visi visu zina. Daudzi nosoda. Bet par ko? Viņam ir personiskais šoferis, sekretārs, referents. Un es kaut kas uz to modi. Tev, redzu, arī nav pa prātam. Ko lai saka? Katrs dara to, ko prot. Varbūt viņš ir sūdabrālis… Tikai — cik daudz krietnu puišu mani savulaik cienāja ar konjaku un šņabi, reizēm ne atkauties nevarēju. Bet Tofiks iekārtoja ārstēties, pēc tam sagādāja deficītu mantu — esperals, esi dzirdējis? — Rogovs uzsita sev pa dibenu. — Bez tā — vakars uz ezera. Tā ka es cilvēkam esmu pateicīgs, aizsargāju viņu no visādiem salašņām. Man nav grūti, viņam nāk par labu. Vairāk neko neprotu. Skolā, pats saproti, toreiz es vēl dzīvoju kopā ar jums… Pēcāk institūtā gulēju uz lauriem. Kāda no tā jēga? Pat diploms kaut kur nomētājies. Varbūt patiešām palicis pie Stellas, bet kāda starpība — es pie viņas tik un tā neiešu. Viņa dzīvojot ar to gardeguni frizieri, neesi dzirdējis?

Kolpakovs nomākti papurināja galvu. Viņam gribējās drīzāk tikt projām, un viņš drudžaini meklēja iemeslu, lai pārtrauktu mokošo sarunu.

—  Bet tas jūsu karatē bleķis vien ir! Es gan ķieģeli pārsitīšu, gan dēli, ja vien būs spēks!

Rogovs izstiepa rokas sev priekšā, savilka milzīgas dūres ar deformētām locītavām. Genādijs paguva ievērot, ka varenie pirksti drebēja.

— Tikai spēka kļūst mazāk, vārdabrāl, lūk, kas biedē. Un ja nu viss atkarīgs no spēka, bet tā nav — ko tad?

No šašliku tirgotavas puses atskanēja griezīgs svilpiens. Rogovs pierāvās augšā no sola un klupdams krizdams smagi aizskrēja, ar neveikliem roku vēzieniem turēdamies līdzsvarā.

Kolpakovs arī pielēca kājās, neizpratnē noskatījās, kā bijušais čempions šķērsoja bulvāri un ietraucās pa banketa zāles durvīm, kā pēc dažām minūtēm iznāca un soļoja atpakaļ, smaidot šūpodams galvu un smagi elsodams.

— Gatavais āksts! Šiem beigušies sērkociņi, tāpēc mani saucis.

—  Ar svilpienu?

—  Mums ir tāda noruna. Ja kas gadās — svilpiens, un esmu klāt kā nagla. Svilpienu es labi dzirdu.

Rogovs stāvēja puspagriezienā, smagi elpoja, slaucīdams ne pirmā svaiguma kabatlakatā nosvīdušo seju.

— Vai tad viesmīļiem nebija sērkociņu?

— Var jau būt, ka bija. Varbūt gribēja izrādīties, sak, pats Rogovs skrien uz manu svilpienu. Dulburis!

Viņš nebija apvainojies, tikai īgns, kā cilvēks, kurš velti veicis neapgrūtinošu darbu.

—  Man jāiet, Genādij Ivanovič.

—  Skaidra lieta. Ar mani tagad garās sarunās neielaižas. Ej vien, vārdabrāl!

Rogovs kārtīgi paspieda Kolpakova roku, rādīdams, ka spēka kaulos vēl gana.

—  Tikai, rau, ko, vārdabrāl… Nestāsti riņķī un apkārt, ka Rogovs skrien uz svilpienu kā šunelis. Jau tā gana melš katrs, kam nav slinkums. Sarunāts?

Kolpakovs ātri gāja projām, mugurā juzdams bijušā čempiona skumīgo skatienu un baidīdamies, ka viņš nepasauc atpakaļ. Taču Rogovs klusēdams noraudzījās viņam pakaļ.

Oma bija neglābjami sabojāta.

No kurienes spožajam čempionam šī suniskā padevība liktenim? Un muļķīgā atruna — neko citu es neprotu. Litinskis arī bija čempions, arī viņam bokss bija visa dzīve, taču tagad viņš bija nopelniem bagāts treneris, pilsētā cienīts cilvēks. Iztēloties viņu kāda darboņa pakalpiņa lomā bija pilnīgi neiespējami! Kas bija noticis ar Rogovu? Alkohola izraisīta personības degradācija, ko vēl pastiprināja galvas traumas? Cik reižu viņš bija gulējis nokautā? Un tāpat saņēmis smagus sitienus? Arī Litinskis bija visu to piedzīvojis, tomēr nekad nebija nodevies dzeršanai. Un nekad nebija paļāvies vienīgi uz spēku…

Kabatā čaukstēja pavēste, un jau tā nervozo noskaņojumu vēl nemierīgāku darīja nejaušā un liekā tikšanās.

Kolpakovs uzmeklēja nomaļu soliņu, apsēdās, koncentrēja uzmanību kādā punktā uz asfalta un ķērās pie parastās pašiedvesmas formulas…

Tiesā oda pēc grīdas vaska, arhīva putekļiem, veciem papīriem un cilvēku bēdām. Liecinieku telpā savu kārtu gaidīja kādi piecpadsmit cilvēki, pusbalsī apspriezdami kriminālo un civilo lietu peripetijas.

—  …Žogs aizvien bijis tajā vietā, pēc remonta viņi pār- raka stabus, bet nejau divus metrus, es taču neiešu melot…

—  …Pati vainīga, staigāja apkārt ar ko pagadās, pat mājās veda, un te nu ir rezultāts…

—  …Ja labi uzvedīsies, izlaidis pirms termiņa, bet par māžošanos piemetis vēl savu tiesu.

—  …Divdesmit gadu dzīvojām kā savi cilvēki, vai tādiem likšu papīru parakstīt…

—  Lai kāds arī būtu — slikts, dulns, pļēgurs —, vai tad var cirst roku? Tā tikai pagāni zagļiem šņāpa nost līdz elkonim, līdz plecam, bet vai mums tāds likums ir?

Padzīvojusi krunkaina sieviete laucinieciski apsietā lakatiņā notrausa asaras.

—  Nosēdēs savu laiku, nāks pie prāta, bet kur lai bez rokas liekas? Jauna tak nepieaugs!

Viņā neviens neklausījās, katram bya savas raizes.

—  Lieciniece Pinkina tiek aicināta trešajā zālē, — no iekšējo sakaru skaļruņa atskanēja sievietes balss.

—  Tūdaļ pajautāšu — vai ir tāds likums, kas ļautu cirst nost rokas?

Viņa sakārtoja lakatiņu un sāniski iespraucās pa augstajām pulētajām durvīm.

Pinkina… Un trešā zāle… Kolpakovs ielūkojās pavēstē. Viss sakrīt. Droši vien māte… Sanervozējusies vai ar putniņiem, bet varbūt no kreņķiem muldēja visādas blēņas.

Un atkal uzmācās nelāga priekšnojauta, zem lāpstiņas jautās saspringums, viņš atslābinājās, ņēmās elpot ar vēdera lejasdaļu un, sevī iegrimis, sēdēja, līdz skaļrunis nosauca viņa uzvārdu.

Un atkal priekšnojauta nebija vīlusi. Automātiski atbildēdams uz jautājumiem par vecumu, ģimenes stāvokli, dzīvesvietu un darbu, parakstīdamies, stāstīdams par sen piemirstā vakara notikumiem, Kolpakovs kā apmāts redzēja vienīgi aiz masīvās koka barjeras čokurā savilkušos cilvēciņu, kuru nekad mūžā nebūtu pazinis uz ielas, jo viņam bija cits matu griezums, cita balss, bet galvenais — viņš pats izskatījās pavisam citāds, nožēlojams, krunkainu seju, apjomā mazāks, jo žaketes labā piedurkne, tukša un plakana, bija ar lielu spraužamada- tu uzsprausta padusē.

Šausmas, kas pārņēma Kolpakovu, ieraugot puisi, ko viņš bija sakropļojis, izraisīja nelabumu un reiboni, viņš nosvīda, valoda kļuva aprauta un stostīga, viņš ar pūlēm izmocīja vārdus, pilnīgi aizmirsis par paškontroles nepieciešamību.

—  Neuztraucieties, lieciniek. — Tiesnesis pamāja, un glīta meitene — sekretāre — pienesa Kolpakovam glāzi ar ūdeni.

Rūpju izrādīšana izbrīnīja, jo viņš jutās kā noziedznieks un gaidīja, ka teju, teju viņam tiks uzlikti roku- dzelži.

Padzēries Kolpakovs atvilka elpu, nedaudz atjēdzās un ieslēdza nomierināšanās mehānismu. Kaut gan ar pūlēm, tomēr izdevās aizdabūt sevi līdz normai, viņš pabeidza liecināt un, lai novērstu domas, sāka apskatīt gandrīz tukšo zāli, izvairīdamies uzlūkot apsūdzēto solu.

—  Kādi jautājumi ir lieciniekam?

Labsirdīgajam resnītim prokuroram nekas nebija jautājams, turpretī advokāts — jauns, uzsvērti korekti un vecmodīgi tērpies cilvēks — pavērsa pret Kolpakovu rādītājpirkstu.

—   Jūs esat sportists, karatē treneris, par to rakstīja avīzēs, jūs esat spēcīgāks par apsūdzēto… — Pirksts novilka gaisā pusloku un atkal norādoši apstājās pie Kolpakova. — Kāpēc jūs neizvēlējāties tādu aizturēšanas veidu, kas nebūtu saistīts ar miesas bojājumu nodarīšanu?

Kolpakovs atcerējās, ka, veicis bloku, bija nodomājis — viss, lieta darīta, taču pretinieku pieklājas piebeigt, un viņš nebija spējis apstāties… Vai arī nebija gribējis?

—  Redziet, — viņš izšļupstēja. — Viss notika ļoti ātri… Un vēl nazis…

—  Bet jūs esat speciāli mācīts, jums piemīt apskaužama aukstasinība un lieliska reakcija — arī tas tika rakstīts —, bet mans aizstāvamais bija iereibis un diez vai nopietni jūs apdraudēja un spēja iebiedēt!

—  Pareizi! Kāpēc kropļot? — iekliedzās Pinkina, un tiesnesis izteica viņai aizrādījumu, taču viņa nerimās. — Nav tāda likuma, kas ļautu lauzt nost rokas!

—  Sakiet, vai jūs varējāt citādā veidā atbruņot apsūdzēto? — advokāts turpināja. — Būtiski nekaitējot?

—  Būtu iegāzis pa zobiem, un beigta balle! — apsūdzētais caur zobiem novilka, naidīgu skatienu urbdamies Kolpakovā. — Es knapi turējos kājās!

Tiesnesis ar atslēgu saišķi paklaudzināja pa galdu.

—  Nezinu… Tagad visu apspriest ir viens, bet toreiz…

—  Vai apsūdzētajam ir jautājumi?

—  Kas tur ko jautāt? Nu labi, esmu vainīgs, pats gāju virsū ar nazi, bet slimnīcā? Tas bārdainais lopu dakteris tīšām visu salaida dēlī, par bandītu apsaukāja, solīja zemē iedzīt… Žēl, ka viņa šeit nav, būtu gribējies šo to pajautāt. Bet velns ar viņu, roku visviens atpakaļ nedabūšu!

—  Lai abi maksā ragā par invaliditāti! — Pinkina sašutusi pielēca kājās, un tiesnesis atkal paklaudzināja pa galdu.

Pēc tam uzstājās prokurors. Viņš runāja par huligānisma briesmām, pilsoņa pienākumu, par ikviena cilvēka tiesībām dot pretsparu noziedzīgai rīcībai un nobeidza ar to, ka, aizstāvoties pret bruņotu noziedznieku, Kolpakovam bija tiesības nodarīt viņam kaitējumu, turklāt rokas traumatisko amputāciju tika izraisījuši medicīniskas dabas sarežģījumi un tādu iznākumu Kolpakovs nevarēja paredzēt.

Loģiskie un pareizie prokurora secinājumi Kolpakovu nenomierināja — viņš zināja, ka būtu varējis pielietot ikvienu no desmit mazāk nežēlīgiem paņēmieniem un Pinkina roka būtu palikusi savā vietā.

Viņš negaidīja sprieduma pasludināšanu un, izejot no zāles, juta mugurā dedzinošu skatienu.

Gaitenī Kolpakovs noslīga uz cietā koka sola. Rokas un kājas drebēja, tā pēc apdullinošā sitiena bija drebējusi Garandina galva.

Viņš manīja, kā lūstot izliecas, brakšķ kauli, ar troksni — kā maisa drēbe — tiek sarautas saites, kā izgrie- žas locītavas, un gandrīz reāli sajuta rokās atrauto ekstremitāti. Viņam sametās nelabi, un viņš steigšus izskrēja uz ielas.

Kā tad tā… Viņš taču nebija nekāds necilvēks vai ļaundaris, māte viņam bija mācījusi būt labsirdīgam, viņš nemocīja dzīvniekus, nekad nedarīja pāri vājākajiem, nespēja sist pa seju, nevienam nekaitēja… Vai tiešām tikai tāpēc, ka nespēja?

Biedri viņu ieredzēja, skolotāji izturējās labi, pasniedzēji institūtā cienīja. Par viņu labās domās ir mātes kolēģi, kaimiņi, kopējie paziņas. Kurš ticēs, ka viņš spējis ar vieglu roku joka pēc izpostīt dzīvi gluži svešam cilvēkam? Viņš arī pats nebūtu ticējis. Nebūtu ticējis?

Kolpakovs ieklausījās sevī.

Pirms gadiem pieciem — droši vien. Taču vēlāk… Gon- čarovam taisnība — viņš tiešām bija pārvērties. Tagad doma, ka pretinieks jāpiebeidz, par katru cenu jāpadara nekaitīgs, neizraisa iekšēju pretestību, gluži otrādi — liekas gudra un pareiza, jo iemieso galveno karatē principu. Un sakropļotais Pinkins ir viņa jaunā pasaules uzskata rezultāts. Reālajā dzīvē ideja nešķiet tik pievilcīga kā Sistēmas postulātos… 1

Šis skatiens — sakropļota cilvēka bezpalīdzīgais, naid- pilnais skatiens… Tāds pats kā invalīdam ar kruķiem fizkultūriešu namā…

Kolpakovam izspiedās auksti sviedri. Vai tiešām Pie- neņgalva bija viņa nakts murgu iemiesojums? Seno bažu auglis, iemesls dziļi slēptajai vainas apziņai, kas nedeva miera vairākus gadus pēc viņu nelaimīgā pēdējā reida «Teksasas štatā»? Dzeltens krekliņš ar lielu ciparu 7 uz muguras… Spēcīgs, veikls puisis… Kādā krāsā bija viņa mati? Belziens ar papēdi pa muguru maķenīt virs jostasvietas… Kas Pieneņgalvai varētu būt par vainu?

Kolpakovs atcerējās, kā viņš bija gāzelējies starp kruķiem, vilkdams pa zemi kājas. Mugurkaula trauma?! Nē, nevar būt, sagadīšanās… Un Pinkins? Pinkins ir noziedznieks, viņam bija nazis, un, bijis tu mazāk veikls, šņikt — un zarnas būtu laukā! Tad tava māte tagad raudātu tiesas zālē! Ne velti prokurors bija teicis: «…aizstāvoties bija tiesības nodarīt kaitējumu…»

Taču prokurors nezina, ka viss bija beidzies, kad tu bloķēji roku, to nezina neviens, vienīgi tu. Kāpēc tu neapstājies? Kālab sevi mānīt?

Vienrocis Pinkins, Pieneņgalva ar traumēto mugurkaulu, mirušais Ivans Fomičs, ko visi uzskata par tavu upuri, un jāteic, ka tu ar savu notikumus apsteidzošo skatienu redzēji pilnīgā, apoplektiski sarkanā prorektora infarkta iespējamību… Vai nav par daudz labsirdīgam un visā visumā kārtīgam jaunam cilvēkam?! Ko teiks māte? Ko teiks citi cilvēki?

Pirmo reizi mūžā Kolpakovs bija tuvu ģībonim. Un neko nevarēja sev padarīt. Viņš pat nedomāja, ka kaut kas būtu darāms, jo viss saistībā ar Sistēmu šķita briesmīgs un atbaidošs.

Karatē instruktoru reģistrācijas dati pārsteidza federācijas biedrus — uz šādu amatu pretendēja piecpadsmit cilvēki. Kaktu pašmācības līdzekļus apguvušie, šādas tādas zināšanas sagrābstījušies, steigā pārkvalificējušies cīkstoņi, bokseri vai vienkārši aši, sportiski zēni ar augstu kājas vēzienu un smagu dūri.

Viņi visi uzskatīja, ka ir apguvuši jauno sporta veidu pietiekami, lai varētu trenēt citus. Tomēr kvalifikācijas nodarbības parādīja gluži ko citu — zemu bāzes tehnikas līmeni, absolūtu treniņa metodikas nezināšanu, dažiem pat nepietiekamu fizisko sagatavotību. Parastie pārsteidzīguma un pašpārliecinātības augļi.

Radās jautājums — ko ar viņiem iesākt? Gabajevs, bīdamies zaudēt īpašo stāvokli un tāpēc iebilzdams pret instruktoru skaita palielināšanu, ieteica par treneri atļaut strādāt vienīgi Kotovam, kurš tiešām atstāja labāku iespaidu nekā citi.

— Pārējos triekt pie visiem velniem! — viņš spēra laukā savā ierastajā tiešumā, taču konkrētu rīcību nepiedāvāja.

Starp citu, ikvienam no jaunizceptajiem «instruktoriem» bija uzticamu neofītu grupa, un viņi nebūt negra- sījās pārtraukt nodarbības, lai ko federācija nolemtu. No otras puses, federācija nesaskatīja reālas iespējas slēgt pašdarbības sekcijas.

Tāpēc tika pieņemts kompromisa lēmums — nodrošināt, lai tiktu kontrolēta reģistrēto sekciju darbība un to vadītlgu meistarības celšana.

«Senseji» neiebilda, tiesa, Kotovs ar greizu smaidiņu kuluāros izmeta, sak, izskolbju šos sev par nelaimi. Nu grib mani mācīt!

To pašu domu, tikai maigākā formā viņš atkārtoja arī saviem bijušajiem skolniekiem, konfidenciāli paziņodams, ka visus šos gadus nav stāvējis uz vietas, patlaban veiksmīgi strādā «kontaktā», tāpēc neklātos bāzt viņu vienā maisā ar pārējiem.

—  Kontakta karatē ir aizliegts, — atbildēja Kolpakovs, skaidri likdams noprast, ka netaisās Kotova kādreizējos nopelnus attiecināt uz tagadni.

Gabajevs izturējās pret viņu ar cieņu un, pasaucis sāņus, ilgi par kaut ko runāja, šaudīdams uz visām pusēm acis — melnas kā olīvas.

Pēc kāda laika Kolpakovs, pēc treniņa iegājis zālē, ieraudzīja miera stājā sastingušā Gabajeva muguru un izdzirda dobju sitienu troksni — Kulakovs vienmērīgi un metodiski — kā maisu ar zāģu skaidām — dauzīja viņa krūtis un vēderu.

Tad viņi apmainījās lomām, bārdainis sasprindzinā- jās, bet Grigorijs vairākas reizes ietriepa viņam ar dūri tā, ka kimono saules pinuma vietā palika manāms bur- zījums.

—  Prātu esat izkūkojuši, vai?

—  Ļoti noderīga padarīšana, Gena. Pirmkārt, trenē gribasspēku, māca paciest sāpes, izturēt sitienus. Otrkārt, atraisa rokas reālā cīņā — ja sitiens nav sevišķi bīstams, to var uztvert ar korpusu un pāriet pretuzbrukumā, netērējot laiku aizsardzībai.

— Kādā «reālā» cīņā? Kur tu esi sataisījies karot? Vai nezini, ka noteikumi nepieļauj īstus sitienus?

—  Tas nav noteikumu, bet sevis dēļ. Arī puišiem treniņos iemācīšu, gan noderēs. Nekā briesmīga tur nav, skaties!

Viņš deva partnerim zīmi sagatavoties un spēcīgi iesita. Kolpdkovam sarāvās vēdera muskuļi.

—  Vai ar galvu pret sienu triekt nemēģināji? Tā tik vēl trūka, lai cits citu kropļotu!

— Nesatraucies, šef, viss būs štokos. Treniņu metodika iesaka ņemt vērā individuālās īpašības. Vovam nekas nenotiks, un man arī ne, mēs neesam nekādi vārguļi.

Viņš no visa spēka sāka sist sev pa krūtīm, krūšu kurvis ierībējās kā bungas.

—  Tā mēdz darīt gorillas. Vai orangutāni, — Kolpakovs iedzēla, taču Grišam bija bieza āda.

—  Redzi nu, šef, daba pati pasaka priekšā… Starp citu, gandrīz visās jaunajās grupās praktizē kontaktu. Un nekas!

—   Tu mani pārsteidz. Ar noteikumu pārkāpumiem jācīnās, nevis tie jāpārņem. Vari būt drošs — mēs piespiedīsim visus trenēties kā pieklājas.

—  Piekrītu, šef, piekrītu. Tikai tas būs grūti.

Izrādījās, ka Gabajevam ir taisnība. Pašdarbības sekciju vadītāji neizrādīja entuziasmu par federācijas rūpēm. Izplatīti diletantu maldi — viņi uzskata, ka visu zina un prot, tātad — mācīties nav nekādas vajadzības.

Kotovs atklāti atteicās apmeklēt meistarības celšanas nodarbības, pārējie izvairījās no tiešām demonstrācijām, taču trenējās negribīgi, ar manāmu izlutinātu čempionu kūtrumu. Rezultāti bija atbilstoši.

Federācija nolēma pārbaudīt viņu vadīto grupu līmeni, šādā nolūkā ārpilsētas sporta bāzē tika organizēta divu dienu nometne. Kā jau varēja gaidīt, tās rezultāti bija bēdīgi. Pašās beigās starp sekcijām iedegās strīds par dažādu skolu priekšrocībām un «senseju» vērtīgākajām īpašībām, kas izvērtās pamatīgā kautiņā ar izmežģījumiem, saišu pārrāvumiem un lūzumiem.

Kolodins saķēra galvu, Stukalovs kliedza par sliktu audzināšanas darbu, nepietiekamu kontroli pār sekcijām, nepareizu sportistu izvēli. Piepildījās viņa drūmais paredzējums — karatē bija kļuvis nevadāms.

Tieši tajā laikā Vissavienības federācija izziņoja treneru atestāciju valsts mērogā. Vietējo federāciju sūtņiem vajadzēja piedalīties mācību treniņnometnēs galvaspilsētā, nokārtot eksāmenus, pēc kuriem viņiem tika piešķirta karatē trenera-instruktora kvalifikācija. Personām bez šādas kvalifikācijas kādu trenēt bija kategoriski aizliegts.

Okladovs nevarēja braukt — nebija kas viņu aizstāj darbā, turklāt tuvojās sesija — viņš mācījās tehnoloģiskā institūta vakara nodaļā. Nikolajs slimīgi pārdzīvoja neveiksmi un lūdza, lai Kolpakovs atved sīkus konspektus.

Arī Zimins neposās ceļā; lai gan viņš atrunājās ar nepieciešamību pabeigt darbu pie plānotās tēmas, iemesls bija cits.

—  Atklāti sakot, negribas, — viņš skaidroja Kolpakovam. — Es jūtu, ka kaut kas iet šreijā.

—  Ko tu ar to gribi teikt?

Zimins atmeta ar roku.

— Neveselīga ažiotāža, lūgumi, zvani, nemākulīgi sen- seji, kautiņi… Tas viss tik maz atgādina to, par ko mēs tikām sapņojuši. Trenēšos tavā sekcijā. Vai ņemsi?

Kolpakovs skumji plamāja. Neizveidojusies brālība pajuka pilnīgi un galīgi.

Viņi aizbrauca divatā ar Gabajevu. Arī Petja Kotovs brauca, tikai uz savu roku — pilsētas federācija viņam kā nepietiekami sagatavotam nedeva rekomendāciju.

Arī Gabajevam, pašam par brīnumu, viss nemaz negāja tik gludi — Serebreņņikovs pajautāja, kāpēc viņš tik bieži maina darbavietas un vēl līdz šim ir bez īstas profesijas, kapteinis Krilovs viņam pievienojās, sakot, ka trenerim ar fizisko spēku un tehniku vien nepietiek, vajadzīga arīTioteikta dzīves pozīcija.

Grišam nācās pasvīst, pažēloties par nenokārtoto sadzīvi un sarežģījumiem mācībās, bezmaz vai apzvērēt, ka nākamgad pabeigs institūtu un sāks strādāt specialitātē. Viņš no tiesas satraucās un atviegloti uzelpoja, kad nobalsoja «par», un, tā kā Grišam parasti par visu bija nospļauties, Kolpakovs saprata, ka viņam ļoti vajag iegūt trenera apliecību. Un ne tikai godkārības dēļ, acīmredzot ar šo faktu viņš saistīja tālejošus plānus. Griša prata paraudzīties nākotnē un racionālismā laikam gan pārspēja ikvienu.

Uz mācību treniņnometni sabrauca vairāk nekā simt cilvēku no visām valsts malām. Nostādīti stingrās līnijās, ģērbušies vienādos kimono un izpildot vienus un tos pašus vingrinājumus, viņi veidoja viendabīgu masu, taču ārpus zāles ieguva individualitāti un nepavisam nelīdzinājās cits citam. Droši, sportiski puiši, kas izturējās brīvi un zināja, ko grib, pragmatiķi kā Gabajevs, karatē entuziasti ar skaidru skatienu un fanātisku mirdzumu acīs. Jāteic gan, ka pēdējo bija visai maz.

Sapulcējušos uzrunāja Vissavienības federācijas priekšsēdētājs — enerģisks cilvēks ar skarbu seju un romantisku, uz priekšu aicinošu uzvārdu. Viņš karatē attīstībai paredzēja spožas perspektīvas un aicināja cītīgi mācīties, jo ikviens no klātesošajiem kļūs par jaunā sporta veida aktīvu propagandētāju savā pilsētā.

Veselu mēnesi viņi klausījās lekcijas, trenējās, praktizējās pirmās medicīniskās palīdzības sniegšanā, kārtoja ieskaites un grūto gala eksāmenu. Kotovs izlaida nodarbības, pārkāpa disciplīnu un tika atskaitīts nometnes vidū, bet viņi veiksmīgi izturēja visus pārbaudījumus un atgriezās kā uzvarētāji.

Gabajevs bieži vilka ārā jauno apliecību, vēra vaļā, uzmanīgi — it kā redzētu pirmo reizi — lasīja un svētlaimīgi smaidīja.

—  Padomā tikai, Gena, mēs esam divi! Divi vien visā lielajā pilsētā!

—  Un kas par to?

— Kā — kas? Iedomājies, cik mums ir profesoru, rakstnieku, nopelniem bagāto aktieru? Divdesmit, desmit, pieci! Bet mēs esam tikai divi! Vai saproti?

Kolpakovs, sevī iegrimis, smaidīja — viņa domas aizņēma Ļena.

—  Tu tātad būtu svarīgāks par profesoru?

—  Kāpēc svarīgāks? Ne jau svarīgāks, bet… Kā lai labāk tev pasaka? Lielāks deficīts!

Kolpakovs sāka smieties.

—  Tu gan laid, Griša! Tad jau tevi jātur zem letes un vajadzīgiem cilvēkiem jāizsniedz pa gabaliņam… Vai jāiznomā… Tad ta sasmīdināji!

—  Tu velti uzjautrinies. — Gabajevs saknieba lūpas. Parasti viņš neapvainojās, bet šoreiz jutās aizskarts. — Tu vēl neesi sapratis to, ko es. Nekas, drīz sapratīsi.

Kolpakovs nespēja nomierināties līdz pat brīdim, kad lidmašīna sāka laisties lejā. Kamēr tā brauca pa skrejceļu, viņš saspringti raudzījās logā un lidostā saspringti pārlūkoja desmitiem smaidošu seju. Nekā, Ļena viņu negaidīja.

Kad pret vakaru viņš to atrada, viņa paskaidroja, ka neesot saņēmusi telegrammu. Paskaidrojums bija ticams, taču nepārliecināja. Un, lai gan meitene priecājās par viņa pārbraukšanu, viņu pārņēmušais saspringums nepārgāja.

«Jātiek skaidrībā,» Genādijs drūmi nodomāja, lai gan savu noskaņojumu nekādi neizrādīja — jokoja, smējās, stāstīja anekdotes. «Laiks ielikt meiteni rāmjos. Bet tam ir tikai viens paņēmiens. Nu ko, tas brīdis ir pienācis…»

—  Tu neesi greizsirdīgs, Kolpakov? — Ļena itin kā lasīja viņa Jomas. — Uzmini, ar ko es gāju uz kino, pie kā biju ciemos? — Un nebēdnīgi paskaidroja: — Tas ir vīrietis.

—  Skaidrs, ne jau sieviete, — nesatricināmi noteica Kolpakovs. Ja arī viņš attiecībā uz Ļenu nevaldīja pār savām emocijām, tad vismaz lieliski prata tās slēpt. — Konkrēti kādu baidos nosaukt. Pilsētā ir tik daudz vīriešu!

—  Muļķis! — Ļena savilka lūpiņas. Reizēm viņai patika tēlot mazu, kaprīzu meitenīti. Dažkārt tas Kolpakovu aizkustināja, dažkārt kaitināja. — Ar Pieneņ- galvuļ

Kolpakovs apstulba. Pēc tiesas viņš intuitīvi — kā ievainots zvērs mēdz uzmeklēt dziedinošas zālītes — bija aizklīdis līdz Ļenai, viņa ātri un lietišķi atbrīvoja no stresa, nomierināja, apmīļoja un pārliecināja, ka visas šīs šaubas un bažas nav ne plika graša vērtas, jo Pinkins ir bandīts, sabiedrībai ir pat labāk, ka viņam tagad nav rokas, — nebūs vairs tik bīstams, Kolpakovs ir drosminieks un brašulis, rīkojās pareizi un par ārstu kļūdām nevar atbildēt. Invalīdam uz kruķiem nav ar viņu nekāda sakara — viņš nebūtu gaidījis tik ilgus gadus, taču, lai Genādijs neuztrauktos, viņa pati noskaidros, kāpēc viņš iet uz fizkultūriešu namu.

Un patiesi, atnākusi uz treniņa beigām, Ļena iepazinās ar Pieneņgalvu, aprunājās par neitrāliem tematiem, pēc tam par sportu, par karatē sekciju, par treneriem un personiski par Kolpakovu.

Pieneņgalva sākumā kautrējās, tad iejutās, uzturēja sarunu, taču ne par ko tādu, kas varētu satraukt Kolpakovu, neieminējās.

Pēc dažām dienām Ļena atkal atnāca uz fizkultūriešu namu, un tagad viņi pļāpāja jau daudz brīvāk un pat nedaudz pastaigāja pa ielu un pasēdēja skvērā. Ļena pastāstīja, ka viens viņas paziņa trenējies futbolā, bet mača laikā guvis smagu traumu, un tagad viņa nevar ciest šo sporta veidu, turpretī karatē pievelk ar nepa- rastumu, vīrišķību un cēlumu.

Skartais temats neizraisīja Pieneņgalvai nekādas emocijas, un Ļena droši pārliecinājās, ka Kolpakova bažas ir nepamatotas. Viņa centās pārliecināt arī Genādiju, visā visumā viņai tas izdevās, lai gan lielāku gandarījumu viņam sagādāja Ļenas izturēšanās, neviltotā vēlēšanās palīdzēt, atbrīvot no vainas apziņas.

Atklāti sakot, Kolpakovs nebija domājis, ka viņa būs spējīga uz tādu rīcību viņa dēļ, nebija domājis, ka viņa spēs dziedēt tā dvēseli, un šis atklājums kā spēcīgs arguments iegūla svaru kausā, kuri šūpojās no pretrunām un divējādām jūtām, kuras viņam pret Ļenu bija.

—  Esi pārsteigts? Kā nu ne!

—  Kā tas notika?

—  Viņš piezvanīja. Es tiku stāstījusi, kur strādāju, viņš bija iegaumējis, sameklējis telefonu un uzaicināja… Kad iznācām no kino, jutu, ka viņš nejūtas labi, tikai to neizrāda, es teicu, ka esmu nogurusi, sak, paņemsim taksi. Aizbraucām līdz viņa mājai, viņš izkāpa, ieiesim, lūdzas un skatās tik žēlabaini… Es iegāju. Iepazinos ar vecākiem, jauki cilvēki, vecīši, kā viņi tekalēja man apkārt, kā aprūpēja, ar tēju dzirdināja… Virtuvē ar māti vārds pa vārdam — un viss noskaidrojās.

—  Kas? — Kolpakovs asi noprasīja.

—  Nomierinies, Genčik. Vēlīns bērns, dzemdību trauma. Tā ka tu tur neesi pie vainas. Vecīši sevi lād, visu dzīvi viņam pakļāvuši, bet kāda jēga… Smagi, pretīgi… Tas atstāja uz mani iespaidu, divas dienas nevarēju attapties.

Ļenas tonis neatbilda vārdu jēgai — jautra pļāpīgas meitenītes čalošana.

—  Ņem vērā, tevis dēļ cietu! Esi apmierināts, ka viss noskaidrojas?

—  Apmierināts? Dīvains priekšstats par apmierinātību. Smags gadījums…

—  Nepiesienies vārdiem. Vai tev kļuva vieglāk? Mierīgāk?

—  Vieglāk? Bet kāpēc viņš nāk uz fizkultūriešu namu?

—  Tu vēl šaubies? Izbeidz, Genčik! Jaunais vilnis, vispārēja interese, tāpēc arī nāk, skatās, savā ziņā apskauž — mazvērtības komplekss un tā tālāk, tāpēc arī dīvaini uzvedas. Pārējo tu pats piedomāji klāt — skatienus, sekošanu, smīnus.

—  Žēl puiša!

—  Pats smieklīgākais, ka viņš, šķiet, ir manī ieķēries.

—  Ļoti smieklīgi.

Kolpakovs mēģināja iztēloties, kā Ļena iet ar invalīdu uz kino, dzer tēju vienkāršā virtuvītē…

—  Kur viņš dzīvo?

— Ak, kungs, kāda starpība! Viņš daudzreiz zvanīja, aicināja uz kino, ciemos, kur viņš, nabadziņš, vēl var uzaicināt. Ar pūlēm sagudroju atrunas.

—  Cerams, iemeslus izdomāji ticamus?

—  Tu mani apvaino.

—  Nu nu…

—  Kas tev kaiš, Genčik? Tev kaut kas nepatīk?

Patiešām, kas viņam kaitēja? It kā jau nekas. Vienkārši vēlās pāri aizkaitinājuma vilnis, kā ar mitru sūkli aizslaucīdams siltās jūtas pret žilbinošo, bezrūpīgo saimnieci, palika tikai neizpratne, kāpēc viņš ir šeit, kāpēc risina tukšu, bezjēdzīgu sarunu it kā ar dārgu porcelāna figūriņu, it kā ar krāšņu Angoras kaķi, kas, lai gan nesaprot cilvēku valodu, tomēr prasmīgi reaģē uz into- nācijām, gan samiedzot acis, gan maigi murrājot, gan pakustinot asti, tādējādi radot dialoga ilūziju.

Pēc mirkļa viņš atguvās, atsvešinātība izgaisa, mīksta roka glāstīja viņa kaklu, smaržīgi mati kutināja seju, zem raupjajiem, dzelžainajiem pirkstiem āda šķita vēl maigāka, un viņš baidījās nodarīt Ļenai sāpes. Visam pārējam vairs nebija nozīmes.

Kad viņi atvadījās, Ļena pēkšņi apķērās:

—  Vai zini, Tamārai Jevgeņjevnai gadījusies ķibele. Dēlam treniņā salauzta kāja.

—  Tā tikai vēl trūka!

—   Labi, ka viņu sekcijā trenējas pazīstams ārsts, tāds spēcīgs, cienīga izskata, ar bārdu — interesants vīrietis. Viņš aizveda Viktoru uz slimnīcu, izdarīja visu, kas vajadzīgs, un aizveda mājās. Es tieši ciemojos pie Tamāras Jevgeņjevnas, kad viņi ieradās — Vitja ar kruķi, kāja ģipsī… tu vari iedomāties? Homutova bezmaz vai paģība, bet ārsts viņu nomierināja. Ļoti laipns dakteris…

Kolpakovam atausa gaisma, kāds iemesls šādai laipnībai, — Kulakovs pats bļja salauzis Vitjam kāju. Tā vēl būtu pusbēda, bet viņš pats arī salika kaulus un iešinē- ja lūzumu — laipnība varēja izvērsties par lāča pakalpojumu. Slikti… Kur Nikolajam bija acis — viņš palika trenera vietā!

—  Un Tamārai Sergejevnai viņš iepatikās. Sākumā viņa gribēja sūdzēties pašam Gabajevam!

—  Kam?

—  Gabajevam! Vai tad tu viņu nepazīsti?

—  Kas tas «pats Gabajevs» ir?

—  Nu tu gan laid! Viņš taču ir galvenais karatē jomā!

Kolpakovs neizpratnē raudzījās uz Ļenu.

—  Kur tu to ķēri?

—  To zina visi, Genčik!

Ļena izErīnā plaši iepleta acis.

—  Zverevai ir to cilvēku saraksts, kuri kārto jautājumus dažādās jomās. Karatē pirmajā vietā ir Gabajevs. Tu arī tur esi, tikai pēc viņa. Viņš laikam ir priekšsēdētājs.

Kolpakovs ar pūlēm savaldījās, lai nenolamātos.

—  Griša Gabajevs ir parasts treneris. Viņš nav federācijas priekšsēdētājs, pat vietnieks ne. Starp citu, vietnieks esmu es, lai gan man ne prātā nav nācis ar to lielīties. Arī sportā viņš atpaliek no manis. To es stāstu, lai tu akli neticētu tādai Zverevai un viņai līdzīgiem.

Ļena vientiesīgi samirkšķināja skropstas un nodūra acis.

— Genčik, tu esi tik nepraktisks… Nav svarīgi, kurš ir oficiālais priekšsēdētājs, Gabajevs atrisina ikvienu problēmu, un cilvēkiem ar to pietiek.

—  Neko viņš nerisina un nemaz nevar risināt.

—  Tu tikai nezini, Genčik. Zvereva viņu uzmeklēja, lai vienai grupai tiktu atvēlēta zāle, — viņš visu nokārtoja.

—  Skaidrs, — Kolpakovs noteica balsī, kas neko labu nevēstīja, un pagriezās uz durvīm, taču apstājās. — Kāds kosmētiķei Zverevai sakars ar sporta zāļu atvēlēšanu?

—  O-o-o! Moderna salona īpašniece, materiāli nodrošinātas klientes, viņām ar visu pasaulē ir sakars! Viņgad kādu puisi iekārtoja sabiedrisko attiecību institūtā… Skaistai, labi koptai sievietei ja vīrs nav priekšnieks, tad noteikti atradīsies ietekmīgi draugi. Viņa masāžu veic maigi, glāstoši un tajā pašā laikā čukst ausī: «Marja Ser- gejevna, mīļumiņ, radiniece sūta dēlu uz institūtu, man, protams, ir neērti, bet vai jūsu vīrs neaizliktu vārdiņu…» Kurš spētu atteikt?

—  Nu, labi! — Kolpakovs tālāk neklausījās.

Gabajeva nebija mājās, bet līdz rītam dusmas bija pārgājušas. Cilvēki ir dažādi, katrs dzīvo tā, kā uzskata par pareizu. Piķis viņu rāvis!

Iegriezās pie Kolodina uzzināt, kas jauns. Viņš reti apmeklēja federācijas priekšsēdētāju darbā un ikreiz brīnījās par galvenā inženiera ražošanas dzīves trako ritmu.

Ticis vaļā no apmeklētājiem un atslēdzis telefonu, Sergejs Pavlovičs atvilka elpu.

— Laukam drīz sajukšu prātā, — viņš paziņoja. — Gan te galva iet uz riņķi, gan tur dod virsū. Laiks mest pie malas to priekšsēdētāja būšanu. Jo tālāk, jo trakāk!

—  Kas ir noticis?

Kolodins īgni atmeta ar roku.

—  Homutovam lauzta kāja, Zimina grupā divi pirkstu lūzumi, Sļaminam vēl trakāk… — Viņš satriekts nogrozīja galvu. — Izgatavojuši nunčakus, sākuši ar tiem vingrināties, viens trāpījis sev pa pakausi, patlaban atrodas slimnīcā ar pamatīgu smadzeņu satricinājumu. Nunčaki, starp citu, tiek uzskatīti par aukstajiem ieročiem, par izgatavošanu un nēsāšanu var nonākt tiesas priekšā.

—  Mēs taču brīdinājām, skaidrojām par visādiem rīkiem un drošības tehniku.

—  Kāda jēga no skaidrošanas? Rezultāts ir acīm redzams! Es bieži atceros Stukalovu — stihija kļūst nekontrolējama. Kaktu sekcijas aug kā sēnes pēc lietus.

—  Jā, un tam ir jādara gals.

— Kādā veidā? Tagad situācija ir noskaidrojusies, oficiāli ir divi treneri — tu un Gabajevs. Visiem pārējiem ir jāaizliedz vadīt nodarbības, grupas jālikvidē. Taču pieņemt šādu lēmumu ir vieglāk nekā to izpildīt.

Kolodins nopūtās.

—  Tomēr tie ir sīkumi, galvenais iemesls ir cits… Karatē attīstās nepareizā virzienā… Reizēm es pat domāju, ka velti mēs sējām sēklu, auklējāmies, lolojām — uzdī- gušie asni ir mums sveši, baisi. Tā vien skaties, ka ne- nožņaudzr

To pašu teica Zimins, bet pirms tam — Gončarovs.

—  Nevajag sabiezināt krāsas, Segej, Pavlovič. Pārejoši sarežģījumi, augšanas grūtības — kur to nav? Pastiprināsim kontroli, paaugstināsim prasības, viss ieies normālās sliedēs.

—  Cerēsim. Ceturtdien sapulcēsimies, apspriedīsi- mies, pieņemsim lēmumu, līdz tam laikam apdomā, kā nodrošināt tā izpildi.

Kolpakovs negaidīja līdz ceturtdienai, bet vakarā devās uz «Vārpu». Viņš visu bija apdomājis, un viņam bija skaidrs rīcības plāns.

Kotova sekcijā tieši bija izraisījies principiāls strīds starp jauniņo — apaļīgu, spēcīgu, īsi apcirptu pirmās klases bokseri — un plastisku ātras dabas puisi ar iesauku Nikodims.

Muskuļu apgrūtinātais bokseris nevarēja iztaisīt špagatu, pacelt kāju galvas augstumā vai saliekties, piespiežot seju pie ceļiem. Viņš uzskatīja, ka tas nemaz nav tik svarīgi, apdullinoši dauzīja maisu un gaidīja, kad viņam tiks atklāti neuzvaramības noslēpumi.

Kotovs lika stiept muskuļus, vingrinājums nepadevās, tas bokseri sakaitināja. Kad Nikodims parādīja, kā jādara, vadzis lūza.

—  Balerīna! Kājiņa pa kreisi, rociņa pa labi! Vai esi kādreiz bijis ringā?

Nikodims mierīgi atsāka pārtraukto vingrinājumu.

—  Tur tie tavi danči nav plika graša vērti!

Nikodims, nepievērsdams uzmanību, turpināja, trenēt

spērienu lēcienā ar kāju galvas augstumā. Skats bija iespaidīgs, taču spēkavīrs, kam itin nemaz nebija iztēles, teicās trijās minūtēs nolikt viņu uz lāpstiņām, tā ka nelīdzēšot nedz kādi triki, nedz kliedzieni.

—  Cik klašu tu esi beidzis? — apjautājās Nikodims, noregulēdams elpošanu. — Droši vien mācījies pašvaki?

Spriežot pēc plikgalvainā spēkavīra neizteiksmīgajām ačelēm, jautājums bija trāpījis desmitniekā.

—  Pacīnīsimies, tad uzzināsi! — viņš tuvodamies naidīgi nosēcās.

Nikodims paraustīja plecus un pagrieza muguru.

—  Baidies, pārgudriniek? Pats droši vien biji teicamniekos? Ar muti priekšā, ar darbiem aizkrāsnē?

Visi pārtrauca trenēties un sanāca puslokā, gaidīdami, kā beigsies strīds. Zālē iestājās saspringts klusums.

—  Nu, kā būs, Nikodim? — Kotovs ievaicājās. Viņu bija aizskārusi jaunuļa rupjība, gribējās, lai audzēknis pārmāca nekauņu un aizstāv sekcijas godu.

Nikodims atkal paraustīja plecus. Viņam viss bija skaidrs — ja patīk bokss, trenējies boksā; ja esi atnācis šurp, tad apgūsti citu jomu. Kāda jēga cīnīties? Tas atgādinātu atbildes meklēšanu uz bērnišķīgo jautājumu: kurš stiprāks — zilonis vai valis?

Viņaprāt, trenerim vajadzēja aizrādīt ķildniekam vai pat izraidīt no zāles, lai citreiz neiedomātos uzsākt muļķīgus strīdiņus.

Taču treneris lūkojās nogaidoši, un visi pārējie tāpat, izskatījās, ka viņiem šādas skaidrības nav un viņi, kas zina, tur viņu par gļēvuli tāpat kā tas dūru varonis ar debiliķa seju.

—  Kā tad būs, vai cīnīsies? — Kotova balsī bija saklausāma nepacietība.

Nikodims trešoreiz paraustīja plecus un sāka vilkt uz rokām un kājām protektorus. Jaunulis smīkņādams paņēma boksa cimdus.

Viņi nostājās viens otram pretī, Kotovs deva komandu, Nikodims paklanījās, bokseris ne. Kotovs deva komandu atlikt, rupji aizrādīja un no jauna lika sākt cīņu.

Bokseris metās uzbrukumā, kā neprātīgs kulstīdams gaisu, Nikodims palēca atpakaļ, iezīmēja sitienu ar kāju sānos, vēlreiz palēca atpakaļ, glābdamies no nepielūdzami uzbrūkošajiem vēzēkļiem, novicināja ar kāju otrreiz un atkal bija spiests atlēkt nostāk. Viņš bija radis pie bezkontakta cīņas, bokseris turpretī — raidīt iznīcinošus sitienus, kā arī tos uzņemt — ar rokām, pleciem, ja vajag, noturēt tos ar korpusu, pat galvu. Pretinieka marķētie vēzieni būtu varējuši darīt viņu tramīgu, bijis viņam vairāk prāta, taču viņš vienkārši nepievērsa tiem uzmanību — tad ta liela lieta, oda kodiens! — un tik gāzās uz priekšu, lūkodams kaut vienu reizi trāpīt bezpalīdzīgajam pārgudrelim. Viņš nevarēja ciest tādus gudriniekus un zināja, ka ar vienu reizi tam pilnīgi pietiks.

Nikodims nespēja apturēt sitienu birumu, viņš tikai izvairījās atlēkdams un pūlējās kaut ko izdarīt, iespējams, pareizi, par ko sacensībās tiesneši piešķirtu viņam augstu vērtējumu un varbūt arī uzvaru, taču skatītājiem viņš atgādināja dzelzceļa strādnieku, kurš ar nosacītām zīmēm novirza uz vajadzīgajām sliedēm manevrējošu lokomotīvi, bet tā nezin kāpēc nesamazina ātrumu un pēc mirkļa sašķaidīs viņu pret pēkšņi aiz muguras parādījušos šķērsli.

Nikodims atlēca kārtējo reizi un, attapies pie sienas, saprata, ka ir zaudējis, nolaida rokas, taču īsma- tis sīkumiem nepiegrieza vērību, viņam patika pilnīga, ar muskuļiem sajūtama skaidrība, Nikodima galva, varena sitiena triekta, atsitās pret sienu, acis pārgriezās, no deguna izšļācās asinis, un viņš kā maiss nokrita uz grīdas, neveikli atmetis roku ar neizmantoto protektoru.

—  Kāpēc tu to izdarīji? — izsaucās Kotovs, noskatīdamies, kā puiši pagriež cietušo uz muguras un notīra no sejas asinis.

—  Iegāju azartā, aizrāvos…

Ne balss, ne sejas izteiksme neliecināja par nožēlu vai vismaz parastu līdzjūtību pret zemē bez samaņas gulošo partneri.

Kotovs saknieba lūpas.

—  Ļaujiet man. — Viņš pabīdīja pie malas rosošos puišus, pavēra Nikodima kimono, rūpīgi apskatīja krūšu kurvi un ar saliektiem rādītājpirkstiem uzspieda atrastiem vai šķietami atrastiem punktiem.

—  Tūdaļ atgūsies, — noskanēja aiz muguras.

Taču Nikodims neatguvās. Kotovs uzspieda kaut kur atslēgas kaula tuvumā, pie kakla pamatnes — nekādu rezultātu. No aizmugures pabāzās roka ar pudelīti, asi nosmaržoja ožamais spirts.

Nikodims atvēra acis un ievaidējās. Viņam berzēja ausis, rīvēja ar dvieli, uz pieres uzlika mitru kompresi, bet Kotovs stāvēja malā, stingu skatienu urbās sienā.

—  Es braukšu viņam līdzi uz slimnīcu, — ierunājās bokseris, lūkodams lauzt nosodošā klusuma ledu.

—  Nekas, citi aizbrauks, rau, Sopinam ir mašīna, — mierīgi teica Kotovs nepagriezdamies. — Mēs ar tevi maķenīt pastrādāsim.

—  Es jau tā kā būtu pastrādājis. — Jaunatnācējs pameta ar galvu uz Nikodimu, kurš nedrošām kustībām taustīja galvu un seju. — Un negribas ar vairs. Redzu, ka jūs jau tā esat apvainojušies.

—  Nekas, nekas, — viņā neklausīdamies, Kotovs atkārtoja. — Stājies.

No jauna iestājās saspringts klusums un salasījās izrādi gaidošs pusloks, tikai tagad nepacietīgi skatieni bija vērsti uz ķildas aizsācēju.

— Varu arī nostāties. — Tas izaicinoši nogrozīja tuklos plecus. — Izskatās, ka man tā kā tā nāksies meklēt citu sekciju…

Šajā reizē neaizmirsa paklanīties un, palikdams uzticīgs iepriekšējai taktikai, metās uz priekšu, taču Kotovs izdarīja zemu kustību un, kad īsmatis zaudēja līdzsvaru, ar to pašu kreiso kāju dobji iebelza pa krūtīm, aizsitot elpu un pārtraucot uzbrukumu. Viņš pats netika mainījis pozu, sastindzis kreisās puses stājā ar neko neizsakošu seju un stiklainu skatienu.

Atguvis elpu, spēkonis no jauna metās virsū pretiniekam. Kotovs apgriezās pa trīssimt sešdesmit grādiem, izvairījās no uzbrukuma, iezīmēja cērtošu sitienu pa pakauša pamatni, deva spērienu zem ceļa locītavas un sastinga iepriekšējā pozīcijā.

Pieklibojošais bokseris bija zaudējis interesi cīņu turpināt un mēģināja aizsniegt Kotovu no tālas distances, taču saņēma īsu, bet ļoti sāpīgu sitienu krūtīs, pēc kā pārgāja tikai uz aizsardzību.

Viņš priecātos, ja varētu cīņu pārtraukt, taču nezināja, kā to izdarīt, jo Kotovs bija pārvērties mehāniskā statujā un viņa bezkaislīgā mērķtiecība viesa bailes.

—  Nu, viss, diezgan…

Kotovs palēcās, iezīmēja grūdienu krūtīs, vienlaikus ar piezemēšanos izšāva izplestu plaukstu sejā, apstulbušais spēkonis zaudēja orientāciju un saņēma belzienu ar dūres pamatni aiz auss, pēc kura kā apdullināts vērsis sabruka uz ceļiem.

Kotovs paklanījās, seja atdzīvojās, viņš uzsmaidīja audzēkņiem.

—  Galvenais — strādāt aukstasinīgi. Rokas un kājas kustas pašas par sevi, cīņu kontrolē skatiens it kā no malas. Iedodiet viņam paostīt ožamo spirtu.

Tajā brīdī zālē ienāca Kolpakovs. Viņš paskatījās uz bālo Nikodimu ar asiņainu vati nāsīs un bezpalīdzīgi galvu purinošo bokseri, uzmeta nelāgu skatienu Kotovam, pārlaida acis pārējiem.

—  Cietušos nogādāt traumu punktā!

—  Nekas, ar mani viss ir kārtībā, — vārgi pasmaidīdams, nočukstēja Nikodims.

—   Redzu. Deguna lūzums un smadzeņu satricinājums. Ja tā jums ir kārtība…

Pirmītējos partnerus aizveda uz mašīnu. Kolpakovs nostādīja grupu ierindā.

—  No šās dienas sekcija ir likvidēta. Kotovs trenera amatā tiek diskvalificēts, viņam aizliegts vadīt nodarbības. Izklīstiet!

Pēc tam piesauca klāt Kotovu, pastiepa roku.

—  Zāles atslēgas!

Tas apstulbis pasniedza atslēgas.

—  Šerpi laid… Tad ta liela lieta — viens otram pārsita degunu…

—  Redzēju, visu redzēju!

—  Liela lieta — maķenīt pamācīju…

— Liela lieta — laužam rokas, sarīkojam kautiņu, pārvēršam sportu par slaucamu govi, caur kosmētiķēm izkārtojam zāles… Viss, pietiek!

—  Atradies komandieris! Un kas būs tālāk?

—  Nekas! Tagad trenēt ir tiesības tikai tiem, kuriem ir kvalifikācijas apliecība. Pārējos — prom no zālēm, prom no sacensībām, arī kategorijas pašdarbniekiem netiks piešķirtas!

Kotovs satriekts apklusa, viņš bija manāmi apjucis. Nākamajā mirklī viņš visu aptvēra un kļuva nikns — uz sevi par to, ka bija zaudējis savaldīšanos, un uz Kolpakovu.

—  Mēs ieviesīsim kārtību, atradināsim kauties, atņemsim patiku taisīt nunčakus un visādus citādus daiktus, izskaudīsim no sekcijām kontakta karatē, piespiedīsim ievērot noteikumus!

—  Nekā nebija! Par vēlu! Džins ir izlaists no pudeles — starp citu, tas ir arī tavs un tavu draudziņu roku darbs —, un nav jūsu varā iedzīt to atpakaļ! — Kotovs izaicinoši noņirdzās. — Man, Sļaminam un pārējiem tavas kategorijas ir pie kājas! Vai varbūt mēs neatradīsim vietu, kur trenēties? Agrāk pratām atrast, pats droši vien nebūsi aizmirsis! Un trenēt neaizliegsi…

Viņš ļaunā priekā nogrozīja delnu.

—  Nekādi neaizliegsi, kaut pārsprāgsti. Rokas taču man nesasiesi? Un sodu maksāt neliksi — nav tāda likuma! Gribu — uzspēlēju ar puišeļiem futbolu, gribu — pamācu karatē. Tā, redz!

—  Paklau, Petja, kas ir tava māte? Tēvs, cik atceros, bya Austrumu pētnieks, tagad būs jau profesors, bet māte?

Kotovs neizpratnē saminstinājās.

—  Jucis esi, vai? Kāds tam sakars?

—  Tūlīt uzzināsi. Kur viņa strādā?

—  Sadzīves pakalpojumu pārvaldē, priekšnieka vietniece. Un kas tad ir?

— Viss saskan, — Kolpakovs indīgi pasmīkņāja. — Lai pasveicina Zverevu — viņai ir tāda padotā. Viņa noteikti var izgādāt tev zāli, ko nu zāli — veselu skolu — kaut kur Okinavā. Vai klosteri Tibetā. Iedomājies tikai — Pjotra Kotova vārdā nosauktais klosteris! Vai neskan lepni? Tikai atceries. — Smīns kļuva vēl indīgāks. — Lai neizmanto Gabajevu, jo tad pasākums lemts neveiksmei. Gabajevs patlaban Okinavā nav cieņā.

6

Kolpakovs bija bjis projām tikai nedaudz vairāk par mēnesi, taču, kad ieradās institūtā, šķita, ka pagājusi vesela mūžība. Tāpēc, ka neatcerējās — interešu smaguma centrs bija pārvietojies uz citu sfēru.

Pa šo laiku bija notikusi zonālā zinātniski praktiskā konference, kur viņam vajadzēja uzstāties ar referātu, — bija gājusi garām iespēja aprobēt rezultātus daļai izstrādņu. Žēl. Taču nevar atrasties uzreiz divās vietās.

—  Kā izbrauci? — Gončarovs painteresējās. — Visus pārbaudījumus izturēji, eksāmenus noliki? Tā jau domāju. — Izskatījās, ka šefs nav labā omā. — Tikai nevar vienlaikus darīt divus darbus. Es domāju — vienādi veiksmīgi. Tu atzīstamus panākumus gūsti tikai sporta jomā.

Gončarovs patiesi bija neapmierināts. Kolpakova neplānotā prombūtne radīja katedrai sarežģījumus, vadītājam nācās darīt asistenta darbu — vadīt praktiskās nodarbības, jo citu speciālistu attiecīgajā šaurajā nozarē nebija.

—  Iesniegtais darbs jāpapildina — maz empīriskā materiāla, secinājumi virspusēji. Arī «Vēstneša» redakcija atdeva tavu rakstu atpakaļ — tie paši trūkumi. Pat studenta gados tu nepieļāvi šādas kļūdas! — Gončarovs pagriezās pret logu un sāka bungot ar pirkstiem pa galdu. — Es jau tiku ar tevi par to runājis. Tu esi pārvērties, kļuvis citāds. Tāds kā atsvešināts… Agrāk mēs bieži runājāmies, pie Dronova tu iegriezies vai piecreiz dienā. Tagad ir tāds iespaids, ka tev neviens nav vajadzīgs.

«Tā jau arī ir,» Kolpakovs nodomāja. «Pavedieni, kas saistīja ar apkārtējiem, bija atslābuši, pārslēgušies uz viņu pašu. Slikti? Objekta dzīvotspējas paaugstināšanās nodrošina tā autonomiju — kas gan tur slikts?»

—  Tu pat tagad esi kaut kur tālu projām, tas uzreiz ir redzams — acis kļūst stiklainas. Un vispār esi norobežojies no pasaules ar pašiedvesmas sienu…

«Šefs tomēr ir velnišķīgi vērīgs.»

—  Kā tavi mūki.

—  KādSTtam sakars ar…

—  Starp citu, kurš viņus baroja? Ja astoņpadsmit stundu dienā vēro savu nabu, kad lai strādā? Vai arī to viņu vietā darīja klostera zemnieki?

Senāk, kad Kolpakovs mēģināja ieinteresēt biedru, klāstīja Sistēmas postulātus, viņiem bija izraisījušies dedzīgi strīdi, un turpmāk Gončarovs katrā izdevīgā brīdī nelaida garām iespēju balstīties uz viņa izmantotajiem argumentiem.

—  Cilvēku iedalījums divās kategorijās — augstākos un zemākos. Vieni domā, attīsta savas smadzenes un pēta citus — tos, kuri mēž mēslus, cērt kokus, gatavo ēdienu.

Acīmredzot Dronovs bija atstāstījis viņa atbildi kandidāta eksāmenā.

— Tu noteikti sevi pieskaiti izredzētajiem, tad varbūt pieņem kalpotāju — lai raksta tev rakstus. Tikai lai dara to kvalitatīvi!

Kolpakovs tik tikko neuzsprāga, un nezin kā būtu beigusies saruna, neienācis kabinetā Pisarevskis.

— Vai esat aizņemts, Venjamin Borisovič? Man ir mazs uzdevums no vietējās komitejas. Bet, lai notiek, ienākšu vēlāk.

Viņš pagaidīja Kolpakovu aiz durvīm, laipni sasveicinājās un ar mīksto vēderu aizvirzīja aiz stūra.

—   Kas vecas lietas piemin… Iekarsām, sanervozējāmies… Aizmirsts, un krusts pāri! Kas tā par apiešanos? — Teatrāls žests uz katedras vadītāja vietnieka kabineta pusi. — Es klausījos un biju sašutis. Ir taču robeža nepateicībai, melnai nepateicībai, par kuru tiku brīdinājis jūs, jaunu, nesabojātu cilvēku. Šī robeža nu ir pārkāpta. — Pisarevskis smagi un satraukti elpoja. Acis drudžaini spīdēja. — Jūs brīnāties par vakarējo draugu šādu attieksmi? Šķīstība un naivums! — Viņš iecietīgi pasmaidīja. — Nav ko brīnīties! Jūs grib novākt kā nevajadzīgu liecinieku. Moris savu ir padarījis, moris var pazust! Nekā nebija!

Pisarevskis sataisīja nopietnu seju un padraudēja ar dūri neredzamiem ienaidniekiem.

—  Mēs pārjums cīnīsimies.

—  Kas tie «mēs» tādi ir?

Resnītis pieglaimīgi pasmaidīja.

—   Vai tiešām nav skaidrs? Jūsu patiesie draugi! Atbalsts garantēts! — Viņš pazemināja balsi. — Nevajag skaļu vārdu, ķersimies pie lietas. Jūsu rakstus izbrāķēja? Ha-ha! Varbūt tie arī ir tālu no pilnības — neapvainojieties, es esmu tiešs cilvēks —, taču nejau nu sliktāki par vispārējo līmeni, kāds valda institūtā. Jūs esat galvas tiesu pārāks par tiem netalantīgajiem muļļām, un viņiem tas nepatīk, jā, tieši tā. īsi sakot — dodiet man savus materiālus, un tie visdrīzākajā laikā tiks iespiesti.

Raksti patiešām bija vāji. Taču drukā arī sliktākus. Tas nav attaisnojums. Pārstrādāt? Papildu mērījumi, iegūto datu apstrāde, noformēšana — tas prasīs milzum daudz laika. Turklāt, lai gan Pisarevska figūrai piemita krietna tiesa odiozuma, viņam daudzējādā ziņā bija taisnība, uz vispārējā līmeņa fona… Piekrist? Kāpēc gan ne? Ir muļķīgi noņemties ar problēmu, kuru var atrisināt vienā paņēmienā.

—  Divus rakstus — institūta izdevumā un «Vēstnesī», katru pa puslapu.

—  Nekādu problēmu!

Pisarevskis sāka elpot vēl biežāk, ilgi ar savām plastilīna rokām mīcīja Kolpakova delnu un ņēmās pārliecināt, cik vareni un labu vēloši ir jaunie draugi, kas solīja viņam neskaitāmus labumus un priekšrocības vistuvākajā nākotnē.

Bet Kolpakovs domāja, ka laikam gan pirmo reizi tika īstenojis dzīvē principu, pēc kura pamazām vien bija vadījies jau daudzus gadus, pats to īsti neapzinādamies. Sistēma paredz pārliecību zemapziņas līmenī, tikai tad rīcība ir zibenīga un efektīva. Acīmredzot viņš to bija sasniedzis.

Nākamajā dienā viņu uzmeklēja Gabajevs.

—  Man viss ir gatavs!

Viņš izvilka no portfeļa desmit glīti noformētas un iesietas meistara Masatoši Nakajama instrukcijas.

—  Pārdodu par desmit rubļiem — ķertin izķer. Visi izdevumi ir atpelnīti. Starp citu, tev par tulkošanu šis tas pienākas.

Viņš bāza roku kabatā. Kolpakovs apjuka.

Ar rasēšanu piepelnīties nebija izdevies — smags, apnicīgs darbs, no algas atlicināt arī neko nevarēja, bet jaunā dzīve paredzēja izdevumus. Taču ņemt naudu no Grišas…

Viņš sapīka un atcerējās aizvainojumu.

—  Kā tad tu, draudziņ, ar manām rokām izpildi svešu cilvēku lūgumus, bet nopelnus pieraksti sev?

Griša uzreiz saprata, taču neņēma pārmetumus nopietni.

—  Tu taču nejautāji, kas to lūdz. Šodien tu cilvēkam izlīdzēji ar manu starpniecību, rīt es izlīdzēšu tev ar viņējo. Kas mums ko dalīt?

Gabsgevs vilcinājās, sejā atspoguļojās pārdomas, un izvilka roku no kabatas.

—  Divi senseji pa visu pilsētu! Izdzenāsim visus vilt- vāržus un divatā noteiksim karatē attīstību! Un paši nepaliksim zaudētajos! Dalos pieredzē… — Griša izvilka no portfeļa kartona kārbu, atvēra. — Skaties!

Bibliotēkas kartītes, uz tādām Kolpakovs izdarīja atzīmes, strādājot ar literatūru. Tikai viņam kartītes augšpusē bija rakstītas disertācijas nodaļas un paragrāfi, bet te…

«Ķīmiskā tīrītava, televīzijas ateljē, dzelzceļš, Aero- flot…»

—  Kas tas ir?

—  Ļoti noderīga lieta.

Tikai tagad Kolpakovs saprata, kāpēc Gabajeva izdomātajā anketā bija jānorāda sekcijas kandidāta darbavieta, bet jauniešiem — vecāku.

—  Veikalnieku jociņi, ne visai godīgi…

—  Tu velti tā saki, — Gabajevs apvainojās. — Nav ko celt degunu mākoņos. Mēs esam tikai divi! Mums jāturas kopā, jāatbalsta vienam otrs. Bet tā, — viņš uzsita pa kartotēku, — tā ne reizi vien noderēs. Gan man, gan tev, gan taviem paziņām.

Kolpakovs pasmaidīja.

—  Labs ir, pierunāji.

Griša atviegloti nopūtās un no jauna iebāza roku kabatā. Kolpakovs atcerējās, ka ir viņam parādā piecdesmit rubļu.

Griša izvilka paciņu desmitnieku.

— Honorārs par tulkošanu. Un tu man neko neesi parādā.

Viņš pats iebāza naudu Kolpakovam kabatā.

—  Kā tu pazīsti Zverevu? — Kolpakovs pajautāja tāpat runāšanas pēc.

—  Kas tā tāda? — Griša brīnījās. — Ā-ā, kosmētiķes kundze! Neklātienē, caur savu paziņu… Precīzāk — bijušā priekšnieka sievu, viņam, nabadziņam, nepaveicās…

—  Draudzējies ar večiņām?

— Ja tu viņu redzētu! Kādreiz iepazīstināšu. Vai gribi šodien pat?

—  Šovakar esmu nodomājis kopā ar draudzeni ieturēt vakariņas «Intūristā».

Griša plati pasmaidīja.

— Nav izslēgts, ka mēs satiekamies.

Tā arī notika. Viņi satikās zaļajā zālē, lai gan izskatījās, ka tā nebija nejaušība, bet gan mērķtiecīgo Grišas meklējumu rezultāts. Ļena, piecēlusies no galdiņa, priecīgi apsveicinājās ar Gabajeva pavadoni, viņas sabučojās. Griša svinīgi iepazīstināja: Klaudija, daudznozīmīgi paskatījās, sak, ko es tev teicu?

Klaudija izskatījās lieliski, no desmit soļu attāluma viņai varēja dot ne vairāk par trīsdesmit un tuvumā tāpat — gluda seja, žilbinošs smaids, skaisti veidotas koptas rokas, tomēr kaut kas radīja vēlēšanos uzrunāt viņu vārdā un tēva vārdā. Vai tā bija tikko jaušami savītusi āda ap acīm vai par bagātīgu dzīves pieredzi liecinošās manieres, bet varbūt skatiens, ko padarīt jaunāku nav pa spēkam nekādām kosmētiku viltībām.

Vakars ritēja, kā jau parasts, pavadot laiku restorānā, un nedzērušajam Kolpakovam tas nemaz nešķita jautri un interesanti.

Griša uzturēja sarunu pie galda, ielēja dāmām konjaku, veikli meta glāzīti pēc glāzītes, runāja par diviem sensejiem; sievietes, skatīdamās viņā, mēģināja izzināt, kāpēc otrs sensejs nedzer. Kolpakovs neko jēdzīgu nevarēja atbildēt un stingi klusēja.

Ar Grišu nemitīgi kāds sveicinājās. Arī Klaudija un Ļena sastapa paziņas, pēkšņi nez no kurienes uzradās Kulakovs ar obligātajām šampanieša pudelēm. Genādijs jutās vientuļi.

Cilvēki, ar kuriem viņš bija radis saieties, negāja uz restorāniem, neprata teikt amizantus tostus, nemēdza uzsaukt konjaku blakus galdiņiem. Kur patlaban ir Dronovs, Gončarovs, ko dara Kolodins, Zimins, Okladovs? Sēž, urbdamies grāmatās, tabulās, kaut ko raksta, varbūt atpūšas kaut ko lasot, televizoru neviens no viņiem neskatās un ar alkoholu neniekojas.

Tādas nodarbes laikam garlaikotu Gabajevu, Klaudiju un droši vien arī Ļenu… Kolpakovam šeit nav interesanti, tomēr viņš sēž, māksloti smaida, dejo ar Ļenu, bet, kad viņu uzlūdz Gabajevs, — ar Klaudiju, sajuzdams zem dārgās kleitas slīdīgā auduma tvirtu ķermeni un svešu smaržu aromātu, piedalās tukšās sarunās, piekrītoši māj ar galvu, ievērodams nekam nevajadzīgu galda etiķeti.

—  Nekreņķējies, šef, viss būs tip top! Mēs esam tikai divi!

—  Melnas ar augstu nagliņpapēdi…

—  Padārgi, starp citu, čekos sanāktu tikpat…

—  Drīz būs sacensības, mēs sarunāsim, kuru laist, kuru pietaupīt…

—  Cilvēks ar autoritāti, priekšnieks, ir dzīvoklis, vasarnīca, bet kāds nelietis viņam iezāģēja un viņš nomira no infarkta…

—  Man gadījās tieši tāpat…

—  Kas tev kaiš, Genčik? Tu izskaties kā no laivas izmests!

Ļenas acīs pavīdēja satraukums.

—  Karsts… Par ko tērgājat?

—  Zverevai pirms divdesmit gadiem pagāja gar degunu izdevīgas laulības.

—  Ak tā… Atradušas, ko atcerēties!

Zverevas kundzes salonā satuvinājušās draudzenes turpināja čivināt —jautri, bezrūpīgi, kā vidusskolnieces.

Kolpakovam vienu brīdi pat šķita, ka viņa aizdomas par Klaudijas vecumu ir nepatiesas. Nu, būs kādus piecus sešus gadus par viņiem vecāka…

—  Atceros, pirms kara man bija gaiši zila markizeta kleita…

Laikam Gabajevs uzmina viņai uz kājas. Klaudija aprāvās un nosarka.

—  Cik tad viņai ir? — pieliecās Grišam tuvāk.

—  Tu neticēsi, — Griša īgni noburkšķēja.

—  Kāpēc?

—  Tik ilgi nemēdz dzīvot!

Lai kliedētu saspringumu, Kolpakovs aizveda Ļenu dejot. Tūlīt pat Grišu līdzi aizvilka greizi nošāvusī Klaudija. Viņa centās — griezās ap partneri, augstu pacēlusi rokas un vijīgi locīdamās ar visu ķermeni, pievirzījās pavisam cieši klāt, it kā grasīdamās iedzelt, un atkal atlēca nost, kā sabijusies no kaut kā.

—  Nevar pateikt, ka viņai ir četrdesmit deviņi?

—  Cik?!

—  Vingrošana, skriešana, ziemas peldes. Bet galvenais — mierīga, nodrošināta dzīve, itin nekādu negatīvu emociju. Un, protams, draudzība ar Zverevu.

—  Traks var palikt!

Māte bija gadu jaunāka. Genādijs mēģināja iedomāties viņu restorānā dejojam ar puisi, kas varētu būt viņas dēls. Absurds!

—  Nē, tas nevar būt!

—  Sievieti vecu dara sadzīve, mājas darbi, rūpes…

Reiz Kolpakovs tika atvedis Ļenu mājās. Mātei viņa

nebija patikusi — sapucēta lelle, svilpaste. Acīmredzot nepatika bija abpusēja, lai gan Ļenai pietika veselā saprāta to neteikt. Taču apstākļi, kādos dzīvoja Kolpakovi, bija atstājuši nomācošu iespaidu, kurus slēpt viņa neturēja par vajadzīgu. Tagad viņas vārdos Kolpakovs saklausīja zemtekstu, kas attiecās uz toreizējo apmeklējumu, taču nepārprotami tika tēmēts uz nākotni.

—  Nezin kā tagad izskatītos Kļava, ja visu mūžu būtu vilkusi to jūgu — darbs, ģimene, tirgus, veikali? Tā, redz! Bet viņai pietiek prāta iekārtoties…

—  Uz kā rēķina? — lūkodams savaldīties, Kolpakovs jautāja. Uzmācās viens no tiem īgnuma viļņiem, kurus Ļena reizēm viņā uzjundīja.

Viņa nekad neko nemanīja vai izlikās nemanām, bet varbūt viņai tas bija vienaldzīgi.

—  Uz sava rēķina. Skaista, gudra, ar labu gaumi. Tādas sievietes iet uz izķeršanu. — Ļena paraudzījās viņam tieši acīs. — Viņai taču ir tiesības veidot savu likteni pēc savas patikas? Pirmais vīrs — atvaļināts ģenerālis, otrais — komersants, darbonis, viņu drīz vien ietupināja, bet mīļotajai sieviņai viņš tika atstājis daudz visa kā. Ilgu laiku viņa dzīvoja ietekmīgu draugu paspārnē… Ne bērnu, ne saistību…

—  Tu viņu apskaud?

Cilvēks, kurš labi pazīst Genādiju, būtu saklausījis viņa balsī nelāgu noti.

—  Lai viņa apskauž mani! Viņai ir jau piecdesmit, man — divreiz mazāk! Gan savu dabūšu…

Pacietības mērs bija pilns. Kolpakovs pārtrauca deju un zem rokas veda partneri uz durvīm. īsa saruna laika kavēšanai, nekas vairāk! Pie velna! Lelle ir un paliek lelle.

Vestibilā bija novietoti ērti ādas dīvāni, mīkstie krēsli, starp tiem — mirdzoši pelnu trauki uz garām kājām. Ļena domāja, ka viņi dodas uz smēķētavu, un turpināja nepiespiesti čalot, neapjauzdama, kas notiks pēc pāris minūtēm.

—  Vispār Kļavas ziedu laiki ir garām. Nogrābusi solīdu bebru, svarīga persona, bezmaz vai rektors kaut kādā institūtā, profesors jau nu noteikti; viss iet kā smērēts, onkulim pašam arī nav ne vainas, viņa iepazīstināja, Ivans Fomičs…

Asiem, nežēlīgiem vārdiem ievilktais gaiss iznāca laukā kā nožēlojams svepstiens. Kolpakovs atkrita krēslā. Tā sašļūk formu zaudējis vates manekens, kad to pēc treniņa nOņem no zviedru sienas.

«Nogalināto ēnas mēdza viņam parādīties pēkšņi jautru dzīru laikā — Seguns zaudēja savu varenību un lepno stāju, viņa locekļi pielija kā ar svinu, nāves bālums aizgainīja dzīvības krāsu no valdonīgās sejas…»

Atmiņa bieži cēla priekšā gadījumam atbilstošus fragmentus no sen lasītām grāmatām, reizēm Kolpakovs citēja tos vajadzīgā brīdī, izpelnoties vispārēju atzinību.

Vai tiešām tas būtu liktenis un mokošās atmiņas nedos miera visu mūžu?

—  …Tu vari iedomāties? — no miglas iznira Ļenas balss. — Nekas cits kā likteņa pirksts — viss, mīļā, pietiek! Uz mata kā Zverevai… Nu, dod taču cigareti!

Viņš automātiski izvilka paciņu, atvēra, uzšķīla uguni. Viņas skola. Sievietei nav ērti pašai vilkt laukā cigaretes, aizsmēķēt — pieklājīgāk izskatās, ja uzcienā kavalieris.

Kādas viņam tiesības nosodīt? Un par ko?

—  Tev atkal ir slikti? Nu kas ar tevi notiek?

—  Būšu pārtrenējies.

—  Nabadziņš, — nepievērsdama uzmanību apkārtējiem, Ļena noglaudīja viņam vaigu. — Ar to nevajag pārmērīgi aizrauties. Tu jau tā esi pašā augšgalā. —Viņa kaut ko atcerējās, un rūpju izteiksmi acumirklī nomainīja jautrs smaids. — Zvereva ar Kļavas palīdzību mēģināja kaut ko ar Gabajevu nokārtot — velti. Izrādījās — tu nepiekrītot. Tā noskaidrojās, kurš ir pirmais, kurš — otrais. Viņa izlaboja savā bloknotā. Un vērsās pie manis ar lūgumiņu…

—   Tam jādara gals, — gurdi noteica Kolpakovs. Viņš vēl nebija īsti atguvies, bet pamazām sasniedza normālu stāvokli. Lai nu kā, bet Ļena iedarbojās nomierinoši.

—  Pareizi, — Ļena negaidot piekrita. — Es atbildēju apmēram tāpat. Viņš vairs nekādus lūgumus neizpilda.

Bet kundze —jā, treniņos ārdoties, dzenājot puišus. Taču tā, ar cieņu… Tā sakot — īsts sensejs.

—   Ak kungs, Ļena, kas tās par muļķībām! — Kolpakovs paņēma viņu aiz rokas. — Iesim projām no šejienes!

Viņam negribējās atgriezties zālē. Smags gaiss, piedzēruši mūļi, pašapmierinātais Griša, Ivana Fomiča rēgs līdzās nevainojami noformētajai modīgagai daiļavai Klaudijai… Šī uz vīriešiem specializējusies augstākās sabiedrības lauvene ar apšaubāmo biogrāfiju patlaban viņā izraisīja vien skaudru nepatiku. Ārējās čaulas un satura neatbilstības dēļ. «Cadaver» — atmiņa pateica priekšā īsto vārdu. Patiešām mironis.

— Nezin vai viņai ir mākslīgie zobi?

— Ko, Genčik?

— Atvainojies, paskaidro, ka es slikti jūtos, lai Grigo- rijs iznāk laukā, es atdošu naudu…

Ļenai bija pilnīgas kājas un apaļīgas potītes, taču tas nedarīja viņu neglītu.

Kārtējā sēdē federācija pieņēma oficiālu lēmumu, kas sastāvēja no pieciem punktiem:

1. Aizliegt personām bez karatē trenera-instruktora kvalifikācijas vadīt jebkādas nodarbības audzēkņu grupām vai atsevišķiem sportistiem.

2.  Izformēt šādu cilvēku vadītās sekcijas.

3.  Aizliegt bez federācijas atļaujas iznomāt sporta zāles.

4.  Izformēto sekciju pārstāvjiem neļaut piedalīties sacensībās.

5.  Informēt par personām, kuras pārkāpj šo lēmumu, viņu darbavietas vai mācību iestādes administrāciju un sabiedriskās organizācijas, lai tiktu veikti atbilstoši pasākumi.

Vēl pēc nedēļas notika pirmās sacensības. Biļetes tika izpārdotas zibenīgi, pie Sporta pils viļņojās milzīgs pūlis neveiksminieku, kuri cerēja kaut kādā veidā iekļūt zālē. Taču būdīgie puiši īsi apcirptiem matiem un stingiem skatieniem, kuri uzturējās kontrolieru tuvumā, padarīja šīs cerības gluži veltas.

Starp citu, cīņas izrādījās neinteresantas, zemā tehniskā līmenī — ne sarežģītu kombināciju, ne lēcienu, galvenokārt strādāja ar rokām, neievērojot bezkontakta cīņas principu, — nemitīgi bija dzirdami skaļi plīkšķi vai dobji būkšķi. Par to pienācās diskvalifikācija, taču tad no sacensībām būtu jāizslēdz visi dalībnieki, un tiesneši pievēra acis uz noteikumu pārkāpumiem, uzskatot, ka ar ceturtdaļu spēka izdarīts sitiens par nopietnu kontaktu nav uzlūkojams. Tiesa, noteikt šo «ceturtdaļu spēka» nebija viegli, tāpēc diskvalificēja tos, kuri nodarīja partnerim redzamu kaitējumu — sasita līdz asinīm seju, notrieca nokdaunā vai jelkādā citā veidā padarīja pretinieku cīņas nespējīgu.

Visvairāk diskvalificēto izrādījās Gabajevam, viņa audzēkņi ieņēma arī godalgotas vietas. Grišas «zvēri» strādāja rupji un nežēlīgi, nebaidoties sist un saņemt sitienus, viņi burtiski izsita pretiniekus. īpaši plosījās Vova Kulakovs, kurš arī ieguva pirmo vietu.

Sacensībās valdošais spēka stils noteica vērtēšanas kritērijus un neļāva Ziminam un Okladovam izmantot izstrādātās tehnikas priekšrocības. Nikolajs ierindojās astotajā vietā, Saša — piektajā, lai gan viņu iespējas bya nesalīdzināmi lielākas nekā uzvarētājiem.

Kolpakovu tas izbrīnīja. Viņš un Gabajevs sacensībās nepiedalījās, uzskatot, ka ir neveikli mēroties spēkiem ar saviem audzēkņiem.

— Nu, ko teiksi? — Griša triumfēja. — Kā tev patīk mani puiši? Gatavie zvēri! Gabajeva skola.

Un spēcīgi blieza pa smaidošo «zvēru» dzelzs mugurām.

—  Uzvara jāapslaka, sensej! — ierosināja pārliecinošais uzvarētājs Kulakovs.

«Zvēri» atzinīgi ieņurdējās. Gabajevs piekrītoši pamāja un uzaicināja Kolpakovu pievienoties, bet Genādijs atteicās.

Atvadoties Griša aplika roku Kolpakova pleciem un paveda sāņus.

—  Vai tiesa, ka Kolodins atstāj priekšsēdētāja krēslu? — Viņa skatiens bija alkatīgs un ciešs.

—  Laikam jau, — Kolpakovs negribīgi atbildēja un atbrīvojās no rokas.

— Jūs ar Grišu gan esat kļuvuši nešķirami! — Zimins manāmi piekliboja, Okladovs auklēja savainoto roku. Noskaņojums viņiem bija draņķīgs.

—  Kā viss mainās! Mēs byām četri, tagad jūs esat divi. Grišam sevišķi patīk to uzsvērt. Divi! Tikai kā tu nokļuvi vienā laivā ar viņu?

—  Nesirdies, Saša. No zaudējuma neviens nav pasargāts.

—  Vai tad es runāju par zaudējumu? Kam zaudēt un kā — lūk, tāds ir jautājums! Tie kaulu lauzēji taču neko neprot!

Zimins parādīja uz priekšu, kur, zvaigādama, grūstīdamās, imitēdama lēcienus un sitienus, slāja Gabajeva kompānija.

—  Ja es ar jebkuru no viņiem būtu cīnījies pa īstam — būtu sasitis lupatu lēveros. Taču, kad viens ievēro noteikumus, bet otrs bliež no visa spēka un diskvalifikācijas vietā viņam piešķir pirmo vietu… Nesaprotu!

—  Viss iegājis nepareizās sliedēs, — ar rūgtumu noteica OklSdovs, un Kolpakovam iešāvās prātā, ka viņš jau daudzkārt ir dzirdējis šo frāzi. — Japānā audzēknis kopš bērnības vingrina rokas, pirkstus, locītavas ilgus jo ilgus gadus un tikai tad cenšas pārsist priekšmetus. Un cīnīties viņam neļauj, iekams pilnībā nav apgūta prasme kontrolēt sitienu. Bet te… Pārsteidzība, visi grib būt par meistariem jau šodien. Mums kādi trīs cilvēki ir savainojuši rokas pret dēļiem un ķieģeļiem — kaulu plīsumi, kaula plēves iekaisumi… Cik tādu nav citās sekcijās? Un cīnoties gūtās traumas… Homutovam kāja saaugusi nepareizi, divas reizes operēta… Reizēm es jūtos vainīgs, ka stāvēju pie šīs kustības pirmsākumiem.

—   Tā ir, — Zimins pamāja. — Vienīgais attaisnojums — mēs nedomājām, ka tā viss ievirzīsies.

—  No otras puses — kuram tad vajadzēja mūsu vietā domāt?

—   Rimstieties, puiši! Viss normalizēsies, pirmie soļi jau ir sperti.

—  Nē, Genādij! Tālāk būs vēl sliktāk.

Zimina balsī bija saklausāma pārliecība.

—  Kaktu sekcijas diezin vai pildīs federācijas lēmumu. Drīzāk gan paslēpsies, lai nevar tikt izkontrolētas, noies pagrīdē. Es dzirdēju, ka Kotovs noīrējis sporta zāli skolā, Sļamina grupa pārbūvē kaut kādu pagrabu… Tā ka slimība pāriet slēptā, hroniskā formā, un nevar zināt, kādas komplikācijas tā izraisīs.

«Zvēri» smejoties un ķiķinot nogriezās pa labi uz taksometru stāvvietu. Skaidri bija saklausāms pērkondim- došais Kulakova bass.

—  Vēsture atkārtojas. Arī viņi uzskata sevi par brālību. Un mūsu bārdainais uzvarētājs kaujinieciskās formas uzturēšanai apmeklē tramvaju depo un uzsāk kautiņus ar vagonos nakšņojošiem dzērājiem. Ļoti lepojas ar oriģinālu izdomu.

Pēc šiem vārdiem zuda jebkura patika sarunāties. Klusēdami sasniedza aleju krustojumu. Zimins un Okladovs pagriezās pa kreisi.

—  Nāksi kopā ar mums?

—  Nē.

Viņi atvadījās. Kolpakovs nolūkojās viņiem pakaļ. Biedru augumos atspoguļojās viņus pārņēmusī grūtsirdība. Vienu acumirkli gribējās viņus panākt, viņš paskatījās pulkstenī. Laika bija maz, katram ir savas gaitas. Katram sava dzīve.

Sparīgā solī viņš devās uz priekšu.

TREŠĀ NODAĻA

1

Pagāja trīs gadi.

Bija pēdējās siltās septembra dienas, ziedi zālienos izskatījās apvītuši, kokos parādījās dzeltenas lapas.

Kolpakovs iznāca no institūta, ierasti paraudzījās pulkstenī — vajadzēja pasteigties. Virpinādams atslēgas oriģinālā piekariņā, viņš devās uz stāvvietu. Sargs —jauns stalts puisis — nolika sānis grāmatu, iznāca no savas būdiņas un palocīdamies sveicināja. Kolpakovs īsi palocījās pretī. Viņš ar vieglu ironiju izturējās pret cieņas izpausmēm, taču uztvēra tās kā pašsaprotamas.

Motors acumirklī sāka darboties — Vitjoks Homutovs bija pamatīgi apguvis savu amatu un ar Kolpakova «sesto» nekad nehalturēja, turēja labā piemiņā, gods kam gods.

Vitja gandrīz vairs nekliboja, arī maman naidu bija nomainījisrvēlīgums, viņa pat mēdza jokot, sak, trauma nākusi manam slīmestam par labu — pieņēmies prātā, ticis pie vērtīgas vietas, visu algu nes mājās un vēl divtik tērē, bet, ka maķenīt pievelk kāju, — vīrietim tas nav nekas briesmīgs.

Sākumā gan sacēla pamatīgu traci. Kulakovu uzreiz atlaida no darba, arī Ļena grasījās iesniegt atlūgumu, labi, ka Kolpakovam ienāca prātā iekārtot cietušo automašīnu servisā, tieši gadījās izdevība.

Žēl, ka bārdainajam mērkaķim tik vēlu gadījās tāds pacients, — cik cilvēkiem tiktu aiztaupītas liekas ciešanas! Kad nodibināja komisiju, izrādījās, ka viņš katru trešo sakropļojis. Maita!

Dzelteno gaismu nomainīja sarkanā, aizdomājies Kolpakovs tik tikko paguva nospiest pedāli. Jāsaka Vitjam, lai pārbauda vārstus, pievelk ķēdi. Arī degvielas patēriņš ir virs normas — nekaitētu pārbaudīt un pieregulēt karburatoru. Ar autiņu ir liela ķēpa, labi, ka ir kam uzdot. Taču, pārvietojoties kājām vai autobusā, neko nevar pagūt.

Pie skolas jau stāvēja Gabajeva «trešais» zilā krāsā. Pats Griša staigāja pa apakšstāva zāli melnā zīda kimono ar sudraba pūķiem, apjoztā ar sarkanu jostu. Ne ko pielikt, ne atņemt — izcils meistars virs piektā dana, kurš praktizē vairāk nekā divdesmit gadu.

Tiesa, īsts karatists nekādā ziņā neģērbtu mugurā šo suvenīra tērpu, kuru eksotikas kāri tūristi pērk, lai mājās valkātu rītasvārku vietā, taču te šādas nianses neviens nezina un audzēkņi goddevīgi tver katru bargā senseja vārdu.

— …Satiekas nomaļā vietā, ieiet tumšā fanzā. Kurš iznāks laukā — dabū nākamo danu. Vai tagad saprotat, kāpēc ir tik maz augstāko danu īpašnieku?

Pamanījis Kolpakovu, Gabajevs panācās pretī, tradicionāli paklanījās, draudzīgi smaidot, pastiepa roku. Taču Genādijs ievēroja, ka viņš netika devis komandu vispārējam federācijas priekšsēdētāja apsveikumam, tātad tika pārkāpis etiķeti un subordinācijas prasības. Tā, protams, nav nejaušība, liek saprast, ka šajā zālē viņš ir vienīgais noteicējs.

—  Cik var runāt!

Kolpakovs pamāja uz zviedru sienas pusi — visā tās garumā trīs apakšējie šķērskoki bija salauzti.

—  Mani «zvēri»… Nav spēku kur likt, lielās cits cita priekšā. Vai tam var izsekot! Nekas, abonementnieki salabos.

Gabajevs izsauca divus uzvārdus, deva rīkojumu.

—  Parīt būs darīts.

—  Traumas?

—  Nevienas. Tā, sasitumi…

—  Un sporta grupā?

—  Pamēģini traumēt manus ērgļus! Viņi ir kā no dzelzs.

Kolpakovs atslāba, savdabīgais saimnieks izturējās ar pienācīgo cieņu.

—  Nu labi. Pacīnīsimies?

Gabajevs noliedzoši papurināja galvu.

—  Nav spēka, esmu izpumpējies, šodien ir traka diena — sporta grupa un divas abonementu. Pēc stundas beigšu šeit un tūlīt lidošu uz gaļas kombināta klubu.

—  Tad jau gan… Bruku nenorausies?

—  Stāsta, ka Kulaks esot sagrābies trīs maksas grupas. — Grišas balss bija pikta.

Pirms gada bārdainais būda bija nolēmis, ka gana labi apguvis karatē, un atdalījies no skolotāja, organizēdams savu s]|olu. Kopš tā laika kādreizējie draugi pārvērtās niknos ienaidniekos.

—   Kaunies ar apskaust, — Kolpakovs pazobojās. — Kas jauns pilsētā? Tu vienmēr visu zini.

—  Ko niekus, — Gabajevs vienaldzīgi noteica. — Rogovs piedauzīts, to jau visi zina.

—  Kā — piedauzīts?

—  Neesi dzirdējis? — Griša brīnījās. — Uzbrukuši un piesituši līdz nemaņai. Visa pilsēta runā.

—  Kas? — Kolpakovs atcerējās, kā čempions tika skrējis uz saimnieka svilpienu. Vai tiešām tas bija viņa suņa amata nopelns?

—  Puņķaini smerdeļi, dzērumā. Speciāli novaktēju- ši — pašu čempionu piežmiegt…

Nē, nožēlojami pļēguri nepaceltu roku pret čempionu. Čempions stāvēja uz pjedestāla tāls un neaizsniedzams, uz viņu varēja lūkoties iztālēm, nevienam prātā nenāktu pat necienīgi par viņu izteikties…

—  Kā viņam ir?

—   Tā jau nekas, bet dabūt ar cauruli pa galvu… Smadzeņu satricinājums un tā tālāk. Slimnīcā.

Ai-ai-ai… Kolpakovs lēnām kāpa augšup pa kāpnēm. Slavenais Rogovs… Reiz bija slavenais, bet tagad — nodzēries, nolaidies, algots pakalpiņš… Tātad tāds pats kā viņu piekāvušie salašņas. Goda un cieņas oreols viņu nesargāja, gluži otrādi — pievilka ar savu norietu… Jāiegriežas slimnīcā.

Kolpakovs uzkāpa līdz augšējai zālei. Skola strādāja vienā maiņā, vakaros lieliski aprīkotās zāles stāvēja tukšas, un direkcija labprāt tās iznomāja. Piedāvāja izmantot telpas bez maksas, taču piesardzīgais Kolpakovs uzstāja, lai tiktu noslēgts oficiāls līgums ar zīmogiem un parakstiem. Maz kas var atgadīties…

Skolā viņi pārsvarā trenēja abonementu grupas, reizēm Griša papildu treniņiem atveda «zvērus». Tas izraisīja neizpratni — fizkultūriešu namā apstākļi nebija sliktāki, Kolpakovs vairākkārt bija grasījies apmeklēt dīvainās nodarbības, taču tās sākās vēlu un Ļenai nepatika, ka viņš aizkavējas.

Augšējā zālē Zverevs iesildīja grupu. Kad ienāca Kolpakovs, atskanēja komanda skolotāja apsveikumam, visi pagriezās, paklanījās, Genādijs atbildēja ar to pašu un deva zīmi turpināt.

Pēc iesildīšanās viņš deva uzdevumu, bet pats stājās pie maisa un trenēja sarežģītu sēriju, kamēr Zverevs sekoja vingrinājumu izpildei. Laiku pa laikam sensejs pats apstaigāja zāli, izteica aizrādījumus, laboja, rādīja — vēsi, sausi, ar skolotājam raksturīgo atturību.

Sensejs — dievs, distance starp viņu un audzēkņiem ir neizmērojama, tāpēc ikvienam viņa žestam, kustībai, vārdam jātiek uztvertam kāri, zibenīgi un precīzi.

Sensejs netērē laiku sīkumiem, viņš nosaka treniņu stratēģiju, ļaujot palīgiem sekot detaļām. Tie ir Sistēmas likumi, kurus ikviens jaunpienācējs uztver jau pirmajā reizē.

Tāpēc, kad Kolpakovs otro reizi apstājās līdzās rud- matainam puisim džudo domātā kimono, vēlīgi palaboja kļūdas un deva izsmeļošus padomus, vēl vairāk — nostājies pārī ar viņu, pats personīgi parādīja, kā veicams bloks ar abām rokām, tas izraisīja mēmu izbrīnu.

Vēlāk Kolpakovs, stāvēdams sastingušās audzēkņu ierindas priekšā, izvērtēja nodarbību, viņš norādīja uz rudmati un sacīja:

—  Nāksi pie manis uz pamatgrupu. Trešdien četros fizkultūriešu namā.

Puisis palocījās, cenzdamies neizrādīt prieku, — pats sensejs saskatījis viņā perspektīvu sportistu.

—  Kāds uzvārds?

—  Likovs.

Kolpakovs izlikās ierakstām to savā bloknotā.

Kad viņš pēc du^ts bija apģērbies, ienāca Zverevs.

—  Likovs ir tikai otro reizi. Manuprāt, no viņa nekas jēdzīgs neiznāks.

—  Esi bez bažām, Miša, man ir ietrenēta acs.

—  Jūs jau gan zināt labāk, Genādij Valentinovič.

Zverevs sadabūja biezu aploksni un rūpīgi ielika to

Kolpakovam kabatā.

—  Par pagājušo mēnesi.

Tas aši pamāja. Norēķināšanās laikā viņš pat nopriecājās, ka Vasja Savčuks ar savu skaidro taisnības meklētāja skatienu negribēja būt abonementu grupā par vecāko. Lai gan — kas tur sevišķs, honorārs par ieguldītajām zināšanām, prasmi, veikto darbu, Griša meistariski prata visu paskaidrot.

Iesēdies mašīnā, Kolpakovs atvēra aploksni. Abonementa maksa bija trīsdesmit rubļu mēnesī. Grupā bija divdesmit dalībnieku. Kopā sešsimt rubļu. Pilnīgi pietiekami, lai nevajadzētu ņemt pa divām trim grupām, kā to dažs labs darya.

Sadalījis un izvietojis naudu pa kabatām, Kolpakovs līgani sāka braukt, uzņēma ātrumu un, apdzinis vairākus audzēkņus, izlidoja uz maģistrāles. Labajā pusē pašā malā gāja Likovs. Kā viņš bez Pisarevska informācijas un Gabajeva anketas būtu varējis zināt, ka tas ir rektora dēls!

Kolpakovs brauca ātri, bīstami pārvietojās no vienas rindas otrā, veica pārdrošas virāžas, gūdams baudu no mašīnas spējas manevrēt.

Piebraucis pie mājas, kurā dzīvoja māte, Kolpakovs uzskrēja pa kāpnēm, ar savu atslēgu atslēdza ārdurvis, pa piekrāmēto gaiteni pagāja garām vannas istabai, kur Alevtina mazgāja veļu, un, īsi pieklauvējis, iegāja istabā.

Te bija kļuvis brīvāk — bija nozudis aizslietnis un rasējamais dēlis, stūrī stāvēja viņa dāvātais krāsu televizors, kuru, sēdēdama uz jauna dīvāna, māte skatījās caur acenēm ar biezām lēcām, kas viņu darīja vecāku.

—  Sveiks, dēliņ! Vai vakariņas ēdīsi?

—  Nē, ieskrēju uz brītiņu…

—  Atkal? Būtu kaut reizīti pasēdējis, paciemojies…

—  Es jau teicu, mamm, — citu reizi.

Viņš nolika uz galda piecus uz pusēm pārlocītus desmitniekus, nobučoja mammu uz vaiga, pieklājības pēc mazliet pakavējās un neveikli atvadījās.

Kad viņš grieza apkārt mašīnu, lukturi pārslīdēja no- lupušai, ieplaisājušai fasādei. Acumirkli sametās kauns. Taču galu galā tā bija prātīgāk — agri vai vēlu māgu nojauks, māte dabūs labiekārtotu vienistabas dzīvokli, tad varēs apvienoties, trīsistabu iemainīt nebūs grūti. Arī Ļena domāja tieši tāpat.

Kā māte un Ļena satiks vienā dzīvoklī, par to Kolpakovs labāk nedomāja.

Uzmanīgi izbraucis pa šķērsielu ar izjaukto segumu, viņš ar atvieglojumu iztraucās uz gludi asfaltētā prospekta un iespieda grīdā gāzes pedāli. Viņš trāpījās uz «zaļā viļņa» un, nesamazinot ātrumu, palidoja garām vienam krustojumam pēc otra.

Ceļš uz jauno mikrorajonu veda cauri kādreiz purvainai ieplakai — kilometru garš stāvs nobrauciens mijās ar lēzenu ceļu kalnup, ko labāk bija veikt uzreiz, nezaudējot inerci. Spidometra bultiņa sasniedza trīsciparu skaitli, taču veiksmes josla beidzās, pašā zemākajā punktā ceļu krustojumā luksofori pārslēdzās uz sarkano gaismu.

Vienā mirklī priekšā viss bija kā nosēts sarkanām uguntiņām, ieskrējušās mašīnas visas reizē nobremzēja. Kad Kolpakovs vēl mācījās vadīt mašīnu, šī iesācējam grūtā vieta izraisīja trauksmainu nemieru, un pēkšņi ie- degušajās sarkanajās ugunīs jautās gluži vai filozofiska, draudīgi brīdinoša jēga.

Augot pieredzei, pazuda bailes ietriekties priekšā braucošajos vafsaņemt triecienu no aizmugurējiem, viņš droši turējās kopējā straumē, tomēr izkaisītie stopsignāli urdīja zemapziņu, modinot miglainas, līdz galam neno- formulētas asociācijas.

Stāt, stāt, stāt…

Lejā iedegās dzeltenā, pēc tam zaļā gaisma, un vienā mirklī viss pārvērtās — nodzisa aizlieguma signāli, mehāniskā lavīna rūkdama vēlās lejā pa nogāzi, steidzot atgūt zaudēto tempu. Kolpakovs ieslēdza ātrumu.

Pēc desmit minūtēm viņš novietoja mašīnu plašā stāvvietā pie divpadsmit stāvu «sveces», apsveicinājās ar sargu, kuru kooperatīva biedri algoja automašīnu apsargāšanai naktīs, ar liftu uzbrauca astotajā stāvā, atslēdza sarežģīto slēdzeni un, iegājis priekšnamā, saprata, ka mājās ir ciemiņi. Interesanti, kas šajā reizē?

— Gena, iznes atkritumus! — no tumsas uzsauca Ļena, uz brīdi pārtraukdama kādu satraucošu vēstījumu, kas tika pausts līdz intīmiem toņiem pieklusinātā balsī.

Kolpakovs brīdi vilcinājās. Istabā atskanēja smiekli un pēc pauzes tika aizsākta uzsvērti neitrāla, tīši neinteresanta, it kā tīri sievišķīga saruna. «Pati iznesīs,» nodomāja Genādijs. «Laiks radināt pie kārtības.»

Nomazgājies viņš ielūkojās ledusskapī un devās uz viesistabu, ko pildīja dārgu smaržu un svešzemju cigarešu asais aromāts.

—  Labvakar!

Izrādījās, ka viešņas bija Homutova un nepazīstama dāma no tās pašas sugas kā visas pārējās Ļenas draudzenes — krietni padzīvojusi, taču labi saglabājusies, eleganti ģērbusies, pārliecināta par savu vienreizīgumu. Pēc divdesmit pieciem gadiem Ļena būs tāda pati, bet pagaidām, viņas pašas vārdiem runājot, mācās no gudrām sievietēm dzīvot.

—  Eleonora. — Dāma nepieceldamās pastiepa roku it kā skūpstam. Kolpakovs enerģiski pakratīja ļengano locītavu un, pamanījis Eleonoras izbrīnīto, Tamāras Jevgeņjevnas pētīgo un Ļenas apmierināto — rokas viņš skūpstīja tikai viņai — skatienu, apsēdās brīvajā krēslā.

—  Kafiju dzersi? — Ļena vaicāja, ielūkodamās tukšajā kafijas kannā un nezin kāpēc to sakratīdama, itin kā grasītos izspiest dzērienu no kafijas biezumiem.

—  Es labprāt ieēstu vakariņas.

Ļena atviegloti nolika kafijas kannu, graciozi pacēla pie lūpām garu, brūnu cigareti.

—  Paņem kaut ko ledusskapī.

—  Tur nekā nav.

Pauze ieilga.

Kolpakovs skatījās sievā, mudinot viņu kaut ko darīt, taču viņa acīm redzami nesaprata, ko viņš no tās grib.

—  Uzcep man olu ar kartupeļiem!

Ļena aizrijās ar dūmiem, Homutova un Eleonora saskatījās, it kā viņš būtu pateicis klaju rupjību.

Smalki izjuzdams situāciju, Kolpakovs saprata, ka dāmu acīs viņa uzvedība pārsniedza visas robežas. Ielauzties omulīgajā meiteņu ballītes atmosfērā, pārtraukt interesantu sarunu, bez sajūsmas uztvert sievas pieklājīgo rūpju izrādīšanas žestu un turklāt vēl runāt par tik prozaiskām un vienkāršām lietām kā izsalkums un ledusskapja saturs!

Un pēc visa tā ierosināt augstākās sabiedrības dāmai mizot kartupeļus un cept olas — nedzirdēta bezkaunība! Viņām bija pavisam cits priekšstats par vīru uzvešanos. Tiesa, viņas neņem vērā, ka parasti ir radušas saieties ar citu sievu vīriem. Ja vecās uzcirtušās vistas neatsē- dinās, viņas Ļenu pavisam sabojās.

—  Vai zināt, mīļās dāmas, — nepiespiestā tostu teicēja tonī Kolpakovs iesāka. — Japānā ir neparasta ieraža — nogrēkojušos sievu pārmāca ar nūju… — Viņš pārlaida skatienu sastingušajām sejām. — Interesanti, ka, ja vīrs sievu mīl, viņš nedrīkst izmantot nūju, kas resnāka par mazo pirkstiņu.

—  Mēs labāk iesim. — Lūpas sakniebusi, piecēlās Ho- mutova, viņai sekoja Eleonora. — Ļenočkai laikam nāksies kaut ko cept…

—  Es jūs izklaidēšu, — Kolpakovs apgalvoja. — Pats interesantākais ir tas, ka paradums netiek likts lietā. Jūs jautāsit — kāpēc? Sievas nedod iemeslu. Pat ne visniecīgāko. Patiesi — vai nav dīvaini?

—  Paldies, Genādij, jūs no tiesas mūs izklaidējāt, — vēsi caur zobiem novilka Homutova.

—  Tur, kur ar cieņu neizturas pret sievieti, nav progresa.

—   Vai Japānā nebūtu progresa? — Kolpakovs brīnījās.

—  Protams, — iejaucās Eleonora. — Franču smaržas un vispār… Par japāņu kosmētiku gan es neko neesmu dzirdējusi.

Tā aizbāzušas muti Kolpakovam, dāmas izgāja gaitenī, kur čukstus ņēmās dot Ļenai padomus, acīmredzot — kā apspiest dumpi mājās.

— Starp citu, Ļenočka, iznes pie viena atkritumus! — Kolpakovs nokliedza viņām pakaļ.

Durvis aiz viešņām aizcirtās.

—  Kas ar tevi notiek? — Ļena jautāja, ar pūlēm valdīdama sašutumu. — Ja gribēji skaidrot attiecības, varēji pagaidīt, kamēr draudzenes aiziet.

—  Man ir tāda sajūta, ka viņas pārcēlušās pie mums uz dzīvi. Pēdējo pusotru gadu mēs paliekam divatā vienīgi naktī, un arī tikai tad, ja kāda no viņām neaizkavējas te pa nakti. Kas tās par draudzenēm? Varētu tev būt mātes vietā!

—  No viņām vismaz ir ko pamācīties!

—  Mājsaimniecībā to nemana.

—  Jā, viņas nav mājsaimnieces! Bet ir taču daudz citu lietu arī bez virtuves un plīts. Paskaties, kā viņas izskatās! Vai tad tu negribi, lai tava sieva saglabātu jaunību arī pēc divdesmit gadiem?

—  Ja tu būsi laba skolniece, es to nemaz nepieredzēšu.

__

— Viņu dzīves pieredzi veido šķiršanās, bēres, bagāti večuki, izdevīgu mīļāko meklējumi. Tad ta skolotājas!

— Tev ir aizspriedumi, taču tas nav iemesls, lai arī es ar viņām nesaietos…

Ļena nomierinājās un turpināja strīdu tāpat vien, kārtības labad. Viņai patika paturēt pēdējo vārdu. Parasti Kolpakovs piekāpās. Taču pastāvīga piekāpšanās tiek uzlūkota par vājumu.

—  Kaut kas attiecas arī personiski uz mani. Sausa pārtika, «iznes atkritumus» apsveicināšanās vietā, tabakas dūmi, kurus es neciešu…

Viņš tīši saasināja situāciju un iekšēji saspringa, gatavodamies sprādzienam, taču, kā par brīnumu, viss atrisinājās necerēti mierīgi.

— Tu vienkārši esi izsalcis, tāpēc sliktā garastāvoklī. Tūlīt kaut ko pagatavošu, — Ļena miermīlīgi sacīja un izgāja virtuvē.

Kolpakovs izbrīnējās — tikai mirkli. Tā arī vajadzēja būt. Nelokāmu dzelzs gribu, spēka apzināšanos un gatavību ar cieņu atvairīt pašu niknāko uzbrukumu no attāluma sagūt ikviena dzīva būtne — ļaundaris, plēsīgs zvērs un… Vārdu sakot — ikviena dzīva būtne.

Kolpakovs izlaidās krēslā. Viņam bija taisnība t^jā tālajā vakarā pie kinoteātra — Ļena no tiesas bija kļuvusi padevīga un paklausīga. Sistēma nebija pievīlusi. Lai gan… -

Drīz Ļena aicināja viņu pie galda. Viņa bija pagatavojusi, ko viņš prasīja, bet, tā kā jaunā sieviņa saimniekoja reti, Genādijam vakariņas šķita sevišķi garšīgas.

Pasniegdama tēju — Kolpakovs tā arī nebija iemācījies dzert kafiju —, Ļena stāstīja, kas mājās pa dienu noticis.

—  Santehniķi būs trešdien, jāpagūst ievest materiālus; dabūju jauku interjeru balkonam, arī cilvēks ir, kas uzstādīs; jā, bija ienākuši kaimiņi: Jančikova dzīvoklim šuves vaļā, zem palodzes sūcas ūdens, septītajā durvis sašķiebušās, Pisarevskim tapetes līmējas vaļā — te ir iesniegumi…

—  Pisarevska atstāj, es paskatīšos, pārējos — atkritumu vadā. Un apskaidro visiem, ka kooperatīva priekšsēdētājs nav nekāds galdnieks vai vēl labāk — pajūga vērsis — lai paši tiek galā ar kārtējiem remontiem.

— Viņi saka, tie esot celtniecības trūkumi un tu esot solījis…

—  Trūkumi ir novērsti, solījumi izpildīti, māja nodota ekspluatācijā — viss. Moris savu ir padarījis — to var aizvākt. Priekšsēdētaja sirdsapziņa ir tīra.

Kolpakovs piecēlās, nomazgāja un nolika vietā tējas tasīti, pateica sievai paldies un labā omā iegāja savā kabinetā. Stūra dīvāns, žurnālu galdiņš, atpūtas krēsls — atpūtas vieta; rakstāmgalds ar grozāmu ādas krēslu, lampa ar atbilstoši vērstu gaismas staru spožā lokāmā balstā, galdiņš rakstāmmašīnai, grāmatu plaukti — darba zona.

Viss iekārtots pārdomāti, racionāli, ērti. Nekā lieka. Sākumā bija doma, ka šī būs mātes istaba.

Uz galda gulēja disertācijas manuskripts, uz žurnālu galdiņa — dažas vēl nepārtulkotas grāmatiņas par karatē un aizraujošs detektīvs par triādēm — varenām noziedzīgām organizācijām Dienvidaustrumāzijā.

Kolpakovs domīgi apstājās starp darba krēslu un dīvānu. Trenētā dzelzs griba, ar kuru viņš ļoti lepojās, ļāva uzveikt ikvienu kārdinājumu. Taču šobrīd viņš neuzskatīja par vajadzīgu izmantot šo īpašību un pagriezās uz dīvāna pusi.

«Pusstundiņu atpūtīšos un — pie darba.» Beidzamajā laikā viņš atļāvās strādāt ne tik intensīvi kā līdz šim un pat saīsināja ierasto meditācijas ilgumu. Taču negribēja domāt un analizēt šos faktus.

—  Aizver acis, Genčik! — No Ļenas balss bija noprotams, ka viņu gaida pārsteigums. — Un tagad atver…

Viņai mugurā bija jauna ādas žakete un leoparda ādas imitācijas svārki. Kādu gan citu pārsteigumu viņš varēja gaidīt?

—  Patīk?

Ļena līdzīgi manekenei uz mēles paspēra pāris soļu, līgani apgriezās.

—  Manuprāt, man piestāv. Kā tev šķiet?

Kas bija, tas bija. Viņai piestāvēja modernas, uzkrītošas, neprātīgi dārgas lietas.

—  Izskatās ļoti efektīgi.

Kolpakovs no galvas zināja visu, kas sekos tālāk, izņemot kādu sīkumu — summu, kura tiks prasīta.

—  Tas ir jauki.

Ļena apsēdās viņam līdzās uz dīvāna, pieglaudās, apskāva kaklu, jaunās ādas smarža kutināja nāsis.

—  Tā gadās reizi simt gados, mājās pienesa klāt… Es » ļoti nopriecājos, padārgi gan — astoņsimt rē. Man ir tikai trīssimt, bet sīkuma dēļ taču nevar laist garām izdevību. Tad es nodomāju — mans vīrs nav skopulis, mīl savu sieviņu, gan jau izlīdzēs. Vai ne, Genčik?

Viņa žaketes kabatās nauda bija sadalīta trijās paciņās — piecdesmit par zāles īri, divsimt piecdesmit — Gončaroyam (bija aizņēmies pirmajai iemaksai kooperatīvā) un tikpat — Ļenai.

—  Es gribēju samaksāt Venjaminam…

—  Kamdēļ steigties, Genčik? Tu aizņēmies uz pieciem gadiem un gada laikā gandrīz jau esi atdevis. Bez tam — kā tu paskaidrosi, kur dabūji? Atkal teiksi, ka hipodromā laimēji?

Kolpakovs tiešām nebija skops, tiešām mīlēja sievu, un viņas vārdos tiešām bija sava jēga. Tāpēc viņš salika naudaszīmju paciņas kopā un atdeva Ļenai.

Tā sajūsmā nobučoja viņu uz deniņiem, pagrozījās priekšnamā pie spoguļa un iespurdza vannas istabā.

Kolpakovs apsēdās pie galda, pievilka klāt disertācijas mapi un sāka šķirstīt lapas, pūlēdamies iedziļināties uzrakstītajā, taču līstošais ūdens novirzīja domas. Pēc tam ūdens čala apklusa, taču viņš visviens nespēja koncentrēties.

—  Aizver acis, Genčik!

Pēc frāzes īpašās tonalitātes viņš uzreiz noprata, kādu pārsteigumu Ļena tagad gatavo.

Naktī Kolpakovs pamodās it kā no grūdiena. Kaut kas nedeva mieru, un viņš drīz vien atskārta iemeslu — zemapziņā urdēja kāda doma, izraisīdama nemieru. Kāds tam bija cēlonis?

Sports? Nē, tur viss bya kārtībā. Kad Kolodins iesniedza atlūgumu, Genādijs bija iejuties federācijas priekšsēdētāja amatā kā roka pēc mēra šūtā cimdā.

Kooperatīvs? Uzcēla laikā, labā vietā, pēc Pisarevska protekcijas viņš bija kļuvis par priekšsēdētāju, arī šeit tika galā un par to saņēma tiesības izraudzīties dzīvokli un apdari veikt pēc savas gaumes.

Institūts? Jā, rīvēšanās, bija uzradušies nelabvēļi, reizēm jūtama pretdarbība, taču Pisarevskis ar saviem draugiem palīdz, te viņš netika melojis, un viss būs labi…

Nē, nemiers bija saistīts nevis ar kādu iestādi, bet gan personiski ar tuviem un mīļiem cilvēkiem…

Māte? Kauns, nelāgi sanāca, viņa bija cerējusi tikt vaļā no Petuhoviem ar visiem to skandāliem un degošo tauku smaku, no tekošajiem jumtiem un sausajiem krāniem, bet pēkšņi viņas vietu tika ieņēmusi Ļena.

Nemiers pieauga, acīmredzot iemesls nebija tālu jāmeklē.

Ļena? Nu, izlutināta, untumaina, noņemas ar lupatām, saietas ar pirmspensijas vecuma draudzenēm, tas viss ir sīkums, viņi dzīvo labi, labāk par daudziem citiem, viņa pret to neizturas slikti, jā, patiešām, taču — kas tur labs, ja sieva pret vīru «neizturas slikti», bet viņš par to priecājas?

Ļena! Genādijs pamodās no tā, ka beidzot — kas to būtu domājis! — miegā, apziņai nedarbojoties, bija izdomājis līdz galam to, kas daudz reižu it kā netīši, garām ejot, bija urdījis viņa prātu. Ļoti bieži viņas rīcība saistījās ar kaut ko viņai pavisam svešu, citā dimensijā mītošu, taču viņam līdz sāpēm tuvu un pazīstamu. …no visa spēka… …maksimāli iespējamā ātrumā… …pašā vārīgākajā vietā… …lai sasniegtu mērķi…

Pazīstams tas šķita, bet kāpēc līdz sāpēm? Tāpēc, ka par mērķi kalpo viņš pats, un tūdaļ vienkāršās pamatprincipa rindas iegūst citu jēgu. Sāpīgu, skaudru, draudīgu, baisu, graujošu…

Kā kastete vai tīģera ķepa, kas aizstāj pēkšņu padevību, negaidītu glāstu, retu maiguma izpausmi… i Un tad, skūpstot kaisles pārvērsto seju, lūpas skar tikai kaujas masku pieredzes bagātam pretiniekam, kurš prot uzvarēt tā, ka uzvarētais pat nenojauš par savu sakāvi.

Ne valdnieks «pār apkārtējām dzīvām būtnēm», bet marionete, lelle ar diedziņā iekārtu galvu, rokām, kājām…

Šī doma pilnīgi satrieca Kolpakovu.

«…Pa diedziņu, pa diedziņu es nevēlos vairs iet, no brīža šī, no brīža šī es dzī-ī-īva.»

Viņi ar Ļenu bija sēdējuši kādā no restorāna zālēm tūdaļ pēc viņu kāzām, un šo dziesmu izpildīja gara, kārna dziedātāja zeltzvīņotā žaketē, kas atgādināja zivi, un Ļena raudzījās viņā, ar salmiņu maisīja šampanieti, laida burbuļus un tā dīvaini smaidīja nezin kam.

Varbūt jau tad viņa jutās kā lelles pavēlniece, kas prasmīgi rausta neredzamas elastīgas aukliņas?

Mēness gaisma meta ar vēdlodziņu uzlabotā loga rāmja ēnu uz pūkaino paklāju, atspīdēja kristāla glāžu smalkajā slīpējumā bufetē, izgaismoja mierīgi gulošās Ļenas bezrūpīgo seju.

Nē jel, muļķības!

Un tomēr… Agrāk Ļena bija atklāti mēģinājusi valdīt pār viņu, apspiest gribu, tas nebija izdevies, un viņa bija mainījusi taktiku — galu galā taču viņš izpildīja visas viņas vēlēšanās. Un diez vai tas notika pats no sevis — kopš pirmā zvana viņas rīcību raksturoja plānota mērķtiecība.

…spēka maksimumu vārīgākajā vietā…

Viņš pats lika lietā šo principu un guva panākumus.

Karatē zinātājs uzvar ikvienu tā nepratēju, taču viss mainās, kad satiekas divi karatisti, tad cīņas iznākumu nosaka viena lielāka meistarība. Izšķirīgā nozīme ir pēkš- ņumam, prasmei savaldīties, slēpt savus nodomus un sagatavotības līmenim.

Kolpakovs skatījās uz sievas daiļo profilu, un sirdi plosīja šaubas, pašas briesmīgākās, kādas vien var būt pasaulē, — vai var ticēt tuvam cilvēkam? Vai viņas vārdi, jūtas, rīcība neslēpj citu — svešu un gluži nepazīstamu seju?

Tad arī notikums ar Pieneņgalvu var izrādīties par meliem; Kolpakovs bija gatavs pamest karatē, taču Ļenas plānos tas, protams, neietilpa, gluži pretēji — grāva visus viņas nodomus un aprēķinus.

Kur viņš tika trāpījis «septiņnieku»?

Kolpakovs pie sevis nolamājās.

«Kas par blēņām! Piedēvēt sievai rafinētu blēdīgu- mu, briesmīgu viltu — kauns, vecīt!»

Viņš nogūlās uz muguras, atslābinājās, paelpoja ar vēdera lejasdaļu, norobežojoties no visas pasaules. Neizdevās. Budistu mūkus tūkstošiem nervu nesaistīja ar ārpasauli, viņiem darbojās solījums nestāties laulībā, viņi neturētu tuvu cilvēku aizdomās par melīgumu, un vispār klosteri strikti norobežojās no laicīgās dzīves kņadas… Ēst kotletes ar japāņu irbuļiem…

Kolpakovs piecēlās, aizgāja uz virtuvi pie aptieciņas un iedzēra pirmo miegazāļu tableti savā mūžā. Zāles iedarbojās, un pēc pusstundas viņš gulēja. Taču miegs bija nemierīgs, viņš traucās no stāva kalna uz velosipēda vai slēpēm, vai vienkārši uz mucu vai kārbu kaudzes, ātrums draudīgi pieauga, priekšā iemirgojās desmitiem sarkanas ugunis. Stop, stop, stop… Viņš jau būtu priecīgs apstāties, taču nespēja — inerce nepielūdzami nesa lejup, tieši virsū aizlieguma signāliem.

Kolpakovs pamodās vēlu, gurdeni iesildījās, apsolījis sev vakarā izpildīt visu paredzēto vingrojumu kompleksu. Pēdējā laikā viņš aizvien biežāk deva tādus solījumus un aizvien retāk tos pildīja.

Toties Ļena aktīvi sportoja un pēc jauneklīgo draudzeņu ieteikuma ik rītu skrēja apkārt mākslīgajam ezeram netālu no viņu mājas.

Kamēr Kolpakovs pēc īpašas receptes uzlēja tēju un vārīja olas, Ļena atgriezās, jautri sasveicinājās, iegāja dušā un mundra un svaiga apsēdās pie galda. Viņa lieliski izskatījās, un viņai bija teicama ēstgriba.

Pēc brokastīm Kolpakovs aizveda viņu uz darbu, izpildot savu obligāto pienākumu.

«Ja skaistu sievieti neved vīrs, tad viņai katrā ziņā savus pakalpojumus piedāvās cits,» viņa bya teikusi uzreiz pēc automobiļa iegādāšanās. «Tu pats saproti, kādas tam var būt sekas…»

Viņai patika bārstīt šāda veida tautas gudrības pērles, kas bija smeltas no viņam zināmiem avotiem. Viņa bija ļoti pārliecināta par sevi.

Izlaizdams sievu pie noplukušās tirdzniecības bāzes, Kolpakovs palūkojās pulkstenī. Bija gandrīz vienpadsmit. Ļena nepazina sabiedriskā transporta drūzmas un steigu, nebaidījās nokavēt. «Jāprot iekārtoties tā, lai nebojātu nervus par sīkumiem,» viņa mēdza teikt. «Tad ilgāk dzīvo un saglabā jaunību.»

Visas dāmītes viņai apkārt — Zvereva, Homutova, Klaudija, Eleonora —, bez šaubām, prata iekārtoties. Kolpakovs atcerējās pārpildīto autobusu nomocīto māti, kura centās iziet agrāk, pirms sastrēgumstundas, nervozi gaidīja, līdz Petuhovi atbrīvo vannas istabu, meta ašus skatienus aizvēsturiskā pulkstentiņa nodzeltējušajā ciparnīcā.

Viņas bija dažādu ļaužu, un, lai gan dzīvoja vienā pilsētā, viņām nebija izdevības satikties — pārāk atšķirīgas intereses un paziņu loks, gluži citādas laika pavadīšanas formas. Ja nu vienīgi veikalā… Tomēr nē — viņas neapmeklē pārtikas veikalus, universālveikalā iekļūst pa dienesta ieeju un arī ļoti reti — viņas parasti pasūta un visu nepieciešamo saņem ar piegādi mājās.

Bet māte par tādu veikalu eksistenci, kuros var iepirkties par čekiem, uzzināja pavisam nesen no Ļenas, neizpratnē aplūkoja svešādos papīriņus ar ūdenszīmēm un tā īsti arī nesaprata, kas tie tādi ir.

Viņai tas viss šķita svešs un neinteresants, bet Ļena viņu uzlūkoja ar nožēlu. Tā uz māti kāzās raudzījās visas Ļenas dzīves skolotājas, viņas, protams, uzskatīja, ka māte nav pratusi iekārtoties, tātad ir neveiksminiece.

Stilīgā itāļu signāla, kas maksā trīssimt rubļu, skaņa pārtrauca Genādija pārdomas. Garām, solīdi pamājot ar roku, pabrauca bārdainais Kulakovs, kuram bija pielipusi daiļrunīgā iesauka Kulaks.

Kamēr Kolpakovs skatījās pakaļ notašķītajai saskrambātajai mašīnai, viņa domas pārsviedās un kaut ko citu.

Pilsētas karatē dzīve pa šiem gadiem bija krietni vien mainījusies. Zimins, guvis sacensībās smagu traumu un vairākus mēnešus nogulējis slimnīcās, pameta nodarbības. Okladovs bija izmācījies Vissavienības kursos un ieguvis trenera instruktora kvalifikāciju, arī Kotovam pavisam nesen bija izdevies sasniegt to pašu. Par kautiņu ar traģisku iznākumu uz pieciem gadiem bija notiesāts Sļamins.

Tagad oficiālie instruktori bija četri, katrs vadīja vienu sportistu grupu. Bez tam Kolpakovam, Gabajevam un Kotovam bija pa vienai abonementu grupai, kuru statuss strikti nebija noteikts un maksa par treniņiem netika afišēta.

Nelegālās grupas bija nogājušas pagrīdē. Tās nomāja resoru pakļautībā esošas zāles, iekārtojās pārbūvētos pagrabos, uzmeklēja un pielāgoja savām vajadzībām jebkuras telpas, kas stāvēja tukšas. Daudzas maskējās par sambo vai džudb sekcijām.

Nelikumīgās sekcijas bija visai dažādas — gan nelielas fanātisku entuziastu grupiņas, gan veselas maksas skolas ar cik necik pazīstamu senseju priekšgalā. Pēdējo bija visvaisāk — karatē bizness bija guvis plašu vērienu.

Izmanīgi ļaudis, nelaizdami garām izdevību iedzīvoties, aktīvi ekspluatēja interesi par jauno sporta veidu un visvisādi to uzkurināja. No rokas rokā ceļoja visdažādākie pašmācības līdzekļi, traktāti un padomi, kas maksāja desmit līdz divdesmit piecus rubļus, tika pārdoti karatē dižgaru portreti un attēlu komplekti, kuros viņi ar pieri sita pušu biezās kārtās saliktus dakstiņus, ar delnu šķaidīja pudeles, ar pirkstu izdūra caurumu gaisā pamestā ķirbī.

Melnajā tirgū pieprasīto deficīta preču sarakstu papildināja karatē kimono, protektori, saliekamie manekeni un pārējais karatē inventārs.

Taču galvenais ienākumu avots bija treniņi. Biznes- meņi-senseji savāca pa trim četrām grupām, nodarbības vadīja palīgi, viņi paši parādījās uz pusstundu, stundu, par laimi, visi bija paguvuši iegādāties automašīnas un strauji kļuvuši mobilāki.

Cenzdamies izraut lielāku kumosu, katrs grūda prom no siles sāncenšus, konkurence bija sīva, un Zverevs, pamēģinājis nodibināt pats savu skolu, bezmaz vai lauza kaklu un steigšus atgriezās Kolpakova paspārnē.

Par vienu no pagrīdes līderiem samērā ātri izvirzījās Kulakovs. Daudzējādā ziņā tam par iemeslu bija fiziskais spēks, dabas dotā nežēlība un prasme lauzt kaulus, kas drīz vien kļuva zināma ieinteresētām personām.

Kulaks neatzina autoritātes un pat savu bijušo skolotāju neturēja nekādā vērtē, kas Gabajevu darīja vai traku. Ja viņu ceļiem reiz būs lemts krustoties, kādam no viņiem klāsies plāni. Pēc Kolpakova domām, plāni klāsies abiem.

Kad Kolodins, pārliecinājies, ka nespēj apturēt stihiju, atstāja amatu un viņa vietu ieņēma Kolpakovs, Kulaks sāka izrādīt uzmanības apliecinājumus jaunajam priekšniekam, taču, nejuzdams pretimnākšanu, atvirzījās sākotnējās pozīcijās. Lai gan lika noprast, ka tur Genādiju pāri pelēkajai masai un ir gatavs uzturēt kā darījumu, tā arī personīgi draudzīgas attiecības.

«Atkal jau — kā vilku piemin, tā vilks klāt!»

Nevērīgi pievirzījis mašīnu līdzās ietvei, Kulakovs viņu gaidīja, ar zīmēm aicinādams apstāties.

Genādijs nobremzēja un izkāpa. Kulaks korekti paklanījās, viņš atbildot pielieca galvu, bet roku nesniedza.

—  Kāpēc jūs neieradāties federācijas sēdē?

Ja oficiālais jautājums arī samulsināja bārdaini, tad viņš nelika to manīt.

—  Tajā tika spriests par nelikumīgajām karatē sekcijām. Kāds tam sakars ar mums? Mēs ar puišiem maķenīt patrenējamies sambo, tā, sava prieka pēc. Viss notiek gods godam.

—   Zinu, jauniņo iegrūž apļa vidū un sit, bet viņam jāprot aizstāvēties. Izturības pārbaude. Vienam — smadzeņu satricinājums, otram — nopietnas traumas.

—  Vai ir iesniegums no cietušajiem? Nu tātad! Dažs labs iekrīt pagrabā un sazin ko izgudro… Griša tikai taisa intrigas, nevar piedot manu aiziešanu. Bet ja nu es esmu viņu pāraudzis un pats kļuvis par senseju?

Kolpakovam derdzās bārdaiņa vaļīgais, pašpārliecinātais tonis, nevērīgā attieksme pret kādreizējo skolotāju, kuram viņš agrāk bija skatījies acīs un kāri tvēris katru vārdu.

—  Kurš jūs atestēja par senseju?

—  Tur jau tas āķis. Kulakovs neapmierināti iebadīja tukšā gaisā. — Bez papīra tu esi puteklis, tikai, ja rokā papīrs, kļūsti par cilvēku. Zināšanas, pieredze — viss kaķim zem astes, vajadzīgs dokuments! Bet kur to lai rauj? Braucu uz Maskavu, sak, te es esmu, eksaminējiet, pārbaudiet! Nē, vajagot federācijas norīkojumu, atkal aizķeršanās papīra dēļ! Tāpēc es saku, — bārdainis pievirzījās tuvāk, — dodiet norīkojumu! Tas jums neko nemaksā — veidlapas ir, paraksts allaž pa rokai! Es parādā nepalikšu!

Viņš daudznozīmīgi piemiedza aci.

—  Kur jūs strādājat? — Kolpakovs painteresējās, lai gan lieliski zināja atbildi.

—  Hm… Pagaidām nekur.

—  Kāpēc aizgājāt no iepriekšējās vietas?

Kulaks nikni paskatījās, bet savaldījās.

—  To jau visi zina… Esot nepiemērots profesijai… To mēs vēl redzēsim, kas kam ir piemērots. Bet kāda tam nozīme? Es jau nelaužos atpakaļ medicīnā, kam man tas vajadzīgs!

— Šādos apstākļos federācija nevarēs rekomendēt jūs mācībām. Turklāt diez vai jūs atestēs — trūkst atbilstošas sagatavotības.

—  Tu par manu sagatavotību… — Kulaks aprāvās. — Federācijai nav nekādas daļas, iedod pats man papīru — un beigta balle. Tālākais jau ir manā ziņā. Neviens nebūs zaudētājs — es tev par to bleķošu taukšķi, tūdaļ uz vietas!

— Vai tiešām tu staigā apkārt ar tādu naudu? — Kolpakovs nobrīnējās, un Kulakovs to uztvēra par piekrišanu.

—  Kas tur sevišķs? Šodien ievācu ražu… Kāp mašīnā.

Bārdainis iezvēlās priekšējā sēdeklī šofera pusē un nospieda aizmugures durvju podziņu, taču Kolpakovs palika stāvam, vērodams, kā viņš velk laukā kabatās sabāzto naudu.

Kulaks komplektēja lielas grupas un, aizbildinoties ar to, ka viņš māca nevis parasto karatē kā citviet, bet sarežģītāku un bīstamāku paveidu kunfū, plēsa pa četrdesmit un pat piecdesmit rubļiem no cilvēka.

— Tūlīt viss būs; ja tev nav līdzi veidlapu, iebrauksim pakaļ… Kādas zīmēs tev labāk dot?

Viņš runāja droši un familiāri ar vieglu iecietības pieskaņu — savi cilvēki, ko tur lauzties! Nauda bija izvietota pēc zīmju vērtības ar šim nevīžīgajam orangutānam neatbilstošu precizitāti. Mīl naudiņu, maita!

—  Lielās.

— A-a-a, — Kulaks saprotoši pasmaidīja, — tātad tērēt netaisies… Pareizi, lai paguļ…

Viņš, aplaizījis pirkstus, noskaitīja divdesmitpiecniekus un, turēdams roku atstatu, saminstinājās.

—  Satin rullītī, — Kolpakovs mierīgi sacīja.

—  Rullītī? — Bārdainajā sejā atspoguļojās neizpratne.

—  Jā, un tādā tievākā.

— Tūlīt būs darīts. Man ir arī gumija, apņemsim riņķī. Gatavs! Paresns, bet nekas, ies iekšā…

—  Tu jau zini labāk. Un tagad iebāz sev…

Kolpakovs precīzi norādīja, kurā vietā naudas rullītis

iebāžams, un acumirklī ar dzelžainu tvērienu sagrāba satrūkušos bārdaini aiz deguna galiņa un ar otru roku cirta, it kā atdalot sažņaugto daļu. Izsprāga asinis.

Barbarisks paņēmiens, taču nekaitīgs — apstulbina pretinieku, izsit no sliedēm, nenodarot kaitējumu veselībai. Būtisku kaitējumu — skrimslis noteikti salūzīs, bet tur nu neko nevar darīt.

Kulaks iekaucās, rāvās, lai lēktu laukā no mašīnas un iznīcinātu pāridarītāju, nācās ar īkšķi uzraut viņu aiz zoda un atgrūst atpakaļ sēdeklī.

—  Klusu, draudziņ, necel traci. Atbrauks miliči, bet tu pavisam siltiņš, ar naudas rullīti… Kaut vai liec bildē «Kukuļdevējs likuma sargu priekšā». Ko tu cerēji uzpirkt?

Kulakovs iebaurojās, Genādijs atslābināja tvērienu.

—  Es strādāju godīgi, nehalturēju, vienā sekcijā nopelnu — un diezgan. Ar savu darbu, starp citu, un zināšanām. Bet tu esi radis visu panākt ar nekaunību. Tavi blatņiki ir sajūsmā — kā ne, tādu skapi benzīntankā noliki gar zemi! Tad ta varoņdarbs! Līdi bez rindas un vēl iesiti nesagatavotam cilvēkam pa sirdi. Tas ir cieņas vērts. Un, ko nevar iebaidīt, to lūko uzpirkt. Tu tomēr esi draņķis, Vova, to es tev pateikšu. Ārsts biji nekam nederīgs — cilvēkus kropļoji, un arī sportists esi štruntīgs — sagrābstījies kādus nekādus stiķus un salauzi Homutovam kāju — lūk, visi tavi nopelni. Nekaunības tevī pārpārēm, sagribējās kļūt par senseju, un atkal haltūra — trīs sekcijas nevari apskriet, paņēmi palīgus, pats tikai nosmalsti krējumu.

Kulakovs kaut ko atņurdēja asiņainā kabatlakatā.

—  Tā nedrīkst, Vova, — Genādijs nobeidza teatrāli pamācošā tonī. — Sāc jaunu dzīvi, pareizu.

Viņš palaida Kulakovu vaļā, ar riebumu apslaucga notraipītos pirkstus un devās uz savu mašīnu.

—  Skaties labāk uz sevi, — aiz muguras noburkšķēja nepazīstama balss. — Vai tu dzīvo pareizi?! Gan cilvēkus kropļo, gan krējumu smalsti, tikai dari to ar baltiem cimdiem, itin kā pieklājīgi. Bet kas nu tā par pieklājību? Mani tu nicini, bet pats esi tieši tāds pats kā es!

Bārdainis aizrijās un gārdzoši ieklepojās.

«Varbūt aizvest šo uz traumu punktu?» Kolpakovam iešāvās prātā. «Nekas, atjēgsies un pats aizbrauks, taciņa ir iestaigāta.»

—  Pat sliktāks nekā es, jo izliecies par labiņo. Institūts, disertācija… Acu aizmālēšana! Vai no algas tu mašīnu nopirki un pie kooperatīvā dzīvokļa tiki? Redzi nu! Un vēl priekšsēdētājs skaitās, morāli lasa!

Kulakovs no jauna ieklepojās. Nezin kāpēc viņa vārdi sāka Kolpakovu kaitināt.

—  Un apkārt tādu divdabju ka biezs. Visi! Pat sieva tev liek ragus ar Grišu!

—  Ko tu teici?

Viņš pielēca klāt, bet nepaguva — mašīna rāvās uz priekšu, pazibēja briesmīga seja ar izspūrušu asiņainu bārdu, taču neticami — Kulakova mute bija savilkusies triumfējošā uzvarētāja smaidā.

Pēdējā frāze aizķērās sirdī kā skabarga. Genādijs automātiski novadīja praktiskās nodarbības, automātiski apsprieda ar Gončarovu kaut kādus aktuālus jautājumus, mādams ar galvu, uzklausīja Pisarevska klusināto ātr- runu. Gribējās, kaut drīzāk viss būtu beidzies, lai varētu pabūt vienatnē, sakopot domas.

Taču tāda iespēja neradās — kad Kolpakovs bija ticis brīvs no institūta, viņam vajadzēja steigties uz Klaudijas dzīvokli. Viņas visas jau bija salasījušās — spožās pērlītes samta kastītē. Kolpakovs nosēdināja viņas uz paklāja divās rindās, tikai Ļena un Eleonora nevarēja ieņemt lotosa pozu un vienkārši sakrustoja kājas pa turku modei, un sāka ar ierasto atslābināšanos.

Sievietes cītīgi raisījās vaļā no ikdienas domām, svēti ticēdamas, ka tas paildzinās jaunību. Piemiedzis plakstus, Genādijs vēroja mierīgās sejas, ko nebija nomocījušas ikdienas rūpes un domas par savu vietu dzīvē. Tām nepavisam nebija vajadzīga iknedēļas psiholoģiskās atslodzes stunda — bez jelkādas meditācijas tās bija brīvas no parastajām sieviešu problēmām, nepatīkamām emocijām, pārdzīvojumiem.

Un ar viltīgiem paņēmieniem no krunkām pasargātās ādas mākslīgais gludums atgādina masku. Sešas vienādas maskas… Kas aiz tām slēpjas? It īpaši aiz tās, kura vēl nebija kļuvusi pavisam auksta un nekustīga. Pagaidām…

Ļena uņ Griša… Neiedomājami… Starp citu, ragnesis nekad nevar iedomāties apkaunojošo faktu.

Visticamāk, sadauzītais un pazemotais bārdainis vienkārši bija samelojis, lai darītu sāpes. Bet kāpēc tieši šie meli bya ienākuši viņam prātā? Un kāpēc Genādijs pats domā par Kulakova beidzamajiem vārdiem, neatmetot tos uzreiz kā pilnīgi absurdus?

Arī mašīnā, braucot uz mājām, Kolpakovs turpināja mocīties šaubās. Ļena sēdēja sapūtusies — viņš nebija gribējis palikt uz kafiju, un viņš jutās tā, it kā slīdētu iekšā dziļā bezdibenī ar noglumējušām sienām.

Dzīve virzījās pa nepareizām sliedēm, kaut kas bija jāmaina.

Tovakar Kolpakovs piespieda sevi izpildīt visus «uz vēlāku laiku» atliktos vingrojumus, apskrēja vairākus apļus apkārt ezeram, pēc dušas apsēdās pie rakstāmgalda, lai strādātu.

«Rīt iešu pie Gabajeva,» viņš nolēma. «Jāsaliek beidzot viss pa plauktiņiem.»

—  Genādij, rīt jānodod pudeles, pieliekamajā vairs nevar ieiet! — Šķindēja vien, kad Ļena bāza ietilpīgos maisos pudeles, kurās bija bijis boržoms, kokakola vai konjaks, ko viņas ar draudzenēm mēdza pieliet kafijai savu pasēdēšanu laikā.

Bija radies objektīvs iemesls, un nepatīkamo vizīti pie Grišas varēja atlikt uz nenoteiktu laiku.

—  Vai tev naudas nepietiek? — viņš iedzēla.

—  Nejau naudas dēļ. Mājās jābūt kārtībai, turklāt es netaisos paciest piekrautus pieliekamos un balkonus.

«Labi, gan jau visu pagūšu. Kā allaž esmu paguvis. Galvenais — nepalēnināt tempu.»

Pie zemas uz ātru roku no bieziem, neēvelētiem dēļiem sanaglotas būdiņas, apņēmīgi klusējot, grūstījās šķindoša rinda. Kolpakovs neapmierināti pārlaida skatienu cilvēkiem, kas bija līdzīgi kā nododamo pudeļu saturs un dažādi kā tām uzlīmētās etiķetes. Rinda dzīvoja savu dzīvi ar specifiskām problēmām un rūpēm, kurās iedziļināties nebija ne mazākās vēlēšanās.

—  Cik pulkstenis? Aizklapēts uz pārtraukumu…

—  Kas par desām! Tikai stundu kā vaļā…

—  Kurš šim ko var pavēlēt? Kad grib, tad klapē ciet. Ko tas briļļainis ķimerējas? Čammājieties ātrāk!

Pie lodziņa bija notikusi aizķeršanās — izspūris pieņēmējs atteicās ņemt pretī pudeles ar no korķa atlikušiem polietilēna gredzeniem, un apaļsejains vīrišķis vecmodīgās acenēs apjucis lūdza apkārtējiem aizdot nazi vai kādu citu asu priekšmetu.

—  Sasodītais inteliģents! Dzer skābuli un neprot attaisīt! Ej nost!

—  Dod šurp, es tikšu galā bez naža, — apžēlojās vīrelis kalsnu seju un saliektu kāju, kurai pāri ģipsim bija uzmaukta caurumaina zeķe. Pārcēlis kruķi pāri vecai vaskadrānas somai, viņš paņēma pudeli un zibenīgi ar zobiem norāva plastikas gredzenu.

Vainīgi smaidīdams, briļļainis pastiepa vēl vienu pudeli, tad vēl…

Invalīds, neaizvēris muti, ar apakšzobiem atbrīvoja pudeļu kakliņus kā ar konservu attaisāmo, un tikai pēc lēkājošā žokļa un atšieptās mutes bija nomanāms, ka lielās devās šī procedūra ir smaga un nepatīkama. Kolpakovs iedomājās putekļu un polietilēna garšu, gar zobiem slīdošo stiklu un pretīgumā nospļāvās.

Tostarp briļļainis jau bez smaida lietišķi vilka laukā no tīkliņa nosmulētas pudeles un deva «konservu attaisāmajam», paceļot tās ērtības labad mutes augstumā.

— Spēlējieties vien, bet man būs pusdienlaiks, — vienaldzīgi noteica pieņēmējs un ar ierastu kustību aizcirta lodziņu.

—  Tikko sāki strādāt — un jau pusdienlaiks!

—  Es Jau teicu — kurš šim ko var pavēlēt?

—  Ko viņš teica?

—  Aizklapēja ciet, to arī teica!

—  Ko?

—  Aizklapēja ciet, tu, ausaini!

Par ausaini nosauktais cilvēks stāvēja aiz invalida. Kolpakovs redzēja vienīgi muguru rūtainā apnēsātā žaketē.

—  Kā tā — aizklapēja ciet?

Žakete pavirzījās uz priekšu, un spēcīgs trieciens izsita koka aizvirtņa pildiņu. Kolpakovs saspringa nelāgās priekšnojautās. Tāds sitiens bija pa spēkam vienīgi augstas klases profesionālim…

—  Ei, tu, zilīt! Uz miliciju… — Niknais uzkliedziens aprāvās — rūtainā piedurkne ienira lodziņā un izvilka izspūrušo cilvēku līdz pusei ārā.

—  Strādā, draņķi, citādi visu atlikušo mūžu zobus rokā nēsāsi!

Balss bija sveša, taču priekšnojautas neatstāja Kolpakovu.

Pieņēmējs nozvēlās atpakaļ aiz letes, savilka uzsvārci pār krūtīm, nervozi nogrozīja galvu uz kakla ar izspiedušos ādamābolu un uzbļāva apjukušajam briļļainim:

—  Ko stāvi kā auns? Tu kavē rindu!

Kā atvainojoties smaidīdams, briļļainis sāka rindot pudeles uz letes.

Pēc viņa taru nodeva invalīds, tad — rūtainā žakete. Kolpakovs gaidīja; kad cilvēks, bērdams kabatā sīknaudu, pagriezās, viņš jau grasījās atviegloti uzelpot, taču nākamajā acumirklī tikai ar piespiešanos noturējās neievaidējies — nepazīstamā seja piederēja Rogovam.

No čempiona nekas nebija palicis pāri. Cilvēks, kas kustējās līdzīgi uzvelkamai rotaļlietai, savecējis, noskretis, ar deformētiem sejas pantiem un jaunu sarkanu svītru pār pieri, ko šķērsoja baltas skavu atstātas rētas, tikpat maz atgādināja žilbinošo uzvarētāju, kā līdz beidzamajam nonēsātā žakete — skaistules Stellas reiz gādīgi pirkto moderno uzvalku.

Rogovs nāca Kolpakovam tieši pretī, bet nepasmaidīja, nesasveicinājās, gribēja paiet garām. Kad Genādijs uzmanīgi pieturēja viņu aiz rokas, saspringa, nikni paskatījās, piepūlē samiedzis acis.

—  Tu, vārdabrāl? Sveiks! Vai nav maita — gribēja aiztaisīt ciet, uz cilvēkiem viņam nospļauties!

Pirmajā brīdī Kolpakovam izskatījās, ka Rogovs ir smagi piedzēries, taču tūdaļ pat viņš saprata, ka bijušais čempions ir ne mazāk mokoši skaidrs un šāds stāvoklis viņam ir pagalam nepanesams.

—  Ejam, vārdabrāl! — Rogovs ieķērās viņam elkonī un vilka uz vienīgo skaidro un nepieciešamo mērķi.

—  Viņi tagadiņ visi ir kļuvuši nekaunīgi, tā, rau, smurguļi… — Viņš vārīgi pieskārās pierei. — Bijis es skaidrā — viņi būtu līķi! Aizmirsuši, labo neviens neatceras… Vai zini, kāpēc es zaudēju pasaules čempionātā? Paslīdēju uz banāna mizas — un lieta darīta! Toreiz mani mīlēja, visur lūdza, parādīja godu, cienīja… Bet tagad? Miļjonārs arī maita… Kurls suns nevienam nav vajadzīgs. Bet gan viņš vēl nožēlos!

—  Kur jūs pašlaik strādājat? — Kolpakovs skaļi vaicāja.

—  Bet Stella dzīvo ar frizieri. Esi dzirdējis? Es viņai visu atstāju, medaļas vien kādus simt tūkstošus maksā, bet irfan neko nevajag. Kas ir? Ko tu tā skaties?

— Jūs strādājat? — Kolpakovs gandrīz vai iekliedzās un, uztvēris Rogova saspringto skatienu, saprata, ka viņš lasa vārdus no lūpām.

— Strādāju. Par staigājošu mūķīzeri. Redzēji, kā es to mūdzi izvilku no alas? Vai zini, kāpēc es toreiz zaudēju?

Biju nēģeri jau gandrīz pieveicis, bet neizdarīju to līdz galam. Pateikt — kāpēc? Tāpēc, ka šiem ir mafija, uz nēģeri bija iemaksātas pamatīgas likmes. Tā nu man pameta banāna mizu zem kājām. Un beigta balle. Ko nu vairs — Stella dzīvo ar frizieri, miljonārs nolīdzis jaunu izsitēju, veselu, spēcīgu. Stellai es ne pirkstiņa nepie- durtu, bet saimniekam gan vienreiz tikšu klāt…

Kolpakovs atbrīvoja roku un apstājās. Rogovs to nemanīja, turpināja runāt, visu laiku žestikulējot; kad viņš pasita roku uz augšu, varēja manīt, ka žakete karājas uz viņa kā uz pakaramā. No kādreizējā Rogova nekas nebija atlicis. Ja nu vienīgi sitiens. Protams, ne gluži tāds kā agrāk, tomēr…

Līdzās atstātajiem tīkliņiem ar pudelēm grozījās samulsušais briļļainis.

— Pievāc! — Kolpakovs piebakstīja savam pudeļu maisam ar kāju un iesēdās mašīnā.

Cilvēks vecmodīgajās acenēs ar vainīgu smaidu pārkrāva pudeles savā somā un tīkliņu pastiepa pret pavērto logu.

Viņu neuzlūkodams, Kolpakovs nospieda gāzes pedāli.

2

Griša dzīvoja viltīgi iekārtotā divistabu dzīvoklī. Viena istaba — tieši pretī ārdurvīm — ar savu askētismu atgādināja budistu mūka celli — kailas sienas ar lieliem karatē meistaru portretiem, ar mašu izklāta koka grīda, vingrošanas rīku bloks, saliekama makivara.

Te Griša trenējās pats un reizēm nodarbojās individuāli ar vienu diviem audzēkņiem. Taču galvenais mitekļa spartiskā iekārtojuma mērķis bija uzturēt mītu par nelokāmu uzticību Sistēmas principiem, par visas dzīves pakļaušanu tiem.

Tas iedarbojās — informētās aprindās uzskatīja, ka Gabajevs ir pavisam tuvu esības augstākajiem noslēpumiem un drīz pāries uz kvalitatīvi augstāku pakāpi karatē. Baumas cītīgi izplatīja audzēkņi. Gabajevs visžēlīgi smaidīja, taču tās nenoliedza.

Durvis uz otru istabu bija nomaskētas ar drēbju skapi. Tur atradās mīksts dīvāns, pulēta sekcija, aizkari tapešu tonī, bārs, atpūtas krēsls un viss, kas nepieciešams, lai kompensētu trūcīgajā klostera brāļa miteklī trūkstošo komfortu.

Gabajevs mājās staigāja vecā, izbalējušā treniņtērpā, melno izšūto kimono taupīja svinīgiem gadījumiem.

—  Pagaidi, es tūdaļ.

Viņš lēkāja makivaras priekšā, trenēdams kaut kādu kombināciju, bet Kolpakovs iegāja virtuvē padzerties.

Ūdens no krāna tecēja silts, viņš ielūkojās ledusskapī. Tur gulēja raupju, neēvelētu dēļu gali un daži ķie- ģeļi.

«Viņš prātu ir izkūkojis, vai?» Kolpakovs nobrīnījās, paņemdams rokās dēļa gabalu.

Nē, Gabajevs zināja, ko dara. Viņš vispirms priekšmetus izmērcēja, ūdens iekļuva porās, atrada sīkas sprau- dziņas un sasaldams pleta tās plašākas, padarīdams materiālu neviendabīgu.

Kolpakovs uzsita ar dēli pa celi, dēlis sašķīda, lūzuma vietā paspīdēja ledus. Nu, Griša! Ir gan viltnieks!

Ar dēļa atlūzām rokā Genādijs atgriezās istabā.

—  Krāpies?

Griša nemaz nesamulsa.

—  Muļķības. Kāpēc man jākrāpjas? Tu taču zini, ka es situ pušu arī biezākus. Taču reizēm patrāpās maksas demonstrējumi, un to dēļ nav vērts bojāt rokas.

—  Tā ir krāpšana.

Atlūzasbrakšķēdamas ielidoja kaktā.

— Nepavisam arī ne. Principā es varu sašķaidīt priekšmetu, skatītāji to zina, gaida un saņem to, ko grib. Kur te ir krāpšana? Vai tā, ka es maķenīt atviegloju savu uzdevumu?

—  Dīvaina loģika. Ačgārna.

—   Katram sava. Tu taču nenāci mani mācīt. Ko teiksi?

Kolpakovs klusēdams stāvēja uz sliekšņa, pavērsdams skatienu no Brūsa Lī portreta uz Grišu, kas centās normalizēt elpošanu.

Acumirklīgais lēmums nākt šurp un tieši acīs pajautāt tagad šķita līdz bezpalīdzīgumam muļķīgs. Tāpat kā cerība kaut ko saprast šeit, divsejainajā dzīvoklītī, iespējamā nozieguma vietā, uziet kādu apliecinājumu apsūdzībai vai gluži otrādi — atrast pierādījumu, kas kliedētu jebkuras aizdomas. Neko viņš te neatradīs, un kaut ko priecīgu, gaišu, sirdi nomierinošu jau nu ne tik.

Viņam nebija ko teikt Grišam. Starp citu… Tik un tā kaut kas ir jāmaina, un tagad viņš saprata, no kā jāsāk. Lai Gabajevs ir pirmais sensejs, kurš to dzird.

—  Teikšu tev to, ka esmu nolēmis slēgt abonementu grupas. Precīzāk — pārtraukt maksas ņemšanu par nodarbībām.

Kolpakovs gaidīja sašutumu, naidu, beigu beigās — izbrīnu, taču reakcija bija gluži citāda.

—  Tad ta jaunums! Visi to izdarīs, līdz vilnis būs pāri.

—  Kāds vilnis?

—  Neizliecies. SerebreņņikoVs, uzzinājis par maksas grupām, iesaistīja operatīvo vienību, un viņi daudzko uzošņāja. It īpaši par Kulakovu un Kotovu. Tā ka tagad nekas cits neatliek kā klusām un mierīgi nogaidīt.

Gabajevs šķībi pasmaidīja.

—   Ko stāvi vaļēju muti? Noraustījies? Es jau paspēju aizskriet pie advokāta un konsultēties. Ja privātpersona par naudu pasniedz stundas — matemātikas, hid- robotānikas, karatē —, var būt vienīgi materiāla rakstura pretenzijas. Nodokļi, sods par nepamatotas peļņas gūšanu un tamlīdzīgi. Tā ka esi bez bailēm — ķurķī ne- ieliks!

Griša pasmaidīja arī ar otru mutes kaktiņu.

—  Un arī peļņas apmērus neuzzinās. Mums taču nekādas grāmatvedības nav. Sliktākajā gadījumā samaksāsim kādu simtiņu, un viss!

Gabajevs priecīgi smaidīja. Tiks cauri ar veselu ādu, arī nauda paliks neskarta. Kālab uztraukties? Skandāls, kauns, apkārtējo nosodījums — kā oda kodieni zilonim. Tāds pats kā viņa bijušais mīļākais audzēknis. Vai tiešām viņš un Ļena…

Acīmredzot kaut kas atspoguļojās Kolpakova sejā — smaids pazuda no Grišas sejas, un viņš manāmi saspringa.

Nē, tagad ne. Bet ja patiešām…

—  Tad sargies, Grigorij.

—  Kāda runa. Abonementu grupas laižu brīvdienās un nolienu pie malas. Man netiks klāt!

Aprobežotus ļautiņus pazudina pašpārliecinātība. Pēc nedēļas notika sporta komitejas sēde, kurā Serebreņņi- kovs izsmeļoši informēja par nelegālas peļņas gūšanu no karatē nodarbībām. Citu vidū tika nosaukts arī Kulakovs, Kotovs un Gabajevs. Kolpakovs sēdēja kā uz adatām, ik mirkli gaidīdams savu kārtu, vairījās no Stukalova saniknotā un Serebreņņikova daudznozīmīgā, kā viņam šķita, skatiena.

Viss beidzās labi. Taču atvieglojums neiestājās. Pirmo reizi mūžā viņš sagūtās kā zaglēns, kurš teju, teju varēja tikt atmaskots. Zemiski, nožēlojami, apkaunojoši. Iedams laukā no sporta nama un skatīdamies, kā caurspīdīgajā dflindrā lēkā ērmīgais atsvariņš, viņš atcerējās, ka Stukalovs to bija atvedis no ārzemju komandējuma, iztērējot gandrīz vai visu valūtu. Igors Petrovičs bija aizrautīgs cilvēks, bet aizrautībai ir raksturīgs ne- savtīgums.

Kā gan karatē entuziasti bija pārvērtušies parastos darboņos? Tiesa, ne visi — Zimins nekad nesmērēja rokas, Okladovs…

Kolpakovs iegrima pārdomās. Savās grupās viņš jau bya paziņojis, ka nodarbības turpmāk būs bez maksas, bet diez vai to var uzlūkot par vainas izpirkšanu.

Kurš varētu tālāk attīstīt karatē? Sporta komiteja diskvalificēja Gabagevu un Kotovu, par kaktu treneriem ir ziņots milicijā, tiks veikti attiecīgi pasākumi viņu darbavietās, pastiprināta kontrole pār resoru sporta zāļu izmantošanu… Bet ko darīt ar jauno sporta veidu kopumā?

Kolpakovs uzskatīja, ka viņam vairs nav tiesību vadīt federāciju, un grasījās nekavējoties iesniegt atlūgumu. Vai turpināt trenera darbu — to viņš vēl nebija izlēmis. Ja ne — kurš paliks? Jūsmīgais Sistēmas piekritējs Ko- ļa Okladovs, ko nebija izbiedējuši pat divi smadzeņu satricinājumi?

Savas pārdomas viņš uzticēja sievai. Ļena neatbalstīja aiziešanu no trenera darba un vēl jo vairāk — atteikšanos no federācijas priekšsēdētāja posteņa.

— Tu pārāk ņem visu pie sirds, Genčik. Ja ikviens sāks tik slimīgi pārdzīvot katru sīkumu, tad nebūs kas strādā. Ja tu uzskati, ka esi savā darbā kaut ko salaidis grīstē, — centies to labot!

Un atkal viņai nevarēja pārmest loģikas trūkumu, lai gan Kolpakova galvā pazibēja doma, ka viņa tā saka aiz kādiem citiem — vārdos neizteiktiem apsvērumiem.

Arī Pisarevskis, kura viedokli viņš pēdējā laikā bija radis ņemt vērā, brīdināja nepieņemt krasus lēmumus.

— Lai gan postenis ir sabiedrisks, tomēr tas nodrošina goda un cieņas pilnu attieksmi. Kādam vajadzīgs, visiem interesants. Tā nav joka lieta. Kapitālu iekrāt ir grūti, bet pazaudēt — viegli. Un kur nu vēl pašam atstāt — gatavā muļķība. Vari man ticēt… Tagad parunāsim par disertāciju. Publikāciju ir bijis pietiekami, ar aprobāciju palīdzēs, es zvanīju draugam uz Maskavu, viņš ir lielas rūpnīcas galvenais inženieris — ieviesīs praksē ko vien vajag. Katrā gadījumā visu oficiāli nokārtos un izsniegs izziņu — neviens pat meklēdams neatradīs kur pieķerties. — Resnītis labsirdīgi iesmējās. — Tā ka nevelc garumā. Pēc pāris mēnešiem aizšauj uz Maskavu, noformē ieviešanu praksē un pieliec tam visam punktu!

Kolpakovs drūmi klusēja. Ar disertāciju viņam negāja tik gludi, kā Pisarevskis iztēlojās.

Dronovs to uzskatīja par negatavu, pie kuras vēl jāstrādā. Arī Gončarovs bija tādās pašās domās. Sirds dziļumos Kolpakovs bija ar viņiem vienisprātis, taču, no otras puses — aizstāvēja vēl vājākus darbus. Kāpēc viņam būtu jālien vai no ādas laukā, nostrādājot savējo kā konfekti? Mūžīgais laika trūkums un nebeidzamā steiga! Kad lai veic papildu mērījumus?

Bija arī vēl cits iemesls, kurā Kolpakovs neatzinās pat sev, — viņš bija zaudējis interesi par darbu, nesaskatīja perspektīvu. Tā notiek, ja attālinās no veiktajiem pētījumiem, pārstāj sekot literatūrai un nemitīgi domāt par risināmo problēmu.

Tā vai citādi, bet simt sešdesmit lapas mašīnrakstā, ko viņš laikus tika iesniedzis katedrā, priekšnieks un zinātniskais vadītājs uzskatīja tikai par sagatavi, disertācijas skeletu.

Kolpakovs nebija radis atkāpties, tāpēc metās uzbrukumā. **

— Paklau, Veņa, vai tev grūti atbalstīt mani Iļjas Mi- hailoviča priekšā? Sak, lai katedra izskata… Sēdi novadīsi kā pieklājas — rekomendēt aizstāvēšanai. Vecais pretī neturēsies, atbildīgo organizāciju un oponentus man izraudzīsies labvēlīgus, padomei nebūs kur piesieties. Viss notiks pēc inerces. Un gatavs! Patlaban mans zinātniskais liktenis ir tavās rokās. Es nekad neko neesmu lūdzis, un man nepatīk to darīt, bet mēs tik ilgus gadus esam draugi… Vai tiešām tu neizlīdzēsi man tik svarīgā brīdī?

Gončarovs klausījās, galvu nodūris. Kad viņš bija beidzis, dzēlīgi paskatījās.

—  Cilvēkiem taču ir acis pierē! Katrs redz, vai viņa priekšā ir vista vai kaķis. Ko tu iesaki man darīt? Nohipnotizēt Dronovu, ievest transā recenzentus? To es neprotu. Un, atklāti sakot, negribu darīt.

Gončarovs runāja rāmi, taču bija jūtams, ka viņam nākas grūti saglabāt mieru.

—  Tu gan esi kļuvis par meistaru uz visādiem trikiem. Bez katedras rekomendācijas publicē acīm redzami nenostrādātus materiālus ne tikai mūsu izdevumos, bet arī nozaru žurnālos. — Viņš saminstinājās, taču ar redzamu piepūli turpināja: — Laimē prāvas summas sportloto un totalizatorā, esi pamanījies samaksāt gandrīz visu parādu par kooperatīvo dzīvokli, nopirkt automašīnu, nosvinēt lepnas kāzas…

—  Kāds tam visam sakars?

— Risini jautājumus, kas vienkāršam aspirantam nebūtu pa spēkam, visa pilsēta zvana, lūdz, pateicas…

—  Kāds sakars…

— Uzstājies ar atmaskojošām runām sanāksmēs, tev aplaudē rūdīti intriganti, kuru vidū esi varen izslavēts…

—  Kāds…

—  Saki — kāds visiem šiem trikiem ir sakars ar zinātni? Vai ar to palīdzību tu varēsi dabūt cauri negatavu disertāciju? Jeb vai tu arī mani gribi piepulcēt iluzionistiem?

Kolpakovs pielēca kājās.

—  Taisies dot pa ģīmi? — Gončarovs pavīpsnāja. —Arī š^jā ziņā esi guvis panākumus. Institūtā uz katra soļa jāklausās par «senseja» dūru varoņdarbiem. Taču par to visu zinātniskos grādus nepiešķir.

Kolpakovs atkal apsēdās cietajā, neērtajā krēslā.

—  Ja vajadzīgs mans biedriskais atbalsts — lūdzu. Ieslēdz aparatūru, paliksim pēc darba, brauksim pie manis rēķināt, apspriedīsim ikvienu jautājumu — kādu vien vēlies. Tikai, — Gončarovs ar savu iemīļoto žestu pavērsa pirkstu pret sarunas biedru, — tikai iztiksim bez muļķiem, ākstiem un triku meistariem. Mans uzvārds nav tik slavens, taču es cenšos to neaptraipīt.

— Skaidrs, — Kolpakovs vēsi sacīja. — Paldies par atsaucību.

Kad viņš atstāstīja sarunu Pisarevskim, tas atkal vēlīgi nosmējās.

—  Pastrādā mazliet pie iebildumiem, lai nevarētu pārmest, ka tu neņem vērā kritiku, nogaidi dažus mēnešus, tiec pie izziņas par pētījumu rezultātu izmantošanu lielā uzņēmumā. Kāda ir situācija? No vienas puses — centība, paklausība, ieviešana praksē, no otras — piekasī- šanās, akadēmiskas ambīcijas, pārmērīga teoretizēšana, atrautība no reālās dzīves.

Pisarevskis staroja, rosīgi mīņādamies kā bokseris uzvaras priekšnojautās.

—  Tāda būs konflikta objektīvā aina, un motīvi nebūs grūti formulējami — vecā, iesīkstējušā cīņa ar jauno, progresīvo. Ko atbalstīs partijas komiteja, rektorāts, kurā pusē būs sabiedriskā doma, pat ja to īpaši nesagatavos?

Jā, šajā jomā viņš bija nepārspēts meistars!

—  Man nav nekādas patikas sākt zinātnisko karjeru ar apspriešanu sabiedriskajās organizācijās.

—  Gončarovs un Dronovs ir gudri cilvēki, viņi nekādā ziņā nevēlēsies konfliktus, paļaujies uz manu pieredzi. Turklāt kas tu par cīnītāju, ja vairies no cīņas?

Resnītis uzplikšķināja Genādijam pa plecu, palūdza uzņemt sekcijā «vienu labu puikiņu», piekodināja nekreņ- ķēties un nedarīt muļķības. Ar muļķībām viņš domāja federācijas priekšsēdētāja posteņa atstāšanu — intrigu ģēnijs Kolpakova iespējas prasmīgi izmantoja savās sarežģītajās attiecībās ar apkārtējiem.

Kolpakovs uzskatīja sevi par patstāvīgu cilvēku, taču apkārtējo — it īpaši tuvinieku — viedoklis viņu ietekmēja. Un viņš nolēma palikt.

«Ja nepadzīs ar troksni,» viņš nodomāja. «Griša, maitas gabals, uz visiem stūriem bazūnē par netaisnību — vienkāršus trenerus, rau, diskvalificējot, bet priekšsēdētājs zeļot un plaukstot, lai gan arī neesot bez vainas…»

Nākamā federācijas sēde tika veltīta karatē treniņu noteikumu pārkāpumiem. Ar ziņojumu uzstājās Krilovs.

—  Pēdējā laikā konstatēti gadījumi, kad atsevišķas personas, izmantojot plašo interesi par jauno sporta veidu, nelikumīgi vairojušas savu bagātību.

Kolpakovs saausījās. Lai gan ārēji tas nekādi neizpau- dās — viņš lieliski prata savaldīties.

—  Daži «treneri», — kapteiņa intonācija norādīja uz pēdiņām, — saņēmuši līdz vairākiem tūkstošiem rubļu mēnesī.

Klātesošie noelsās. Kolpakovam kļuva mierīgāk ap sirdi — šādā mērogā viņš ne ar ko neatšķīrās no citiem. Kurš tik viltīgi prata muļķot vientiešus?

—  Pret viņiem izvirzīta prasība tiesā par nelikumīgi iegūto summu piedzīšanu valsts labā, veikti sabiedriskās ietekmēšanas pasākumi, divi instruktori diskvalificēti. Taču savtīgums ir tikai viena medaļas puse.

Krilovs nolika uz pulētā galda piebāztu, smagi žvadzošu portfeli, atvēra un sāka ņemt ārā priekšmetus, kas klātesošajiem bija pazīstami galvenokārt no bildēm. Dažnedažādus nunčakus — koka, metāla, plastmasas, ar īsu ķēdīti, siksnas gabalu, eņģīti… īsas, noasinātas metamās nūjiņas… Spīdīgu «tīģera ķepu» pulēta tērauda nagiem… Raupjus dunčus ar virves stabilizatoriem…

—  Par auksto ieroču nelikumīgu izgatavošanu un nēsāšanu pie atbildības saukti četri, konfiscētas vairāk nekā divdesmit līdzīgas pariktes. — Krilovs pieskārās draudīgo, šejienes apstākļos neiederīgo priekšmetu kaudzītei. — Pirms gada notiesātais Sļamins par atsevišķu samaksu apmācījis dunču mešanā. Mums zināmais Gabajevs mēģinājis izveidot savu miesassargu vienību un pa naktīm mācījis tiem nāvējošus sitienus…

«Tad redz, ar ko viņš nodarbojies vēlajos treniņos! Ir gan maita,» nikni nodomāja Kolpakovs.

—  Pilsētā palielinājies huligānisku uzbrukumu skaits ar mērķi trenēt karatē paņēmienus…

—  Tā nedrīkst, — no vietas ierunājās Okladovs, viņa acis kareivīgi mirdzēja. — Ja huligāns kādam iespēris, kāds tam sakars ar karatē? Vai tad agrāk nekas tamlīdzīgs nenotika? īsts sportists nekad nepacels roku pret vājāko!

—  Bet kāju paceļ, — ar ierastu bardzību nodārdināja Litinskis. — Ja jau aizliegumi ir atcelti, drīkst sist, kur un kā sirds kāro? Nav ko kavēties? Un sit arī.

—  Huligāni ir bijuši visos laikos.

—  Tiesa. Bet tagad viņiem ir paraugs, kam līdzināties. Bāc! — ar kāju pa fēderu, bez jelkādas tehnikas, un rezultātā"— nāvējoša trauma!

Okladovs grasījās iebilst, bet Kolpakovs palūdza nepārtraukt un lika priekšā kriminālmeklēšanas pilnvarotajam turpināt uzstāšanos.

—  Tādējādi karatē attīstība negatīvi ietekmējusi likumības ievērošanu pilsētā.

Krilovs salika eksponātus atpakaļ portfelī un pārlaida acis klātesošajiem, it kā pārlikdams — stāstīt kaut ko vai ne.

—  Secinājums? — noskandēja Litinskis.

— Mēs uzskatām, ka būtu lietderīgi pārtraukt šā sporta veida popularizāciju, krasi ierobežot sekciju skaitu…

Okladovs saviebās kā zobu sāpēs.

—  Patlaban tiek skatīts likumprojekts, kas paredz saukt pie atbildības par karatē apmācības noteikumu pārkāpšanu.

—   Saprotiet taču, nedrīkst dažu gadījumu dēļ pārvilkt svītru derīgam pasākumam, — satraukti ierunājās Okladovs. Viņa sejā vēl aizvien bija saglabājusies cietēja izteiksme. — Tā ir fiziskās un garīgās attīstības pilnveidota sistēma. Tā jākultivē, jāpiemēro mūsu apstākļiem! Mācīt to bērnudārzā, pēc tam skolā būtu…

—   Sirdsšķīsta tuvredzība, — aizkaitināti atbildēja Krilovs un apsēdās.

—  Varbūt tu, Nikolaj, ierosināsi nobarot jaunekļus līdz simt piecdesmit kilogramiem un ielaist apļa vidū — kurš kuru izspiedīs aiz svītras? Tavuprāt, jau sumo cīņa arī ir derīga, — iejaucās Serebreņņikovs.

—  Tas ir kas cits… Bet karatē… Ķermeņa attīstība, sevis iepazīšana, gribasspēka audzināšana… — Oklado- vu bija nomocījusi apkārtējo nesapratne.

— Pārliecība, protams, ir vērtīga īpašība, — Serebreņņikovs turpināja. — Taču mūs satrauc, ka komjaunieši un arīdzan neorganizētā jaunatne stundām sēž transā, nopūlēdamies sasniegt kaut kādu tur apgaismību… —

Vladimira balss kļuva stingra. — Mūs satrauc, ka viņi apdullinās ar visādiem mistiskiem niekiem, lasa mājas kārtībā pavairotus daoisma, dzenbudisma un velns zina kādus vēl traktātus.

—  Starp citu, nelikumīga pavairošanas un kopēšanas tehnikas izmantošana ir likuma pārkāpums, — Krilovs paskaidroja.

—  Un mēs stingri pret to cīnīsimies. — Serebreņņi- kovs asi novicināja roku. — Komjaunatnes pilsētas komitejas nostādne — karatē mūsu apstākļos nāk par ļaunu!

—  Tā taču nedrīkst, tā nedrīkst, — Okladovs nemitējās ciest, ar dedzīgu, pārliecības pilnu skatienu uzlūkodams federācijas locekļus. — Kopā ar ūdeni izliet bērnu…

— Sirdsšķīsta tuvredzība! — Krilovs atkārtoja un piecēlās. — Es negribēju šodien par to runāt, tomēr nāksies. — Viņš koncentrējoties savilka uzacis. — Vakar Zaļajā parkā ir notikusi slepkavība. Saskaņā ar ekspertu slēdzienu — liekot lietā vienu no šā jaunā cilvēka apdziedātās brīnišķīgās fiziskās un garīgās attīstības sistēmas paņēmieniem.

Paziņojums izraisīja bumbas sprādzienam līdzīgu reakciju. Pat Okladovs nobālēja un nebilda ne vārda.

Federācija pieņēma lēmumu atstāt pilsētā divas sekcijas, ierobežot to dalībnieku skaitu, uzņemt tikai sevi apliecinājušus aktīvistus no kārtības sargu rindām un komjauniešu operatīvās vienības biedrus.

Lēmums tika pieņemts vienbalsīgi, vienam atturoties.

Kolpakovs izgāja no fizkultūriešu nama reizē ar Kri- lovu.

—  Kas par cilvēku ir tas Okladovs? Gatavais fanātiķis.

— Viņš patiesi ir ļoti aizrāvies. Pat sarakstījās ar dažādām instancēm par karatē apmācības ieviešanu jaunākajās klasēs. Bija sarūgtināts, ka viņu neatbalstīja.

Kapteinis nervozi paraustīja plecus, nožvadzinādams piebāztā portfeļa saturu.

— Būtībā Nikolajs ir ideālists. Patiess un godīgs, viņa rokas ir absolūti tīras. Viņš uzskata, ka tādas īpašības piemīt vairākumam cilvēku, bet karatē spēj attīrīt un padarīt cēlāku pat visduļķaināko dvēseli…

—  Sirdsšķīsta tuvredzība! — trešo reizi noteica Krilovs. — Bīstama un kaitīga!

— Jūs spriežat no savām miliča pozīcijām…

—  Pastāstiet to vakar nogalinātā cilvēka mātei!

—  Vienā gan Nikolajam ir taisnība — tas, kurš būs apguvis karatē pamatprincipus, bet tam būs nepieciešami divi trīs gadi, vienlaikus gūs pārliecību…

—  Neko viņš negūs! Paraugieties visapkārt — pat bez mūsu statistikas redzams, kā izpaužas «nekaitīgās» aizraušanās. Krievijā allaž ir bijis spēkā likums — kauties līdz pirmajām asinīm, kājas talkā neņemt, gulošu nesist… Un pēkšņi aizliegums atcelts, viss ir atļauts!

— Varētu domāt, ka līdz karatē ieviešanai nebija huligānu…

—  Bya. Taču tagad stāvoklis ir pasliktinājies. Par to liecina vakardienas gadījums.

—  Daudzkas gluži vienkārši tiek pārspīlēts. Ikviens bokseris, cīkstonis, futbolists spēj dot nāvējošu triecienu. Kaut arī tas nebūs tik sarežģīts kā šis…

Viņi soļoja gar jaunceltni iežogojošu sētu, un Kolpakova kustība atgādināja kapteinim pistoles izraušanu, lai izšautu gaisā, — roka saliecās pie kreisā sāna un asi iztaisnojās, pavērsdama stobru augšup, taču nekāda ieroča tЈgā nebija, īso, sauso sprakšķi radīja lūstošs dēlis.

Kolpakovs izpūta gaisu un mierīgi turpināja:

—  Cietušajam nebūtu nekādas starpības.

Krilovs apstājās, nopētīdams bojājumu. Dēlis bija ieliecies un ieplīsis, kā virsdegune… Turklāt tādā pašā augstumā.

—  Kur jūs bijāt vakar vakarā pulksten deviņos?

Operatīvā darbinieka jautājums izskanēja asi, gandrīz naidīgi.

—   Kāpēc jautājat? — pēc inerces mierīgi atjautāja Kolpakovs. — Vai tikai jūs neturat mani aizdomās?

—  Vēl ne. Taču izskatās, ka slepkavība izdarīta tieši ar tādu sitienu.

Genādijs ielūkojās Krilovam sejā — vai viņš nejoko? Un sajuta apmulsumu — kapteinis nejokoja.

—   Nu… tas ir muļķīgi… Vai tad es būtu demonstrējis…

—  Kur jūs bijāt vakar vakarā?

— Acumirkli… — Viņš atcerējās, ka bija iegriezies pie Kolodina un nosēdējis stundu pusotras, bet cikos tas notika? Vai viņam ir alibi?

—  Ātrāk!

Krilova acis bija kļuvušas ledainas un urbās viņā.

—  Pie Sergeja Pavloviča. Laiku gan neatceros.

Vilkdams laukā piezīmju blociņu, kapteinis iespraucās telefona būdā, uzgrieza numuru.

Kolpakova sirds sitās paātrināti. Ko tas nozīmēja? Viņš taču ne pie kā nebija vainīgs, baidīties nebija iemesla…

Kad Krilovs iznāca no būdiņas, viņa sejā bija manāms atslābums.

—  Atvainojiet.

Parasta balss, parastas pelēkas acis. Taču viņš spēj uzbrukt spēji un neatturami, iedvešot paralizējošas bailes, — tas ir karatē cīkstoņa galvenais mērķis. Jo izbīties nozīmē zaudēt vēl pirms cīņas sākuma. Kāpēc viņš bija izbijies? Un kurš no viņiem bija garā stiprāks — pazīstamais sensejs, kurš Sistēmai atdevis desmit savas dzīves gadus, vai kalsnējais puisis, diendienā pildīdams savu amata pienākumu?

Kolpakovs pierada sist pirmais. Viņš iemācījās darboties nežēlīgāk par Gabajeva «zvēriem», sacensībās iz- sizdams tos citu pēc cita un cieši pietuvodamies meistarības normatīvam, turpretī tagad, ar jaunām acīm lūkodamies Krilovā, nebija drošs, ka spētu uzveikt viņu kā ikvienu citu.

—   Mūsu darbā rūpīgi jāpārbauda katras šaubas. — Krilovs ne gluži precīzi bija iztulkojis ceļabiedra ieilgušo klusēšanu. — Toties tagad es droši varu vērsties pie jums ar lūgumu…

—  Ar lūgumu? — Kolpakovs gurdi pārjautāja, lauzīdams galvu, ar ko izskaidrojams jūtamais Krilova pārākums, un pūlēdamis izprast sava izbīļa cēloņus.

—  …piedalīties izmeklēšanas eksperimentā.

—  Kas man jādara?

—  Jāparāda sitieni, ar kuriem var nodarīt mūs interesējošo kaitējumu. Un vēl lūgsim jūs izteikt speciālista viedokli, kuram varētu būt tāds sitiens, — treniņu stāžs, iespējamā slepkavas sportiskā kvalifikācija…

Kolpakovs mehāniski māja ar galvu.

—  Norunāts. Rīt piezvanīšu.

Operatīvā darbinieka delna bija cieta un smaga.

«Vienīgi godīgs cilvēks nebaidās no aizdomām,» Kolpakovs pēdīgi formulēja. «Kam ir savi grēciņi, tas baidās no ikvienas pārbaudes — ja nu pēkšņi kaut kas nāk gaismā…»

Doma bija pazemojoša, un viņš to aizgainīja.

Nākamajā dienā vienā no zālēm veica izmeklēšanas eksperimentu. Kolpakovs raidīja iznīcinošus sitienus zviedru sienai piestiprināta treniņu manekena galvā, nerunīgs fotogrāfs klikšķināja aparātu, tiesu medicīnas eksperts sarkanu seju un tuvu izvietotām acīm kaut ko atzīmēja bloknotā. Mazliet tālāk uz gara zema sola sēdēja pieaicinātie.

— Vai tikai arī Dārza ielā nebūs bijis viens no šādiem sitieniem? — Kolpakovs izdzirda inspektora jautājumu.

—  Nē, tur ir darīšana ar bokseri, — pārliecināti atbildēja tiesu medicīnas eksperts. — Bojājumu raksturs ir gluži citāds.

—  Tas arī būtu viss, — atvilkdams elpu, teica Kolpakovs un ierasti nometās uz ceļiem. Šī poza patlaban šķita esam nevietā, taču viņš necentās to mainīt.

— Ko jūs domājat, dakter? — Krilovs ielūkojās domās nogrimušā eksperta bloknotā.

—  Trešais… Vai piektais… Vai varētu tos atkārtot?

Kolpakovs no jauna piegāja pie manekena, atkal tika

drebināta un placināta vates galva, tā ka resnie šķērskoki trīcēja vien.

—  Nē, tomēr trešais… Jā, noteikti. Pierakstiet — nāvējošā trauma, visticamāk, radusies no sitiena numur trīs.

Tad Krilovs deva Kolpakovam izlasīt lietas materiālus. Kautiņš izcēlies tūdaļ pēc ballītes. Pretinieku spēki acīm redzami bijuši nevienlīdzīgi — raženi noaudzis spēka mitriķis, atzīts diskotēku karalis neskaitāmu apakšnieku ielenkumā, un nevienam nepazīstams puisis melnās ādas biksēs un zaļā kreklā ar uzšuvi «ASV armija» uz pleca. Par brīnumu aculieciniekiem, tieši viņš uzsāka ķildu, kas nesolīja nekā cita kā vien nepatikšanas, — «karalis» bargi apspieda tīkojumus pēc viņa autoritātes.

Taču š^jā reizē viss iegrozījās citādi. Puisis bez pūlēm izvairījās no smagajiem sitieniem, zemu pietupās uz plati ieplestām kājām, draudīgi izvirzīja uz priekšu izplestus pirkstus, un tūdaļ kļuva skaidrs, ka viņš nav iereibis, neapdomīgs kašķis, aiz muļķības iesaistījies nelāgā ķildā, bet apdomīgs un prasmīgs cīnītājs, kas seko noteiktam mērķim, zināmam tikai viņam vien. Un laikam arī trim četriem jauniem deju laukuma apmeklētājiem, kas uzmanīgi vēroja notikumu gaitu.

«Karalis» mīņājās riņķī un apkārt, cītīgi mēģinādams piekļūt neierastu aizsardzību īstenojošajam pretiniekam, tad, zaudējis pacietību, spēra, taču tas saķēra kāju un asi pagrieza pēdu, nosviezdams viņu uz putekļainā, piespļaudītā asfalta.

Saniknotais «karalis» uzbruka kā satrakots vērsis, taču vienīgais rezultāts bija vēl daži kritieni un milzīgs zilums zem acs.

—  Viss. Maksi, taisi finālu! — mudināja viens no svešajiem, nemitīgi lūkodamies pulkstenī.

Pa to laiku pazemojumu kausu līdz galam iztukšojušais «karalis» paķēra ķieģeļa atlūzu un svieda ar to pāridarītājam, kas grasījās doties projām. Makša seju izķēmoja sāpju un niknuma grimase, viņš ar netveramu kustību notrieca bijušo «karali» gar zemi un, izmantojot radušos jezgu, pazuda kopā ar cīņu vērojušajiem svešiniekiem. Kad ieradās ātrā palīdzība, cietušais jau bija miris.

Makša un viņa līdzgaitnieku pazīmes neviens nebija ievērojis, lai gan viens apgalvoja, ka varēšot viņus atpazīt, ja redzēšot.

—  Ko teiksit? — kapteinis vaicāja, kad Kolpakovs bija beidzis lasīt.

—  Visticamāk, viņi iemēģināja aizsardzību… Vai arī Maksis bija saderējis, ka noteiktu laiku noturēsies pret spēcīgāku pretinieku. Bet pēdējais sitiens būs iznācis nejauši, it kā pats no sevis, tā mēdz gadīties…

—  Ak tā? — Krilovs sarkastiski pasmaidīja. — Vai bieži?

—  Mēdz gadīties, — Genādijs stūrgalvīgi atkārtoja. — Kad iemaņas nostiprinātas refleksu līmenī, bet pietrūkst prasmes savaldīties.

—  Kāds ir slepkavas nodarbību stāžs?

Operatīvā darbinieka apzināti pieminētais briesmīgais vārds iegriezās ausīs, Kolpakovs iekšēji saguma.

—   Iesācējs nav. Būs kādi četri gadi… Zemā stāja… Visdrīzāk, no «pūķiem». Tā varētu būt Sļamina grupa. Viņiem patika visādas efektīgas derības.

Krilovs klausījās ar sasprindzinātu uzmanību. No viņa strāvoja nenovēršana mērķtiecība kā izšaušanas brīdī no torpēdas, kas pati atrod ceļu uz mērķi. Lai cik rūpīgi slēptos firmīgi piesardzīgais Maksis, lai cik tālu viņš būtu aizbēdzis, cik pamatīgi nomaskējies, — tā garām nepaies. Kapteinis viņu uzmeklēs, tiks klāt kaut peles alā un dabūs rokā — nelīdzēs nekādas iemaņas un paņēmieni.

Kolpakovs skaudri sajuta, ka nevēlētos sev par pretinieku Krilovu. Nekad un nekādos apstākļos.

Tas nozīmē, ka Sistēmas postulāti, kas derēja kalnos paslēptiem klosteriem viduslaiku Ķīnā, patiešām nedarbojas mūsu apstākļos? Un prasme ar kailu roku pāršķelt ķieģeli nebūt nepadara cilvēku visvarenu, nepaceļ pāri apkārtējiem? Un Gončarovam bijusi taisnība? Ēst kotletes ar irbuļiem… Muļķīgi. Un smieklīgi.

Smiekli Kolpakovam nepavisam nenāca.

—  Kas tas par notikumu Dārza ielā? — viņš painteresējās, lai aizpildītu pauzi.

— Diezgan dīvains gadījums. Pieklauvējuši trīs, viens iesitis saimniekam un aizgājis. Pārējie apgriezuši dzīvokli kājām gaisā, bet neko nav paņēmuši. Protams, ja var ticēt cietušajam. Viņš gulējis nokautā, taču nekas nav lauzts — vai nu roka bijusi tērpta boksera cimdā, vai arī ar kaut ko aptīta. Saimnieks — odioza personība, viņam ir iesauka Miljonārs, varbūt esat dzirdējis? Viņš, zināms, pazīst tos, kuri viņu apciemojuši, taču negrib kārt lietu pie lielā zvana. Huligāni, saka, un punkts. Ja kaimiņi nebūtu piezvanījuši, mēs vispār neko neuzzinātu.

Kolpakovs norija siekalas. Miljonārs, svilpe, skrienošais bijušais čempions, no kura nekas nebija palicis pāri kā vien nokautējošais sitiens… Vai nepietiek sakritību? Kā viņš bija teicis — «staigājošs mūķīzeris»?

—  Par ko aizdomājāties?

—  Tāpat vien, ne par ko.

— Velti. No vienas puses — spēka propaganda, postošā sitiena kults, no otras — slepkavība Zaļajā parkā, ielaušanās Dārza ielā. Var, protams, uzskatīt, ka tam nav nekāda sakara, bet, manuprāt, der padomāt par pretējo.

«Pateikt?» Kolpakovam jaucās pa galvu. «Bet ko es teikšu? Viņi paši noskaidros, precīzi un droši…»

—  Jūs, zināms, nepiekrītat?

—  Ko lai saka — parasta sagadīšanās, — Kolpakovs nomurmināja.

—  Nu tad uz redzēšanos. Un paldies par sadarbību.

Krilovs spēcīgi paspieda viņam roku.

3

Pēc novembra svētkiem Kolpakovs posās uz Maskavu — noformēt disertācijas pētījumu rezultātu ieviešanu praksē. Gatavošanās nebija ilga — viņš pēc kartotēkas izraudzījās audzēkni, kuram bija pazīšanās dzelzceļa kasē, un pasūtīja vietu guļamvagonā, sakrāmēja skaisto ādas ceļa somu ar ciparu koda slēdzenītēm, uzklausīja Pisarevska pēdējos norādījumus, novietoja mašīnu maksas stāvvietā stacijas laukumā un desmit minūtes pirms atiešanas laika piegāja pie zili mirdzošā sastāva.

Ļena viņu nepavadīja — viņa necieta atvadīšanos, turklāt bija arī koncentrēšanās nodarbība un vēl milzum daudz visādu darīšanu. Vagons spīdēja aiz spodrības, komfortablajās divvietīgajās kupejās, pakalpīgu pavadītāju aptekāti, nesteidzīgi iekārtojās solīdi, nopietni vīri. «SV brauc priekšnieki, var nodibināt vērtīgas pazīšanās,» mēdza teikt tālredzīgā Ļena, bet Griša Gabajevs lielījās, ka tieši tā sadraudzējies ar vairākiem pilsētā pazīstamiem cilvēkiem. Nebija izslēgts, ka viņš meloja.

Kolpakovs iekārtojās uz platā, mīkstā dīvāna, ērti izstiepa kājas un atvēra tuvcīņas palīglīdzekļa manuskriptu, kuru gatavojās piedāvāt vienā no sporta preses izdevniecībām.

—  Uf, tik tikko paspēju! — elsdams slieksnim pārvēlās plecīgs cilvēks ar noslieksmi uz korpulenci, grumbu izvagotu seju. Viņam varēja dot gadus piecdesmit ar astīti, krietni paretinājušies sirmie mati un nogurušās acis liecināja, ka šī astīte ir diezgan gara.

— Tātad mēs brauksim kopā, — viņš it kā jautāja, kā konstatēja. — Ļoti patīkami. Iļja Sergejevičs.

Viņa roka izrādījās negaidīti spēcīga.

—  Jāatvelk elpa…

Ceļabiedrs atgāzās dīvānā, rūpīgi salocītā kabatlaka- tā noslaucīja sasvīdušo pieri, tad izvilka bloknotu, itin kā lai steigšus pierakstītu pēkšņi prātā iešāvušos domu.

—  Lai gan tāpat vien sēdēt nav laika, jādarbojas. Tas jums par piemiņu.

Viņš izrāva un nolika uz galda lapiņu ar zīmējumu. Asiem, precīziem vilcieniem bija attēlots kupejas stūris un Kolpakovs, kas skatījās laukā pa logu.

—  Jūs esat mākslinieks?

—   Sirdī, vienīgi sirdī, — jautri atsaucās Iļja Sergejevičs, lietišķi izvietodams mantas — melnu plastmasas diplomātu un lielu ceļojumu somu.

Pēc tam viņš novilka un novietoja uz pakaramā žaketi, palaida vaļīgāk kaklasaiti, kurpes apmainīja pret mīkstām mājas čībām.

Bija jūtams, ka viņš ir enerģisks, saimniecisks, visu dara pamatīgi un mīl ērtības. Kaimiņš piesaistīja Kolpakova uzmanību. Interesanti, ar ko viņš nodarbojas?

Vilciens lēnām sāka kustēties; manevrēdams starp pasažieru sastāviem un preču vagoniem, izbrauca no stacijas, uzmanīgi izspraucās caur režģoto tilta fermu un, izkļuvis ārpilsētas plašumos, drīz vien uzņēma ātrumu.

Kolpakovs šķirstīja manuskriptu, ceļabiedrs pētīja avīzes.

—  Beidzot! — Iļja Sergejevičs pēkšņi pārtrauca klusumu un ar pirkstu iebakstīja nelielā rakstiņā. — Uzbūvēts kokapstrādes komplekss ar pārpalikumu pilnīgu utilizāciju. Citādi no kubikmetra koksnes trešā daļa aiziet skaidās. Kas tie valstij ir par zaudējumiem! Parēķināsim, kas sanāk…

Atdzīvojies Iļja Sergejevičs bārstīja skaitļus — tonnas, kubikmetri, simtiem tūkstoši rubļu, kokzāģētavu darba ražīgums, mežrūpniecības saimniecību rentabilitāte…

«Laikam saimniecisks darbinieks…» nodomāja Kolpakovs, kuru visa šī matemātika sāka nogurdināt.

— Vai jūs strādājat mežizstrādes sistēmā? — viņš lūkoja ievirzīt sarunu citā gultnē.

—   Nē jel… — Iļja Sergejevičs apdzisa tikpat ātri, cik bija iededzies. — Draugs bija liels mežu speciālists. Es jau neko…

Viņš no jauna pievērsās avīzei, bet acīmredzot darbīgā daba neļāva ilgi sēdēt uz vietas.

—  Uzsmēķēsim?

—  Es nesmēķēju.

Iļja Sergejevičs izgāja gaitenī un drīz vien jau tērzēja ar Fantomasam līdzīgu plikgalvainu zaļoksni, kuram starp zelta zobiem rēgojās lēts papiross.

«Sabiedrisks tēvocis,» nosprieda Kolpakovs, līdz kura ausīm atlidoja sarunas drumslas.

Iļja Sergejevičs stāstīja par zelta ieguves arteļiem, ziemeļu koeficientiem, ģeoloģisko ekspedīciju vadīšanas metodēm, lāču medībām.

«Bagātīga dzīves pieredze.»

Ceļabiedrs modināja viņā aizvien lielāku interesi.

Laipna pavadone stīvinātā priekšautiņā atnesa dzintara krāsas tēju.

—  Diez cik stipra nav, — Iļja Sergejevičs labsirdīgi noburkšķēja un viltīgi piemiedza aci. — Nekas, gan pratīsim izlīdzēties!

Ar burvju mākslinieka žestu viņš atvēra diplomātu un izlika uz galdiņa tradicionālo vilciena ēsmu — vārītu vistu, olas, desas luņķi, garu siltumnīcas gurķi, sērkociņu kastīti ar sāli.

Pēc tam nozīmīgi saberzēja plaukstas un kā mākslinieks, pieliekot punktu klusajai dabai, papildināja to visu ar plakanu blašķīti dagestāniešu konjaka un spīdīgām melhiora glāzītēm.

—  Ķersimies klāt!

Dzert Kolpakovs atteicās, tādējādi izraisīdams ceļabiedrā sašutumu. Nācās sniegt paskaidrojumus.

—  Ja tā, neko darīt!

Iļja Sergejevičs ātri dzēra un enerģiski uzkoda, tā ka kustējās itin visi sejas muskuļi, bet grumbas te izlīdzinājās, te vēl vairāk padziļinājās.

—  Man bija kaimiņš, karatē treneris, — viņš paziņoja, glaudīdams krūšu kaulu. — Viņa uzvārds — Sļa- mins. Varbūt ir nācies dzirdēt?

Kolpakovs pamāja.

—  Labi pelnīja…

Iļja Sergejevičs no jauna piepildīja glāzīti. 216

—  Bet muļķis gan! Uz nedzērāju veselību! Tātad… Ja tev ir savs rūpals, dzīvo rāmi un uzvedies pieklājīgi, bet viņš līda kauties un tika ietupināts ne par savu pantu…

—  Kāds tad ir viņa pants? — Kolpakovs saausījās.

—  Simt piecdesmit pirmais, pirmā daļa, — Iļja Sergejevičs nomurmināja pilnu muti. Un, redzēdams klausītāja neizpratni, paskaidroja: — Privātuzņēmēja darbība. Līdz pieciem gadiem ar mantas konfiskāciju.

—  Par trenēšanu cietumā neliek! Ja gribu, mācu matemātiku, ja gribu — karatē! — Kolpakovs atkārtoja Gri- šas vārdus.

—   Braši, zināšanas tev ir! — Iļja Sergejevičs iesmējās, parādīdams zobus, kas atgādināja mākslīgos. — Taču virspusējas! Matemātiku tu vari mācīt pie sevis mājās. Bet karatē vajadzīga zāle. Kam tā pieder? Privātu zāļu nav. Tātad — valsts, kooperatīva vai citu sabiedrisko formu izmantošana…

«Daudzpusīgs vecītis. Varbūt advokāts?» Kolpakovs nodomāja un paslavēja sevi par tālredzību — zāles nomu viņš aizvien maksāja.

—  Vispār manas domas ir tādas, — nepārstādams gremot, turpināja Iļja Sergejevičs. — Karatē ir caur un cauri huligānisms. Kliedz, lec, spārdās kājām… To pie mums ielaida aiz pārskatīšanās un drīz aizklapēs ciet. Piemini manus vārdus. Nav ko vairot huligānus!

Pirms dažiem gadiem Kolpakovs būtu sācis strīdēties pretī, bet tagad tikai vārgi iebilda:

—  Jūs spriežat par visiem pēc viena huligāna. Sļa- mins dabūja to, ko bija pelnījis, kālab vispārināt… Un viņš nemaz nebija treneris. Ja gribat zināt, visā apgabalā mēs esam tikai divi. Vai tas par kaut ko neliecina?

Viņš pieķēra sevi, ka atkal runā Gabajeva vārdiem.

Sarunas biedrs pavīpsnāja.

—  Divi visā apgabalā… Reti zvēri! Kā sumbri Belo- vežas gāršā. Droši vien ir patīkami apzināties sevi par izredzēto?

«Viņš ir arī psihologs!»

— Jums ir plašas intereses. Gan zīmēšana, gan mežizstrāde, gan likuma panti un ziemeļu koeficienti… Kāda nodarbošanās ļauj izveidot tik apjomīgu redzesloku?

Iļja Sergejevičs nolaida pacelto glāzīti.

—  Man ir liela pieredze. Un pēc dabas esmu zinātkārs.

—  Bet ko patlaban darāt? — bez aplinkiem pajautāja Kolpakovs, brīnīdamies par savu tiešumu.

—  Patlaban? It kā esmu pensijā. Šo to izgudroju…

—  Izgudrojat? — Kolpakovs brīnījās. — Ko tad?

Ceļabiedrs samulsa.

—  Nu tā… Izdomāju rotaļlietu. Kam pastāstu — smejas. Bet kas tur smieklīgs? Veikalos labu grūti atrast. Nolēmu pats aizvest uz ministriju. Tā būs drošāk…

—  Vai drīkstu paskatīties? — Kolpakovs jautāja, negaidītā pavērsiena saintriģēts.

—  Paskatīties…

Iļja Sergejevičs vecišķi nokremšļojās, pabīdīja tālāk līdz pusei iztukšoto blašķīti un uzkodas un atbrīvotajā vietā nolika no somas izvilktu četrstūrainu tortes kastes lieluma saini.

—  Parādīsim, ja ir interese, — viņš murmināja, ņemdams nost papīru un porolona starplikas. — Lūk, mana mašīnīte!

Rūpīgi izgatavotais aparātiņš savā ziņā atgādināja aritmometru, tas vēl smaržoja pēc svaiga krāsojuma.

Kā triku meistars Iļja Sergejevičs pabīdīja rokturīti un nospieda lielu, zilu pogu.

—  Opā!

Mašīnīte cerīgi iedūcās, panelī sāka mirgot daudzkrāsainas lampiņas, kaut kas noklikšķēja vienu, tad vēl vienu reizi, atskanēja zvaniņš, un no spraugas sānu sieniņā izlīda papīra taisnstūris ar uzzīmētu pīlīti un uzrakstu «viens rublis».

—  Nu, kā?

Mulsums bija pāri, Iļjas Sergejeviča acis staroja triumfā.

—  Atkārtojam — opā! Nekļūdīgi, strādā kā pulkstenis!

Kolpakovs grozīja pirkstos vienādos papīrīšus. Sarežģīti ornamenti, vijumi, pīlītes — to varēja saprast.

—  Bet kāpēc «rublis»?

— Tas nav obligāti, — izgudrotājs labsirdīgi paskaidroja, — var dabūt arī trīnīšus, piecīšus… Klišeju nomainīt ir sīka vienība.

Viņš atkal iedegās entuziasmā.

—  Tas ir paraugs, tālāk esmu nolēmis sarežģīt konstrukciju — uz griežamā cilindra būs vairāki spiedogi, piespied pogu — un drukā, ko vajag.

—  Kāpēc tieši naudaszīmes?

—  Monētas tur iepriekš būtu jāieliek. Šādi ir interesantāk — liec iekšā tīru papīru, opā!

Viņš atkal nospieda pogu, mašīnīte no jauna sāka darboties, mirkšķinādama uguntiņas, nožvadzēja un izspļāva «desmit rubļu».

—  Es nesaprotu, kāpēc bērnam jāizgatavo tieši nauda? Bildītes, portretus, zvērus, burtus, vārdus…

— Bet bērnu rotaļas? Veikalos, mātēs un bērnos… Bez naudas neiztiksi! Tā ka — lai radinās.

—  Ko darīt? Drukāt naudu?

Iļja Sergejevičs sadrūma.

—  Pareizi gan, tur var saskatīt ko nelāgu. Kā es neiedomājos? — Viņš papurināja galvu. — Starp citu, nelabvēļi vienmēr atradīs kur piesieties — tur vai citur… Interesanta mantiņa, kāpēc jārunā kas slikts…

Aparātiņš atkal tika rūpīgi iesaiņots un paslēpts somā. Iļja Sergejevičs domīgi sūca konjaku, kaut ko mehāniski skicēdams ar smaili noasinātu zīmuli.

— Varētu jau atstāt tikai pīlītes, visādus zaķīšus, jautras bildītes, — viņš balsī prātoja. — Bet zudīs interese. Vai tā nav?

Kolpakovs izdarīja nenoteiktu žestu.

—  Kā jums radās ideja par tādu rotaļlietu?

Iļja Sergejevičs pakasīja pakausi, itin kā pārlikdams — teikt vai neteikt. Galu galā komunikablā daba uzvarēja.

—  Bija tāds gadījums…

Viņš pabīdīja pie malas atvērto bloknotu. Uz glancē- tās lapas reljefi izcēlās divi līdz sīkākajai detaļai izzīmēti valsts ģerboņi. Pilnīgi vienādi, it kā būtu novilkti ar mākslīgi izgatavotu matrici.

— Ciematā Kijevas tuvumā dzīvoja vientuļš večuks. — Iļja Sergejevičs izdzēra gaišbrūno šķidrumu, rūpīgi novietoja tukšo pudeli zem galdiņa. — Turīgs saimnieks — vistas, tītari, govs, dārzs… Skops — pat ūdenī stāvēdams, otram nodzerties nedos. Reiz ielaida pārnakšņot divus iebraucējus —jaunus, simpātiskus puišus, studentus. Šie nodzīvoja trīs dienas, sadraudzējās ar saimnieku — palīdzēja dārzā, pirka šņabi, runājās par dzīvi. Taisījās uz prombraukšanu, vecais jūtu uzplūdā uzrīkoja atvadu mielastu — nokāva vistas, no grīdapakšas izvilka sīvo, kūpinātu speķi… Savu mūžu tā nebija darījis, pats nevarēja vien nobrīnīties.

Iedzēra, jūtas raisījās, studenti saskatījās, sačukstējās un saka: «Tu mums esi kā miesīgs vectēvs, tāpēc atklāsim tev lielu noslēpumu, tikai vispirms aizver slēģus, aizvelc aizkarus un durvis aizslēdz cieši jo cieši.»

Salūko mašīnīti līdzīgu manējai, čik — desmitnieks, čik — otrs, trešais… «Mēs, saka, vecotēv, savā zinātniskajā institūtā daudzko esam iemācījušies un izgudrojām naudas spiežamo mašīnu. Gribējām paši likt lietā, bet, ja nu tu reiz esi tik labs cilvēks, pārdosim tev par lētu naudu — kādiem desmit tūkstošiem. Sev uztaisīsim jaunu…»

Vecajam prātiņš gluži sašķobījās, tomēr pārbaudīt attapa, paņēma desmitniekus un — prom uz ciemata centru, uz pastu, krājkasi… Visur maina bez vārda runas, nekādu aizdomu, vecais jau pats redzēja, ka nauda nemaz neatšķiras no īstās, bet nu pārliecinājās pilnīgi un galīgi…

Kolpakovs apspieda smaidu — viņš vairākkārt bija dzirdējis šo pasaciņu. Tā tika stāstīta dažādi — visbiežāk ironizējot par mantkārīgā večuka tumsonību un stulbumu, reizēm — ar slikti slēptu sarūgtinājumu par to, ka brīnišķīgā mašīnīte izrādījusies parasta blēžu uz- parikte. Vai tikai IJjas Sergejeviča rotaļlieta nav mēģinājums kompensēt viņa paša vilšanos?

— Viņš izraka savu naudas zeķi, pārdeva govi, mājputnus — un sita saujā. Studenti prombraucot piekodināja: «Nesteidzies, vecotēv, lai mašīna stāv slēptuvē, kad ievajagas naudu — sadrukā, cik nepieciešams, bet krājumus netaisi. Tev jau tā pietiks visam mūžam.» — Iļja Sergejevičs skumji pasmaidīja. — Un no tiesas būtu pieticis — vecais pirka tikai maizi, sāli, cukuru un sērkociņus. Bet tāda nu reiz ir cilvēka daba… īsi sakot, viņš nolēma atgūt savus ietaupījumus, zeķi no jauna piepildīt, lai mierīgāka dzīvošana.

Ieslēdzās, visas šķirbas aizdrīvēja un — pie darba! Mašīna trīc un dreb, lampiņas mirgo, un cits pēc cita nāk laukā desmitnieki, večukam tīri vai galva iet riņķī… Viņš katru aplūko, aposta, salīdzina ar citiem — nekādas blēdības nav.

Sadrukāja desmit naudaszīmes, apņēma ar gumiju, vēl desmit — atkal apņēma ar gumiju, vēl desmit — atkal apņēma un tik met maisā, sarūpējis tādu varen prāvu…

Tā arī nemitētos, līdz nebūtu piebāzis pilnu, bet viss pavērsās citādi…

—  Tālāk es zinu, — Kolpakovs nenocietās. — Mašīna pārstāja darboties, krājumi bija beigušies. Puiši nebija vis speciālisti izgudrotāji, bet parasti blēži. Cik naudaszīmju mašīnā ieliek, tik arī dabū atpakaļ. Vecs stāsts! Tikai — kāda tam ir morāle?

— Nesteidzies, mīlīt. Ar tādām beigām tas ir stāstiņš muļķiem, es nebūtu pat pūlējies muti dzisināt. Patiesībā notika citādi, sarežģītāk… Vecais neizturēja uztraukumus, smadzenēs pārplīsa sīks asinsvadiņš, un viņam viss tā arī beidzās… — Iļja Sergejevičs ar nožēlu pagrozīja tukšo glāzīti. — Ja vecais būtu izturējis šo pārbaudījumu ar bagātību, noturējies vēl pāris minūšu, tad tagad būtu sveiks un vesels. Te tev arī morāle! — Stāstītājs noklak- šķināja ar mēli. — Tiesa, visu atlikušo mūžu būtu juties apkrāpts. Bet tā — gluži otrādi — nomira svētlaimes kalngalos. Kas ir labāk?

—  Jums, protams, ir žēl mašīnītes, nevis večuka?

—  Kāpēc tā? — Iļja Sergejevičs uzmeta ašu skatienu.

—  Ja jau ķērāties pie tās atdzīvināšanas rotaļlietas statusā…

Ceļabiedrs klusēja.

—  Katram ir sava aizraušanās. Tev — karatē, citam — automobiļi, vēl kādam — sievietes…

Viņš aprāvās. Izdzertais konjaks bija atstājis iespaidu, taču nebija nojaucis barjeru, kas aizliedza skart noteiktu tematu. To pašu, par ko Kolpakovs sāka nojaust.

— Redzu, ka jūs aizraujaties ar grafiku, — viņš norādīja uz bloknotu. — Pirmām kārtām ar oficiālo simboliku.

Iļja Sergejevičs steidzīgi apklāja lapiņu, bet tūdaļ pat atrāva roku.

—  Taisnība, — viņš smagi nopūtās. — Man ir unikāls hobijs. Tu pirmīt palielījies, ka jūs esot tikai divi karatē treneri apgabalā…

—  Es nelielījos, tāpat vien pastāstīju…

—  Turpretī tādu meistaru kā es bya tikai divi visā valstī! Vasju koks nosita, paliku es viens. Atzīts speciālists — iedeva astoņus gadus, izsūtīja… Iedeva… Tā mēdz teikt, taču īstenībā atņēma gabalu dzīves. Nu labi, pārbraucu, paldies dievam, māte vēl bija dzīva. Iekārtojos, sāku nodarboties ar māksliniecisku amatu — apgleznoju lelles, karotes… Katru dienu ierodas kāds ciemiņš — te iecirkņa pilnvarotais, te operatīvais, te obēhāesņiks —, sveicināti, Iļja Sergejevič, kā sviežas? Pieklājīgi puiši, jauni, mācīti, ar acīm kā rentgena stariem redz vai cauri — kas tev, vecais ūpi, uz sirds?

Bet man tur — bail pat stāstīt. Nepārvarama dziņa, dīdītājs sēž iekšā un tā vien urda griezt klišejas, gatavot papīru, jaukt krāsas…

īsi sakot — velk uz vecajām sliedēm. Nejau aiz mantkārības, es pelnu — grēks žēloties, arī no ziemeļiem atvedu solīdu krājgrāmatiņu, astoņus gadus algu netiku tērējis.

Arī senāk nedarīju to, lai iedzīvotos. Gribējās pārliecināties, ka spēšu atkārtot pašu smalkāko, precīzāko, visvairāk aizsargāto zīmējumu. Un pārliecināt arī citus. Pārliecināju. Drauģeļi lielīja, sak, smalks darbs, sanāk labāk nekā valsts bankai, man bija patīkami apzināties savu prasmi, tāpēc arī zīmēju naudaszīmes citu pakaļ citai. Daudzas tiku iznīcinājis, ja kaut kas tajās nepatika, bet labākos eksemplārus atdevu draugiem, šie tūdaļ skrēja uz veikalu — šņabis, uzkodas —, un gāja vaļā uzdzīve… Pats ne rubli neiztērēju un arī pēc peļņas nedzi- nos.

Nu labi, dabūju, ko biju pelnījis, nolauzu termiņu, izdarīju secinājumus, te pēkšņi mani pārņēma tā pati apmātība — atkal gribas zīmēt!

Aizrakstīju uz naudas kaltuvi — tā un tā, piedāvāju savus pakalpojumus, man ir pieredze… Kāda pieredze, to sīkāk nepaskaidroju, bet šie laikam nojauta, atsūtīja atbildi mašīnrakstā — vakantu vietu nav.

Bet man nagi niez, sāka mocīt bezmiegs. Reiz naktī apsēdos virtuvē un uz parasta papīra ar vienkāršo zīmuli uzzīmēju rubli, tīšuprāt prastu, vienkrāsainu. Tad saplēsu, sadedzināju, driskas un pelnus aizskaloju podā. Kļuva vieglāk, iemigu.

Pēc nedēļas — atkal dīdītājs klāt, nelīdzēja pat zīmulis — sirds ilgojās pēc īsta darba, ar ūdenszīmēm, aizsargtīklu… Klāt ķerties bail —ja nu ienāk Andrejs Iva- novičs vai Pjotrs Vasiļjevičs ar saviem rentgenstariem, pamēģini viņiem ieskaidrot…

Trīs dienas mocījos, tad aizgāju uz miliciju, pierakstījos uz pieņemšanu pie priekšnieka, visu izstāstīju, palūdzu, lai atļauj zīmēt priekš sevis, nenesot laukā no mājas. Neatļāva. Saka, zīmē, ko vien vēlies, bet naudu — pasarg dies. Vai pantu zini? Zinu.

Pēc šā gadījuma ciemiņi no milicijas sāka mani apmeklēt vairākas reizes dienā, risināja sirsnīgas sarunas, skaidroja likumus… Bet es jau pats visu zinu — gan par valsts monopolu, gan ekonomisko bāzi, taču no šīm zināšanām man vieglāk nekļūst.

Gribēju iet pie ārsta — varbūt man ir tāda slimība, kaut kas līdzīgs kleptomānijai, kad nevar atturēties no zagšanas, bet nobijos —ja nu iespundē trakonamā? Pats salūkoju grāmatiņu, izlasīju, bet par naudas viltošanu tur nekas nebija rakstīts.

Tā arī būtu aizgājis postā — vai nu nojūdzies, vai ticis aiz restēm —, bet tad iedomājos uztaisīt bērniem rotaļlietiņu, sāku darboties — un viss pārgāja.

Iļja Sergejevičs izrāva no bloknota lapu ar precīziem, likās, pat mazliet reljefiem zīmējumiem un saplēsa smalkās driskās.

—  Gandrīz pārgāja.

Katram gadījumam viņš saplēsa arī nākamo — tīro lapu, uz kuras būtu varējis palikt attēla nospiedums. Acīmredzot viņa raksturam piemita arī apdomīgums.

Kad Kolpakovs no rīta pamodās, ceļabiedrs jau bija paguvis noskūties un domīgi lūkojās ārā pa logu. Viņš bija nerunīgs un manāmi nožēloja vakarējo atklātību.

Pirmajā lielākajā stacijā Iļja Sergejevičs aizskrēja pēc avīzēm un norobežojās ar papīra sienu.

Kolpakovs nosprieda, ka atlikušais ceļš paies klusējot, un arī iegremdējās manuskriptā.

—  Re nu, arī jums ķērušies klāt! — Viņu iztraucēja ceļabiedra priecīgais izsauciens. — Jaunais likums «Par atbildību par nelikumīgu karatē mācīšanu».

Kolpakovs gandrīz rautin izrāva svinīgi pasniegto avīzi, ar acīm ieurbās melnajās rindiņās, steidzīgi pārskrēja ar skatienu, mēģinādams uztvert jēgu, pēc tam izlasīja vēlreiz, lēnām un pamatīgi.

Par noteiktās kārtības neievērošanu attiecībā uz sporta karatē sekciju veidošanu un komplektēšanu, par sporta noteikumos aizliegtu paņēmienu mācīšanu sekcijās, kā arī patvaļīgu karatē paņēmienu mācīšanu tiek noteikta administratīvā atbildība — sodanauda piecdesmit rubļu apmērā.

Par atkārtotu noteikumu neievērošanu iestājas kriminālatbildība — brīvības atņemšana līdz diviem gadiem, bet, ja nelikumīgās darbības saistītas ar ienākumu gūšanu lielos apmēros, — sods ir līdz pieciem gadiem ar mantas konfiskāciju.

Kolpakovam sametās auksti. Atkal pamodās sajūta, kas viņu bija pārņēmusi Pinkina tiesas laikā, ka tūdaļ ienāks miliči un viņu apcietinās.

«Ko lai tagad dara?» galvā sāka griezties bezpalīdzīgu domu karuselis. «Mājās atgriezties nedrīkst… Bēgt, slēpties?»

Viņš gara acīm redzēja sevi ar saslietu apkakli stacijas burzmā izvairāmies no miliču modrajiem skatieniem, savu fotogrāfiju stendā «Milicija meklē», dzīvi badā un aukstumā kādā kalnu alā, un sametās šķērmi ap dūšu…

Apziņu tik tikko sasniedza ceļabiedra vārdi, un, kaut arī viņš tos nedzirdēja, tomēr saprata to jēgu — nomierinošu, pārlieku attīstītās fantāzijas radītos tēlus atvairošu — un acumirklī pārslēdzās uz pieredzes bagāto, šādas situācijas izbaudījušo Iļju Sergejeviču.

—  Es taču tev saku — likums ar atpakaļejošu datumu nedarbojas, par pagātnes grēkiem nekas nebūs, tikai uz priekšu negrēko.

Ak kungs, vai tiešām viss ir tik vienkārši? Un nevajag bēgt, slēpties; viņu nemeklēs bargi, mērķtiecīgi cilvēki ar tādiem sejas pantiem kā operatīvajam darbiniekam Krilovam, un priekšā nerēgojas apsūdzēto sols, līdzīgs tam, uz kāda bija sēdējis Pinkins… Un vienīgais, ko vajag, — nedarīt vairs to, ko viņš bija darījis vairākus gadus, nespēdams pat iedomāties tik bēdīgas sekas…

—  Es jau tāpat sen vairs to nedaru…

Domās viņš to bija izkliedzis tik skaļi, ka izteica arī skaļi. Kļuva bezmaz vai fiziski vieglāk, un viņš kā pēc nokdauna atlaidās pret ērtā dīvāna atsperīgo atzveltni.

—  Tad jau ir labi, — iejūtīgi noteica ceļabiedrs, ielūkodamies acīs, — un nomierinies, citādi kļuvi pavisam bāls, domāju, ka zaudēsi samaņu.

Krietns un cēlsirdīgs cilvēks ir šis Iļja Sergejevičs, glābējs. Nebijis viņa, sazin kas vēl varēja notikt.

Kolpakovā uzbangoja siltas jūtas, gribējās pateikt kaut ko labu, patīkamu cilvēkam, kurš bija viņu nomierinājis.

Arī Iļja Sergejevičs jauki pasmaidīja, viņu starpā radies atsvešinātības vēsums pazuda, gluži otrādi — kaut kas bija mainījies tik stipri, ka viņi abi vienlaikus izjuta savstarpējas simpātijas un sirsnību.

Kolpakovs atvilka elpu, aizgāja nomazgāties, pastāvēja gaitenī pie vaļēja loga un, pavisam nomierinājies, vēlreiz —jau vēsu prātu — izlasīja likumu.

«Jā, visas šķirbiņas aizdarītas. Beigas kontaktcīņai un vispār visām pagrīdes sekcijām, beigas pašizcepta- jiem sensejiem…»

— Re nu, vai es neteicu? — Iļja Sergejevičs čaloja. — Tas ir tikai pirmais solis, drīz to jūsu bodīti pavisam aizklapēs ciet. Klausi mani un turies tālāk no karatē. Ja ir tāda nepieciešamība, lēkā un vicini kājas mājās, tikai bez trokšņa. Tev taču nav vajadzīgi ne rīki, ne papīrs, ne krāsa; ja neklaigāsi, neviens tevi nepieķers.

Ceļabiedra tonis bija pārvērties, kļuvis līdzjūtīgs un sazvērniecisks, un Kolpakovs pēkšņi saprata, kas bija mainījies, kas vienoja viņus, pirmajā acu uzmetienā tik atšķirīgus cilvēkus.

Vilciens iebrauca Kurskas stacijā Maskavā. Iļja Sergejevičs lietišķi savāca mantas, sakārtojās, gandrīz vienādām kustībām viņi pielaboja kaklasaiti, rūpīgi pie spoguļa sasukājās. Kārtīgi, solīdi vīrieši, kas ieradušies galvaspilsētā savās pietiekami svarīgajās darīšanās.

Taču ne jau tas viņus vienoja. Viņi abi ir bijušie noziedznieki. Sī visai briesmīgā fakta apzināšanās ķēra Kolpakovu kā zibens spēriens. Viņš atvadījās no ceļabiedra gaitenī, ātri izgāja tamburā un izkāpa uz perona. Tā kā rokas abiem bija aizņemtas, no atvadu rokasspiediena izdevās izvairīties. Taču lietas būtību tas nemainīja.

Pisarevska draugs izrādījās pilnīgs pretstats astma- tiskajam resnītim. Cienīgs, kundzisks, viņš, kaut arī visai tuvu pensijas vecumam, bija saglabājis lielisku formu.

Acīmredzot — vingrošana rītos, skrējiens, diēta. Lai gan, spriežot pēc sarkani dzīslotā deguna, diēta bieži vien tika pārkāpta.

Viņš Kolpakovu saņēma labi, uzreiz izrādīdams spēju pusvārdā uztvert jautājumu būtību un nekavējoties tos risināt.

—   Dodiet šurp savu dokumentāciju. — Viņš pastiepa roku pēc mapes. Pēc tam nospieda selektora taustiņu un izsauca pie sevis eksperimentālā ceha priekšnieku. — Jums nāksies padzīvot pie mums pāris nedēļu. — No jauna noklikšķēja taustiņš, un atskanēja rīkojums ierādīt uz rūpnīcu komandējumā atbraukušajam speciālistam atsevišķu istabu kopmītnē. — Jums piedaloties, ieviešana notiks ātrāk.

Kolpakovu kaut kas mulsināja.

—  Bet ja nu mani pētījumi jums nederēs?

—  Katrā ziņā derēs! — Pārliecinātais bass skanīgi piepildīja plašo, gaumīgi iekārtoto kabinetu. — Nedomājiet par to, lai tas paliek Kļepikova ziņā. Te jau viņš ir!

Durvīs parādījās mazs, kustīgs vīrelis ar blēdīgu sejas izteiksmi, bez trokšņa pienāca pie platā pulētā galda un sastinga.

—   Biedra Kolpakova zinātnisko pētījumu rezultāti… — Kabineta saimnieks ar svarīgu žestu pasniedza ienācējam mapi. — Ņemiet talkā trīs praktikantus un Veru Sergejevnu, lai līdz dienas beigām izpēta un nāk ar priekšlikumiem attiecībā uz ieviešanu praksē. Septiņpadsmitos trīsdesmit ziņosit. Jautājumi ir?

—  Viss skaidrs.

Kļepikovs saprotoši pamāja.

—  Tad pagaidiet biedru priekštelpā.

—  Tā, lūk! — Galvenais piemiedza aci, kad viņi bija palikuši vieni. — Mēs ar niekiem nenodarbojamies. Pie mums viss notiek visaugstākajā līmenī, nekādas haltūras. Starp citu, kamēr neesmu aizmirsis…

Kolpakovs pie sevis pasmaidīja — sarunas biedrs neatgādināja cilvēku, kurš kaut ko aizmirst.

—  Pisarevskis stāstīja, ka jūs esot liels karatē speciālists. Bet es tiku lasījis, ka tas paildzinot jaunību, mobilizējot organisma rezerves un vispār… Vai padarbosities ar mani šajās dienās? Lai es pēc tam varētu patstāvīgi turpināt…

Nu viņam vairs nemaz negribējās smaidīt, pat domās… Likums daudzko bija mainījis, un šāda rakstura lūgums vairs nerādījās tik vienkāršs un nevainīgs kā agrāk. Taču atteikt nedrīkstēja, vismaz tieši ne.

—  Es iemācīšu galveno — koncentrēšanos un elpošanu. Apguvis to, jūs saglabāsit mundrumu līdz sirmam vecumam.

—  Lieliski! Es atsūtīšu jums pakaļ šoferi.

Tikšanās ilga ne vairāk par piecpadsmit minūtēm, bet

viņi šķīrās apmierināti viens ar otru.

Kopmītnēs Kolpakovu izmitināja direktora istabā, un komforta ziņā tā neatpalika no luksusa numura viesnīcā. Starp citu, arī šeit ūdens tik tikko tecēja, slikts spiediens pavadīja viņu it visur kā tāds liktenis.

No rīta viņš devās uz rūpnīcu, taču pēc viņa iejaukšanās nebija nekādas vajadzības — viss virzījās uz priekšu apbrīnojami ātri. Trīs praktikanti un eksperimentālā ceha darbiniece apburošā Veriņa prasmīgi strādāja ar lodāmuriem. Kolpakovs tīksmīgi ieelpoja kalofonija, sakarsētā metāla smaržu un skatījās, kā spīdīgās lāses savieno vadītājus ar indukcijas spolēm, kondensatoriem, rezistoriem. Viņam bija patīkami vērot sava garabērna augšāmcelšanos, praktikantu entuziasms kairināja patmīlību, apbēdināja vienīgi Veras Sergejevnas neiecietība, kura izturējās tā, it kā viņa kaprīzes dēļ darītu gluži

lieku darbu. Acīmredzot viņai ar privāto dzīvi kaut kas nebija lāgā — arī skaistām sievietēm tā mēdz gadīties. Starp citu, darbam tas netraucēja, bet gar pārējo Kolpakovam nebija nekādas daļas. Pēc pāris dienām shēma bija samontēta, izmēģināta, un drīz vien sadzīves radioaparātu pastiprinātājbloki no montāžas ceha nonāca jaunajā iecirknī, kur tika pārbaudīti un noregulēti pēc Kolpakova metodikas un ar viņa iekārtas palīdzību.

Prātīgs students, kurš kaut kādā ziņā atgādināja Vas- ju Savčuku, cītīgi pierakstīja izmēģinājumu gaitu, fotografēja, pārzīmēja shēmas — Kļepikovs bija apsolījis ieskaitīt šo darbu kā pirmsdiploma prakses rezultātu.

Lepnais Kolpakovs apmierināti sekoja izmaiņām, reizēm pats apsēdās pie iekārtas, taču vienmuļais ritms nogurdināja, un pēc pusdienām viņš aizgāja klaiņot pa pilsētu.

Vakarā izveicīgs kā visi darbinieki ap galveno inženieri šoferis veda Kolpakovu ārpus pilsētas. Vasarnīca bija uzcelta gudri, bez uzkrītošām pārmērībām, lai gan iekšpusē atradās viss nepieciešamais un vēl daudzkas vairāk. Tālredzīgais saimnieks pašmāju sporta tērpā sagaidīja Kolpakovu kā senu draugu, viņi nodarbojās ar elpošanu un meditāciju. Reizēm saimnieks lūdza parādīt kādu sitienu, taču Kolpakovs, atradis ticamu ieganstu, izvairījās, bet tam, ko, padodoties spiedienam, tomār nācās izpildīt, nebija nekāda sakara ar karatē. Pēc tam viņi pērās šofera izkurinātā pirtiņā, kaudamies ar odiem, ēda vakariņas pie viņa klāta galda, un Kolpakovs, uztaustījis galvenā inženiera vājību, vienā laidā stāstīja karatē leģendas, kuras tas klausījās ar neslēptu interesi, apstrīdot šoferi, kas apgalvoja, ka montējamā atslēga prasmīgās rokās ir drošāka par ikvienu paņēmienu.

i

Vairākkārt Kolpakovs iegriezās treniņā pie puišiem, ar kuriem bija iepazinies mācību nometnes laikā. Tur

230

dzīvi apsprieda likumu, strīdējās — vieni uzskatīja, ka tas atņems visas iespējas negodīgiem cilvēkiem, kuri iedzīvojās no karatē, citi, noskaņoti skeptiski, apgalvoja, ka nekārtības izplatījušās visur, pat savienības federācijā, čukstus minēja tā cilvēka vārdu, kurš aicināja pārvarēt grūtības, — sak, tagad vairs kārtību neieviest!

Divas nedēļas paskrēja ātri. Pēdējā dienā Kolpakovs ar gandarījumu pāršķirstīja atskaiti par pētījumu rezultātu ieviešanu — pamatojums, pavēle par jauna iecirkņa veidošanu, tehniskās un tehnoloģiskās shēmas, izziņu par ekonomisko efektu.

Dokumentu uzskatāmāku padarīja fotogrāfijas — shēmas montāžas iekārtas, montēšanas gaita, gatavā shēma. Sevišķi iespaidīgs bija uzņēmums, kas atainoja Kolpakova metodi darbībā, —Veriņa un praktikanti baltos uzsvārčos rūpīgi pārbaudīja pastiprinātājblokus.

Kolpakovs atkal sajutās lepns par sava darba rezultātiem. Tātad viņa disertācija nebija nemaz tik nenostrādāta, kā dažam labam šķita!

Silti atvadījies no Veriņas un studentiem, viņš pacilātā noskaņojumā devās uz durvīm, kas veda laukā no ceha. Pa priekšu palīgstrādnieks stūma ratiņus ar tikko kā pārbaudītajiem blokiem.

—  Uz kurieni tos tagad vēdīsit? — labsirdīgi apvaicājās Kolpakovs, vai plīsdams no vēlēšanās palielīties, kurš ir jaunās metodes autors.

—  Skaidrs, uz kurieni, — drūmi atbildēja kalsns piņ- ņains puisis. — Uz kontroles un regulācijas cehu.

Kolpakovs apstulba.

—  Tos taču jau noregulēja!

—  Nezinu, — strādnieks īgni noskaldīja. — Agrāk visa produkcija no montāžas uz regulāciju tika sūtīta pa konveijeru, bet tagad piecdesmit gabalu nezin kāpēc vispirms vedu uz šejieni un tikai pēc tam uz kontroli…

Kolpakovam pārgāja vēlēšanās lielīties. Viņš iegāja Kļepikova mazītiņajā kabinetā un prasīja paskaidrojumus.

—  Kā gan citādi? — tas brīnījās. — Vai tad bez pārbaudes un regulācijas tehniskā kontrole laidīs produkciju cauri?

—  Ko tad dara Vera Sergejevna un puiši?

—   Tie taču ir eksperimenti. — Ceha priekšnieks tēvišķīgi pasmaidīja par naivo jautājumu. — Bet rūpnīcai jāpilda plāns un jāatbild par kvalitāti.

To pašu teica galvenais inženieris, tad svinīgi apsveica ar panākumiem un, izņēmis no sarkanas mapes ar zelta uzrakstu «parakstāmie dokumenti» aktu par ieviešanu ražošanā, ar burvju mākslinieka žestu nolika to Kolpakova priekšā.

Genādijs pagrozīja rokās solīdo, ar parakstiem un zīmogiem rotāto veidlapu.

—  Tātad tas ir viltojums?

—   Pasarg dies! — galvenais inženieris nošausminā- jās un kaut kādā ziņā pēkšņi atgādināja savu draugu Pi- sarevski. — Kāds viltojums, ja ir izveidots iecirknis, notiek darbs, visi dokumenti un fotouzņēmumi atbilst īstenībai. Lūk, paskatieties!

Viņš atvēra savu atskaites eksemplāru, parādīja fotogrāfiju — simpātiska meitene un centīgi puiši strādā ar Kolpakova iekārtu.

—  Vai tad tā ir fotomontāža?

Kolpakovs nodomāja, ka pretī sēdošajam kundziskajam cilvēkam ir savdabīgs priekšstats par patiesību, bet te pēkšņi Pisarevska draugs gurdi, kā grūtu lomu nospēlējis aktieris, nometa atskaiti uz pulētās galda virsmas un pārmetoši paraudzījās viņam acīs.

— Atklāti sakot, es jūs nesaprotu. Jūs kaut kas neapmierina?

Skatiens bija gudrs un pētīgs.

—  Nē, es tāpat vien… Paldies par palīdzību.

Kolpakovs paslēpa diplomātā iespaidīgo dokumentu, kas vienu mirkli bija licis atcerēties Iļju Sergejevi- ču un viņa rotaļu rubļus ar pīlītēm. Nē, drīzāk gan ko citu…

—  Tā ir cita runa. Es jau biju nobažījies, domāju, ka nesaņēmāt to, ko bijāt cerējis. Laimīgu ceļu, pasveiciniet Pisarevski!

«Patiešām — uz ko tad es biju cerējis?» domāja Kolpakovs, kāpdams lejā pa trepēm. «Kā tas badīgais un tumsonīgais večuks — īstu naudu no burvju lādītes? Tā nemēdz notikt — ko ieliksi, to arī izņemsi…»

Labā oma izgaisa kā nebijusi. Dīvaini — kārtējais mērķis taču bija sasniegts.

Pirms prombraukšanas viņš iegriezās sporta preses izdevniecībā, kur bija atstājis savu manuskriptu. Redaktors noraidoši papurināja galvu.

—  Mums tas neder. Nedomāju arī, ka to pieņems kādā citā vietā. Mūsu recenzents — vairāku grāmatu par sambo un tā paveidiem autors — teica, ka tā esot nekas vairāk kā kropļošanas instrukcija. Un es esmu ar viņu pilnīgi vienisprātis.

Pa ceļam uz staciju Kolpakovs iemeta instrukciju asfalta vārāmajā katlā. Vilcienā viņš nogulēja divpadsmit stundas vienā laidā un atlikušo laiku stingi vērās laukā pa logu.

Pārkāpis dzīvokļa slieksnim, Kolpakovs apstulbis sastinga. Kailas sienas, tukši bufetes plaukti, pie putekļiem klātā spoguļa galdiņa vientulībā pamestas Ļenas čībiņas.

Šī detaļa uzreiz izslēdza pirmo domu, ka augšējie kaimiņi viņus nopludinājuši, un arī otro — ka viņi ir apzagti. Viņš atvēra skapi, sievas drēbju tur nebija — rītasvār- ki, dažas kleitas, un viss. Iegāja istabā, kabinetā, virtuvē — meklēja atvadu zīmīti, taču neko neatrada.

Apsēdās uz dīvāna, automātiski konstatēdams, ka šāds ģimenes dzīves fināls viņu sevišķi nepārsteidz. Ļe- nai nepatika izskaidrošanās, viņa nevarēja ciest atvadu scēnas. Un droši zināja, ka viņš necels strīdus mantas dēļ. Varēja jau, protams, uzrakstīt, kas bija par iemeslu šādam viņas lēmumam. Starp citu, arī rakstīt viņai nepatika.

Bet iemesli… Sev viņš varēja atzīties — Ļena nekad viņu nebija mīlējusi. Sākumā vienkārši piecieta, vēlāk ieinteresējās par eksotisko aizraušanos un iespējām, kuras tā varēja piedāvāt, un beigu beigās nosprieda, ka viņš ir piemērota partija. Viss tika ņemts vērā, izrēķināts un izsvērts. Sauss aprēķins un dzelžaina loģika bija viņu laulības pamatā. Mīlestība? Smiekli nāk!

Tiesa, reizēm viņš to mīlēja, un jāteic, ka viņa prasmīgi to izmantoja. Kolpakovs atcerējās, cik pašsaprotami viņa bija to ielaidusi savā gultā, necenzdamās slēpt, ka darījusi to pateicībā par pakalpojumu… Arī vēlāk viņam daudzkārt bija dergusies sievas atklāti praktiskā domāšana un rīcība.

Visus spēkus sakopot vienā punktā, lai sasniegtu mērķi. Jāsaka — viņa bija pilnībā apguvusi šo principu. Un ne tikai viņa. Itin visi viņas tuvumā — sevi atjaunojošās, dzīvot protošās draudzenes, Zvereva, kura sevi uzskatīja par visvarenu, un arī citi — Pisarevskis, viņa galvaspilsētas draugs izsmalcinātais Kļepikovs, kurš, visticamāk, likvidēs jauno iecirkni, tik tikko paguvis ziņot priekšniekam, ka pavēle izpildīta…

Visi šie Sistēmai tik tālie cilvēki izmantoja principu, kuru tās lietpratēji uzskatīja par atklājumu un prasmīgi lietoja, apzinoties, ko dara.

Slēdzenē pagriezās atslēga.

—  Tu jau esi pārbraucis, Genčik? Un es tā steidzos, aizgāju agrāk… Kur tu esi?

Ļena ielūkojās kabinetā. Smaidīga.

—  Kāpēc tu klusē?

Pienāca klāt, noskūpstīja, apsēdās līdzās, apskāva… Kas notiek?

—  Žēl, ka nepaguvu uz staciju. Kā izbraukāji? Viņa atvirzījās, palūkojās uz vīru, sabozās, jautrība

izgaisa.

—  Nepatikšanas?

—  Kur ir paklāji, trauki, tavas lietas? Kas šai mājā notiek?

— Aiznesu pie mammas. Te sacēlās varena panika — likums, konfiskācija… Tāpēc es visu vērtīgāko aizvācu. Katram gadījumam.

Ļena atkal smaidīja, viņa bija apmierināta ar sevi un gaidīja uzslavu — par tālredzīgumu un patstāvību. Klaudija viņu noteikti būtu uzslavējusi.

«Vīri nāk un iet, bet mantas paliek,» Kolpakovs drūmi nodomāja.

—  Man likās, ka tu esi mani pametusi.

—  Pametusi? Tas tik ir numurs! Kas tev nāk prātā? Sieva no visas sirds smējās, un Kolpakovs, juzdams,

kā atslābst viņu pārņēmušais saspringums, nevarēja saprast, ko tik smieklīgu bija pateicis.

Nākamajā dienā Kolpakovs tikās ar Okladovu, un tas pastāstīja, kas viņa prombūtnes laikā bija noticis.

—  Notverts puisis, kurš pastrādāja slepkavību Zaļajā parkā. Izrādījās, ka viņš ir no kādas nelegālās sekcijas. Saderējis ar puišiem par zemās stājas efektivitāti, nogalināt nav gribējis, teica — tā esot bijusi nejaušība.

«To jau es Krilovam uzreiz teicu,» Kolpakovs nodomāja.

—  …Pilsētā sacēlās jezga, visās instancēs sāka pienākt vēstules, lai karatē tiktu vispār aizliegts, — ar rūgtumu stāstīja Okladovs. — Vai gan drīkst spriest pēc viena gadījuma?

—  Tur viens gadījums, te viens — kopā salasās…

Okladovs izbrīnīti iepleta acis — pirmo reizi Kolpakovs viņam šajā jautājumā nebija piekritis.

—  Jā… Rogovs ir miris.

—  Kā tā?

—  Nelaimes gadījums — aizmirsis aizgriezt gāzi.

Patiesībā Kolpakovs zemapziņā bija gaidījis līdzīgu iznākumu, tomēr drūmā vēsts krietni vien sabojāja omu. Vajadzēja aprunāties ar viņu no sirds, atturēt. Nejau pie pudeļu nodošanas kioska, toreiz jau bija par vēlu. Bet pēc tikšanās krastmalā vai vēl agrāk, kad viņš tikko bija sācis slīdēt uz leju. Vai nebūtu līdzējis? Tu taču esi radis sasniegt izvirzītos mērķus. Nē, tam nebūtu jēgas. Rogovs nebija tas cilvēks, kurš klausītu kāda padomiem. Viņš pats bija izraudzījies ceļu un gājis pa to līdz galam.

—  Tu mani vispār dzirdi? — Okladovs iebakstīja viņam ar pirkstu krūtīs.

—  Stāsti vien tālāk.

—  Pēc likuma publicēšanas nelegālie pieklusa, daudzas grupas vispār pajuka. Senseji ir sabijušies, Griša Gabajevs pat aizveda mantas pie vecākiem, tad aizskrēja pie advokāta, maķenīt nomierinājās…

Atmiņā kaut kas sakustējās. Ļena nelasa avīzes, viņas aprindās likums nevarēja tikt apspriests, no kurienes viņai tāda informētība par konfiskāciju? Un kāpēc reakcija bija mats matā kā Grišam?

—  Tu manī neklausies?

—  Nē, nē, stāsti…

— Man domāt, Griša ir izštukojis ko jaunu. Savas sekcijas likvidējis, taču visu laiku pinas ar nelegālajiem, pie viņa nāk uz mājām…

—  Varbūt trenē mājās?

—  Pa desmit, piecpadsmit cilvēkiem? Nē, tur būs kas

cits.

Gabajeva noslēpums ļoti interesēja ari Vovu Kulako- vu. Karatē bizness atradās krīzes situācijā. Reālas atbildības draudi piespieda daudzus pagrīdes sensejus pamest savu rūpalu. Slikta situācija bija ar zālēm. Bet galvenais — saruka to dulburu skaits, kuri loloja ilūzijas viegli atklāt neuzvaramības noslēpumu. Izrādījās, ka nekādas slepenas karatē atslēgas nav — ir mokoši treniņi, sāpīgi vingrinājumi, vēl sāpīgāka sitienu virsmas nostiprināšana, ar vārdu sakot, sūrs ikdienas darbs kā ikvienā sporta veidā.

Noslēpuma meklētāji kapitulēja vārda pilnā nozīmē sviedriem un asinīm slacīto treniņu priekšā, kuri saistījās ar traumām un citām nepatikšanām, kuras efektīgo paraugdemonstrējumu laikā no skatītāju zāles nebija redzamas.

Ilūzijas zaudējušie dāsni dalījās ar saviem draugiem un paziņām, demonstrēdami izmežģījumus, sasitumus, lūzumus. Tā kā karatē vairs netika reklamēts, negatīvā informācija, kurai nebija nekāda pretspara, guva visai plašu izplatību.

Tajā pašā laikā ap Grišu Gabajevu noslēpumainā dzīve kūsāt kūsāja, baumoja, ka viņa audzēkņu skaits pat palielinājies. Dzirdētais nedeva Kulakovam miera. Un viņš nolēma uzsūtīt konkurentam spiegu.

Izmanīgo Vitju Bikovu ar iesauku Ložņa pazina, kā viņam pašam labpatika apgalvot, vai visa pilsēta.

Un patiesi, viņa paziņu loks bija tiklab plašs, cik specifisks, — viņš nodarbojās ar sīkām blēdībām hipodromā, uzturēja sakarus ar valūtas darboņiem un spekulantiem, sagājās ar sīkiem kriminālās pasaules gariņiem.

Attiecības ar likumu viņam bija saspīlētas — bija gadījies nokļūt milicijā, kapteinim Krilovam gāja riņķī ar līkumu, vairākkārt garāmejot bija iesaistīts krimināllietās, taču laimīgā kārtā palicis liecinieka statusā.

Kulakovs ar Bikovu bija iepazinies nesen pēdējam dramatiskos apstākļos. Pie Ložņas piegājušais puisis ar nežēlīgo skatienu meklēja drošas ziņas par hipodroma zirgu staļļiem. Un nelīdzinājās tādam, kuru nesodīti var apvest ap stūri. Taču Ložņa saoda nejauši ieklīdušu svešinieku un riskēja iešķiebt viltus informāciju. Kad šis gāja uz kasi, Ložņa devās uz izeju, taču divi nomaļus stāvoši pieredzējuši vīrišķi aizšķērsoja ceļu. Ložņa saprata, ka iekūlies nopietnā ķezā. Viņam kabatā bija četrsimt rubļu, bet nebija pārliecības, ka ar naudu vien izdosies tikt cauri. Un patiesi — nebija vēl īsti paziņots brauciena rezultāts, kad viņam kabatas izgrieza uz āru, bet pēc tam klusējot veda uz nomaļu hipodroma stūri. Pa ceļam kāds no tiem diviem atgrūda Kulakovu, kuram gan bija gluži vienaldzīgs Ložņas veselības stāvoklis un sabiedriskā kārtība rikšošanas sacensību vietā, bet pagalam nepatika tāda izturēšanās pret viņa personu. Ar to arī sākās. Pēc pāris minūtēm divi rūdītie vārgi kārpījās pa piespļaudīto asfaltu, bet trešais nekustīgi gulēja, savilcies kāsī. Viscaur nosvīdušais Ložņa atskatīdamies metās pakaļ savam glābējam un no tā brīža bija gatavs kā sunītis izpildīt ikvienu viņa rīkojumu. Tieši Ložņu Kulakovs nolēma izmantot savā spēlē.

Vitja zināja daudzus no Gabajeva paziņām. Vairākas dienas viņš apgrozījās to vidū, dzēra, klausījās un stāstīja neķītras anekdotes, gāja uz bāru un deju laukumu. Laika pavadīšana bija ierasta un neapgrūtinoša, un viņš bezmaz vai piemirsa par savu slepeno misiju.

Kādu vakaru viņam piedāvāja paskatīties vidiku, un, samaksājis desmitnieku, viņš attapās Gabajeva dzīvoklī, kur iegrima krāsainā ekrāna vērošanā — karatē virtuozi pārvaldošais varonis («Brūss Lī!» sajūsmā dvesa blakussēdētāji) atklāja Drakona salas, kuru apdzīvoja neglābjami nelieši, noslēpumu.

Nelieši tāpat lieliski pieprata karatē, un arī Brūsa Lī draugu sagatvotības līmenis nebija zemāks par melno jostu; visa filma sastāvēja vienīgi no cīņām, spīdzināšanām un atriebībām, bet tās skaņu fonu veidoja cīņas izsaucieni, sāpju kliedzieni un kaulu krakšķi. Finālā varonis saķērās ar galveno ļaundari, kuram labā roka bija no dzelzs un aizvien nodrošināja uzvaru. Taču šoreiz dzelzs delna nelīdzēja un ļaundaris to nomainīja pret tīģera ķepu, bet pēcāk pret briesmīga izskata plaukstu ar gariem nažu asmeņiem pirkstu vietā. Taču viss bija velti — Brūsa Lī varenais sitiens ķēra nelieti, tas uzdūrās uz sava šķēpa un kā vabole kolekcijā palika karājamies uz rotējošām spoguļdurvīm. Bet salā jau nosēdās policijas helikopteri.

Redzētā satriekts, Ložņa uzreiz neattapa, ka tieši šie eksotiskie brīnumi interesēja Kulakovu, taču jau nākamajā mirklī sajutās kā aukstasinīgs superaģents, kas izzina Drakona salas noslēpumu. Izteicis vēlēšanos paskatīties kaut ko tamlīdzīgu, viņš uzzināja, ka drīzumā gaidāmas divas jaunas filmas. Iejuties slepenā aģenta lomā, Ložņa domās pārcilāja visus savus sakarus, atrada spekulantus, kuri bija sākuši specializēties videobiznesa jomā, un izplāja Kulakova priekšā veselu gūzmu derīgas informācijas.

Bet tas nevilcinoties pārtvēra Gabajevam paredzētās kasetes, iegādājās lietotu videomagnetofonu un atvēra savu pagrīdes kinoteātri.

Nelegālo senseju konkurence ieguva citas formas. Taču Kolpakovs to vēl nezināja.

Nostāvējusi divas nedēļas stāvvietā, automašīna ilgi negribēja klausīt, acumirklī salasījušos labprātīgo ekspertu viedokļi kā parasti atšķīrās — kurš minēja nosēdušos akumulatoru, kurš — bojātu aizdedzes sistēmu, vēl citi dedzīgi apgalvoja, ka vaina ir karburatorā.

Beigu beigās mašīna tika ievilkta, un ilgi atliktais tehniskās stacijas apmeklējums pārvērtās neatliekamā pasākumā.

Piebraucot pie institūta, Kolpakovu pārņēma sajūta, ka viņš te nebūtu byis veselu mūžību.

Gončarovs bija darbā, viņi sasveicinājās labvēlīgi, taču oficiāli, draudzīgās attiecības bija palikušas pagātnē.

—  Kā izbraucāt, Genādij Valentinovič?

—  Pēc manām domām, gluži labi, Venjamin Boriso- vič. Tiesa, varbūt katedras vadība saņemtos rezultātus vērtēs citādi…

Kolpakovs nolika vadītājam priekšā mapi ar dokumentiem.

—  Iespaidīgi! — Gončarovs pasmaidīja un sāka ātri, taču uzmanīgi lasīt lapu pēc lapas. — Apbrīnojami! Izveidots pat eksperimentāls iecirknis, mainīta tehnoloģiskā shēma… Paredzams ekonomiskais efekts… Oho!

Viņš pacēla galvu, acis dedzīgi mirdzēja — Veņa bija un palika nelabojams entuziasts.

—  Spoži! Kā tev izdevās dabūt to gatavu? — Viņš atkal pārgāja uz neoficiālu, draudzīgu toni. Kolpakovs kautrīgi paraustīja plecus. — Parasti ieradums, inerce, arī rutīna rada nepārvaramus šķēršļus. Lai gan tu jau mums esi speciālists šķēršļu sagraušanā. Kā tur bija — visus spēkus ar maksimālu ātrumu koncentrēt vienā punktā?

Pirmo reizi Gončarovs par karatē galveno principu runāja bez ironijas.

Kolpakovs atkal izdarīja nenoteiktu rokas kustību.

—  Man prieks par tevi, vecīt. Nav daudz to, kuriem izdodas tik uzskatāmi pierādīt sava darba derīgumu un nozīmību.

Gončarovs apgāja apkārt galdam, nosēdās līdzās un apņēma Kolpakova plecus.

—  Acīmredzot mēs pārāk stingri vērtējām disertāciju, lai gan tā pirmām kārtām ir mana vaina… Laikam kļūstu vecs, tāpēc parādās akadēmiskas ambīcijas.

Kolpakovam sametās kauns. Būtu labāk šefs sausi konstatējis sasniegtā nozīmību un pieklājīgi atvadījies. Bet šis neviltotais prieks…

—  Spīdoša aprobācija praksē, protams, visu maina. Tikai… — Gončarovs apbēdināts nodūra acis. — Ir viena problēma.

—  Problēma? — Kolpakovs saausījās.

—  Kāds mērglis piezvanījis Dronovam un sarunājis veselu lērumu visādu blēņu… Kaut ko par mahinācijām tajā jūsu… karatē… — Pēdējais izskanēja kā lamuvārds. — It kā tu esot ļaunprātīgi izmantojis savu stāvokli, nelikumīgi ņēmis naudu…

Asinis iesitās Kolpakovam sejā, viņš juta, ka vaigi sāk degt.

«Griša, maita, kurš gan cits! Nositīšu…»

—  Tam ir grūti noticēt, nē, es vispār neticu, acīm redzama neslavas celšana, bet tu jau zini, cik Iļja Mi- hailovičs ir aizdomu pilns un pedantisks.

«Bet varbūt Kulakovs. Vai Kotovs. Vai vēl kāds cits no atmaskotajiem sensejiem… Kuram likt atbildēt, kuru ņemt pie dziesmas?»

Viņš ļoti pārdzīvoja, bet tad teicās noskaidrot un, ja baumas kaut par mata tiesu apstiprināsies, atteikties no zinātniskās vadības…

Kolpakovs klausījās ar pusausi. «Nebiju domājis, ka man ir tik daudz ienaidnieku. Pat ne ienaidnieku, vienkārši nelabvēļu. Ja atradīšu — par kropļiem pataisīšu… Bet vai tad tur tā vaina?»

— Es vēl runāšu ar Dronovu, un tu arī izskaidrojies ar viņu. Gan jau pārpratums atrisināsies.

«Ko lai es vecajam saku? Un kas atrisināsies?» Kolpakovs palēninātā tempā prātoja, kāpdams lejā pa trepēm.

«Pārpratums… Tikai tādā ziņā, ka viss neuzpeldēja agrāk. Vaina ir nevis nelabvēļos, bet gan tajā apstāklī, ka viņiem ir ko teikt.»

Viņam šķita simboliski, ka nejau pirmo reizi smagās pārdomas raisījās, kāpjot lejā pa kāpnēm. «Vai tikai tev, draudziņ, nav sākusies lejupslīde?»

Un atmiņā atausa garais stāvais nobrauciens pa šoseju, kas veda mājup, pēkšņi uzzibsnījušie sarkanie aizlieguma signāli — stop, stop, stop…

Skvērā pie institūta viņš pasēdēja uz cieta soliņa ar nolupušu krāsu, veica elpošanas vingrinājumu kompleksu, uz dažām sekundēm iegremdējās sevī, norobežodamies no visām nepatikšanām, sarežģījumiem un apkārtējās dzīves asajiem stūriem.

Mazliet līdzēja, lai gan parastais mundrums neiestājās. Apātija, iekšējs gurdums, pasivitāte… Neko negribējās darīt, ne par ko domāt. Piegāja pie mašīnas, apsēdās pie stūres, prātodams, uz kurieni braukt. Ne uz kurieni.

Ar ierastu kustību pagrieza aizdedzes atslēgu vienu reizi, otru, ar trešo motors sāka strādāt. Atcerējās, radās mērķis un darāmais, kurā viņam pašam nevajadzēja piedalīties, tikai skatīties, ja bija vēlēšanās.

Pie tehniskās apkopes stacijas vārtiem stāvēja vesela rinda mašīnu, nācās iet iekšā un uzmeklēt Homuto- vu, tas nevērīgi paņēma atslēgas un iebrauca Kolpakova «sesto» caur dienesta vārtiem.

— Uzraksti, kas jādara, sensej, citādi galva iet riņķī. Nav vairs glābiņa!

Vitjoks pēdējā laikā stipri bija mainījies, sācis sevi cienīt, pat ar Kolpakovu atļaujas runāt vaļīgāk. Agrāk atcerējās mašīnas vainas, tagad — uzraksti! Redz, kā!

Pārbaudīt aizdedzi, karburatoru, starteri… Noregulēt vārstus, pievilkt ķēdi… Pārbaudīt bremzes… Liekas — viss.

Vitjoks paņēma papīrīti, paskatījās, iebāza raupjā eļļainā kombinezona kabatā.

—  Tūlīt ķersimies klāt, — viņš novilka parastajā augstprātībā, bet laikus attapās. — Rausta uz visām pusēm! Vienam vajag ātri, otrs arī steidzina, par to aizlikts vārds… Direktori, visādi priekšnieki… Rau, tur tas resnais ar ūsām — veikala vadītājs, sola zelta kalnus…

Kolpakovs nepagrieza galvu līdzi Homutova rokai, tāpēc neredzēja savu seno paziņu Aļiku Garandinu un neuzzināja, kurā lauciņā veiklais zellis ganās.

Viņa smagais skatiens urbās iedomīgā lempja virsdegunē, tā ka to pārņēma nedrošība un savāds nemiers.

—  Visi to vien daudzina: Viktor Aleksandrovič, paskatieties, Viktor Aleksandrovič, palīdziet…

—  Kāpēc tu esi netīrā darba tērpā? Ja ieslietu kaktā, tas stāvētu, arī ja tevis nebūtu iekšā.

— Vainīgs, sensej, izmazgāšu… — Homutovs automātiski izšāva un tūdaļ pat attapās: — Te, Genādij Valenti- novič, nav nekādas izpriecas baltos virsvalciņos, bet gan ražošana. Mēs te nespēlējamies, bet raujamies melnās miesās.

—  Vai tad tīrās drēbēs nevar strādāt? Iekārto divus kombinezonus, jums tos izsniedz regulāri, valkā pārmaiņus, mazgā reizi nedēļā, maini biežāk un tu izskatīsies pēc cilvēka!

— Runāt ir viegli. — Valdonīgais tonis un hipnotizējošais skatiens bija noplacis, un Vitjoks sakumpis devās uz savu darba vietu, pievilkdams kāju stiprāk nekā parasti.

Taču, sarūkot attālumam līdz viņa labvēlības alkstošajiem klientiem, mugura iztaisnojās un klibums no fiziska trūkuma pārvērtās tādā kā kaprīza metra untumā.

Vitjoks Homutovs bija Kolpakova izveidots, lai gan pats to nenojauta. Viņš vispār nedomāja par tādām lietām.

Turpretī Kolpakovs nereti prātoja par to, kā cilvēki ietekmē cits citu, un nāca pie secinājuma, ka dzīves ceļu krustošanās līdzinās biljarda bumbu kustībai — spēcīgāka un mērķtiecīgāka turpina ceļu, krasi mainījusi cita likteņa trajektoriju.

Vitjoks bija saticies ar viņu, būdams nedrošs, kom- pleksains mīkstpēdiņš, pārlieku enerģiskās māmiņas pārbarots un apspiests. Šī tikšanās noteica visas ar viņu notikušās pārmaiņas.

Viņš, Genādijs Kolpakovs, bija radījis tagadējo Homu- tovu, autoservisa ģēniju, situācijas noteicēju, — re, kā ap viņu griežas, rosās, kā pieglaimojas viņam, tik pārlieku apmierinātam ar sevi, savu dzīvi un sasniegto vietu zem saules…

Pilnīgi apmierināti, protams, ir ne pārāk gudri cilvēki, jāatzīst, ka bērns nebija sevišķi izdevies; un netīrelis, arī uz treniņiem nāca nemazgātā kimono, pieradināt pie tīrības tā arī neizdevās. Toties ir labs autoatslēdznieks, kas arī nav maz!

Patiesībā Homutovs nemaz nebija automobiļu remonta ģēnijs. Viņš bija pieskaitāms pelēcību kategorijai un ikvienā jomā varēja sasniegt vienīgi viduvēju līmeni. Strādājot viņš bija sagrābstījies šādas tādas iemaņas — un tikai. Iepazīt profesiju visā tās dziļumā kavēja slinkums, nenoteiktība un intereses trūkums par specialitāti.

Iemācījies novērst vienkāršas, plašāk izplatītas vainas un veikt parasto regulēšanu, viņš iedomājās, ka ir pieredzējis, visus amata knifus apguvis meistars. To daudzējādā ziņā veicināja klientu pieglaimošanās, kuri pazemīgi pacieta lielmanīgās izdarības un lika noprast, cik augstu viņi vērtē Viktora Aleksandroviča pieredzi un zināšanas.

Tiesa, kad viņš mēģināja strādāt privāti mājās, nekas nesanāca — atrauts no amata, Homutovs pats par sevi nekas nebija, un klienti deva priekšroku Potapičam, karburatoru specam Koļam un citiem konkurentiem.

Neaizdomājies par savas neveiksmes cēloņiem, Homutovs atmeta ar roku savai iecerei un pārkārtojās, saņemot «kreisos» ienākumus darbavietā. Te tas bija iespējams — mašīnu īpašnieki neskopojās ar dzeramnaudām, piemaksām par ātrumu, deficīta detaļām utt.

Bez kautrēšanās izmantodams pasūtītāju miermīlību, Vitjoks pierada atklāti halturēt, bet sarežģītākus bojājumus piespēlēt kolēģiem. Pamazām viņš pat paziņām pārstāja taisīt izņēmumus un visus pēc kārtas apkalpoja pa roku galam. Sev viņš allaž atrada iemeslus, kas attaisnoja šādu rīcību.

«Vai tu re, ko sarakstījis… Pārbaudīt to, pārbaudīt šo… Nav ko darīt, tāpēc jauc galvu ar haltūrām…»

Homutovs atskatījās, it kā baidīdamies, ka Kolpakovs varētu sadzirdēt viņa domas. Taču Genādija vairs cehā nebija. Vitjam kļuva mierīgāk.

«Padomā tikai — sensejs! Viņa dēļ es kļuvu par kropli… Paņēma grupā to bārdaino mērkaķi, nolādēto kaulu lauzēju… Viņi visi tur ir labie…»

— Nu ko, šef, vai sataisīsi? — ar savējā familiaritāti pie viņa vērsās Garandins.

—  Es jau teicu! — Vitja saīdzis izmeta. — Trīs stundas līdz darba beigām, bet man vēl vienu autiņu uzkrāva. Vai lai es pušu plēšos?

—  Viss skaidrs, šef. — Garandins teica mākslotā līdzjūtībā. — Tikai vajag kā ēst! Bet par ātrumu…

Sarkana kredītkarte noskrapstot pazuda atstatu stāvošās kabatas dzīlēs.

Homutovs apstājās starp Garandina un Kolpakova automašīnām.

—  Visiem vajag ātri, visi steidzas, bet kas man par daļu?

Lai gan viņš runāja tikpat īdzīgi kā iepriekš, pieredzējušais Garandins saprata, ka pēdējais arguments ir izrādījies pārliecinošs.

—  Jaša! — Homutovs pasauca mācekli, pavisam jauniņu, kurš vēl nebija paspējis noķellēt zilo virsvalku. — Uzmet aci šim vāģim. Te būs saraksts.

—  Vārstu es neprotu… Un vispār…

—  Kāpēc tu esi šeit? Lai mācītos? Nu tad mācies! Cik vari, izdari, es pēcāk paskatīšos.

Nostrostējis mācekli, Homutovs devās pie Garandina mašīnas.

—  Nu, kas tev te ir? — viņš sabozies vaicāja, paceldams pārsegu.

Māceklis ņēmās ar karburatoru, kad Homutovs, gludinādams kabatu, pienāca un nostājās līdzās.

—  Nu, kā rādās?

— Akumulators izlādējies, tāpēc nevarēja iedarbināt… Uzliku lādēties… Izpūtu dīzes…

—  Un darīts! Bet saraksta nezin ko — starteris, aizdedze… Cilvēkiem nav ko darīt!

Homutovs bija noskaņots labsirdīgi un mīļuprāt ņēmās attīstīt ierasto tematu par nekaunīgajiem klientiem, kas paši nezina, ko grib.

—  Vārstus sataisīju, nezinu, kā būs sanācis…

—  Ieslēdz motoru! Tā…

Homutovs ieklausījās.

Vajadzēja maķenīt stingrāk pievilkt. Nav nekas traks. Sliktāk, ja pievelk par ciešu, — pēc pieciem tūkstošiem sadales vārpsta aizies pa pieskari.

Homutovs atcerējās, kādu skandālu tika piedzīvojis šajā sakarā, un sulīgi nospļāvās.

—  Vai jūs pieregulēsit?

—  Kāpēc? Būs jau labi… Ja vajadzēs, atbrauks vēlreiz.

—  Bet bremzes es vispār neskatījos, man bija bail…

— Ja?

Homutovs apsēdās pie stūres, izslēdza motoru.

—  Pastum.

Viņš nospieda pedāli.

—  Nu, vēl vienu reizi! Vēlreiz… — Kaut kas viņam nepatika. — Vēl… Vēl…

«Izjaukt bremžu sistēmu? Nomainīt šķidrumu, izpūst, atgaisot, pārbaudīt caurulītes…»

Viņš paskatījās pulkstenī. Līdz maiņas beigām bija atlikušas trīsdesmit minūtes. Varēja paspēt, bet tad būtu jāsteidzas, jāpiepūlas…

—  Būs jau labi!

Ko tur lauzīt galvu? Redzamu bojājumu pazīmju nav, kāpēc darīt lieku darbu?

Kolpakovs ieradās tieši sešos.

— Viss kārtībā, — moži ziņoja Homutovs. — Uzlādēju akumulatoru, noregulēju aizdedzi, karburatoru iztīrīju ar acetonu… Iedarbinās no puspagrieziena!

Viņš pagrieza atslēgu. Patiešām, motors pielēca acumirklī.

Kolpakovs apmierināti pasmaidīja.

—  Vārsts tā kā trokšņo…

Homutovs norūpējies pamāja.

—  Tīšām līdz galam nepievilku. Kad būs nobraukts kāds tūkstotis, pusotra, tad paskatīsimies.

Kolpakovs kasē samaksāja rēķinu. Tas, ka Vitjoks varētu cerēt uz dzeramnaudu, viņam pat neienāca prātā. Homutovam jau tā vajadzēja būt pateicīgam savam veidotājam.

—  Paldies! — Genādijs paspieda ne visai tīri nomazgāto roku.

—  Brauciet vēl, — Homutovs uzaicināja.

Tobrīd viņi katrs domāja ko citu. Kolpakovs — ka viņa veidojums nemaz tik neveiksmīgs nav. Homutovs — ka bijušais skolotājs ir skopulis, kas pat trīnīti nenosliecas.

4

— Vai tiešām tas ir tik nopietni? — Plati ieplestās naivās meitenītes actiņas pauda neizpratni. — Es jau sarunāju — rīt atnesīs. Kanādiešu, tieši tāda, par kādu es sapņoju… — Viņa piemīlīgi novirināja plakstus vienu reizi, otru… — Vai tev grūti, Genčik? Galu galā aizņem- simies…

—  Saproti, pusotrs tūkstotis — tā ir mana gada alga. Kā atdosim? Norēķināties ar Gončarovu —jau tā ir problēma.

Ļenas pieglaimīgais naivums Kolpakovu kaitināja — viņš tikko sīki bija izskaidrojis viņai situāciju.

—  Tas taču neturpināsies mūžīgi. Vilnis pārskries, tu atkal sāksi trenēt, norēķināsimies ar visiem uzreiz.

—  Tu tīšuprāt negribi mani saprast? Es likvidēju maksas sekciju un negrasos atgriezties pie agrākās nodarbes.

— Kā tā? — Naivā meitenīte bija pazudusi. Ļena raudzījās stingri un prasīgi. — Kā tad mēs, tavuprāt, dzīvosim? No avansa līdz algai? Vai zini, cik man iziet par kosmētiku? Un par taksometru?

—  Bet… — Kolpakovs mēģināja iebilst.

— Nepārtrauc mani! — Ļena valdonīgi pavēlēja. — Tūlīt būs ziema, ko lai es velku mugurā? Tu gribi, lai izskatos pēc putnubiedēkļa? Es to nevēlos!

Kolpakovs ievilka elpu kā pēc sitiena pa saules pinumu.

—  Tu gribi, lai mani ieliek cietumā?

Viņš atcerējās vilcienā pārdzīvotās izbailes. Šķita neticami, ka pats tuvākais cilvēks var mudināt, lai viņš kļūtu par vajātu zvēru.

Ļena saprata, ka pāršāvusi pār strīpu.

— Vai tu esi muļķis? Viss taču nav nemaz tik briesmīgi. Mēs taču pārvedām atpakaļ kristālus, paklājus… Un pirmajā reizē cietumā neliek, jāsamaksā tikai sods.

«Tikai!» Ļenas balsī viņš šķita saklausījis Gabajeva intonāciju.

—  Starp citu, kā tu tik labi pārzini likumu? Par konfiskāciju un visu pārējo?

— Nu… Es nejauši satiku uz ielas Gabajevu, viņš mani sabiedēja…

Muļķe! Būtu izdomājusi ko citu — nejauši gadījāte izlasīt avīzi…

—  Un tad tu nejauši satiki viņu vēlreiz un viņš tevi nomierināja. Un jūs kopīgi izstudējāt jauno likumu. Pamatīgi, no sākuma līdz beigām.

—  Ko tu gribi teikt? — Augstprātīga sabiedrības dāma jautājoši pacēla uzacis.

—  Tu jau esi taisījusi tādu seju un uzdevusi šo jautājumu, un ne reizi vien. Pēc tam kad Garandins brāļuka uzraudzībā bezmaz vai pataisīja mani par kotleti un tu, zināms, gluži nevainīgi, pārnakšņoji kopā ar viņu tūristu bāzē, bet pēc tam sarīkoji man skandālu par apvainojošām aizdomām un nepamatotu greizsirdību… — Dziļi iekšienē iesmeldzās šķietami uz visiem laikiem aizvilkusies brūce. — Restorānā, kad es uzdrīkstējos apšaubīt tavu kristāltīro un skaidro draudzību ar to… diplomātu vai tirgotāju…

Kolpakovs runāja lēni, pārliecināti, un šī pārliecība pieveica Ļenu, ledainā maska kusa acīm redzami.

—  Varētu atcerēties vēl daudzus gadījumus, un aizvien es nobijos, piekāpos. Tikai ne tagad. — Viņš saspringti, ar pūlēm pasmaidīja. — Tagad tava spēle man ir vienaldzīga.

—  Tāpat kā es pati, — Ļena it kā jautāja, kā konstatēja.

Kolpakovs ieklausījās sevī.

—  Tā vis nebūs. Man pret tevi allaž ir bijušas spēcīgas jūtas. Biežāk mīlestība… Reizēm — niknums, dusmas… Taču ne vienaldzība. Tu pret mani esi bijusi vienaldzīga, tas gan ir tiesa.

Ļena nicīgi pasmaidīja.

—  Gultā tu ar mani biji apmierināts.

—  Tu to prasmīgi izmantoji. Mīlestības uzplūdi sakrita ar tavu untumu izpildīšanu, dārgu apģērbu iegādi, prāvu naudas summu iegūšanu…

—   Par ko tad, tavuprāt, sievietei jāmīl vīrietis? Par simt rubļu algu? — Ļena bija atguvusi savaldību, skaistā seja nocietinājusies, skatiens kļuvis skarbs. — Jeb vai tu gaidi mīlestības uzplūdus pēc paziņojuma, ka vairs nespēj nodrošināt ģimeni? Tad ta dzīvesbiedrs! Vīrietim jāriskē mīļotās sievietes dēļ.

Frāze tika izteikta dziļā pārliecībā.

—  Kā Klaudijas vīram? Aizejošo jaunību noturēt pūlošās vecenītes sagriezušas ačgārni tavu domāšanu.

Viņš atcerējās, ka pavisam nesen tika teicis kādam līdzīgus vārdus. Jā, tiešām gan — Grišam.

—  Jūs neskatāties uz pasauli kā normāli cilvēki… Jums ir citi priekšstati par pareizu dzīvi, citas vērtības…

—  Un tu būtu tas normālais cilvēks? — Ļena ņirgādamās jautāja, nervozi kodīdama lūpu. — Tāds pats haltūrists un hameleons kā tie, kurus tu nicini. Tikai maskējies ar savu stulbo kimono…

Viņi runājot nepacēla balsi, centās viens otru nepārtraukt. Vērotājs no malas nekādā ziņā notiekošajā nesaskatītu ģimenes dzīvi postošu skandālu — ne apvainojumu, ne kautiņu, ne trauku plēšanas, bet gluži parasta mierīga saruna.

Taču abiem bija skaidrs, ka ir pārkāpta robeža, līdz kurai vēl var atgriezties pie samierināšanās. Un abi izturējās mierīgi. Ļena bija radusi pie domas, ka vīra maiņa ir tikpat parasta un ikdienišķa lieta kā garderobes vai mēbeļu nomaiņa, pat mazāk piņķerīga. Bet Kolpakovs zemapziņā kopš kāzu dienas bija gaidījis līdzīgu iznākumu; kļūdas pēc pārdzīvodams to tukšā dzīvoklī līdzās steigā pamestām sievas čībiņām, viņš pilnībā bija uz to gatavs.

Un tomēr viņam nepatika aprēķins, ar kādu Ļena piemeklēja aizvainojošākos vārdus un atvēzējusies blieza ar tiem pašos sāpīgākajos punktos.

Kolpakovs apgūlās kabinetā, iepriekš iedzēris miegazāles, šāda apdomība izrādījās pamatota — uzbudinātā apziņa uzreiz nepadevās pat spēcīgajam preparātam. Beidzot viņš iekrita smagā, neveselīgā miegā, kur viņu gaidīja jau pazīstamais murgainais sapnis — stāvā nogāze, pilna sarkanām ugunīm, dārdoša, uz visām pusēm ripojošu dzelzs mucu platforma, ne stūres, ne bremžu, mēmi kliedzoši signāli — stāt, stāt, stāt…

Kad viņš pamodās, murgs vēl rēgojās acu priekšā. Kāpēc šāds sapnis?

Gaitenī nošķindēja Ļenas garo, līdz celim, zābaku ķēdītes. Pirmo reizi viņu laulības gados viņš nepavadīja sievu uz darbu. Zinot, kādu vērību viņa piešķīra šim rituālam, varēja noprast, ka Ļena uzskata kopdzīvi par izbeigtu.

Varbūt arī pareizi… Laiks apstāties, citādi būs par vēlu. Arī sapņi par to liecina. Interesanti, vai Griša Gaba- jevs un bārdainais Kulakovs to saprot? Diezin vai. Viņiem abiem absolūti trūka fantāzijas.

Apsēdies pie galda, Genādijs uzrakstīja iesniegumu, kurā lūdza atbrīvot viņu no federācijas priekšsēdētāja pienākumiem.

Iekams iziet no mājas, viņš piegāja pie loga. Saulains, skaidrs, silts… Ilūzija. Vienkārši bija sākusies apkures sezona. Bet termometrs laukā rāda tikai Septiņus grādus, rudenīga vēja brāzmas loka melnos kokus un dzenā sausās lapas. Kolpakovs juta, ka šī diena būs lūzuma punkts viņa dzīvē, bet nenojauta — cik kardināls… Atkal iešāvās prātā Gabajevs un Kulakovs. Kāpēc galvā lien domas tieši par viņiem? Varbūt tie svukārt domā par viņu?

Gabajevs nedomāja par Kolpakovu. Viņš darbojās ar nunčakiem — rīka smagās virsmas svilpdamas šķēla gaisu, paklausīgi iezīmēdamas visriņķī sarežģītas trajektorijas. Griša pats tika slīpējis nepateicīgo materiālu, ar mīlestību pulējis, pielāgodams sev izmēru, svaru, ķēdītes garumu. Veikli pārtverdams rīku no rokas rokā, ie- žmiegdams padusē, mainīdams sitiena virzienu, viņš ar gandarījumu juta, ka nav pūlējies velti, — tas bija iznācis nevainojams.

Par Kolpakovu Gabajevs nedomāja, turpretī Kulakovs diezgan krietni nodarbināja viņa prātu. Nelietis atkal bija trāpījies viņam ceļā.

Viņiem bija kļuvis par šauru vienā pilsētā, un Gabajevs kala plānus, kā novākt nīstamo konkurentu. Anonīms zvans milicijai? Neder — tas gorilla pārāk daudz zina; ja nopratināšanā sāks plāt vaļā…

Paņemt grupu «miesassargu» un izdemolēt viņa mītni, sadauzīt aparatūru, saplēst lentes? Vilinoši… Taču būs liela jezga un atkal iejauksies milicija…

Likt priekšā aizvākties no pilsētas? Vislabākā izeja! Bet diez vai viņš būs ar mieru.

Saskaņā ar karatē tradīcijām atlika divkauja uz dzīvību un nāvi — kaut kur tumšā fanzā vai jūras krastā, kā krāšņā videofilmā, kas sajūsmina jaunos skatītājus. Kulminācijas aina vien ir ko vērts — varonis lēcienā ar delnu pārcērt pretinieka blokā izvirzīto roku posmā no dūres līdz elkonim, un tas ar kreiso cenšas saturēt salauztos kaulus…

Nu ko, var jau aprunāties ar Kulakovu. Ja negribēs labprātīgi iet nost no ceļa — liks priekšā cīņu liecinieku klātbūtnē. Protams, ne jau uz dzīvību un nāvi — kurš paliks kājās, tas arī būs uzvarējis… Grigorijs apliecinās un nostiprinās autoritāti — baumas izplatīsies vēja spārniem. Toties bārdainā mērkaķa reputācija pārplīsīs kā ziepju burbulis, nāksies vien uzlasīt pārpalikumus. Par to, ka viņš Kulakovu pieveiks, Gabajevs nešaubījās.

Taču Kulakovam šajā jautājumā bija atšķirīgs viedoklis. Viņš pamodās vēlu ar smagām paģirām, veselība pagaidām ļāva apvienot dzeršanu ar sportu, lai gan treniņu intensitāti nācās pakāpeniski samazināt. Un no paša rīta iedomājās par Kolpakovu un Gabajevu. Pirmo atgādināja joprojām smeldzošais deguns, otru — vakardienas saruna jautrā, iesilušā kompānijā, it kā Griša esot necienīgi par viņu izteicies un pat draudējis izdevīgā brīdī pārmācīt.

«Redzēsim vēl, kurš kuru pārmācīs!» Kulakovs domāja, spogulī vērodams aizpampušās acis — vienīgo pārmērīgā apmatojuma dēļ saskatāmo ķermeņa daļu.

Viņš uzskatīja sevi par stiprāku un apdāvinātāku nekā bijušie skolotāji un, kā visi ne pārāk gudri cilvēki, nejaudādams spriest reāli, pārvērtēja savas iespējas.

—  Bet ar tevi man būs īpašs rēķins! — viņš bargi vērsās pie iedomātā Kolpakova, taustīdams savainoto degunu.

Kolpakovs izgāja uz ielas, salīgi nodrebinājās, uzsita apkakli un devās pie mašīnas.

—  Genādij Valentinovič! — Viņš sev aiz muguras izdzirdēja pazīstamu balsi un pagriezies ieraudzīja Pisa- revski, kurš teciņus skrēja nopakaļ, spiezdams pie apaļā vēdera biezu ādas mapi.

Zēli sēkdams, resnītis atviegloti iezvēlās sēdeklī, mašīna nolaidās.

—  Kā izbrauci?

Kolpakovs izstāstīja.

—  Re nu, viss notika, kā es paredzēju.

—  Radās sarežģījumi ar zinātnisko vadītāju.

—  Kādi? — Neveiklā resnīša skatiens kļuva spraigs un vērīgs, uzreiz kļuva redzams, ka viņš nebūt nav tik bezpalīdzīgs un labsirdīgs, par kādu prot izlikties. — Skaidrs! — Pisarevskis no pusvārda tvēra sarunas biedra domu, acumirklī izšķirot svarīgāko. — Tātad tā — necelt paniku. Tev nāksies izdarīt tā… — Lūdzošo noti nomainīja pavēloša intonācija. — Aprunāsies ar Dronovu, teiksi, ka esi apmelots. Runā pārliecinoši, skaties acīs, viņš ir jūtīgs večuks, gan atmaigs. Bet ja… Diez vai tā notiks, bet nav izslēgts, ka viņš nostāsies pozā, ka neviens buldozers nespēs viņu izkustināt no vietas. Tad iesim citu ceļu — iesaistīsim instances… īsi pirms aizstāvēšanas atteikties no zinātniskās vadības! Un kāpēc? Nelietīga anonīma zvana dēļ! Nē, biedri, tādu nostāju nav iespējams saprast un atbalstīt jau nu ne tik!

Lai gan mašīnā viņi bija divi vien, Pisarevskis aiz ieraduma runāja, svilpjoši čukstēdams, turpretī beidzamo frāzi sparīgi uzsvēra kā godprātīgs suflieris kādas traģēdijas kulminācijas ainā.

—  Ja neizdosies ar instancēm, iesaistīsim rektoru…

—  Jums ir zudusi mēra sajūta, — Kolpakovs drūmi pārtrauca. Rektors bija leģendārs ar savu principialitāti un saprātīgumu, piespiest viņu rīkoties pretēji pārliecībai bija absolūti neiespējami.

—  Tev tā šķiet? — Pisarevskis nepatīkami iesmējās. — Vai esmu tevi kādreiz piekrāpis?

Laikam jau ne. Viņa viltojumi aizvien izskatījās īsti. To īsto vērtību zināja vienīgi pats resnītis un tas, kurš izmantoja viņa pakalpojumus. Saskaņā ar spēles noteikumiem abas puses melus pieņēma par patiesību.

—  Nu tad! — Pisarevskis pamācoši turpināja, pēc sava prāta iztulkodams sarunas biedra klusēšanu. — Rektors ir dzelžains vecis, tomēr… Ar padēlu attiecības ir velnišķīgi sarežģītas, puika uzskata, ka patēvs viņu nemīl, un ir mūžīgā konfliktā, māte plēšas vai pušu starp abiem, raud… Tīrā elle! Viņš nezina vien, kā zeņķim izpatikt. — Pisarevskis ieturēja pauzi. — Bet zeņķis ir tavs audzēknis, kā neprātīgs dievina savu senseju. — Pisarevskis vēlīgi pasmaidīja. — Vai gan viņš atteiks pieņemta dēla vienīgam sīkam lūgumam — palīdzēt mīļotajam trenerim?

Pēkšņi Kolpakovs aptvēra teiktā jēgu. Gatavais maitu ērglis!

Viņš nobremzēja, noliecies uz labo pusi un sāpīgi iebakstīdams Pisarevskim vēderā, atvēra blakussēdētāja durvis.

—  Kāpiet laukā, esam atbraukuši!

— Ko? Patiešām… Biju aizrāvies… Tu neienāksi institūtā, brauksi taisni? Nu, sveiks, paldies, ka atvedi.

Dramatiskais žests pārvērtās farsā — mašīna stāvēja pie institūta sānu durvīm.

Kolpakovs parāva ātruma pārslēgu, un mašīna ierēkdamās izlidoja uz centrālā prospekta.

«Vajadzēja viņu panākt un pacienāt uz atvadām ar kājas spērienu. Šitāds maita! Bāzt degunu svešas ģimenes sarežģījumos, uzokšķerēt vārīgās vietas, lai nepieciešamības gadījumā izmantotu tās savā spēlē… Un Likovu dabūjis savos nagos ar manām rokām. Domā, ka es būšu ar šo uz vienu roku.»

— Maitu ērglis! — viņš skaļi noteica.

«Bet vai tad tā nav? Vai tu, Gena, neesi uz vienu roku ar Pisarevski, viņa lielmanīgo draugu un citiem nešķīsteņiem?»

Pēkšņi viņš slimīgā skaidrībā ieraudzīja, ka, pašam nemanot, ir attālinājies no vecajiem draugiem, — Zimi- nu nebija redzējis veselu mūžību, ar Okladovu pēdējā laikā neatradās par ko parunāt. Gončarovs bija pārvērties visnotaļ oficiālā figūrā — katedras vadītājs, nekas vairāk. Rogovs, kurš viņu kādreiz bija uzskatījis par jaunāko brāļuku, bija miris.

Vairs nebija kopēju interešu ar Kolodinu, Savčuku, bija attālinājies no Iļjas Mihailoviča Dronova, ko tur runāt — no miesīgās mātes bija aizbraucis ne tā kā uz citu rajonu, bet gan uz zemeslodes pretējo puslodi!

Kolpakovs nogriezās ap stūri, pabrauca garām mazam, pamestam stadionam, aiz inerces izlavierēja cauri pagalmiem un izslēdza motoru akurātā asfalta laukumiņā līdzās Zaļā parka pakaļpusei.

Aizslēdzis mašīnu, viņš aši devās uz maziem vārtiņiem senlaicīgajā čuguna žogā, nolēca pa zemiem akmens pakāpieniem un drošā gaitā sāka soļot pa neomulīgo, vējaino, tukšo aleju. Sportiskā figūra un ašās kustības radīja pārliecinātas mērķtiecības iespaidu, un divas ziemīgi tērptas večiņas, kuras pļāpāja uz soliņa durvju priekšā, nosprieda, ka jaunais cilvēks steidzas uz satikšanos.

Tā tas bija tikai daļēji — Kolpakovu neviens negaidīja, viņš gāja uz satikšanos pats ar sevi. Kāpēc vēlēšanās pabūt vienatnē bija atvedusi viņu tieši uz šejieni, viņš diez vai būtu varējis paskaidrot — kaut kādi dziļi zemapziņā slēpti motīvi no daudzām citām klusām dzimtās pilsētas vietām priekšroku deva bijušajam «Teksasas štatam».

Viņš gāja uz vietu, kur kādreiz bija atradies nelaimīgais klajums, un atgriezās pagātnē. Vai toreiz kāds būtu varējis pateikt, ka rupjais un samērā primitīvais Griša zināmu laika sprīdi kļūs par viņa tuvāko draugu?

Arī Kulakovs domāja par Gabajevu. Viņš vadīja dienu kā parasts — kopā ar dažiem pienapuikām no savas svītas sēdēja patumšā, līdz riebumam piesmēķētā bārā, klausījās smago roku, ko pazīstams bārmenis jau iepriekš bija uzlicis godātajam viesim, un caur salmiņu sūca kokteili, kur visi dārgie komponenti bija aizstāti ar surogātiem, — š^jā ziņā bārmenis bija prātīgs un itin nevienam netaisīja izņēmumu.

— Un kas notika tālāk? — Nepacietīgi viņam sejā raudzījās tik tikko pilngadību sasniegušie pielūdzēji.

—   Tālāk? — Kulakovs vienaldzīgi pārjautāja, uzkurinādams interesi. — Nekaunīgais māceklis piekāva veco vīru ar rokām un kājām un jutās ļoti lepns, jo pats tika saņēmis tikai vienu niecīgu sitienu sirds apvidū, turpretī vecais palika nekustīgi guļam zemē. Taču, kad jauneklis bija prom, vecais pielēca kājās, itin kā nekas nebūtu noticis, izslējās un aši devās uz savām mājām. Bet puisis sāka justies dīvaini — pazuda ēstgriba, parādījās bezmiegs. Pēc sešām nedēļām viņš jau bija tuvu nāvei.

—  Vai tiešām vecais? — kāds no klausītšgiem noel- sās.

—  Gluži pareizi. Ciema iedzīvotāji savai aizstāvībai bija uzaicinājuši karatē meistaru no citas apkaimes.

—  Un kas notika ar puisi?

Kulakovs nometa salmiņu un vienā paņēmienā izdzēra brūno šķidrumu.

—  Nožēloja padarīto, uzaicināja veco, atvainojās. Šis viņu izārstēja un pieņēma par mācekli, — bērtin nobēra Kulakovs un citā — valdonīgā tonī pavēlēja: — Paņemiet vēl dzeramo!

Laimīgi, ka var pakalpot, fani metās pie letes.

Kulakovs apmierināti smaidīja.

Pēc viņa domām, dzīve bija iegrozījusies tīri labi. Ar zāļu smaku pievilcies kabinets, gražīgie, nervus bojājošie un nepatikšanas sagādājošie pacienti, galvenā ārsta aizrādījumi — tas viss bija palicis pagātnē. Tagad viņš ir liels vīrs, visapkārt grozās pieglaimīgi pakalpiņi, apnicīgo nodarbību vietā — vienas vienīgas izpriecas… Nauda pieturas, skuķi stāvā sajūsmā — jāpiemiedz tikai ar aci, zeņķi katru vārdu nolasa no lūpām… Fantastika!

Taču šāda labklājība pašā pamatā nāca no bijušā skolotāja Grišas Gabajeva, kuru atcerēties nebija patīkami. Un vēl likums pamatīgi maitāja omu.

Viņš izdzēra otru glāzi stiprā, nelāgi dvakojošā šķidruma.

«Nekas, gan pielāgosimies. Galvenais — nepadoties. Ja uzvedas gudri un piesardzīgi, var kā līdz šim dzīvot bez bēdu.»

—  Runā, ka Maksim iedoti desmit gadi.

Kulakovs sarāvās.

«Pipari tev uz mēles!» Bet skaļi sacya:

— Vai mazums, ko runā… Saki labāk — vai cilvēkus uz ķinīti savāci?

Vitja Ložņa nervozi pārbīdīja glāzi no labās puses uz kreiso un atpakaļ.

— Tikai trīs pierakstījās. Nenāk — kurš visu pie mums jau redzējis, kuru Gabajevs pārvilinājis pie sevis… Viņš tīši palaiž baumas — mums esot slikta aparatūra, vecas lentes un kvalitāte…

Atkal Gabajevs! Nocēlis no deguna priekšas labu zāli pārbūvētā pagrabā, draud, atņem klientus…

Tajās tumšajās dzīlēs, kas parastiem cilvēkiem tiek saukta par dvēseli, pamodās sen aizturēts naids, akls un bīstams, kas lauzās uz āru.

«Šodien aprunāšos ar viņu… Ja neklausīs — lai vaino sevi!»

Bārdainis piecēlās un, nepievērsdams uzmanību svītai, kurai nācās samaksāt tēriņu, devās uz ārdurvīm.

Strūklaka bija tukša, saplaisājušās bedres dibenā gulēja dzeltenas lapas, papīra driskas, sarūsējusi konservu kārba.

Kolpakovs skatījās sev priekšā un redzēja smirdīgu purvu, izmīdītu zāli, melnus ugunskuru plankumus. Tā šī vieta bija izskatījusies pirms desmit gadiem. Taču ne jau tas interesēja Kolpakovu. Ar hipnotizējošu skatienu viņš gribēja izsaukt no pagātnes pats sevi. Jaunu, tīru, rožainu cerību pilnu. Un viņš parādījās, uzpeldēja apziņā cauri gadu biežņai, izbrīnīts paraudzījās laukā.

Lepna, par čekiem pirkta angļu vējjaka, somu uzvalka neburzīgas, kvalitatīvas vilnas bikses, tīši robustas, kā tagad ir modē, dienvidslāvu kurpes…

Vai viņš bija nokļuvis pareizajā vietā? Kolpakovi bija dzīvojuši pieticīgi, par dārgām lietām Genādijs nekad netika sapņojis, gan skolā, gan institūtā ar vieglu ironiju bija izturējies pret džinsu pielūdzējiem, kuri sitās vai nost importa mantu dēļ.

Nākotnes plānos neietilpa nauda, firmas lupatas un tamlīdzīgas blēņas. Un pēkšņi…

Jaunais Kolpakovs pacēla tagadējā Kolpakova roku. No jakas piedurknes rēgojās šveiciešu «Omega», pirkstos nošķindēja mašīnas atslēgas, līdzās tām šūpojās neredzēts breloks — smaidoša velna galva. Ja nospieda neredzamu atsperīti, velns parādīja smailu, sarkanu mēli. Neticami!

Taču vēl vairāk jaunais Kolpakovs izbrīnījās, ielūkojies tur, iekšā. Drūms tuksnesis, kur vajadzēja pacelties viņu mūžīgās, nesatricināmās brālības monumentam. Neīstenotu cēlu nodomu kapsēta… Pa pusei paralizētu sasniegumu bālās ēnas… Mazas, netīras peļķītes varenu drosmīgo ideju geizeru vietā… Pāri visam — nomācošs personību harmoniski attīstošās Sistēmas tempļa karkass. Kāpēc tas ir tik drūms, pussabrucis, apdedzis? Kāpēc uzcelts Vilšanās laukumā? Kas sēž uz kāpnēm, starp ceļiem iežmiedzis kruķus, dzeltenā sporta krekliņā ar skaidri redzamu ciparu «septiņi»? Un kas ir tas stūrī zem putekļu un zirnekļtīklu kārtas? Br-r-r-r! Salauztu kaulu kaudze, skelets, nogriezta cilvēka roka, Rogova sakropļotās sejas mironīga maska!

Prom no šejienes! Skriešus! Cik tik kājas nes! Pa Ne- jūtīguma šķērsielu, garām Aprēķina mīlestības strupceļam uz Sirdsapziņas kompromisu ielu…

Zem kājām čirkst sapostītas draudzības drumslas, rožainu cerību un gaišu plānu lauskas. Nopakaļ dimd vajājoši soļi. Lai kā arī pūlētos — tie neatpaliek, taču aiz muguras neviena nav, te vispār neviena nav, tikai tu pats, jo tā ir tava iekšējā pasaule!

Mana? Nē! Sveša, baisa, desmit gados līdz nepazīšanai pārvērtusies, atņirgusi nežēlīgos principu zobus, briesmīgus un spīdīgus kā «tīģera ķepas».

Lūk, arī galvenais — Dzīves mākslas prospekts, līkumains, piegružots, vāji apgaismots kā provinces pilsētiņas nomales ieliņa, kas ved uz izgāztuvi; gaiss ir blīvs, smags, pilns indīgu izgarojumu… Vai tiešām tas ir tas, kā dēļ tu eksistē?

Un kā tas gadījies, ka te, iekšā, notikušas pārmaiņas, pilnīgi pretējas ārpasaules procesiem? «Teksasas štats» ir labiekārtojies, pārveidojies, bet kā tā drūmā, nospiedošā atmosfēra un mūžīgās peļķes smirdoņa nokļuvusi tava «es» iekšienē? Un kā tu pamanies sadzīvot ar šo izgāztuvi? Kur ir tavi draugi? Pret ko tu esi iemainījis Sašu un Nikolaju? Kas ir tev apkārt ik dienas? Pa pusei krāpnieki, blēži un meļi!

Apziņa sašķēlās, un šodienas Kolpakovs nespēja atbildēt uz agrākā jautājumiem. Laikam tāpēc, ka pašam sev nav iespējams melot. Radās un pieņēmās spēkā žņaudzošas sāpes sirdī.

Viņš sen bija jutis, ka ir nonācis strupceļā, ka viss ir jāmaina. Liktenis daudzkārt bija novedis pie dzīves ceļu sazarojumiem, un pēdējos gados viņš bieži tika kļūdījies savā izvēlē. Un attapies pie sienas vai stāvas nogāzes, kura veda bezdibenī, un priekšā rēgojās brīdinošas sarkanas signālugunis — stāt, stāt, stāt!

Ir grūti lauzt ierasto kārtību, it īpaši, ja apkārtējie uzskata, ka viss rit labi un pareizi. Ļena, Pisarevskis, Gabajevs, kurš skauda viņa «veiksmi», nejaušais ceļabiedrs — pieredzes bagātais Iļja Sergejevičs…

Pārējos viņš neklausījās, jo tie teica nepatīkamas lietas, ne velti Veņas Gončarova padomi tika uztverti kā kaitinošas notācijas.

Arī tagad viņam bija izvēle. Var kārtējo reizi paklausīt Pisarevskim, ar pārdomātiem, trāpīgiem sitieniem «izsist» kandidāta diplomu un siltu vietiņu zem saules, saplēst iesniegumu un kā līdz šim tēlot pilsētas federācijas priekšsēdētāja lomu, pat ar Ļenu var atjaunot attiecības, turklāt ļoti vienkārši — nopirkt kažoku, un viņa atkal iejutīsies apburošas, mīlošas sieviņas lomā, kura piedevusi savam grēkāzim vīriņam…

Un nevajag neko mainīt, lauzt, sarežģīt…

Tikai ir pretīgi dzīvot ar izgāztuvi dvēseles vietā, kauns no sevis, no biedriem…

Viņš droši vien bija pakustinājis pirkstus, breloks noklikšķēja, velns sarkastiski nosmīkņāja un izbāza mēli.

«Bet vai tev vispār ir biedri?» viņš izdzirda mēmu balsi. «Cilvēkiem acis nav aizsietas, visi tavi varoņdarbi ir kā uz delnas, tā tikai liekas, ka neviens neko nemana.»

Velns ņirdza un kaitināja ar izkārto mēli.

«Tagad tev ir citi biedri, tādi paši kā tu, un atpakaļceļa nav —jāripo vien līdzi…»

—  Melo!

Kolpakovs atvēzējās, lai aizmestu mantiņu tālu prom, taču tā bija savienota ar atslēgām, viņš nopiņķerējās ar riņķi un apjēdza, cik muļķīgs bija viņa dusmu uzliesmojums.

—  Melo, draudziņ, — viņš teica mierīgi, gandrīz maigi, tādā tonī, kuru parasti lietoja situācijās, kas ievadīja ielu kautiņus. — Arī mana mīļotā sieva melo, apgalvodama, ka es esot tāds pats kā viņas izlaidīgā kompānija. Un atpakaļceļš ir. Tūlīt…

Kolpakovs pieņēma lēmumu un sāka kraut tievus, sausus zariņus aiz strūklakas apmales, lai vējš nenopūš liesmu.

«Lai velns parauj Pisarevski un visus viņam līdzīgos. Pirmo soli uz strupceļa pusi viņš bija spēris toreiz, kad pieņēma tā intriganta piedāvājumu.»

Kolpakovs saprata, ka gluži taisnība viņam nav, — nepareizu rīcību un kļūdainu lēmumu ir bijis tik daudz, ka diez vai izdosies atrast pirmo, izšķirīgo. Taču Pisarevskis izraisīja vislielākās antipātijas.

«Melot, skatīties Dronovam acīs, cerot uz viņa mīkstsirdību, iedarbināt svešas ģimenes sarežģījumu un pretrunu mehānismu, — paldies! Pirms desmit gadiem es būtu iespļāvis ģīmī tam, kurš būtu ko tādu piedāvājis.

Viņš skarbi pasmaidīja.

«Starp citu, arī tagad nav par vēlu to izdarīt. Nekas nav par vēlu…»

Zaru kaudzīte sanāca pietiekami liela, lai sadedzinātu dažus viltotus dokumentus.

Ierastā atsperīgā solī Kolpakovs aizgāja pie mašīnas, atnesa mapi un sērkociņus, kurus, tāpat kā paciņu cigarešu, turēja speciāli Ļenai.

Ļena… Viņš iedomājās, kā viņa paceļ cigareti pie rūpīgi iezīmētajām lūpām, graciozi izpūš dūmus… Un sajuta skaudru žēlumu — par spīti visam, viņu zaudēt negribējās.

Sadabūt naudu plikādas kažokam — tas bija nieks, vajadzēja tikai noriskēt un uz pāris mēnešiem atjaunot nodarbības abonementu grupā…

Viņš saminstinājās.

«Bet Pisarevskis un visi pārējie?»

«Tas ir pavisam kas cits.»

«Kā tu paskaidrosi Ļenai neveiksmi ar disertāciju? Viņai vīrs ar zinātnisko grādu ir tāds pats prestiža rādī- tājs kā plikādas kažoks. Gandrīz tāds pats…»

Roka ar sērkociņu apstājās pusceļā.

Kolpakovs asi izjuta, ka atrodas krustcelēs. Dzīvē viss ir savstarpēji saistīts, un tagadējā rīcība neizbēgami izraisīs veselu rindu citu no cita izrietošu notikumu. Dedzināt vai ne? Pa kuru ceļu iet tālāk?

«Jāripo vien līdzi…»

«Atpakaļceļa nav… Nav? Paskatīsimies!»

Pārvarējis sevi, viņš uzšķīla sērkociņu, zariņi uzliesmoja, uguns ātri pieņēmās spēkā. Viņš attaisīja mapi, parakņājās, izkratīja saturu tieši uz aukstās zemes. Nevar būt! Iebāza roku, pavērās iekšā, vai tiešām… Jā, tā bija! Dokumenti par ieviešanu praksē bija palikuši mājās, viņš gluži vienkārši bija tos aizmirsis uz rakstāmgalda.

Kolpakovs skatījās izdegošajā ugunskurā iztukšots un nejūtīgs, kā cilvēks, kas visus spēkus izšķiedis nevajadzīgā darbā.

Pie mašīnas viņš atgriezās, gurdi vilkdams smagās kājas, kā pēc grūtas cīņas ar līdzvērtīgu pretinieku, cīņas, kura, par spīti visiem pūliņiem, bija beigusies neizšķirti.

Taču, pieskardamies atsperīgajam sēdeklim, Kolpakovs sajutās mundrāks, itin kā automobiļa pulētais apvalks bloķētu trauksmes, šaubu un nemiera viļņus, ko izstaroja bijušais «Teksasas štats».

«Nevienam no puišiem pat prātā neienāktu, ka var ierasties šeit, lai pārdomātu dzīvi. Bet Griša mani izsmietu… Kāpēc es šodien tik bieži viņu atceros?»

Tajā pašā laikā Kulakovs zvanīja pie Gabajeva durvīm. Ieraudzījis bārdaini, Griša apstulba, viņa seja atgādināja līdzās makivarai pakarināto ģipša masku ar izvalbītajām acīm.

Pirmā doma bija, ka Kulakovs nācis sūdzēt grēkus. Taču izrādījās — ar ultimātu. Nesenās dusmas uzvirmoja ar jaunu spēku.

—  Tad nu tā, — Gabajevs, tik tikko valdīdamies, nosēcās. — Rīt savācam audzēkņus, tu — savus, es — savus, sarīkojam viņiem kontaktcīņas izrādi. Tūlīt būs redzams, kas ko ir vērts!

—  Kāpēc rīt? — Skurbums darya Kulakovu nepacietīgu. — Lai iet tūdaļ uz vietas!

— Nu ko, — Griša draudīgi novilka, dziļi ieelpodams, lai paceltu spiedienu. — Ja nagi niez…

Viņi nostājās viens otram pretī, paklanījās un apmainījās sitieniem.

Pagaidām tas atgādināja skarbu treniņcīņu, taču ierobežotās vietas, savstarpējā naida un abpusējās nežēlības dēļ tai neizbēgami bya jāpāraug īstā cīņā nevis uz dzīvību, bet nāvi.

Bija sastrēgumstunda.

Gandrīz nesamazinādams pilsētā pieļauto ātrumu, Kolpakovs bīstami lavierēja transportlīdzekļu straumē, spraucās garām pārpildītiem autobusiem un nogurušām, pēc mašīneļļas karsti smirdošām kravas automašīnām, pagriezienos sāns pie sāna apdzīdams spriganus vieglos vāģus.

Viņš izjuta azartisku baudu — muskuļu spēku desmit- kāršoja motora jauda, reakcijas ātrumu neparedzētās situācijās saasināja vakuuma bremžu pastiprinātājs, precīzais stūres mehānisms paklausīgi novadāja līdz trakā ātrumā ripojošajiem riteņiem katru visvieglāko rokas kustību, un visu kontrolēja nekļūdīgās, datoram līdzīgās smadzenes, kas spēja orientēties nemitīgi mainīgajā situācijā un acumirklī pieņemt lēmumu.

Vienu brīdi Kolpakovam šķita, ka viņš saplūdis ar mašīnu vienā veselumā — asinsvadi savienojušies ar motora barošanas sistēmu, nervi saauguši ar spēkrata elektroiekārtām.

Varenais, drosmīgais, mērķtiecīgais, uzvarošo sacīkšu apreibinātais mehāniskais kentaurs pēkšņi vērtēja dzīvi gluži citādi, nekā pirms pusstundas bijušajā «Teksasas štatā» to bija darījis sašķeltais un apjukušais Kolpakovs.

Sirds pukstēja vienmērīgi un ritmiski kā benzīna sūknis, nospiedošās skumjas bija pazudušas bez pēdām — tām nav vietas ideāli strādājošā mehānismā, un ceļa dators atbrīvojās no neloģiskām, neracionālām domām.

«Viss nemaz nav tik slikti kā liekas! Galvenais — nepieņemt pārsteidzīgus lēmumus. Kurš te grasījās nolaist rokas? Lai velns par stenderi — mēs vēl pacīnīsimies!»

Virāža, nokaucās riepa, oranžs moskvičs izbīlī piespiedās apmalei, gāze — aiz muguras palika jancīgi izrotāts «otrais».

«Kurš spēs mani apdzīt? Tas pārgalvīgais taksists? Paskatīsimies…»

Manevrs, paātrinājums, ieskrējiens… Gatavs ir! Nebijis tikai luksoforu…»

Tie bija kā noburti — visos krustojumos gaidīja sarkanā gaisma. Stāt, stāt, stāt…

«Izskatās, ka Vitja nohalturējis ar bremzēm.» Doma kā kinofilmā titri aizslīdēja datoriskās domāšanas otrajā plānā. «Tas nozīmē, ka cieņa mazinās… Tā pastāvīgi jāuztur, jāatrodas uzmanības centrā. Citādi — vāks…»

Luksofora pārslēgšanās laikā Kolpakovs pēkšņi iedomājās — ja izdosies tikt uz «zaļā viļņa», viņš sasniegs savu mērķi, lai tur vai kas. Visus savus mērķus.

Pāris — nepāris, ērglis — zīmogs, sešnieks — dūzis, sarkanais — zaļais… Spēlei ar likteni der ikviens simbols. Taču šodien viņam neveicās.

Vairākas reizes mainīja kustības režīmu, vienu kvartālu pat vilkās bruņurupuča gaitā — un visviens atdūrās pret aizlieguma signālu.

Nokļuvis uz maģistrāles, kas ved uz mikrorajonu, Kolpakovs tā trenca mašīnu, ka vējš svilpdams lauzās iekšā pavērtajā lodziņā. Viņš atrāva kreiso roku no stūres rata un noklikšķināja aizvirtni. Kļuva mājīgāk, taču viņš jutās nosalis un ieslēdza sildītāju. Priekšā bija atlicis tikai viens luksofors.

Kad viņš izlidoja stāvā nobrauciena augšgalā, lejā dega zaļā gaisma.

Pēdējā iespēja! Pedāli grīdā, jāpagūst! Par katru cenu!

Par katru?

Azarts pazudina spēlmani, it īpaši —ja ir augstas likmes. Spēlē ar likteni nereti bankā ir likta dzīvība.

Dzeltens, sarkans… Priekšējās mašīnas mirkšķināja stopsignālu.

Kolpakovs nolamājās un nospieda pedāli.

Lielajā pasaulē nekas sevišķs nenotika, vienīgi sāka pūst auksts novembra vējš, izdrebinādams gājējus līdz kaulam, raudams nost cepures, mezdams sejā dzeltenas, sačokurojušās lapas un putinādams acīs smiltis. Un vēl lejā krustojumā smagi izripoja varens kamazs, vilkdams aiz sevis garu platformu, uz kuras bija novietojušies montējama nama fasādes sienas dzelzsbetona paneļi. Vienā pusē divi logi, otrā — logs un balkona durvis, rēgojas primitīvas armatūras troses, un iztālēm tas viss atgādināja pašdarinātu bērnu konstruktora veidojumu.

Kamazs uzreiz nespēja iekļauties pagriezienā, pa augstu novietotās kabīnes atvērtajām durvīm satraukti izliecies šoferis padeva atpakaļ, bet mēteļu apkakles saslē- jušie un cepures uz galvas turošie gājēji neskatījās uz to pusi, viņu skatieni ar zināmu skaudību drīzāk bija pievērsti spožajām volgām, moskvičiem un žiguļiem, kas saviem īpašniekiem garantēja drošu patvērumu no asā vēja.

Kolpakova «sestā» komfortablajā salonā tiešām bija silti un mājīgi, taču viņa mazajā pasaulē viss vienā acumirklī neticami baisā kārtā izmainījās — bremžu pedālis iegrima, neizrādot ierasto pretestību. Vēl neko nesaprazdams, viņš atkārtoja kustību, sirds sāka dauzīties slimīgiem rāvieniem, izjaukdama ideāli strādājošā benzīna sūkņa ritmu.

Mehāniskais kentaurs pārstāja eksistēt, sadalīdamies sastāvdaļās. Riteņi griezās trakā ātrumā, spidometra bultiņa raustījās, ventilators nemainīgi pūta silto gaisu, visi agregāti strādāja nevainojami. Nedarbojās vienīgi drošā divkontūru hidrauliskā bremžu sistēma ar vakuuma pastiprinātājiem.

Nejūtīgo dzelzs kasti tas neinteresēja, tā truli nesās pa nogāzi, kāpinot jau tā katastrofālo ātrumu un vienaldzīgi tuvinot bojāejai Genādiju Kolpakovu, karatē instruktoru, sporta meistara kandidātu, pilsētas federācijas priekšsēdētāju, starp citu, tam tagad nebija pilnīgi nekādas nozīmes — aukstā metāla iekšienē atradās astoņdesmit kilogramu mīkstas cilvēka miesas, kam nebija mekādu rezerves daļu, ko nevarēja atjaunot nekāds kapitālais remonts un kas, par spīti trenētībai un labajai formai, nespēja izturēt sadursmi ar ātrumu simt kilometru stundā.

Rūdīts sacīkšu braucējs, pieredzes bagāts profesionāls šoferis, iespējams, nevērtētu mūsu varoņa situāciju par absolūti bezcerīgu. Var bremzēt ar dzinēju, izmantot rokas bremzi, izmanevrēt un, apdzenot priekšējos automobiļus, mazināt ātrumu pret kalnu. Ja prasmīgi apvienotu minētos paņēmienus, labvēlīga iznākuma iespēja ievērojami palielinātos.

Teorētiski tas viss ir pilnīgi pareizi, taču praksē var izskatīties pavisam citādi. Ar rokas bremzi var nepietikt, zemākais pārnesums, braucot lielā ātrumā, var neizslēg- ties, un manevrēšanas iespējas nosaka konkrēta situācija, bet ja krustojums ir pilns ar transportu…

Plus vēl stress un visstingrākais laika limits…

Ar vienu vārdu sakot, ir argumenti par un ir — pret, pēdējie dominē. Turklāt ir viegli runāt par Kolpakova izredzēm, sēžot pie rakstāmgalda vai atpūtas krēslā. Vai jums, lasītāj, ir gadījies nokļūt analogā situācijā? Noteikti nē. Lai izlasītu avārijas aprakstu, jums pagāja gandrīz pusotra minūte. Kolpakova rīcībā bija ne vairāk kā piecdesmit sekundes.

Lēmuma pieņemšanai un rīcībai, lai to īstenotu. Visam.

Nostādīdams viņu dzīves ceļu pēdējā sazarojumā, liktenis neatstāja viņam laiku pārdomām, itin kā gribēdams pārbaudīt gribasspēku, aukstasinību, reakcijas ātrumu un refleksu trenētību nāves priekšā — kā divcīņā par augstāko danu.

Tieši tajā pašā laikā kaut kas līdzīgs šādai divcīņai norisinājās Gabajeva dzīvoklī. Spēka ziņā pretinieki bija vienlīdzīgi. Grišam bija labāka tehnika, Kulakovs bija nežēlīgāks. Izlaidis divus sitienus, no kuriem viens salauza viņam ribu, viņš ierēcās un notēmēja pretiniekam spērienu ar kāju vēdera lejasdaļā, kas radītu bojājumus zarnu traktam un pārplēstu urīnpūsli, taču Gabajevs ar dzelžainu bloku saspieda viņa potīti, teģā pašā laikā iz- mežģot sev rokas locītavu.

Aiz sāpēm un niknuma pārvērtušies zvēros, bijušie skolotājs un audzēknis, aizsmakumā rēkdami, metās viens otram virsū, tukšajā istabā dobji atbalsojās sitieni, gan truli, gan skanīgi — atkarībā no vietas, kur tie trāpīja. Sejas pārvērtās asiņainās maskās, no naidā sašķobītajām mutēm pārmaiņus ar asiņainiem siekalu recekļiem un briesmīgiem lamuvārdiem lidoja zobu atlūzas.

Ar sausu brakšķi sastapās dūres, krakšķēdami lūza pirksti. Kulakovam bija nodarīts liels kaitējums — lauzts atslēgas kauls, un viņš gandrīz vairs nevarēja lietot kreiso roku; daļēji bloķēts, sitiens «dzelzs āmurs», no kura pārplīsa bungādiņa, panāca nokdaunu, viņš tik tikko turējās kājās un sāka saprast, ka pēc dažiem mirkļiem Griša viņu piebeigs.

Acīs iekrita smagie metāla spriguļi īsā divu gredzenu ķēdītē, ar kuriem dzīvokļa saimnieks rītos trenējās cīņas mākslā. Kulakovs sajuta spēka pieplūdumu un, izvairījies no kārtējā sitiena, palēcās sānis, gandrīz zaudējot līdzsvaru, tomēr aizsniedzās, un sakropļotie pirksti krampjainā tvērienā sagrāba brūni pulēto priekšmetu.

Pa īstam darboties ar nunčaku viņš neprata, atvēzējās kā ar metamo un trāpīja — pretīga skaņa, kā ar nūju iebelztu pa ķirbi, Gabajevs jau bezsamaņā savicināja rokas un ar blīkšķi nogāzās visā garumā, ar deniņiem atsizdamies pret palodzi.

Taču tam nebija nekādas nozīmes, jo Kulakovs zvēriski velēja viņu ar iegūto ieroci, neskatīdamies, kur, tikai cenzdamies, lai sanāktu sāpīgāk, — eksperti saskaitīs līķim simt četrpadsmit ievainojumus, no kuriem divdesmit seši neapšaubāmi bija nāvējoši…

Bet atgriezīsimies pie Kolpakova, kurš nobālušiem pirkstiem bija ieķēries no kontroles izgājušajā automobiļa stūrē. Viņš nezināja, ka Griša Gabajevs ir ticis nogalināts cīņā, par kādu tik tēlaini mīlēja stāstīt, lai gan noticis tas bija nevis tumšā fanzā, bet paša istabā, iekārtotā budistu klostera stilā.

Viņš nezināja, ka slepkavība iekustinās sabiedrisko domu, radīs kārtējo sašutuma vilni par cietsirdību un mums nepieņemamajiem karatē principiem.

Un, protams, viņš nezināja, ka pēc nepilniem trim gadiem PSRS Sporta komiteja likvidēs mūsu valstī neiedzīvojušos svešzemju viencīņas veidu.

Patlaban tas viss Kolpakovu neinteresēja. Vissvarīgākie viņam bija kļuvuši ikdienišķi un prozaiski sīkumi, kuriem parasti tiek veltīts ļoti maz uzmanības, — cik mašīnu ir priekšā, vai krustojums atbrīvosies, vai pa kreiso joslu pretī nebrauc transports.

Tam visam viņam bija atlikušas piecdesmit sekundes, nu jau pat mazāk.

Ātri tuvojās neskaitāmi trauksmes signāli, kas brīdināja, pierunāja, lūgtin lūdzās — stāt, stāt, stāt… ,

Lejā, krustojumā, neveikli mēģināja izgriezties paneļu vedējs.

«Aiz sāpēm un niknuma pārvērtušies zvēros, bijušie skolotājs un audzēknis, aizsmakumā rēkdami, metās viens otram virsū, tukšajā istabā dobji atbalsojās sitieni, gan truli, gan skanīgi — atkarībā no vietas, kur tie trāpīja. Sejas pārvērtās asiņainās maskās, no naidā sašķobītajām mutēm pārmaiņus ar asiņainiem siekalu recekļiem un briesmīgiem lamuvārdiem lidoja zobu atlūzas.

Ar sausu brakšķi sastapās dūres, krakšķēdami lūza pirksti. Kulakovam bija nodarīts liels kaitējums — lauzts atslēgas kauls, un viņš gandrīz vairs nevarēja lietot kreiso roku; daļēji bloķēts, sitiens «dzelzs āmurs», no kura pārplīsa bungādiņa, panāca nokdaunu, viņš tik tikko turējās kājās un sāka saprast, ka pēc dažiem mirkļiem Griša viņu piebeigs.»

Content

Koreckis Daņils Karatē princips

PREAMBULA

PIRMĀ NODAĻA

OTRĀ NODAĻA

TREŠĀ NODAĻA